Projekt stvořitel

Greg Iles

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Thriller

Za podmínek absolutního utajení pracuje skupina významných vědců na vytvoření supermoderního počítače nadaného schopností umělé inteligence. Aby tento počítač mohl fungovat, je nutné do něj nejdříve vložit podrobný digitalizovaný obraz lidského mozku, pořízený pomocí vysoce výkonné jednotky magnetické rezonance. Právě po expozici magnetickým zářením se však u zúčastněných vědeckých pracovníků začnou objevovat znepokojivé neurologické potíže a krátce poté, co je celý projekt z tohoto důvodu pozastaven, je jeden z nich nalezen mrtev ve své pracovně. Oficiální místa sice zarputile tvrdí, že vědec zemřel na mozkovou mrtvici, doktor David Tennant, který má z pověření prezidenta Spojených států dohlížet na etické otázky projektu, se ovšem domnívá, že jeho dobrý přítel byl chladnokrevně zavražděn. Sám kvůli neurologickým potížím musel začít navštěvovat psychoanalytičku Rachel Weissovou, a teď se rozhodl dopátrat s její pomocí pravdy. Oba se však nakonec ocitnou na útěku před těmi, kdo se rozhodli získat nad projektem plnou a nikým neomezovanou kontrolu.

PROJEKT STVOŘITEL

GREG ILES

kapitola 1

„Jmenuji se David Tennant. Jsem povoláním lékař a profesor etiky na lékařské fakultě Virginské univerzity. Jestliže se díváte na tuto pásku, jsem mrtev.“

Zhluboka jsem se nadechl a snažil se soustředit. Nechtěl jsem zbytečně přehánět a dramatizovat. Videokameru Sony jsem upevnil na stativ a LCD obrazovku nastavil tak, abych na ni viděl, zatímco budu hovořit. Během posledních týdnů jsem zhubl. Oči jsem měl červené a zanícené, panenky lesklé a tmavé. Vypadal jsem spíš jako zločinec na útěku než jako truchlící přítel.

„Opravdu nevím, čím začít. Stále mám před očima Andrewa zhrouceného na podlaze. A vím, že ho zabili. Jenže… To už předbíhám. Potřebujete znát fakta. Narodil jsem se v roce 1961 v Los Alamos v Novém Mexiku. Mým otcem byl James Howard Tennant, jaderný fyzik. Matka se jmenovala Ann Tennantová a pracovala jako dětská lékařka. Tento záznam pořizuji při plném vědomí a po jeho dokončení ho uložím u svého právního zástupce s tím, že ho v případě mé smrti zveřejní.

Před šesti hodinami nalezli mého kolegu doktora Andrewa Fieldinga mrtvého v jeho vlastní kanceláři. Příčinou smrti byla s největší pravděpodobností mozková mrtvice. Nemohu to sice dokázat, jsem si však jistý, že Fieldinga zabili. Poslední dva roky jsme oba byli členy vědeckého týmu ustanoveného Národní bezpečnostní agenturou NSA a vládní organizací DARPA, která mimochodem vytvořila v 70. letech dnešní Internet. Pod nejpřísnějším utajením jsme se podíleli na projektu Stvořitel.“

Podíval jsem se dolů na revolver Smith & Wesson ráže .38 s krátkou hlavní, který jsem držel v klíně. Ujistil jsem se, že zbraň nebude na záběrech vidět, uklidňovalo mne však, že ji mám na dosah. Opět jsem se zadíval do blikajícího červeného světla nad objektivem.

„Před dvěma roky měl Peter Godin, zakladatel Godin Super-computers Company, zjevení podobné oné bájné chvíli, kdy Isaaku Newtonovi spadlo na hlavu jablko. Došlo k tomu ve snu. Jakoby z ničeho nic před sebou sedmdesátiletý muž spatřil tu nejrevolučnější změnu v dějinách vědy. Jakmile se probudil, zavolal Godin Johnu Scowovi, místořediteli Národní bezpečnostní agentury, do Fort Meade v Marylandu. Kolem šesté hodiny ranní oba muži připravili a sepsali dopis prezidentovi Spojených států. Tento dopis Bílým domem otřásl do základů. Vím to, protože prezident a můj bratr bývali během studií na univerzitě dobrými kamarády. Bratr sice zemřel již před třemi roky, díky němu se však prezident dozvěděl o mé práci a měl jsem tak možnost dostat se do středu následujících událostí.“

Pohladil jsem chladný kov osmatřicítky a přemítal, co bych měl říct a co vynechat. Nesmíš vynechat nic, ozval se mi v hlavě hlas. Otcův hlas. Před padesáti lety sehrál významnou roli v tajné historii Ameriky a tíha vlastních rozhodnutí mu zkrátila život. Zemřel v roce 1988 jako zničený muž, jistý si tím, že studená válka, kterou jako mladík pomáhal rozdmýchat, skončí zánikem civilizace. A docela dobře mohl mít i pravdu. Nesmíš vynechat nic…

„Godinovo memorandum,“ pokračoval jsem, „mělo stejný dopad jako dopis Alberta Einsteina zaslaný prezidentu Rooseveltovi na počátku druhé světové války. Einstein v něm naznačil možnosti atomové bomby a nebezpečí v případě, že by se ji jako prvnímu podařilo vyvinout nacistickému Německu. Svým dopisem dal podnět k zahájení projektu Manhattan, který měl za přísného utajení zajistit, že Amerika bude prvním státem vlastnícím funkční jaderné zbraně. Projekt Stvořitel začal za zdmi nastrčené firmy Národní bezpečnostní agentury ve výzkumném parku Třiangle v Severní Karolíně. O celém rozsahu projektu vědělo jen šest osob. Teď, když je Andrew Fielding po smrti, nás zůstalo jen pět. Kromě mne ještě Peter Godin, John Skow, Ravi Nara –“

Vyskočil jsem na nohy a v ruce pevně sevřel revolver. Někdo zaťukal na hlavní dveře. Skrz záclonu jsem na příjezdové cestě zahlédl dodávku kurýmí služby FedEx. Na prostor přímo přede dveřmi jsem však neviděl.

„Kdo je tam?“ křikl jsem.

„FedEx,“ vyštěkl tlumený mužský hlas. „Potřebuju váš podpis.“

Žádnou zásilku jsem nečekal. „Je to dopis nebo balíček?“

„Dopis.“

„Od koho?“

„Od… LewiseCarrolla?“

Po zádech mi přeběhl mráz. Zásilka od mrtvého? Jediný člověk by mi něco posílal pod jménem autora Alenky v říši divů. Andrew Fielding. Mohl mi odeslat dopis den před svou smrtí? Fielding několik posledních týdnů jako posedlý prohledával laboratoře projektu Stvořitel, včetně celé počítačové sítě. Třeba cosi objevil. A možná právě proto ho zabili. Ve Fieldingově chování jsem si den předtím všiml něčeho lehce podivného, což však u člověka tak excentrického nebylo nic neobvyklého. Dnes ráno ovšem znovu vypadal naprosto normálně.

„Tak chcete to, nebo ne?“ zeptal se poslíček.

Schoval jsem zbraň a došel ke dveřím. Když jsem se vrátil domů, zajistil jsem je řetízkem. Levou rukou jsem odemkl a pootevřel je jen na jeho délku. Škvírou jsem uviděl tvář dvacetiletého mladíka v uniformě kurýmí služby, s vlasy staženými do culíku.

„Podejte mi balíček a podložku s dokumenty. Podepíšu je a vrátím vám ji zpátky.“

„Mám tu digitální podložku, tu vám podat nemůžu.“

„Tak ji držte v ruce.“

„Stihomam,“ zamumlal si sice pro sebe, škvírou ve dveřích však silnou oranžovou desku prostrčil.

Vzal jsem digitální pero, které k ní bylo připojené pružinkou, a na dotekovou obrazovku načmáral svůj podpis. „Dobrá.“

Podložka zmizela a místo ní se objevila obálka FedExu. Vzal jsem ji, odhodil na gauč, přibouchl dveře a počkal, až dodávka odjede z příjezdové cesty.

Obálku jsem sebral a prohlédl si její štítek. Fieldingovým špičatým rukopisem na něm bylo napsáno „Lewis Carroll“. Když jsem z ní začal vytahovat jediný list papíru, vysypal se mi na prsty mastný bílý prášek. Jakmile jsem si všiml jeho barvy, okamžitě mě napadlo jediné: antrax. Pravděpodobnost něčeho podobného byla sice velmi malá, jenže můj nejlepší přítel právě zemřel za velmi podivných okolností. Takže má paranoia byla svým způsobem oprávněná.

Pospíchal jsem do kuchyně a vydrhnul si ruce přípravkem na mytí nádobí a vodou. Pak jsem ze skříňky vyndal lékárničku. Uvnitř byla obvyklá změť toho, co si domů lékaři nanosí: analge-tika, antibiotika, emetika, steroidní mast. V postranní kapse jsem našel to, co jsem hledal. Balení silného širokospektrálního antibiotika Cipro. Jednu pilulku jsem polkl a zapil vodou přímo z kohoutku. Z lékárničky jsem vyndal ještě pár chirurgických rukavic. Nakonec jsem si pro jistotu přes ústa a nos uvázal tričko z koše se špinavým prádlem. Obálku i dopis jsem vložil do dvou igelitových sáčků, pečlivě je zalepil a položil na pult.

Přestože jsem si dopis opravdu chtěl přečíst, jedna část mozku mě varovala. Fieldinga možná zabili právě kvůli tomu, co v něm bylo napsáno. A i kdyby ne, pokud si dopis přečtu, nic dobrého z toho nevzejde.

Opatrně jsem vysavačem z koberce odstranil všechna bílá zrnka a přemýšlel přitom, jestli se snad nemohu v příčině Fieldingovy smrti mýlit. Oba jsme se během posledních několika týdnů dostali do stavu, kdy jsme nikomu nevěřili a všechno nám bylo podezřelé. Jenže jsme k tomu měli důvod. A načasování úmrtí rovněž bylo až moc příhodné. Místo abych vysavač uklidil zpátky do skříně, donesl jsem ho k zadním dveřím a vyhodil daleko na dvůr. Vždycky si přece mohu koupit nový.

Stále jsem se ale zdráhal přečíst si dopis, odložený na kuchyňském pultu. Připadal jsem si jako vojákova žena, která se bojí otevřít telegram. Jenže já přece už věděl, že je můj přítel po smrti. Čeho bych se tedy měl bát?

Důvodu, odpověděl mi znovu hlas v hlavě. Tentokrát byl Fiel-díngův. Zkoušíš strkat hlavu do písku. To je americká národní vlastnost…

Znepokojeně jsem si uvědomil, že mrtvinám mohou dělat stejně těžkou hlavu jako živí, vzal jsem sáček s dopisem a odnesl ho do obýváku. Zpráva byla krátká a psaná rukou.

Davide, měli bychom se znovu sejít. Nakonec jsem Godina konfrontoval se svými podezřeními. Jeho reakce mne šokovala. Nechci o tom psát, ale vím, že jsem měl pravdu. S Lu Li vyrážíme v sobotu večer na modré místo. Prosím, přidej se k nám. Je to sice dost blízko, ale je tam klid. Asi nastal čas, aby ses spojil s kamarádem svého nebohého bratra, i když se obávám, že ani on už v této chvíli nemůže nic změnit. Některé události jsou prostě silnější než lidé. Dokonce mám strach, že mohou přerůst přes hlavu i celému lidstvu. Kdyby se se mnou něco stalo, nezapomeň na tu malou zlatou věc, kterou jsem ti jednou nechal hlídat. Podivná doba, kamaráde. Těším se na sobotu.

Žádný podpis, pod textem byla nakreslená jen králičí hlava a ciferník hodin. Bílý Králík byla přezdívka, kterou Fieldingovi dali jeho studenti v Cambridgi. Fielding u sebe neustále nosil zlaté kapesní hodinky a právě to byla ona „malá zlatá věc“, kterou mi dal jednoho dne pohlídat.

Míjeli jsme se tehdy na chodbě, když mi hodinky i s řetízkem vtiskl do dlaně. „Ohlídáš mi je na hodinku, starouši?“ zamumlal. „Výborně.“ Pak odešel. O hodinu později se zastavil u mě v kanceláři, vyzvedl si je a vysvětloval, že je nechtěl brát do místnosti magnetické rezonance, kde by se mohly rozbít o kryt přístroje, vyvíjejícího enormně silné magnetické pole. Jenže Fielding do laboratoří MR chodil takřka neustále a nikdy předtím si ke mně hodinky nedal. A ani nikdy potom. Musel je mít v kapse ve chvíli, kdy zemřel. Proč mi je tedy tenkrát svěřil?

Znovu jsem si přečetl vzkaz. S Lu Li vyrážíme v sobotu večer na modré místo. Lu Li byla Fieldingova nová manželka. Číňanka. „Modré místo“ muselo znamenat chatku na pláži v Nags Head na pobřeží Severní Karolíny. Před třemi měsíci mě Fielding poprosil, abych mu doporučil místo, kam by mohli vyrazit na svatební cestu. Poradil jsem mu Nags Head, protože to bylo jen pár hodin jízdy odtud. Fielding i jeho žena se do onoho místa zamilovali a Angličana zřejmě také napadlo jako první možnost, kde by si se mnou mohl v bezpečí promluvit o svých obavách.

Třásly se mi ruce. Muž, který tyto řádky napsal, byl teď studený jako stůl v márnici, na němž ležel. To za předpokladu, že opravdu ležel v márnici. Nikdo mi nebyl schopný – nebo nechtěl – říct, kam tělo mého přítele odvezli. Zpátky k bílému prášku. Dal by ho Fielding do obálky a zapomněl se o tom v dopise zmínit? A když ho tam nedal on, kdo tedy? Kdo jiný než osoba, která ho zavraždila?

Položil jsem vzkaz na gauč, stáhl si chirurgické rukavice a převinul kazetu v kameře k okamžiku, kdy jsem zmizel z obrazu. Rozhodl jsem se ji natočit hlavně proto, že jsem se bál, aby nezabili i mne dřív, než stačím o všem říct prezidentovi. Fieldingův dopis na tom nic nezměnil. Jenže jsem jen tupě zíral do objektivu a myslel na něco úplně jiného. Byl jsem totiž před Fieldingem o krok napřed a „kamarádovi nebohého bratra“ jsem už volal. Ve chvíli, kdy jsem spatřil Fieldingovo tělo na podlaze jeho kanceláře, mi bylo jasné, že bych se měl s prezidentem spojit. Prezident byl ale v Číně. I tak, jakmile jsem prošel bezpečnostní kontrolou ven z laboratoří projektu Stvořitel, zatelefonoval jsem z automatu v Sho-neyho restauraci do Bílého domu. Jak mi vysvětlil právě Fielding, šlo o „bezpečný“ telefon. Případní sledovací v autě venku by na něj neviděli a vnitřní uspořádání restaurace znesnadňovalo zachycení hovoru parabolickými mikrofony z větší dálky.

Jakmile jsem zmínil „projekt Stvořitel“, spojovatelka v Bílém domě telefonát okamžitě přepojila na muže, který mne stroze vyzval, abych mu sdělil, proč volám. Chtěl jsem mluvit s Ewanem McCaskellem, personálním ředitelem Bílého domu, kterého jsem několikrát potkal při jednáních v Oválné pracovně. McCaskell však odcestoval s prezidentem do Číny. Požádal jsem tedy, aby prezidentovi vyřídili, že volal David Tennant, že s ním potřebuji co nejdříve o projektu Stvořitel mluvit a že by se o tom neměl nikdo z dalších účastníků projektu dozvědět. Muž prohlásil, že můj vzkaz bude předán, a zavěsil.

Časový rozdíl mezi Severní Karolínou a Pekingem dělá třináct hodin. V Číně tedy již bylo zítra. Dopoledne. I tak však už uběhly celé čtyři hodiny a nikdo se mi neozval. Předají vůbec mou zprávu, když je situace na summitu v Číně velmi komplikovaná? Neexistoval způsob jak to zjistit. Bylo mi ale jasné, že kdyby se o mém telefonátu dozvěděl někdo z projektu, mohl bych klidně dopadnout jako Fielding dřív, než si stačím s prezidentem promluvit.

Na dálkovém ovladači jsem stiskl START a znovu promluvil do kamery.

„Během posledních šesti měsíců jsem přešel od pocitu, že se podílím na vznešeném vědeckém bádání, až k otázce, zda vůbec žiji ve Spojených státech. Viděl jsem laureáty Nobelovy ceny odvrhnout všechny zásady, jen aby nalezli –“

Zarazil jsem se. Něco se mihlo kolem jednoho z předních oken. Tvář. Byla velmi blízko a dívala se dovnitř. Zahlédl jsem ji sice jen škvírou mezi závěsy, byl jsem si ale jistý. Tvář, rámovaná vlasy po ramena. Připadala mi jako ženská, ale…

Začal jsem vstávat, hned jsem se však znovu posadil. V zubech jsem cítil bolestivé brnění, jako bych mezi nimi drtil hliníkovou fólii. Oční víčka mi ztěžkla natolik, že jsem je nedokázal udržet otevřená. Teď ne, pomyslel jsem si a sáhl do kapsy pro lahvičku s léky. Ježíši, teď ne! Poslední půlrok trpěli všichni členové týmu projektu Stvořitel znepokojivými neurologickými příznaky. U každého se však projevovaly jinak. Mým problémem byla narkolepsie. Narkolepsie a sny. Doma jsem se většinou záchvatům nebránil a upadal do transu podobnému spánku. Když jsem ovšem potřeboval záchvat potlačit, například v laboratořích nebo při jízdě autem, dokázaly přicházející vlny zastavit jen amfetaminy.

Vytáhl jsem lahvičku s léky a zatřepal s ní. Prázdná. Poslední pilulku jsem spolkl včera. Obvykle mi je předepisoval Ravi Nara, neurolog projektu Stvořitel, jenže jsem s ním už nemluvil. Pokusil jsem se vstát s tím, že zavolám do lékárny a předpis si napíšu sám, jenže to nešlo. Nedokázal jsem se skoro ani pohnout. Ruce i nohy jsem měl jako z olova. Tváře mi hořely a víčka se mi zavírala.

V okně se znovu objevila tvář. V duchu jsem zvedl revolver a zamířil, pak jsem ho ale uviděl jen ležet v klíně. Ani pud sebezáchovy mi nedokázal v mozku poodhrnout mlhavý závoj. Znovu jsem se podíval do okna. Tvář zmizela. Ženská tvář. Tím jsem si byl jistý. Poslali by ženu, aby mě zabila? Samozřejmě. Byli to pragmatici. Používali to, co fungovalo.

Někdo vzal za kliku. Skrz houstnoucí mlhu jsem se ze všech sil snažil namířit na dveře. Cosi udeřilo do jejich dřevěné výplně. Dostal jsem prst na spoušť a zatímco se mu mozek marně pokoušel přikázat, aby ji stiskl, zbavil mne spánek vědomí, jako když prsty zadusí knot svíčky.

Andrew Fielding seděl sám za stolem ve své kanceláři a nervózně kouřil. Ruce se mu po hádce s Godinem třásly. Sice k ní došlo již včera, Fielding však měl ve zvyku si podobné scény v duchu přehrávat, rozčilovat se nad tím, jak špatně svůj případ podal, a mumlat si věty, které říct měl a neřekl.

Hádka byla výsledkem týdny trvající nervozity. Fielding neměl spory rád. Především ne takové, které se netýkaly přímo otázek fyziky. Schůzku proto do poslední možné chvíle odkládal. Přecházel po kanceláři a přemýšlel o základní otázce kvantové fyziky: Jak mohou dvě částice vystřelené současně z jednoho místa a stejnou silou dorazit do téhož místa v tu samou chvíli, přestože jedna z nich měla cestu desetkrát delší. Jako by dvě 747 letěly z New Yorku do Los Angeles, jedna z nich přímo a druhá nejprve na jih do Miami a až pak západně do Los Angeles a obě přitom na LAX přistály zároveň. První 747 na přímém kurzu by sice letěla rychlostí světla, přesto by druhá z nich na delší trase přes Miami dosáhla Los Angeles v tutéž chvíli. Znamenalo by to, že druhý stroj překonal rychlost světla. Znamenalo by to, že v Einsteinově všeobecné teorii relativity je trhlina. Možná. Fielding přemýšlením nad tímto problémem strávil již hodně času.

Zapálil si další cigaretu a vzpomněl si na vzkaz, který kurýmí službou poslal Davidu Tennantovi. Nic v něm nevysvětloval. Do setkání v Nags Head to bude muset stačit. Tennant sice bude celé odpoledne pracovat jen pár metrů od něho, stejně tak by však mohl být třeba na Fidži. Každý čtvereční centimetr komplexu projektu Stvořitel byl sledován a nahráván. Pokud tomu nikdo nezabrání, měl by Tennant dostat vzkaz dnes odpoledne. Aby omezil riziko, vysvětlil Fielding své ženě, že musí obálku hodit do schránky FedExu na poště v Durhamu a dávat při tom pozor, zda ji někdo zpovzdáli nesleduje. Manželky sice většinou sledovali jen náhodně a to ještě jen z aut, jeden však nikdy neví.

Tennant byl jedinou Fieldingovou nadějí. Tennant se znal s prezidentem. Přinejmenším chodil na večírky do Bílého domu. Fielding získal Nobelovu cenu v roce 1998, do čísla 10 v Downing Street ho ale nikdy nepozvali. A s největší pravděpodobností už ani nepozvou. Jednou si na jakési recepci potřásl rukou s premiérem, to ale bylo něco úplně jiného. Úplně.

Potáhl z cigarety a podíval se na stůl. Na jednom z listů papíru měl rovnici vyjadřující funkci bortící se vlny, neřešitelnou s použitím současné matematiky. Dokonce ani ty nejvýkonnější počítače na světě s ní nedokázaly pohnout. Jediný přístroj na celé planetě by si s ní měl umět poradit, alespoň tedy doufal, a jestli se nemýlil, tak se pojem superpočítač stane velmi brzy tak zastaralým a neobvyklým jako slovo abakus. Jenže stroj schopný tuto rovnici pokořit toho zvládne ještě o hodně víc. Bude umět všechno, co Peter Godin slíbil pohlavárům ve Washingtonu, a nejen to. A právě ono „nejen to“ Fieldinga strašilo ve snech. Ažk smrti. Nikdo totiž nedokázal předpovědět, jaká rizika může oživení takového stroje přinést. Opravdové „stvoření“.

Právě se rozhodl, že odejde domů dřív, když se mu v levém oku zablesklo. Bolest necítil. Najednou však levým okem neviděl nic jiného než rozmazané vířící kruhy a zároveň jako by mu cosi explodovalo v levém čelním mozkovém laloku. Mrtvice, uvědomil si s naprostým klidem. Mám mozkovou mrtvici. Podivně klidný sáhl po telefonu, aby zavolal záchranku, okamžitě mu ale došlo, že jeden z nejlepších světových neurologů pracuje v kanceláři jen pár metrů od něho.

Telefon by byl rychlejší než za ním chodit. Natáhl se pro sluchátko, jenže události v jeho lebce nabraly prudký a ničivý spád. Céva se ucpala nebo praskla a před levým okem měl najednou jen tmu. Ucítil neskutečnou bodavou bolest, vycházející z těch oblastí mozku, které měly na starosti udržování základních životních funkcí. Zatímco padal na podlahu, vzpomněl si Fielding ještě jednou na částici, cestující rychleji než světlo a dokazující, že se Einstein mýlil. V duchu ještě stačil vymyslet experiment: Jestliže by se mohl Andrew Fielding pohybovat rychleji než ona částice, dostal by se k Ravimu Narovi natolik včas, aby mohl být zachráněn?

Odpověď: Ne. V této chvíli ho již nemohlo spasit nic.

Jeho poslední myšlenkou byla modlitba, tichá naděje, že v nezmapovaném světě kvantových částic přežívá vědomí i po okamžiku, který lidé nazývají smrtí. Víru vždy považoval jen za iluzi, jenže na úsvitu jedenadvacátého století projekt Stvořitel odkryl naději na novou nesmrtelnost. A její sídlo se pokoušeli vybudovat jen pár set metrů ode dveří jeho kanceláře.

Dopad na podlahu připomínal ponoření pod hladinu.

S trhnutím jsem se probudil a sevřel revolver v ruce. Někdo lomcoval vchodovými dveřmi, zajištěnými řetízkem. Pokusil jsem se vstát, jenže sen mne dokonale dezorientoval. Jeho reálnost předstihovala vše, co jsem až do té doby zažil. Opravdu jsem cítil, že jsem zemřel, že jsem byl Andrewem Fieldingem ve chvíli jeho smrti.

„Doktore Tennante?“ křičel ženský hlas. „Davide! Jste tam?“

Moje psychiatrická? Rukou jsem si mnul čelo a pokoušel se dostat zpátky do skutečnosti. „Doktorko Weissová? Ráchel? Jste to vy?“

„Ano. Odjistěte ten řetízek.“

„Už jdu,“ zamumlal jsem. „Jste sama?“

„Ano! Otevřete dveře.“

Zbraň jsem zastrčil mezi polštáře na gauči a klopýtal ke dveřím. Když jsem se dotkl západky řetízku, uvědomil jsem si, že jsem své psychiatričce nikdy neřekl, kde bydlím.

kapitola 2

Ráchel Weissová měla havraní vlasy, olivovou pleť a černé oči. Před jedenácti týdny, když jsem přišel do její ordinace na první sezení, okamžitě se mi vybavila Rebeka z románu sira Waltera Scotta Ivanhoe. Jenže Rebeka z románu byla divoká a nespoutaná. Z Ráchel Weissové naopak na dálku vyzařovala soustředěnost a vážnost, která zastírala její vzhled, jako by se rozhodla zakrývat vše, díky čemu by se v očích ostatních lidí mohla jevit jinak než jako vynikající lékařka, jíž doopravdy byla.

„Co to bylo?“ zeptala se a ukázala na polštáře na gauči, mezi které jsem ukryl zbraň. „Zase si sám předepisujete léky?“

„Ne. Jak jste zjistila, kde bydlím?“

„Znám jednu ženu na osobním oddělení univerzity. Nepřišel jste na dvě sezení po sobě, alespoň jste ale pokaždé předem zavolal. Dneska jste mě nechal sedět v ordinaci a vůbec se neozval. Když vezmete v úvahu, v jakém stavu jste byl posledně, co byste na mém místě udělal?“ V té chvíli si všimla kamery. „Ach, Davide… Snad jste zase nezačal? Myslela jsem, že jste toho nechal už před lety.“

„Je to jinak, než myslíte.“

Nevypadala ani trochu přesvědčeně. Před pěti roky opilý řidič srazil vůz mé ženy do rybníčku u silnice. Nebyl sice hluboký, jenže Karen i dcerka Zoe se utopily dřív, než přišla pomoc. Pracoval jsem tehdy v nemocnici, kam je po nehodě přivezli. Otřáslo mnou, když jsem sledoval personál pohotovosti, jak se mou čtyřletou dcerku marně snaží resuscitovat. Doma jsem pak trávil celé hodiny před televizí a donekonečna si přehrával pásky, na kterých se Zoe učila chodit, smála se u Karen v náručí nebo mne objímala na oslavě svých třetích narozenin. Má lékařská praxe skomírala až zanikla docela a já se dostal do hluboké klinické deprese. Šlo o jedinou ryze osobní záležitost, kterou jsem se svou psychiatrickou do nejmenších podrobností probíral, a to jen proto, že se mi při třetím sezení svěřila, že jí před rokem zemřelo jediné dítě na leukémii.

Řekla mi to, protože věřila, že mé znepokojivé sny má na svědomí tragická ztráta rodiny. Chtěla, abych si uvědomil, že sama podobnou bolest zažila. I Ráchel totiž ztratila víc než jen dítě. Její manžel, právník, neunesl pohled na nemocného syna a odstěhoval se zpátky do New Yorku. Stejně jako já i Ráchel podlehla depresím, měla však štěstí a dokázala se jich zbavit. Terapie a léky se staly její spásou. Já jsem však raději své problémy řešil sám, stejně jako můj otec, a nakonec jsem si na samotu zvykl. Neuplynul ale ani jediný den, aby se mi po manželce a dceři nezastesklo. Dny, kdy jsem si donekonečna přehrával staré videokazety, jsem ale měl už za sebou.

„Tohle se netýká Karen a Zoe,“ vysvětloval jsem. „Zavřete dveře, prosím.“

Zůstala stát v otevřeném vchodu, v ruce klíčky od auta, a bylo na ní poznat, že je pořád skeptická, i když by mi moc ráda věřila. „O co tedy jde?“

„O práci. Prosím, zavřete ty dveře.“

Ráchel chvíli váhala, pak dveře přibouchla a podívala se mi přímo do očí. „Třeba je načase, abyste mi řekl něco o své práci.“

Právě toto bylo po celou dobu terapie předmětem našeho sporu. Ráchel považovala zachování tajemství mezi lékařem a pacientem za posvátné a můj nedostatek důvěry v ni ji urážel. Byla přesvědčená, že svým tajnůstkářstvím a neustálým naznačováním nebezpečí si jen snažím vyvolat zdání reality a ochránit se před přijetím pravdy. Nic jsem jí nevyčítal. Na základě požadavku Národní bezpečnostní agentury jsem se u ní na první sezení dokonce objednal pod falešným jménem. Jenže deset vteřin poté, co jsme si podali ruce, mě poznala podle fotografie na přebalu mé knihy. Domnívala se, že má lež pramení z obav celebrity z narušení soukromí, a já se jí to nijak nesnažil vymlouvat. Po několika týdnech ji však můj vytrvalý odpor k otázkám týkajícím se mé práce, vydávaný za snahu ji chránit, dovedl k podezření, že bych mohl trpět schizofrenií.

Ráchel nemohla tušit, že povolení k tomu, abych ji mohl navštívit, jsem získal až po ostré hádce s Johnem Skowem, ředitelem projektu Stvořitel. Narkolepsie se u mě vyvinula právě v důsledku práce na projektu a já potřeboval najít někoho, kdo by mi odborně poradil a pomohl vysvětlit sny, které ji doprovázely. Národní bezpečnostní agentura na mne nejdříve poštvala jakéhosi pitomce z Fort Meade, psychiatra, jehož hlavní náplní práce bylo vysvětlovat technikům jak se vyrovnat s chronickým stresem. Chtěl mě nacpat prášky na uklidnění a dozvědět se, jak by se také mohl stát mezinárodně publikovaným odborníkem jako já. Pak přivedli ženu, specialistku na neurózy osob nucených dlouhodobě pracovat v podmínkách přísného utajení. Její znalosti symboliky snů byly omezené na „trochu odborné literatury“, přečtené během rezi-dentury. Jako její kolega na mě vyrukovala s předpisy na anti-depresiva a antipsychotika. Já však potřeboval psychoanalytika se zkušenostmi s analýzou snů a nikým takovým NSA nedisponovala. Zavolal jsem tedy několika přátelům na lékařské fakultě a dozvěděl se o Ráchel Weissové, jedné z nejlepších psychoanalytiček v zemi, která shodou okolností pracovala na lékařské fakultě Du-keovy univerzity ani ne pětadvacet kilometrů od areálu projektu Stvořitel. Skow se mi pokusil schůzku s ní zakázat, nakonec jsem mu ale řekl, že by mě musel dát zavřít a aby si to opravdu dobře rozmyslel, protože by měl co vysvětlovat prezidentovi, který mne do projektu zapojil.

„Něco se stalo,“ domýšlela se Ráchel. „Co? Změnily se snad vaše halucinace?“

Halucinace, pomyslel jsem si s hořkostí. Nikdy ne sny.

„Jsou intenzivnější? Víc osobní? Máte strach?“

„Andrew Fielding je mrtvý,“ řekl jsem potichu.

Ráchel zamrkala. „Kdo je Andrew Fielding?“

„Byl to fyzik.“

Oči se jí rozšířily. „Andrew Fielding, ten fyzik, je po smrti?“

O Fieldingově proslulosti svědčilo také to, že i lékařka, která o kvantové fyzice v podstatě nic nevěděla, jeho jméno znala. Už mě to ale ani trochu nepřekvapovalo. I šestiletá děcka již slyšela o „Bílém Králíkovi“. Muž, který významně poodkryl tajemství temné hmoty ve vesmíru, stál v astrofyzikálním panteonu hned za svým přítelem Stephenem Hawkinsem.

„Zemřel na mrtvici,“ vysvětlil jsem jí. „Nebo to alespoň tvrdí.“

„Kdo to tvrdí?“

„Lidé z práce.“

„Vy jste pracoval s Andrewem Fieldingem?“

„Ano. Poslední dva roky.“

Ráchel překvapeně zakroutila hlavou. „A nemyslíte si, že zemřel na mrtvici?“

„Ne.“

„Provedl jste ohledání?“

„Jen zběžně. Zhroutil se v kanceláři. Jiný lékař se k němu dostal těsně před smrtí. Říkal, že doktor Fielding vykazoval známky levostranné paralýzy a měl rozšířenou levou zornici, jenže…“

„Co?“

„Nevěřím mu. Fielding zemřel příliš rychle, než aby to mohla být mrtvice. Během čtyř nebo pěti minut.“

Ráchel si olízla rty. „Občas se to stává. Především při rozsáhlém krvácení do mozku.“

„Jasně, jenže tak překotný vývoj je poměrně vzácný a většinou při něm nedochází k rozšíření zorniček.“ Byla to sice pravda, ale vlastně jsem myslel na něco jiného. Na to, že Ráchel jako psychiatrická, i když vynikající, nestrávila šestnáct let praktikováním interní medicíny jako já. U některých případů a některých lidí to prostě vycítíte. Šestým smyslem. Fielding nikdy nebyl mým pacientem, o svém zdraví se mnou ale během posledních dvou let mluvil dost často a masivní krvácení do mozku mi v jeho případě nesedělo. „Podívejte, nevím, kam odvezli tělo, a dokonce nevěřím, že budou provádět pitvu, takže –“

„Proč ne?“ skočila mi do řeči Ráchel. „Protože si myslím, že byl zavražděn.“

„Neříkal jste, že zemřel ve své kanceláři?“

„Zemřel.“

„Myslíte, že ho zabili v práci? Násilí na pracovišti?“ Stále jí to ještě nedocházelo. „Mám na mysli promyšlenou vraždu. Důkladně naplánovanou a profesionálně provedenou.“

„Ale… Proč by někdo zabíjel Andrewa Fieldinga? Byl přece už starý, nebo ne?“

„Bylo mu třiašedesát.“ Když jsem si vzpomněl na Fieldinga, ležícího na podlaze, s otevřenými ústy a nevidoucíma očima, pocítil jsem najednou potřebu všechno Ráchel říct. Jediný pohled na okno však mé nutkání potlačil. Klidně na ně mohl být zaměřený parabolický mikrofon.

„Víc vám říct nemůžu. Je mi líto. Měla byste, Ráchel, jít.“

Udělala dva kroky ke mně a ve tváři měla odhodlání. „Nikam zatím nepůjdu. Podívejte, když kdokoliv zemře a není přitom pod kontrolou lékařů, musí se provést pitva. A v případech nejasné příčiny smrti především. Takový je zákon.“

Její naivitě jsem se musel zasmát. „Žádná pitva nebude. A jestli ano, její výsledek se stejně nikdo nedozví.“

„Davide –“

„Opravdu nic víc říct nemůžu. Už tak jsem toho napovídal dost. Jen jsem chtěl abyste věděla…, že je to vážné.“

„Proč mi nemůžete prozradit víc?“ Zvedla drobnou štíhlou ruku. „Ne, počkejte, odpovím si sama. Protože kdybyste mi řekl víc, vystavil byste mě nebezpečí, že?“

„Ano.“

Obrátila oči v sloup. „Davide, úplně od začátku jste kladl nezvykle velký důraz na utajení. A já se vám podřídila. Dokonce jsem kolegům tvrdila, že ty dlouhé hodiny u mě v ordinaci trávíte hledáním podkladů pro svou novou knihu.“

„Taky jsem vám za to vděčný. Jenže s Fieldingem mám pravdu. Cokoliv bych vám teď řekl, by vás mohlo ohrozit na životě. Copak to nechápete?“

„Ne. A nikdy jsem to nechápala. Jaká práce by mohla být až tak nebezpečná?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tohle je jako špatný vtip,“ zasmála se jedovatě. Jdybych vám to řekl, musel bych vás pak zabít. Klasická paranoidní představa.“

„Opravdu jste přesvědčená, že si jen vymýšlím?“

Ráchel odpověděla s viditelnou opatrností: „Věřím, že vy věříte všemu, co jste mi řekl.“

„Takže podle vás jsem jen zmatený.“

„Měl byste si přiznat, že už nějakou dobu trpíte znepokojivými halucinacemi. Některé z těch posledních jsou klasické náboženské iluze.“

„Většina k nim ale nepatří,“ připomněl jsem jí. „A navíc jsem ateista. To je také klasické?“

„Ne, to uznávám. Jenže jste odmítl nechat se kvůli narkolep-sii vyšetřit. Nebo epilepsii. Vlastně jste si nedal změřit ani cukr v krvi.“

Jsem pod kontrolou nejlepšího neurologa na světě. „To všechno udělali v práci.“

„Kdo? Andrew Fielding? Ten přece nebyl lékař, nebo byl?“

Rozhodl jsem se zajít ještě o krok dál. „Jsem v péči Raviho Nary.“

Ráchel překvapením otevřela ústa. „Raviho Nary? Toho s Nobelovou cenou za medicínu?“

„To je on,“ odpověděl jsem s nechutí.

„Vy pracujete s Ravim Narou?“

„Ano. Jenže je to kokot. Právě ten přišel s tvrzením, že Fielding zemřel na mrtvici.“

Ráchel vypadala zmateně. „Davide, já prostě nevím co říct. Vy opravdu pracujete s tak významnými lidmi?“

„Co je na tom k neuvěření? Copak sám nejsem dostatečně známý?“

„Ano, ale… To se nedá srovnávat. Proč by měli tihle lidé pracovat společně? Každý z nich se zabývá něčím úplně jiným.“

„Poslední dva roky už ne.“

„Co to znamená?“

„Vraťte se do ordinace, Ráchel.“

„Zrušila jsem posledního pacienta, abych mohla vyrazit za vámi.“

„Naúčtujte mi ztracený čas.“

Zrudla. „Nemáte důvod mě urážet. Vysvětlete mi, prosím, co se tu děje. Už mě nebaví poslouchat jen o vašich přeludech.“

„Snech.“

„To je jedno. Ty mi totiž k práci nestačí.“

„Nestačí pro vaše účely. Jenže každý z nás má jiný cíl. Vždycky jsme měli. Vy se snažíte rozluštit hádanku Davida Tennanta. Já se pokouším zjistit, co znamenají mé sny.“

„Odpověď se ale skrývá ve vás. Sny nejsou nezávislé na zbytku vašeho mozku! Vy –“

Přerušilo ji zazvonění telefonu. Vstal jsem a odešel ho do kuchyně zvednout. Cítil jsem přitom svírání v hrudi. Klidně mohl volat prezident Spojených států.

„Doktor Tennant,“ ozval jsem se ze zvyku.

„Doktore Davide?“ odpověděl mi hysterický ženský hlas s asijským přízvukem. Lu Li, Fieldingova čínská manželka. Vlastně vdova…

„Tady je David, Lu Li. Omlouvám se, že jsem vám nezavolal.“ Hledal jsem vhodná slova, vybavovaly se mi však jen fráze. „Nedovedu vyjádřit, jakou bolest cítím nad ztrátou Andrewa –“

Ve sluchátku se ozval výbuch kantonské čínštiny, čas od času proložené angličtinou. Nemusel jsem ale rozumět všemu, abych poznal, že na druhé straně je rozrušená vdova na pokraji zhroucení. Bůhví, co lidé z bezpečnosti projektu Stvořitel vlastně Lu Li řekli nebo jak jejich slova pochopila. Do Ameriky přijela teprve před třemi měsíci, když ministerstvo zahraničí zařídilo urychlené vyřízení její žádosti o status přistěhovalce. Stačil k tomu jediný důrazný telefonát z Bílého domu.

„Vím, že to musel být příšerný den,“ snažil jsem se ji upokojit. „Měla byste se ale uklidnit.“

Lu Li vzlykala a lapala po dechu.

„Zhluboka dýchejte,“ mluvil jsem na ni a snažil se najít ten nejvhodnější přístup. Nejvhodnější z hlediska krytí, na kterém NSA od začátku trvala. Pokud šlo o ostatní společnosti ve vědeckém parku Třiangle, zabývala se firma Argus Optical Corporation vývojem optických počítačových komponent používaných na vládních, zejména obranných projektech. Lu Li nejspíš také nevěděla nic bližšího.

„Co vám řekli lidé z firmy?“ zeptal jsem se opatrně.

„Andrew mrtvý!“ vykřikla Lu Li. „Říkali, že zemřel na krvácení do mozku, ale já nic nevím. Nevím, co mám dělat.“

Neshledával jsem nic užitečného na tom, když budu Fieldingo-vu vdovu ještě více znepokojovat spekulacemi o vraždě. „Lu Li, Andrewovi bylo třiašedesát a nebyl právě nejzdravější. V podobných případech není mrtvice nic neobvyklého.“

„Vy mi nerozumíte, Davide! Andrew mě varoval.“

Pevněji jsem sevřel sluchátko. „Jak to myslíte?“

Ozvala se další kanonáda kantonštiny, pak se ale Lu Li vrátila zpátky k angličtině. „Andy mi říkal, že by se něco takového mohlo stát. Chtěl, abych pak zavolala doktora Davida, protože bude vědět co dělat.“

Srdce se mi sevřelo úzkostí. Fielding mi tedy opravdu důvěřoval… „Co pro vás můžu udělat?“

„Přijeďte sem. Prosím. Promluvíme si. Řeknete mi, proč se to Andymu stalo.“

Váhal jsem. NSA nejspíš odposlouchávala i tento hovor. Když půjdu k Lu Li domů, jen ji vystavím dalšímu ohrožení. A sebe také. Měl jsem ale na výběr? Přítele jsem nemohl zklamat. „Budu u vás za dvacet minut.“

„Děkuji, děkuji, Davide. Prosím, děkuji.“

Zavěsil jsem a otočil se, abych se vrátil do obýváku. Ve dveřích do kuchyně stála Ráchel.

„Musím odjet,“ vysvětlil jsem jí. „Oceňuji, že jste mě přijela zkontrolovat. Vím, že to bylo nad rámec vašich povinností.“

„Pojedu s vámi. Slyšela jsem kousek rozhovoru a musím jet s vámi.“

„Ani náhodou.“

„Proč?“

„Nemáte důvod jet se mnou. Nic z toho se vás netýká.“

Ráchel si založila ruce na prsou. „Podle mě je to jednoduché, víte? Jestli mluvíte pravdu, najdu tam vyděšenou vdovu po Andre-wu Fieldingovi. A ta potvrdí, co jste mi řekl.“

„Možná ne. Nevím, nakolik se Fielding své ženě svěřoval. A Lu Li mluví jen velmi špatně anglicky.“

„Adrew Fielding nenaučil vlastní ženu anglicky?“

„Plynně ovládal kantonštinu. K tomu ještě dalších osm jazyků. A navíc tu byla jen pár měsíců.“

Ráchel si dlaněmi uhladila sukni. „Podle mě se bojíte, že když s vámi pojedu, ukáže se, že jste si všechno jen vymyslel.“

Proběhla mnou vlna zlosti. „Mám chuť vás jen kvůli tomu vzít s sebou. Jenže nechápete, jaké by vám hrozilo nebezpečí. Také byste, Ráchel, mohla přijít o život. Ještě dnes.“

„Nemyslím.“

Vzal jsem plastový sáček s bílým práškem a obálkou FedExu a podal jí ho. „Před pár minutami jsem dostal vzkaz od Fieldinga. V obálce byl tenhle prášek.“

Pokrčila rameny. „Vypadá to jako písek. Co je to?“

„Nemám ponětí. Bojím se ale, že jde o antrax. Nebo něco jiného, co zabilo Fieldinga.“

Sáček si ode mne vzala. Nejdřív jsem myslel, že zkoumá onen prášek, jenže si jen chtěla přečíst nálepku na obálce.

„Tady je jako odesílatel uveden Lewis Carroll.“

„To je jen šifra. Fielding si nemohl dovolit, aby se v počítači FedExu objevilo jeho jméno. NSA by zásilku okamžitě zabavila. Použil jméno Lewis Carroll, protože měl přezdívku Bílý Králík. O tom jste přece slyšela, ne?“

Ráchel vypadala, že opravdu přemýšlí. „Asi ne. Kde je ten dopis?“

Ukázal jsem směrem do obýváku. „V sáčku na gauči. Neoteví-rejte ho.“

Naklonila se nad zprávu a rychle si ji přečetla. „Není podepsaný.“

„Samozřejmě že není. Fielding nevěděl, kdo by ho mohl číst. Ten králíček je místo podpisu.“

Nedůvěřivě se na mne podívala. „Vezměte mě s sebou, Davide. Jestliže to, co uvidím, podpoří vaše slova, začnu brát všechna vaše varování vážně. Přestanu pochybovat.“

„Stejně tak bych vás mohl hodit do vody, abych vám dokázal, že jsou v ní žraloci. Až byste je uviděla, bylo by pozdě.“

„S podobnými výmysly je to pokaždé stejné.“

Z kuchyňského pultu jsem vzal klíče. Ráchel šla hned za mnou. Vybuchl jsem hněvem: „Fajn. Chcete se tam vypravit se mnou? Tak jeďte za mnou svým vozem.“

Zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Na prvním semaforu s červenou byste mi ujel.“

„Kolegové by vám určitě vysvětlili, že je nebezpečné nechat se vézt pacientem, který má paranoidní představy. A především pacientem s narkolepsií.“

„Kolegové vás neznají. A pokud jde o narkolepsii, ještě jste se nezabil.“

Sáhl jsem pod polštář na gauči, vytáhl revolver a strčil si ho za pásek kalhot. „Vy mě také neznáte.“

Pozorovala pažbu zbraně a pak se mi podívala do očí. „Myslím,. že vás znám. Chci vám pomoci.“

Kdyby byla jen mou psychoanalytičkou, nejspíš bych ji tam nechal. Jenže během našich dlouhých sezení jsme se jeden s druhým sblížili a sdíleli spolu nepopsatelnou zkušenost dvou lidí, kteří utrpěli ohromnou ztrátu. I když si myslela, že jsem nemocný, projevovala o mě zájem jako už dlouho nikdo jiný. Vzít ji s sebou ode mne bylo hloupé, musím se ale přiznat, že jsem ani trochu nechtěl jet sám.

kapitola 3

Geli Bauerová seděla v potemnělých útrobách budovy projektu Stvořitel, uvnitř komplexu sklepních místností, matně osvětlených jen monitory počítačů a obrazovkami bezpečnostních kamer. Odtud se pomocí elektronické sítě provádělo sledování lidí i celého areálu. Šlo však jen o samotný střed jejího království. Stisknutím jediného tlačítka na klávesnici se mohla Geli napojit na superpočítač Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade a sledovat rozhovory i události třeba na opačné straně zeměkoule. Přestože během svého dvaatřicetiletého života měla mnohokrát možnost okusit moc a sílu, nikdy dřív nezažívala pocit, že může pohybem prstu ovládat v podstatě celý, elektronickými kabely protkaný svět. Oficiálně byla zaměstnaná u společnosti Godin Supercom-puters, sídlící v kalifornském Mountain View. Propojení jejího zaměstnavatele na vládní NSA ji však vyšvihlo až na samotný vrcholek moci. Pokud by to považovala vzhledem k okolnostem za nutné, mohla nechat zastavit vlaky, přerušit provoz na mezinárodních letištích, přesměrovat výzvědné satelity nebo poslat do vzdušného prostoru nad Spojenými státy bojové vrtulníky a dávat jim příkazy k palbě. Žádná jiná žena podobnou moc neměla – svým způsobem dokonce předstihla autoritu vlastního otce – a Geli se jí nehodlala za žádných okolností vzdát.

Na plochém monitoru před sebou měla přepis rozhovoru doktora Tennanta s neznámým zaměstnancem Bílého domu, nahraný odpoledne v Shoenově restauraci. Už se jím ale nezabývala. Mikrofonem se sluchátky mluvila s členem bezpečnostního týmu, který hlídal Tennantův dům.

„Slyšela jsem jen rozhovor v kuchyni,“ říkala právě. „To nechápu. Musel s doktorkou Weissovou mluvit někde jinde.“

„Možná šli ven.“

„To bychom věděli. Weissová podle mě není dost zkušená.“

„Co mám dělat?“

„Dostán se dovnitř a zkontroluj mikrofony.“

Geli poklepala na dotekovou obrazovku před sebou a spojila se s bývalým příslušníkem jednotek Delta Force Thomasem Corel-lim, který měl na starosti dům Andrewa Fieldinga.

„Co slyšíš, Thomasi?“

„Normální zvuky pozadí. Televizi, sem tam rána, harašení.“

„Slyšel jsi konec telefonátu paní Fieldingové?“

„Jasně, jenže tomu čínskému přízvuku není moc rozumět.“

„Jsi mimo dohled?“

„Zaparkoval jsem na příjezdové cestě u sousedů, kteří odjeli z města.“

„Tennant k tobě dorazí do pěti minut. Jede s ním jedna žena. Doktorka Ráchel Weissová. Zůstaň na lince.“

Geli se kliknutím odpojila a pak zřetelně pronesla: JPEG. Weissová, Ráchel.“

Na monitoru se objevila digitální fotografie Ráchel Weissové, pořízená teleobjektivem ve chvíli, kdy psychiatrická odcházela z Du-keovy univerzitní nemocnice. Ráchel byla o tři roky starší než Geli, ta však podobný typ lidí dobře znala. Setkala se s takovými děvčaty v internátní škole ve Švýcarsku. Jdou za svým cílem. Většinou šlo o Židovky. Poznala by, že Ráchel je Židovka, i kdyby neznala její jméno a nečetla její složku. Dokonce i s vlasy vyčesanými podle poslední módy Ráchel Weissová vypadala, že na svých bedrech musí nést tíhu celého světa. Měla tmavé oči mučedníka a předčasné vrásky kolem úst. Byla jedním z nejlepších psychoanalytiků na světě a takové pozice nelze dosáhnout, aniž by člověk své práci obětoval vše ostatní.

Geli byla od začátku tvrdě proti zapojení Weissové. Byl to Skow, kdo ho schválil. Zastával totiž teorii, že když svíráte otěže příliš silně, říkáte si o problémy. Jenže v případě narušení bezpečnosti by se na špalku ocitla Geliina hlava. Aby tomuto nebezpečí předešla, dostávala Geli přepisy Tennantových sezení u Weissové a nahrávky všech psychiatriččiných telefonátů. Jednou týdně navíc některý z jejích agentů vklouzl do ordinace a ofotografoval Tennantovu kartu, aby bylo naprosto jisté, že Geliině kontrole nic neuniklo.

Při práci s civilisty to bylo pokaždé podobné. Stejné problémy zažíval i projekt Manhattan v Los Alamos. V obou případech se vláda pokoušela kontrolovat skupinu výjimečných civilních vědců, kteří díky své ignoranci, svéhlavosti nebo i z ideologických důvodů představovali největší ohrožení vlastní práce. Jakmile naverbujete ty nejehytřejší lidi na světě, máte zaděláno na potíže.

Tennant představoval problém. Stejně jako Fielding. I Ravi Nara, neurolog projektu a nositel Nobelovy ceny. Všech šest vedoucích vědců projektu Stvořitel podepsalo smlouvu, obsahující závazek dodržovat ta nejpřísnější bezpečnostní opatření a zákaz publikování výsledků, dál si však mysleli, že si mohou dělat, co se jim zlíbí. Svět jim připadal jako ohromný Disneyland. A lékaři byli ze všech nejhorší. Dokonce i v armádě se občas zdálo, že její pravidla pro lékaře tak docela neplatí. Jenže dnes večer se Tennant chystal překročit všechny meze a sám se připravit o hlavu.

Ve sluchátkách se ozvalo pípnutí. Spojila se s mužem u Tennan-tova domu. „Co se děje?“

„Jsem uvnitř. Tomu nebudeš věřit. Někdo zatmelil díry s mikrofony.“

Geli pocítila nepříjemné svírání v útrobách. „Jak mohl Tennant zjistit, kde jsou?“

„Bez přístrojů těžko.“

„Co třeba lupa?“

„Musel by vědět, kde má hledat. Jenže to by mu zabralo celé hodiny a nikdy by si nemohl být jistý, že našel všechny.“

Přístroj. Snímač. Kde k němu, sakra, mohl internista přijít? Pak jí to došlo. Fielding. „Tennant převzal zásilku FedExu. Našel jsi nějakou obálku?“

„Ne.“

„Tak si ji musel vzít s sebou. Cos tam ještě viděl? Něco nezvyklého?“

„Na stativu je namontovaná kamera.“

Sakra. „Je v ní kazeta?“

„Počkej, podívám se. Není.“

„Co dál?“

„Na dvorku se válí vysavač.“

Cože? „Vysavač? Vyndej z něj sáček a přivez ho. Pošleme ho vrtulníkem do Fort Meade k analýze. Ještě něco?“

„Nic.“

„Tak se ještě naposledy rozhlédni a pak zmiz.“

Kliknutím myši se odpojila a pak řekla: „Skow – domů.“ Počítač vytočil číslo do rezidence administrátora projektu Stvořitel v Raleighu.

„Geli?“ ozval se Skow. „Co se děje?“

Pokaždé, když zaslechla Skowův hlas, vzpomněla si Geli na Kennedyho. Skow patřil k bostonské univerzitní smetánce, která inteligencí vysoko převyšovala průměr. Místo aby se věnoval umění nebo právničině jako většina příslušníků jeho vrstvy, vystudoval s vyznamenáním astronomii a matematiku a osm let pracoval jako zástupce ředitele speciálních projektů NSA. Především měl na starosti tajné výzkumné středisko superpočítačů. Oficiálně byl Geliiným nadřízeným, nikdy však spolu dvakrát dobře nevycházeli. S výjimkou zabití mohla Geli o otázkách bezpečnosti projektu Stvořitel rozhodovat sama. Bylo tomu tak proto, že Peter Godin s poukazem na časté úniky informací z tajných vládních projektů prosadil, že pro ochranu Stvořitele vybere vlastní lidi.

Stařec ji kontaktoval právě v době, kdy odcházela z armády. Geli byla tělem i duší válečníkem, nemohla však již dál snášet neskutečnou a stále bující armádní byrokracii, stejně jako nesouhlasila s nízkými nároky kladenými na nové odvedence. Když se Godin objevil, nabídl jí místo, o jakém celý život snila a už ani nevěřila, že podobné může vůbec existovat.

Za práci šéfa bezpečnosti projektů Godinovy společnosti měla dostávat 700 tisíc dolarů ročně. Plat byl opravdu výjimečný, Godin však byl miliardář a mohl si to dovolit. Uzavřeli spolu neobvyklou dohodu. Podle ní měla uposlechnout všechny příkazy, které jí dá, bez otázek a bez ohledu na jejich legálnost. Nikomu nebude sdělovat informace o svém zaměstnavateli, jeho společnosti nebo svém pracovním zařazení. Pokud by tyto zásady porušila, zemře. Mohla si vybrat vlastní lidi, ti však museli přijmout stejné podmínky včetně trestu a ona sama by v takovém případě musela trest vykonat. Překvapilo ji, že osoba natolik veřejně známá jako Godin se odváží něco podobného vůbec říct nahlas. Pak se jí doneslo, že se o ní Godin dozvěděl od jejího otce. To mnohé vysvětlovalo. S otcem sice již několik let nemluvila, jenže z titulu své funkce si o ní stejně mohl zjistit vše. Nejspíš k němu pronikly i zvěsti z Iráku a operace Pouštní bouře. Peter Godin hledal nejen šéfa bezpečnosti, ale také zabijáka. Geli splňovala obojí.

John Skow ne. Na rozdíl od Godina, který v mládí jako námořník bojoval v Koreji, byl Skow pouhým teoretikem. Nikdy si nepo-třísnil ruce krví a s Geli občas zacházel jako někdo, komu dali ohlídat pitbullteriéra na krátkém vodítku.

„Geli?“ ozval se znovu. „Jste tam?“

„Doktorka Weissová přišla k Tennantovi domů,“ informovala ho.

„Proč?“

„Nevím. Z jejich rozhovoru jsme skoro nic nezachytili. Teď jsou na cestě do Fieldingova domu. Lu Li Fieldingová mu volala. Rozčílená.“

Skow chvíli mlčel. „Vypravil se uklidňovat truchlící vdovu?“

„Jsem si jistá, že přesně tak by nám to vysvětlil.“ Rozhodla se zjistit, jak velké obavy Skow pociťuje – dřív, než mu sdělí další podrobnosti. „Máme je pustit dovnitř?“

„Samozřejmě. Uslyšíte přece všechno, o čem budou mluvit. Nebo ne?“

„Možná ne. Se štěnicemi v Tennantově domě jsme měli problém.“

„Jaký problém?“

„Tennant zakryl mikrofony tmelem. A na stativu měl videokameru. Kazeta v ní nezůstala.“ Poskytla mu čas, aby si uvědomil možné souvislosti. „bud nahrával na kazetu něco, o čem nechtěl, abychom věděli, nebo si potřeboval promluvit s doktorkou Wei-ssovou, aniž bychom je slyšeli. Každopádně je to špatné.“

Poslouchala, jak Skow na druhém konci linky dýchá.

„Bude to v pořádku,“ prohlásil nakonec. „S tím se vypořádáme.“

„Nejspíš víte víc než já, pane.“

Skow se musel v duchu pousmát opovržení, s jakým vyslovila slovo „pane“. Svým způsobem byl totiž tvrdší než ona. Dokonale se ovládal a dokázal předvídat až s matematickou přesností. „Výhoda vedení, Geli. Dnes ráno jste si mimochodem vedla skvěle. Opravdu jste mě příjemně překvapila.“

Geli se před očima vybavilo Fieldingovo mrtvé tělo. Jeho likvidace proběhla hladce, podle ní však šlo o chybný krok. Současně s ním se měli postarat i o Tennanta. Bez problémů by dokázala zařídit, aby se oba dva ocitli v jednom autě a pak… Jednoduchá logistika. Automobilová nehoda. A projekt by nebyl ohrožený jako teď. „Mluvil už Tennant s prezidentem, pane?“

„Nevím. Takže se držte zpátky. Sledujte situaci, ale nic víc.“

„Také převzal zásilku FedExu. Nějaký dopis. Ať v něm bylo cokoliv, vzal si ho s sebou. Musíme se k němu dostat.“

„Když to dokážete tak, aby se o ničem nedozvěděl, pak ano. Jinak si promluvte s lidmi od FedExu a zjistěte, kdo mu ho poslal.“

„Pracujeme na tom.“

„Výborně. Jen ne –“

Geli zaslechla, jak na něho volá žena.

„Dejte mi vědět,“ přikázal a zavěsil.

Geli zavřela oči a zhluboka dýchala. Navrhla sice Godinovi, aby Tennanta odstranili spolu s Fieldingem, stařec však nesouhlasil. Ano, uznával, Tennant porušil pravidla a scházel se s Fieldingem i mimo základnu. Ano, Tennant podporoval Fieldingovo úsilí o zastavení projektu. A právě Tennantovo spojení s prezidentem by mohlo k zastavení prací přispět. Jenže neexistoval jediný přímý důkaz, že se Tennant podílel na Angličanových pokusech o sabotáž projektu nebo že by se dostal k nebezpečným informacím, které Fielding získal. Protože však Geli neměla tušení, o jaké informace šlo, nedokázala posoudit míru rizika, zůstane-li Tennant naživu. Upozornila sice Godina, že je vždy lepší počítat s nejhorším než být později nepříjemně překvapen, jenže on na její varování nedbal. Brzy bude muset začít. Hodně brzy.

JPEG, Fieldingová, Lu Li,“ pronesla do mikrofonu. Na monitoru se objevila tvář asiatky s tmavými vlasy. Rozená jako Lu Li Čchengová pocházela z provincie Kanton v komunistické Číně. Čtyřicet let. Vystudovala aplikovanou fyziku.

„Další chyba,“ zamumlala si Geli pro sebe. Lu Li Čchengová neměla ve Spojených státech co pohledávat, a už vůbec ne v blízkosti osob, spojených s nejcitlivějším vědeckým projektem v historii země. Geli stiskla tlačítko, kterým se spojila s Thomasem Corellim v autě před Fieldingovým domem. „Děje se u tebe něco nezvyklého?“

„Ne.“

„Budeš moct prohlédnout Tennantovo auto, až dorazí?“

„Podle toho, kde zaparkuje.“

„Kdybys uvnitř našel obálku FedExu, dostaň se dovnitř, přečti si zprávu a vrať ji zpátky. A budu chtít videonahrávku jejich příjezdu.“

„Žádný problém. Hledáš něco konkrétního?“

„Nevím. Prostě se o to postarej.“

Geli ze zásuvky vyndala balíček gauloisek, jednu cigaretu z něj vytáhla a ulomila jí filtr. V odrazu plamínku zápalky na monitoru počítače zahlédla svou tvář. Světlé vlasy, vystouplé lícní kosti, ocelově modré oči a ošklivá rudá jizva. Zubatý šrám na levé tváři však považovala za stejnou součást svého obličeje jako oči nebo ústa. Jeden plastický chirurg se před časem nabídl, že jí jizvu bezplatně odstraní. Odmítla ho. Jizva měla svůj účel: Připomínat nositelce utrženou ránu. Na zranění, které jí jizvu způsobilo, nechtěla nikdy zapomenout.

Vyťukala na klávesnici kód a signál z mikrofonů ve Fieldingově domě si pustila do sluchátek. Pak zhluboka potáhla z cigarety, pohodlně se usadila v křesle a ke stropu vyfoukla velký oblak dýmu. Geli Bauerová neměla ráda spoustu věcí, ze všeho nejvíc však nenáviděla čekání.

kapitola 4

Jeli jsme mlčky. Accura plavně klouzala soumrakem. V tuto denní dobu se dalo ode mne k domu Andrewa Fieldinga blízko univerzity na Chappel Hill dojet rychle a bez problémů. Ráchel mé mlčení nechápala, neměl jsem jí to ale za zlé. Když jsem se poprvé dostal k projektu Stvořitel, překvapila mne až paranoidní úroveň bezpečnostních opatření. Ostatní vědci včetně Fieldinga již na projektech národní bezpečnosti v minulosti pracovali a považovali všeobjímající podezřívavost za nezbytnou nepříjemnost. Nakonec však i tito veteráni začali připouštět, že jsou vystaveni čemusi bezpříkladnému. Dohled byl velmi důkladný a týkal se i pohybu mimo komplex laboratoří. Všechny protesty ale narážely na připomínku, že vědci z projektu Manhattan byli po celou dobu nucení žít za ostnatými dráty, aby byla zajištěna bezpečnost „zařízení“. Volnost, kterou jsme měli, musela být něčím vykoupena. Tak alespoň znělo oficiální stanovisko.

Fieldingovi se to ani trochu nelíbilo. „Náhodné“ testy na detektoru lži probíhaly v podstatě každý týden a dohled se týkal i našich domovů. Než jsem dnes mohl začít nahrávat na video, musel jsem zakrýt drobné otvory ve stěnách, v nichž byly ukryté miniaturní mikrofony. Fielding je dokázal najít speciálním doma vyrobeným snímačem a označil je malými špendlíčky. Souboj s bezpečnostními opatřeními projektu se pro něho stal takřka koníčkem. Varoval mě, že ani ve voze nemůžu mluvit otevřeně. Vybavit automobily štěnicemi bylo velmi jednoduché, a dokonce i rozhovory v „čistých“ vozech bylo možné odposlouchávat pomocí vyspělých dálkových mikrofonů. Angličanova hra na kočku a myš s NSA mi svého času připadala zábavná, teď však bylo naprosto jasné, kdo se smál naposled.

Podíval jsem se na Ráchel. Cítil jsem se s ní v autě nezvykle. Za pět let od manželčiny smrti jsem navázal krátký vztah se dvěma ženami, v obou případech předtím, než jsem nastoupil k projektu Stvořitel. Čas strávený s Ráchel však nebyl „vztahem“ v romantickém slova smyslu. Poslední tři měsíce jsem dvě hodiny týdně seděl v její ordinaci a probíral s ní tu nejrušivější součást mého života –vlastní sny. Pomocí otázek a vysvětlování se možná dozvěděla víc sama o sobě než o mně, mnohé však stále zůstávalo hluboko uvnitř.

Než přijala místo na Dukeově univerzitě, pracovala v newyorské Presbyteriánské, kde učila úzkou skupinu rezidentů na psychiatrii psychoanalýze, umění, které ve světě moderní farmakologic-ké psychiatrie scházelo na úbytě. Měla také soukromou klientelu a zabývala se výzkumem. Po dvou letech takřka osamělé práce na projektu Stvořitel jsem setkání s jakoukoli inteligentní ženou považoval skoro za zázrak. Jenže Ráchel mohla nabídnout víc než jen inteligenci. Vždy bezvadně upravená sedávala v koženém křesle, tmavé vlasy spletené a pozorně mne sledovala, jako by viděla i do těch nejhlubších zákoutí mé duše, o nichž jsem sám neměl ani ponětí. Občas se pro mne celá místnost zúžila na její tvář a především na její oči. Představovaly můj svět, publikum, kterému jsem se svěřoval, rozsudek, na který jsem čekal. Jenže tyto oči se zdráhaly, alespoň ze začátku, rozhodovat. Ptala se mne na některé obrazy a pak zpochybňovala odpovědi, které jsem jí dával. Čas od času se snažila mé sny vysvětlovat, nikdy jsem u ní však nezahlédl ani náznak pocitu neomylnosti, kterým tak oplývali psychiatři NSA. Zdálo se, že společně se mnou hledá jejich význam a navádí mne, abych své představy pochopil sám.

„Davide, nemusíte strávit celou noc za volantem,“ ozvala se. „Nebudu vám to mít za zlé.“

Správně, napadlo mě. Proč by mi měla vyčítat představy o tajném vládním spiknutí? „Mějte se mnou trpělivost,“ požádal jsem ji. „Už to není daleko.“

Skepticky se na mne v šeru podívala. „Jaká je teď finanční odměna za Nobelovu cenu?“

„Zhruba milion dolarů. Fielding dostal o něco méně než Ravi Nara, protože…“ Ztichl jsem, když mi došlo, že mne jen znovu zkouší a pokouší se prokázat, že si vymýšlím.

Soustředil jsem se na cestu a věděl jsem, že během pár následujících minut bude muset uznat, že se má paranoia alespoň zčásti zakládá na faktech. Jak se pak zachová? Začne být přístupnější mé interpretaci vlastních snů, i když zní tak neuvěřitelně?

Od prvního sezení Ráchel namítala, že nemůže správně vysvětlit mé „halucinace“, aniž by znala podrobnosti o mém dosavadním životě a práci. Jenže já jí toho moc říct nemohl. Fielding mne varoval, že NSA bude každého, kdo se dozví o projektu Stvořitel, považovat za potenciální nebezpečí. Kromě toho jsem si byl jistý, že to, co vídám během záchvatů narkolepsie, s mou minulostí nijak nesouvisí. Představy jako by přicházely zvenčí. Neslýchal jsem žádné cizí hlasy, což by bylo příznakem schizofrenie, měl jsem klasický pocit vidění. Nebo spíš zjevení, jak ho popisovali proroci. Pro člověka, který v Boha přestal věřit už dávno, ještě v dětství, to byl opravdu znepokojivý stav.

Mé sny se neobjevily hned během prvních záchvatů narkolepsie. Ty byly opravdovým bezvědomím, oknem v paměti, jednou provždy ztracenými časovými úseky. Pracoval jsem třeba u počítače v kanceláři, když jsem si najednou uvědomil, že se chvěju. Nejprve mi vibrovalo celé tělo, brzy se však pocit soustředil jen do zubů. Šlo o klasickou předzvěst záchvatu narkolepsie. Začal jsem cítit ospalost a najednou jsem se s trhnutím probral a zjistil, že uběhlo čtyřicet minut. Jako bych je strávil v narkóze. Vůbec žádné vzpomínky.

Sny se začaly objevovat až po týdnu záchvatů. Nejdřív byly pokaždé stejné: opakující se noční můra, která mne vystrašila ještě víc než předchozí bezvědomí. Vzpomínám si, jak Ráchel zaujalo, když jsem jí o nich poprvé řekl, a jak nezvykle jistá si byla, že chápe jejich význam. Seděl jsem v bohatě čalouněném křesle před jejím stolem, zavřel oči a popsal jí, co jsem vídal tak často.

Sedím v temné místnosti. Není tam ani trocha světla. Žádný zvuk. Prsty mohu nahmatat své oči i uši, nic ale nevidím ani neslyším. Nic si nepamatuji. Nemám minulost. A protože nic nevidím a neslyším, nemám ani přítomnost. Prostě jsem. To je můj svět. JSEM. Cítím se jako oběť mozkové mrtvice, uvězněná ve vlastním těle, které již mozek přestal ovládat. Mohu myslet, ale ne na něco určitého. Spíš cítím, než myslím. A cítím toto: Kdo jsem? Odkud jsem přišel? Proč jsem sám? Byl jsem tu vždycky? Zůstanu tu napořád? Tyto pocity mi nenaplňují myšlení. Ony jsou mým myšlením. Čas, jak ho znám, tu neexistuje, jen otázky se střídají jedna po druhé. Nakonec se proměňují v jednoduchou mantru: Odkud jsem přišel? Odkud jsem přišel? Jsem muž s poškozeným mozkem, odsouzený sedět v této místnosti na věčnost a klást si v temnotě jedinou otázku.

„Copak si to neuvědomujete?“ ptala se Ráchel. „Ještě jste se nevypořádal se smrtí manželky a dcery. Jejich ztráta vás odřízla od světa i od sebe samého. Nejste v pořádku. Jste zraněný. Muž, který se prochází v denním světle je jen přízrak. Opravdový David Tennant sedí potmě v místnosti, neschopný myslet nebo cítit. Ani jeden z nich ale nevnímá bolest a žal.“

„Tak to není,“ oponoval jsem. „Vždyť jsem absolvoval i kolečko na psychiatrii. Nejde o nevypořádaný žal.“

Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Doktoři jsou vždy nejhorší pacienti.“

O týden později jsem jí řekl, že se sen změnil.

„Něco je v té místnosti se mnou.“

„Co?“

„Nevím. Nevidím to.“

„Ale víte, že je to tam s vámi?“

„Ano.“

„Je to nějaká osoba?“

„Ne. Je to velmi malé. Něco kulatého, vznáší se to v prostoru. Černý golfový míček plující ve tmě.“

„Jak vůbec víte, že tam něco je?“

„Vypadá to jako ještě temnější místo uprostřed tmy. A cítím to.“

„Cítíte? Jako co?“

„Nevím. Jako gravitaci. Citovou gravitaci. Jsem si ale jistý, že to zná odpověď na mé otázky. Ví to, kdo jsem a proč jsem zavřený v temné místnosti.“

A tak to pokračovalo s drobnými změnami dál, dokud se sen znovu nezměnil. Když ale ke změně došlo, byla velmi výrazná. Jednou v noci jsem si doma četl, když jsem ucítil, že to na mne zase „přichází“. Ocitl jsem se v již známé temné místnosti a černé kouli kladl obvyklé otázky. Pak, bez varování, koule explodovala oslepujícím zábleskem. Po naprosté tmě by i zapálená sirka připomínala výbuch, tento však byl nesrovnatelně mohutnější. Světlo se šířilo všemi směry se silou vodíkové bomby. Jenže tenhle výbuch se nezhroutil sám do sebe, aby vytvořil hřibovitý mrak. S nekonečnou silou a rychlostí se rozpínal a já měl příšerný pocit, že mne pohlcuje. Pohlcuje, ale neničí. Zatímco oslnivé světlo polykalo tmu, v niž jsem se proměnil, jakýmsi způsobem jsem si byl jistý, že to takto může pokračovat celé miliardy let, aniž bych utrpěl sebemenší újmu. Přesto jsem měl strach.

Ráchel nevěděla, co s mým snem dělat. Následující tři týdny poslouchala, jak jí popisuji zrození hvězd i galaxií, jejich život i zánik: Černé díry, supernovy, záblesky mlhovin jako rozdrcených diamantů na černém pozadí, vznikající a mizející planety. Připadalo mi, že vidím z jednoho konce vesmíru na druhý, všechny objekty zároveň. Rychlostí světla se rozpínaly mým směrem.

„Viděl jste někdy něco podobného?“ zeptala se. „V bdělém stavu?“

„Jak bych mohl?“

„Viděl jste třeba fotografie pořízené Hubbleovým teleskopem?“

„Samozřejmě.“

„Jsou hodně podobné tomu, co mi tady popisujete.“

Do hlasu mi pronikl zmar. „Vy mi nerozumíte. Nejen že to vidím, já to také cítím. Stejně bych mohl cítit hrající si děti, rvačku nebo milence. Nejde jen o vizuální vjemy.“

„Pokračujte.“

Tohle říkala pokaždé. Zavřel jsem oči a ponořil se do vzpomínek na zatím poslední sen.

„Pozoruji planetu. Vznáším se nad ní. Jsou tam mraky, ale ne takové, jaké známe. Jsou zelené jako kyselina a hnané bouřemi. Teď se do nich nořím, pronikám skrz mraky, jako by objektiv satelitu přibližoval povrch. Je tam oceán, není ale modrý. Je rudý a vařící. Rozrážím jeho hladinu a pokračuji hloub. Něco hledám, ale nenacházím to. Tenhle oceán je prázdný.“

„Napadla mne spousta věcí, zatímco jste mi sen popisoval,“ prohlásila Ráchel. „Nejdřív barevné představy. Rudá by mohla být důležitá. Prázdný oceán je symbol opuštěnosti, což vyjadřuje vaše soužení.“ Na chvíli zaváhala. „Co v tom oceánu hledáte?“

„Nevím.“

„Myslím, že víte.“

„Nehledám Karen a Zoe.“

„Davide,“ v hlase se jí objevil náznak roztrpčení, „jestli si myslíte, že tyto představy nic nevyjadřují, proč jste tady?“

Otevřel jsem oči a podíval se do její dokonale tvarované tváře. Skrývala sice své pocity za záclonou profesionality, já ale viděl pravdu. Ztrátu vlastní rodiny se pokoušela promítat do mne.

„Jsem tady, protože sám nejsem schopný najít odpovědi,“ řekl jsem. „Protože jsem přečetl celé stohy knih a v žádné jsem nenašel pomoc.“

Ráchel opatrně přikývla. „Jak si pamatujete své halucinace do takových podrobností? Zapisujete si je po probuzení?“

„Ne. Nejsou jako normální sny, ze kterých si pamatujete tím méně, čím víc se snažíte. Jsou nesmazatelné. Není to snad obecná vlastnost snů při narkolepsii?“

„Ano,“ souhlasila potichu. „Dobrá. Karen a Zoe zemřely ve vodě. Obě se utopily. Karen nejspíš krvácela ze zranění na rukou a z hlavy, do níž se udeřila o čelní sklo. Proto ta rudá voda.“ Zaklonila se v křesle a podívala se na panely na stropě. „Přestože ve vašich halucinacích nejsou žádní lidé, prožíváte silné emocionální reakce. Zmínil jste bouři. Pral jste se někdy?“

„Ne.“

„Víte ale, že Karen bojovala o záchranu Zoe. Bojovala o život. Sám jste to říkal.“

Pevně jsem zavřel oči. Nerad jsem na to myslel, občas jsem ale vzpomínky nedokázal potlačit. Když Karenino auto spadlo do rybníka, přistálo na střeše a zabořilo se skoro půl metru hluboko do měkkého bahna. Elektrické stahování okének se zkratovalo a dveře nešly otevřít. Zlomené kosti v Kareniných rukách a nohách svědčily o odhodlání, s jakým se pokoušela rozbít sklo. Byla drobná a neměla velkou sílu, přesto se nevzdávala. Záchranář, který k nehodě přijel, mi prozradil, že když auto konečně dostali z bahna a otevřeli dveře, našli ji na zadním sedadle. Jednou rukou pevně objímala Zoe a druhou paži, s rozedřenými klouby, měla volnou. Bylo jasné, k čemu došlo. Jakmile se vůz začal plnit vodou a Karen bojovala s okny, Zoe zpanikařila. To by se stalo každému, dítěti zvlášť. V té chvíli by většina matek buď dál tloukla do oken a nechala děcko křičet hrůzou, nebo by se ho snažila uklidnit a doufala, že pomoc dorazí včas. Karen však Zoe pevně přitáhla k sobě, slíbila jí, že všechno dobře dopadne a pak se nohou až do posledního dechu pokoušela vykopnout okno vodou se plnící rakve. Tím, že Zoe nepřestala objímat ani v okamžicích smrtelné agónie, prokázala lásku silnější než pocit hrůzy. Tohle vědomí mi pomáhalo v nejhorších chvílích.

„Zelené mraky a rudý oceán nemají nic společného s nehodou před pěti roky,“ odpověděl jsem.

„Ne? Pak byste mi asi měl říct víc o svém dětství.“

„To s tím nesouvisí.“

„To nemůžete vědět,“ naléhala.

„Vím.“

„Tak mi povězte o své práci.“

„Vyučuji lékařskou etiku.“

„Už skoro dva roky máte neplacené volno.“

Předklonil jsem se a otevřel oči. „Jak to víte?“

„Zaslechla jsem to v nemocnici.“

„Kdo to říkal?“

„Nevzpomínám si. Prostě jsem to zaslechla. Víte, mezi lékaři jste poměrně známou osobností. Ti v Dukeově nemocnici vaši knihu citují v jednom kuse. Stejně tak v Presbyteriánské v New Yorku. Je to tedy pravda? Vzal jste si na lékařské fakultě neplacenou dovolenou?“

„Zůstaňme u snů, ano? Bude to pro oba bezpečnější.“

„Proč bezpečnější?“

Neodpověděl jsem.

Do příštího sezení se sny znovu změnily.

„Dívám se na Zemi. Vznášející se v prostoru. Je to to nejkrásnější, co jsem kdy viděl. Modrá a zelená s vířícími bílými oblaky. Živá věc, dokonalý uzavřený systém. Nořím se do atmosféry a o dalších sto mil dál do hlubokého modrého oceánu. Kypí životem. Ohromné molekuly, vícebuněční živočichové, medúzy, obojživelníci, plazi, žraloci. I pevnina je plodná. Pokrytá džunglí. Symfonie v zeleném. Na pobřeží vylézají z vln ryby a narůstají jim nohy. Podivní krabi se zavrtávají do písku a mění se na zvířata, jaká jsem nikdy nespatřil. Čas ubíhá neskutečně zrychleně, jako byste promítala evoluci miliónkrát rychleji. Dinosauři se proměňují v ptáky, hlodavci v savce. Primáti ztrácejí srst. Džungli pokrývají ledovce a nakonec z nich vznikají savany. Dvacet tisíc let trvá jediný nádech –“

„Uklidněte se,“ poradila mi Ráchel. „Začínáte být rozčilený.“

„Jak jsem mohl tohle všechno vidět?“

„Sám znáte odpověď. Váš mozek dokáže vytvořit jakoukoliv představu a vydávat ji za skutečnost. Záběry Země z vesmíru se staly ikonou moderní fotografie. Oslovují každého, kdo je spatřil, a vy sám jste je musel od dětství vidět už nesčetněkrát.“

„Můj mozek dokáže vytvářet zvířata, jaká jsem nikdy neviděl? Opravdově vypadající zvířata?“

„Samozřejmě. Určitě jste se už setkal s obrazy Hieronyma Bo-sche. Sama jsem v televizi viděla podobné zrychlené animace vývoje, o kterých mluvíte. Časopis Life z nich vytvořil fotoseriál. Něco jako Vzestup lidstva. Otázka zní, proč se vám o podobných věcech zdá?“

„Proto jsem tady, abych získal odpověď.“

„V tom surrealistickém světě jste i vy?“

„Ne.“

„Co přitom cítíte?“

„Stále něco hledám.“

„Co?“

„Nevím. Připadám si jako pták, který prohledává zemi a moře, aby našel… Něco.“

„Jste v tom snu ptákem?“

V hlase měla naději. Ptáci nejspíš musejí v lexikonu výkladu snů něco znamenat. „Ne.“

„Čím tedy jste?“

„Ničím, opravdu. Jen párem očí.“

„Pozorovatelem.“

„Ano. Odhmotněným pozorovatelem. T. J. Eckleburgem.“

„Jak?“

„To nic. Jen jedna z postav Scotta Fitzgeralda.“

„Aha, vzpomínám si.“ Zakousla se do konce propisky. U ní nezvyklé chování. „Máte nějakou představu, proč tohle všechno vídáte?“

„Ano.“ Věděl jsem, že ji má další slova překvapí. „Věřím, že mi to někdo ukazuje.“

Vytřeštila oči, u Ráchel Weissové něco naprosto nečekaného. „Opravdu?“

„Ano.“

„Kdo vám to ukazuje?“

„Nemám ponětí. Proč vy myslíte, že tohle všechno vidím?“

Zavrtěla hlavou. Skoro jsem viděl, jak její mozek pracuje na plné obrátky a pokouší se má slova srovnat s tím, co v něm zanechala dlouhá léta studií a zkušeností. „Evoluce představuje změnu,“ prohlásila. „Vidíte změny, které probíhají nepřirozeně rychle. Nekontrolovatelné změny. Myslím, že by to mohlo nějak souviset s vaší prací.“

Mohla byste mít pravdu, napadlo mne, nic jsem však neřekl. Jen jsem přikývl a odešel. Mé mlčení bylo její jedinou ochranou. Nakonec to bylo stejně jedno, protože téma evoluce se vytratilo a to, co pak vládlo mému spánku, mnou do hloubi duše otřáslo.

V mých nových snech byli lidé. Neviděli mě a já z nich vnímal jen to podstatné. Jako bych se díval na potrhaný film s jednotlivými díly slepenými ve špatném pořadí. Žena s dítětem na boku. Muž tahá vodu ze studny. Voják v uniformě s krátkým mečíkem. V osmé třídě při latině paní Whaleyové jsem se naučil, že se mu říkalo gladius. Šlo o první náznak, že se nejedná o náhodné obrazy, ale scény z určitého období. Viděl jsem, jak lidé ořou pluhem. Mladou ženu prodávající se na ulici. Penězoměnce. Muže, vyměňující si zlaté a měděné mince s profilem vladaře. A také s jeho jménem. Tiberius. To jméno mi cosi říkalo, proto jsem se podíval na internet. Následník Augustův, předtím velitel legií, který strávil většinu doby svého vládnutí vedením válek v Germanii. Jednou z mála důležitých událostí jeho éry, viděno dnešníma očima, byla poprava židovského venkovana, který o sobě tvrdil, že je králem Židů.

„Byl váš otec nábožensky založený?“ zeptala se Ráchel, když jsem jí nové obrazy popsal.

„Ne, on… Vnímal svět jinak.“

„Co tím myslíte?“

„Na tom nezáleží.“

Odevzdaný povzdech. „A vaše matka?“

„Věřila v něco většího než v lidi, ale církevního života se moc neúčastnila.“

„Jako dítě jste se neučil náboženství?“

„Pár let v nedělní škole. To se nedá počítat.“

„Jaká církev?“

„Metodisté. Byl to nejbližší kostel.“

„Ukazovali vám filmy o životě Ježíše?“

„Je to možné. Nevzpomínám si.“

„Vyrostl jste v Oak Ridge v Tennessee, správně? Takže spíš ano. A všichni jsme, samozřejmě, někdy viděli ty velké biblické eposy z padesátých let. Desatero přikázání, Ben-Hur a tak.“

„Co tím naznačujete?“

„Jen tolik, že podklady pro tyto halucinace byly dlouhá léta ukryty ve vašem podvědomí. Všichni je v sobě máme. Jenže se zdá, že vaše sny k čemusi směřují. A tím něčím by mohl být Ježíš Nazaretský.“

„Už jste se někdy s podobnými sny setkala?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Spousta lidí má sny o Ježíšovi. O setkáních s ním, o vzkazech od něho. Jenže vaše sny se postupně vyvíjejí a mají určitou logiku i realističnost. Nejde tedy jen o chorobné představy. Také prohlašujete, že jste ateista. Nebo přinejmenším agnos-tik. Moc by mě zajímalo, k čemu vaše představy směřují.“

Oceňoval jsem sice její zájem, čekání na odpovědi jsem ale už začínal mít dost. „Co ale podle vás znamenají?“

Promnula si rty a pak zavrtěla hlavou. „Začínám pochybovat, že mají něco společného se smrtí vaší ženy a dcery. Pravda je ale taková, že nevím dost o vašem životě, abych mohla vyvozovat konkrétní závěry.“

Uvízli jsme na mrtvém bodě. Stále jsem ještě nevěřil, že moje minulost má něco společného s mými sny. Jenže jak dny ubíhaly, útržky filmu se začínaly uspořádávat a některé postavy se v nich objevovaly častěji. Tváře, které jsem vídal, se stávaly známějšími, jako bych se potkával se starými přáteli. Stále bližšími přáteli. Vzrůstal ve mně pocit, že si je pamatuji, a to nejen z předešlých snů. Popsal jsem je Ráchel, jak nejpodrobněji jsem dokázal.

Sedím uprostřed kruhu, obklopený zaujatými vousatými tvářemi, které mne pozorně sledují. Vím, že mluvím, protože je jasné, že mi naslouchají, jenže svá vlastní slova neslyším.

Vidím ženskou tvář, andělskou ale jinak obyčejnou, a pár očí, které znám stejně dobře jako oči své matky. Přesto nepatří mé matce, tedy ne té, která mě vychovala v Oak Ridge. Dívají se na mne s čistou láskou. Za ní stojí muž s vousy a pozoruje mne s otcovskou pýchou. Jenže můj vlastní otec nikdy vousy nenosil…

Vidím osly… Datlové palmy. Nahá děcka. Hnědou řeku. Cítím chlad, nepříjemný šok z ponoření, údery mých vlastních chodidel do písku.

Vidím mladou dívku, krásnou, s černými vlasy, sklání se, aby mne políbila, pak se začervená a utíká pryč. Procházím mezi dospělými. Jejich tváře říkají: Tohle dítě není stejné jako ostatní. Muž s divokýma očima stojí po pás ve vodě a dlouhá řada mužů i žen čeká, až na ně přijde řada a budou ponořeni, zatímco další již z vody vycházejí, kašlou a odplivují si, oči rozšířené.

Některé sny neměly logiku, šlo jen o nespojité útržky. Když se staly logickými, polekaly mne.

Sedím vedle lůžka malého chlapce. Nemůže se hýbat. Oči má zavřené. Už dva dny je paralyzovaný. Jeho matka a strýc sedí vedle mne. Přinášejí jídlo, studenou vodu, olej k pomazáníchlapce. Potichu mu promlouvám do ucha. Říkám ženě, aby ho vzala za ruce. Pak se skláním a říkám jeho jméno. Pevně svírá víčka, z nichž mu vytéká hnis. Pak je otevírá a z jeho vyřazuje vidět, že poznává matku. Matka lapá po dechu a vykřikne, když chlapec pohne rukama. Zvedá ho a on ji objímá. Žena pláče štěstím…

Jím se skupinou žen. Olivy a chlebovou placku. Některé z nich se mi zdráhají podívat do očí. Po jídle mne odvádějí do ložnice, kde na posteli leží těhotná dívka. Říkají, že dítě už mělo být dávno na světě, jenže porod nezačal. Bojí se, že je dítě mrtvé. Prosím je, aby odešly. Mladá matka se mě bojí. Uklidňuji ji několika konejšivými slovy, zvedám přikrývku a kladu jí ruce na břicho. Je veliké a napnuté jako buben. Nechám na něm ruce, jemně na ně tlačím a potichu k ní promlouvám. Nerozumím tomu, co říkám. Snad jakýsi nápěv. Po nějaké době dívka otevírá ústa. Ucítila kopnutí. Volá na ostatní ženy. „Mé dítě žije!“ Zeny se mne dotýkají, jako bych vládl nějakou nadpřirozenou silou. „ Určitě je to on,“ říkají.

„Tohle jsou příběhy z bible,“ prohlásila Ráchel, „které znají miliony školáků. Není na nich nic neobvyklého.“

„Četl jsem Nový zákon,“ oponoval jsem. „O tom, že Ježíš vyléčil paralyzovaného chlapce, v něm není ani zmínka. Ani o tom, že jedl se ženami a pak vyvolal porod.“

„Jenže v obou případech šlo o sny zabývající se uzdravováním. Jste přece lékař. Podvědomě se snažíte přizpůsobit Ježíše svému obrazu. Nebo obráceně. Třeba problém opravdu spočívá ve vaší práci. Přestal jste přece praktikovat. Znala jsem spoustu doktorů, kteří upadli do depresí, když se přestali věnovat pacientům a zabývali se jen výzkumem. Copak by u vás nemohlo jít o něco podobného?“

Správně odhadla, že jsem se přestal zabývat praktickým lékařstvím, jenže mé sny určitě nevyjadřovaly podivnou nostalgii po dnech v bílém plášti.

„Je ještě další možnost,“ navrhovala. „Odpovídala by mé původní interpretaci. Obrazy zázračného uzdravení mohou být výrazem podvědomé touhy přivést Karen a Zoe zpátky. Přemýšlejte o tom. Jaké byly dva Ježíšovy nejznámější zázraky?“

Váhavě jsem přikývl. „Zmrtvýchvstání Lazara.“

„Ano. A také vzkříšení mladé dívky, jestli se nemýlím.“

„Tak. Jenže já si nemyslím, že je to pro mé sny důležité.“

Ráchel se s nekonečnou trpělivostí usmála. „Dobrá, jedna věc je nad slunce jasnější. Nakonec vám vaše podvědomí dá naprosto srozumitelný vzkaz.“

Ukázalo se, že šlo o poslední sezení. Té noci se totiž mé sny znovu změnily a já se v žádném případě nechystal Ráchel říct jak.

Tento sen byl jasnější než všechny předešlé, a přestože jsem v něm mluvil cizím jazykem, svým slovům jsem rozuměl. Sel jsem po písčité stezce a došel ke studni. Voda byla až úplně na dně a já neměl nic, čím bych ji mohl nabrat. Po chvíli se objevila žena s nádobou na provaze. Zeptal jsem se jí, jestli by mi mohla nabrat trochu vody. Když jsem na ni promluvil, vypadala překvapeně a mně bylo okamžitě jasné, že patří k jinému národu. Řekl jsem jí, že voda ve studni její žízeň nezazené. Chvíli jsme se spolu bavili a nakonec se na mne podívala zvláštním pohledem.

„Pochopila jsem, že jsi prorok,“ prohlásila. „Vidíš věci, které jsou skryté.“

„Nejsem žádný prorok,“ bránil jsem se.

Chvíli si mě tiše prohlížela. Pak řekla: „Mluví se o Mesiášovi, který nás jednoho dne přijde spasit. Co si o tom myslíš?“

Sklonil jsem oči k zemi, jenže do krku se mi drala usvědčující slova. Podíval jsem se na ni a přiznal: „Promlouvá k tobě mými ústy.“

Žena se nerozesmála. Poklekla přede mnou, dotkla se mých kolen a zamířila pryč. Celou dobu se však na mne přes rameno ohlížela.

Když jsem se ze sna probral, byl jsem celý propocený. Nezvedl jsem telefon a nepožádal Ráchel o akutní sezení. Nemělo to podle mne význam. Už jsem nevěřil, že by mi vysvětlení snů mohlo pomoci. Já totiž nesnil. Vzpomínal jsem.

„Na co myslíte?“ zeptala se mě Ráchel ze sedadla spolujezdce.

Blížili jsme se k univerzitnímu městečku. „Jak jste se tu ocitla.“

Zavrtěla se na sedadle a starostlivě se na mne podívala. „Jsem tady, protože o vás mám starost. Vynechal jste tři sezení a neudělal byste to, kdyby se věci nevyvíjely špatným směrem. Myslím, že se vaše halucinace znovu změnily a k smrti vás vystrašily.“

Sevřel jsem pevněji volant, ale neodpověděl. NSA mohla naslouchat.

„Proč se mi nesvěříte?“ chtěla vědět. „Copak by vám to mohlo ublížit?“

„Není na to správná doba ani místo.“

Hlavní budovu univerzity jsme měli vlevo před sebou. Vpravo, kousek od silnice, ležel uprostřed stromů lesní amfiteátr. Prudce jsem uhnul vpravo a vjel do stoupající ulice, lemované dvěma řadami okázalých domů. Bydleli v nich profesoři a bohatí mladí profesionálové. Fielding žil v menším dvoupodlažním domku až na samém konci ulice. Vybral si ho, protože se líbil nejen jemu, ale i jeho, tehdy ještě budoucí, čínské ženě, která doufala, že se do Ameriky jednou dostane.

„Kde to jsme?“ zajímala se Ráchel.

„Fielding bydlí tamhle nahoře.“

Podíval jsem se k domu, viděl jsem však jen tmu. Očekával jsem, že se v celém domě bude svítit, stejně jako u mne doma po smrti Karen a Zoe. Na chvíli jsem pocítil paniku, připadalo mi, že jsem se ocitl ve špionážním filmu ze sedmdesátých let, v nichž lidé přijížděli do domu svých přátel a zjišťovali, že je opuštěný. Nebo že v něm už dokonce žijí naprosto cizí lidé.

Třicet metrů od silnice zablikala kapesní svítilna. Lu Li nás musela vyhlížet za potemnělým oknem. Otočil jsem hlavu a zkontroloval, jestli za námi nejsou nějaká podezřelá vozidla. Často jsem za sebou pozoroval sledovací auta NSA. buď bylo jejich osádkám jedno, že si jich můžeme všimnout, nebo naopak chtěly, abychom si uvědomili, že jsme pod neustálým dozorem. Dnes jsem nic podezřelého nezahlédl, přesto jsem však cítil, že něco není v pořádku. Možná tam byli sledovací, kteří nechtěli být spatřeni. Zahnul jsem na Fieldingovu příjezdovou cestu a zastavil před zavřenými vraty garáže.

„Tady bydlí nositel Nobelovy ceny?“ zeptala se Ráchel a ukázala na prostý dům.

„Bydlel,“ opravil jsem ji. „Zůstaňte ve voze. Ke dveřím půjdu raději sám.“

„Proboha,“ vyštěkla Ráchel, „tohle je hloupost. Prostě přiznejte, že jste si všechno vymyslel, a můžeme zajít někam na kafe a promluvit si.“

Chytil jsem ji za paži a podíval se jí přímo do očí: „Poslechněte, sakra. Možná nám nic nehrozí, uděláme to ale tak, jak jsem řekl. Když bude všechno v pořádku, zahvízdám.“

Přešel jsem ke dveřím domu mrtvého přítele s viditelně prázdnýma rukama a myšlenkami soustředěnými na osmatřicítku revolver v kapse.

kapitola 5

Geli Bauerová pozorně poslouchala Corelliho hlášení od Fieldin-gova domu.

„Právě vystupují z auta. Tennant jako první, doktorka se drží zpátky. Teď vystoupila i ona. Počkej… Myslím, že má zbraň.“

„Kdo?“

„Aha. Tennant. Má v kapse pistoli. V pravé přední.“

„Vidíš pažbu?“

„Ne, ale vypadá to na revolver.“

Co si Tennant myslí, že dělá? Ve sluchátkách zapraskalo.

„Co teď?“ zeptal se Corelli.

„Seď na zadku a zkontroluj, jestli mikrofony fungují.“

„Vdova právě otevřela dveře. Táhne je dovnitř.“

„Dej mi vědět.“

Geli spojení s Corellim ukončila. Jestli má Tennant u sebe zbraň, znamená to, že se bojí o život. Musí být přesvědčený, že Fieldinga někdo zabil. Ale proč? Jed, který Fieldinga usmrtil, způsobil rozsáhlé krvácení do mozku, opravdovou mrtvici. Bez důkladné pitvy nemůže vraždu nikdo prokázat. A žádná pitva nebude. Tennant musí vědět víc, než si Godin myslí. Jestli zásilka FedExu byla opravdu od Fieldinga, mohla obsahovat nějaké důkazy.

Dotkla se mikrofonu a řekla: „Skow, domů.“ Počítač znovu vytočil číslo do Skowova domu v Raleighu.

„O co jde teď?“ zeptal se Skow po dvou zazvoněních.

„Tennant toho s Weissovou cestou k Fieldingovu domu moc nenamluvili.“

„No a?“

„Není to normální. Přímo se vyhýbali rozhovoru.“

„Tennant ví, že ho sledujeme. Vždycky jste chtěla, aby o tom všichni věděli.“

„Jasně, jenže Tennant se takhle nikdy nechoval. Po něčem jde.“

„Tak je asi vystrašený. To je normální.“

„Má u sebe zbraň.“

Odmlka. „Dobrá, tak je tedy hodně vystrašený. Věděli jsme přece, že ji doma má.“

„To je něco jiného, než nosit ji u sebe.“ Skow se zasmál. „Vy prostě, Geli, podobné reakce u lidí vyvoláváte. Teď ale vážně, musíte se zklidnit. Všechno odpovídá. Věděli jsme, že Tennant má nějaké podezření. Jeho nejlepší přítel dnes zemřel. Je přirozeně paranoidní. Jenže nechceme, aby měl důvod být ještě podezřívavější.“

Přála si, aby mohla mluvit s Godinem. Zkoušela mu zavolat na tajné soukromé číslo, jenže její hovor nepřijal. Bylo to poprvé, kdy se takhle zachoval. „Podívejte, myslím –“

„Vím, co si myslíte,“ přerušil ji Skow. „Nedělejte ale nic bez mého výslovného souhlasu.“

„Parchante,“ neudržela se Geli poté, co Skow po posledním slovu zavěsil.

Stiskla tlačítko, které ji spojovalo přímo s centrálou NSA ve Fort Meade. Její spojkou tam byl mladík jménem Conklin.

„Dobrý den, slečno Bauerová,“ ozval se. „Voláte zase kvůli dotazu na FedEx?“

„Co myslíte?“

„Mám, co jste chtěla. Obálku někdo vhodil do sběrného boxu na poště v Durhamu v Severní Karolíně. Jako odesílatel byl uveden Lewis Carroll.“

Takže Fielding opravdu Tennantovi cosi poslal. Věděla, že to nemohl udělat osobně, s největší pravděpodobností tedy na poštu šla jeho žena. Geli se odpojila, opřela v křesle a přehodnocovala situaci.

Před sedmi hodinami, aniž by se ptala po důvodech, zabila na Godinův rozkaz člověka. S tím si hlavu nedělala. Fielding představoval ohrožení projektu a podle podmínek její smlouvy to stačilo. Pokud potřebovala morální ospravedlnění, pak byl projekt Stvořitel kritickým místem národní bezpečnosti Spojených států. Popravit Fieldinga bylo stejné jako zabít špiona chyceného při činu. Přesto jívšak motivy nepřestávaly vrtat v hlavě. Godin tvrdil, že Fielding projekt sabotoval a kradl data. Geli si ale nebyla ani trochu jistá. Sabotáži účinně bránila striktní preventivní opatření. Nikdo nemohl z projektu vynášet data. A pokud by se o to pokusil elektronickou cestou, Skowovi technici byli zárukou, že budovu neopustí jediný elektron, který by nejdříve neprošel kontrolou.

Proč tedy musel Fielding zemřít? Před šesti týdny spolu s Ten-nantem nechali projekt pozastavit kvůli závažným lékařským a etickým problémům. Jestli se v tom skrýval motiv, proč tedy s vraždou Fieldinga čekali tak dlouho? A proč nechali zabít jen jeho? Když ji včera večer Peter Godin navštívil, vypadal zoufale. Nikdy dřív ho v takovém stavu neviděla. Bylo to tím, že se ze všech sil snažil projekt znovu rozjet? O technické stránce výzkumu toho věděla jen málo, bylo jí však jasné, že k úspěchu povede ještě dlouhá cesta. Poznala to z tváří vědců a techniků, kteří se u ní každý den hlásili před nástupem do práce.

Cílem projektu Stvořitel bylo postavit – nebo alespoň pokusit se postavit – superpočítač. Ne obyčejný superpočítač, jaký již dal dohromady třeba Cray a nakonec i Godin, ale takový, který by byl nadán umělou inteligencí. Opravdový myslící stroj. Nevěděla, proč je tento vybájený počítač tak těžké zkonstruovat, Godin jí však přece jen něco o vzniku projektu prozradil.

V roce 1994 skupina vědců Bell Labs teoreticky prokázala, že s pomocí principů kvantové fyziky by bylo možné sestavit takřka neomezeně výkonný počítač k lámání kódů. Geli o kvantové fyzice skoro nic nevěděla, byla však dostatečně sečtělá, aby pochopila, čím by byl kvantový počítač natolik revoluční. Moderní digitální kódování, používané bankami, společnostmi a vládami, bylo založeno na systému velkých prvočísel. Běžné superpočítače jako ty, které používala NSA, tyto kódy luštily tak, že postupně zkoušely jeden kód za druhým, jako když hledáte správný klíč do zámku. To však mohlo zabrat stovky hodin. Kvantový počítač by byl schopný – alespoň teoreticky – vyzkoušet všechny klíče zároveň. Nevhodné by se vzájemně vyloučily a zbyl by ten jediný správný. Takový postup by nezabral dlouhé hodiny, dokonce ani minuty. Kvantový počítač by dokázal kód rozluštit okamžitě. Takový přístroj by současné kódovací postupy odsunul na smetiště dějin a zemi, která by jím disponovala, by poskytl ohromnou strategickou výhodu nad celým zbytkem světa. Především s ohledem na tuto možnost rozjela NSA tajný projekt zaměřený na návrh a stavbu kvantového počítače. Nejprve ho pojmenovali projekt Duch, podle způsobu, jakým Albert Einstein popsal chování některých kvantových částic, a řízením pověřili Johna Skowa, ředitele výzkumného centra superpočítačů NSA. Po sedmi letech úsilí a šesti stech milionech dolarů z tajných fondů NSA však Skowův tým nedokázal postavit ani prototyp, který by překonal alespoň současné palmtopy.

Skowa od vyhazovu dělily snad už jen dny, když mu zavolal Peter Godin, který pro NSA vyráběl běžné superpočítače již několik let. Godin navrhl přístroj stejně revoluční jako kvantový počítač. Měl ale jednu ohromnou výhodu, které vláda nedokázala odolat: Bylo ho možné postavit s využitím jen mírně vylepšených současných technologií. Navíc na základě rozhovorů s Andrewem Fieldingem, kvantovým fyzikem, který se o práci na vývoji tohoto počítače živě zajímal, Godin věřil, že by jeho počítač mohl umět pracovat i s kvantovými částicemi.

Když tímto nápadem zamávali před prezidentem, mohl si Godin říct o všechno, co potřeboval. O utajené zařízení, kde by mohl na novém počítači začít pracovat. O v podstatě neomezené státní financování, stejné jako u projektu Manhattan. O právo podle libosti najímat a propouštět vědce. Vláda dokonce přimhouřila oči i nad tím, že zaměstnal Johna Skowa, kterého kompromitoval již před lety, když ho uplatil, aby pro potřeby výzkumného centra NSA zakoupil superpočítač právě od Godina a ne od Crayů. Prezident měl jedinou podmínku: trvalý etický dozor. A tak se k projektu dostal David Tennant. Ze začátku se nezdálo, že by Tennant mohl dělat potíže. Všechno vypadalo slibně.

Jenže od té doby uplynuly už dva roky. Utratila se skoro miliarda dolarů a stále ještě neexistoval fungující prototyp. Po chodbách tajného kryptologického centra NSA začínali lidé zmiňovat podobnost s projektem Duch. Rozdíl spočíval, jak jinak, v Peteru Godinovi. Dokonce i jeho nejzarytější nepřátelé mu nemohli upřít, že vždy splnil to, co slíbil. Tentokrát však, ozývalo se šeptem, si nejspíš nabral víc, než byl schopný unést. Umělá inteligence může být o hodně složitější než kvantové výpočty, navíc spousta společností již při jejím hledání zbankrotovala.

A právě proto Geli nechápala nutnost Fieldingovy smrti. Do včerejšího večera totiž Godin dával jasně najevo, že geniální Angličan je pro úspěšné dokončení projektu naprosto nepostradatelný. Pak se najednou stal nahraditelným. Co se změnilo?

Z náhlého popudu stiskla tlačítko na klávesnici a na obrazovku si vyvolala seznam Fieldingových osobních věcí, pořízený po jeho smrti na Godinovu žádost. Fieldingova kancelář byla plná podivností a suvenýrů a připomínala spíš pracovnu univerzitního profesora než plně zaměstnaného fyzika.

Samozřejmě tam měl knihy. Vydání Upanišád v originále, tedy v sanskrtu. Knihu básní W. B. Yeatse. Tři ohmatané detektivky Raymonda Chandlera. Výtisk Alenky za zrcadlem. Spoustu vědeckých knih a pojednání. Ostatní položky již byly nezařaditelné. Čtyři páry hracích kostek, z toho jedny upravené. Jeden kobří zub. Výtisk časopisu Penthouse. Náustek od saxofonu. Tibetský modlitební váleček. Nástěnný kalendář s reprodukcemi obrazů M. C. Eschera. Vybledlý plakát z klubu Go-Gp v anglickém Newcastlu, kde v roce 1967 hrál Jimi Hendrix, podepsaný přímo geniálním kytaristou. Zarámovaný dopis od Stephena Hawkinse, v němž uznával prohru v sázce, kterou s Fieldingem uzavřel ohledně podstaty temné hmoty, ať již šlo o cokoliv. Kompaktní disky s hudbou Van Morrisona, Johna Coltrana a Milese Davise. Seznam předmětů pokračoval dál, žádný však neposkytoval nějaké vodítko. Geli osobně prolistovala všechny knihy a technici si poslechli veškeré nahrávky na kompaktních discích, aby se ujistili, že je na nich opravdu jen hudba a ne ukradená data. Kromě haraburdí z kanceláře seznam ještě zmiňoval Fieldingovu peněženku, oblečení a cennosti. Soupis cenností byl krátký: jeden zlatý snubní prsten a jedny zlaté kapesní hodinky na řetízku s drahým kamenem na konci.

Když nad seznamem přemýšlela, napadlo ji najednou, jestli jsou všechny věci stále ještě ve skladu, kam je dopoledne sama zamkla. Měla obavy, protože do skladu měl přístup i John Skow. Co když Fielding musel zemřít kvůli něčemu, co měl u sebe? Třeba právě proto chtěli, aby k tomu došlo v kanceláři. Aby měli jistotu, že dostanou, co hledají. Kdyby to byla pravda, pak muselo jít o něco, co nosil při sobě. Jinak by se mu přece mohli do kanceláře bez problémů dostat. Právě se chystala zajít do skladu, když jí znovu zapípalo ve sluchátkách.

„Řekl bych, že máme problém,“ ozval se Corelli.

„Jaký?“

„Totéž, co v Tennantově domě. Jsou uvnitř, ale nic neslyším. Jen slabé ozvy, jako bych poslouchal z velké dálky.“

„Do prdele.“ Geli si do uší pustila signál z mikrofonů ve Fiel-dingově domě. Slyšela jen ticho. „Něco se děje,“ zamumlala si pro sebe. „Můžeš použít jiný odposlech?“

„Mám tu parabolický mikrofon, jenže přes stěny moc nefunguje, a to už vůbec nemluvím o oknech. Potřeboval bych laser.“

„Jeden tuje.“ Rychle si v duchu prolétla seznam vybavení. „Budeš ho mít za dvanáct minut.“

„Za dvanáct minut už můžou být bůhví kde.“

„Co přístroj pro noční vidění?“

„Nečekal jsem, že bych ho potřeboval.“

Sakra. „Obojí je na cestě. Zkontroluj, jestli v Tennantově autě nenajdeš obálku FedExu. A řekni mi číslo domu, u kterého parkuješ.“

Geli si údaj zapsala a pak stiskla tlačítko, které rozeznělo bzučák v místnosti na konci podzemního komplexu. Bylo v ní několik postelí pro případ, že by tým musel pracovat čtyřiadvacet hodin denně. O třicet vteřin později do řídícího střediska dorazil ospalý vysoký blonďák.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Máme poplach,“ vysvětlila Geli a ukázala k automatu na kávu u stěny. „Napij se.“

Ritter Bock byl Němec – a jediný člen bezpečnostního týmu, kterého vybral přímo Peter Godin. Bývalý člen elitní armádní jednotky GSG-9 později pracoval u špičkové soukromé bezpečnostní služby, která Godinovi zajišťovala osobní strážce při jeho cestách do Evropy a na Dálný východ. Godin zaměstnal Rittera na plný úvazek poté, co bývalý člen komanda zmařil pokus o miliardářův únos. Nemilosrdný, za všech okolností klidný a zkušený i nad rámec své práce v protiteroristickém oddílu se devětadvacetiletý Němec ukázal být tím nejlepším Geliným agentem. A protože sama během služby v armádě strávila v Německu hodně času, neexistovala mezi nimi ani jazyková bariéra.

Ritter si usrkl z kouřícího šálku kávy a přes jeho okraj Geli pozoroval. Měl šedé oči, které se jí u chlapců líbily již od dětství, kdy její otec sloužil u jednotek na německém území.

„Potřebuju, abys dovezl Corellimu laser,“ vysvětlovala. „Parkuje někde na příjezdovce v univerzitním městečku.“

Z bloku utrhla papír s adresou a položila ho na stůl před sebou.

Ritter si odfrkl a přikývl. Neměl sice rád podřadné úkoly, nikdy si však nestěžoval. Dělal svou práci a trpělivě čekal na takovou, pro kterou byl zrozen.

„Je laser ve služební místnosti?“ zeptal se.

„Ano. A vezmi i čtyři přístroje pro noční vidění.“

Ritter dopil vařící kávu, sebral ze stolu papír s adresou a beze slova odešel. Geli se to takhle líbilo. Američanům se zdálo, že musí zaplnit každou odmlku, jako by se ticha báli. Ritter nikdy zbytečně neplýtval silami. Ani při rozhovoru, ani v akci. Právě proto si ho tolik cenila. Občas spolu pracovali, párkrát se spolu i vyspali. Zatím v tom nebyl problém. Podobně se chovala i v armádě, kde si užívala příjemné chvíle pokaždé, když se taková možnost naskytla. Stejně tak i v internátní škole ve Švýcarsku. Občas sice musela riskovat, zatím se však vždy dokázala vypořádat s agresivnějšími muži – občas také ženami – i s těmi, s nimiž se rozhodla rozejít.

„Corelli?“ zeptala se. „Slyšíš teď něco?“

„Pořád nic. Jen slabý šum. Nesrozumitelný.“

„Vyhlásila jsem poplach. Jede za tebou Ritter.“ Ve sluchátkách bylo kromě praskání statické elektřiny ticho. Geli se pousmála. V Ritterově přítomnosti se řada lidí necítila dobře. „Slyšel jsi mě?“

„Potvrzuji. Jsem teď u Tennantova auta.“

„Co tam vidíš?“

„Žádná obálka FedExu. Musel ji vzít s sebou dovnitř.“

„Dobrá.“

„Co mám dělat dál?“

„Vrať se do vozu a počkej na Rittera.“

„Fajn.“

Geli kliknutím ukončila spojení a v myšlenkách se vrátila k Fiel-dingovým osobním věcem ve skladu. Měla pocit, že jí cosi uniká, a instinkty ji málokdy zklamaly. Teď se jí však nechtělo opustit kontrolní místnost. Jakmile Ritter dorazí na místo, mohly by události nabrat rychlý spád.

kapitola 6

Vtáhl jsem Ráchel do vstupní haly Fieldingova domu. Dveře se za námi rychle zavřely a ocitli jsme se tváří v tvář Asiatce, vysoké nanejvýš metr pětapadesát. Lu Li strávila většinu ze čtyřiceti let svého života v komunistické Číně. Anglicky sice rozuměla všemu, plynně mluvit však ještě nedokázala.

„Kdo je ta paní?“ zeptala se a ukázala na Weissovou. „Vy ne ženatý, že, doktore Davide?“

„Tohle je Ráchel Weissová. Má dobrá přítelkyně. Také lékařka.“

Lu Li se na nás najednou dívala podezřívavě. „Pracuje pro společnost?“

„Myslíte pro projekt Stvořitel?“

„Stvoržitel,“ zopakovala se silným přízvukem.

„V žádném případě. Je profesorkou na lékařské fakultě Duke-ovy univerzity.“

Lu Li si Ráchel chvíli pozorně prohlížela. „Tak pojďte dál, taky. Prosím. Rychle, prosím.“

Lu Li se uklonila a zavedla nás krátkou chodbičkou do kuchyně. Smutně jsem se pousmál. Když tu Fielding bydlíval sám, v domě to neustále vypadalo, jako by se jím prohnalo tornádo. Všude knihy a papíry, desítky šálků od kávy, lahve od piva a přetékající popelníky. Po příjezdu Lu Li dům připomínal zenbuddhistické sídlo čistoty a řádu. Dnes místo po cigaretovém kouři a rozlitém pivu voněl leštěnkou a citronem.

„Posadte, prosím,“ vyzvala nás Lu Li.

Sedli jsme si s Ráchel vedle sebe na gauč, vystlaný polštáři. Lu Li se usadila na kraji staré klubovky proti nám. Soustředila se na Ráchel, která zírala na plaketu, pověšenou na stěně za Lu Li.

„To je Nobelova cena?“ zeptala se Ráchel s úctou v hlase.

Lu Li skoro bez zájmu přikývla. „Andy získal Nobelovu cenu v roce 1998. Tenkrát já byla v Číně, ale znala jeho práci. Všichni fyzikové překvapeni.“

„Musíte na něho být opravdu pyšná,“ odtušila Ráchel s předstíraným klidem. Rozšířené oči ji však prozrazovaly. „Jak jste se vlastně poznali?“

Zatímco Lu Li lámanou angličtinou odpovídala, přemýšlel jsem nad spojením této ženy a mého mrtvého přítele. Fielding Lu Li potkal, když v Pekingu přednášel v rámci bristko-čínské diplomatické iniciativy. Vyučovala tehdy na místní univerzitě fyziku a na všech devíti Fieldingových přednáškách seděla v první řadě. Během turné uspořádali čínští aparátčíci několik recepcí, kterých se Lu Li také zúčastnila. Brzy se z nich stala nerozlučná dvojice, a než měl Fielding z Číny odjet, zamilovali se do sebe. Následovalo dva a půl roku odloučení, kdy se Fielding ze všech sil snažil získat pro ni výjezdní doložku. Ani s pomocí hlavounů NSA se však úspěch stále nedostavoval. Fielding se dostal až do bodu, kdy přemýšlel o angažování ilegálních převaděčů, kteří by Lu Li ze země propašovali, přesvědčil jsem ho ale, že by podobný krok byl příliš riskantní.

K radikální změně došlo v době, kdy začal zdržovat projekt Stvořitel kvůli podezřelým vedlejším účinkům, kterými jsme všichni trpěli. Jakoby mávnutím kouzelného proutku se rudá páska protrhla a Lu Li mohla usednout do letadla mířícího do Washingtonu. Fieldingovi bylo jasné, že jeho milou přivezli jen proto, aby ho rozptýlili, bylo mu to ale jedno. Její příjezd neměl pro NSA předpokládaný efekt. Angličan se dál neochvějně zabýval vším, co se mu uvnitř laboratoří projektu Stvořitel nezdálo, a ostatní vědci k němu začínali pociťovat nenávist.

„Lu Li,“ oslovil jsem ji, když se odmlčela, „chtěl bych vám říct, jak moc je mi líto, že Andrew odešel.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Proto já vás sem nepozvala. Chci vědět, co stalo dneska ráno. Co opravdu stalo mému Andymu?“

Uvnitř domu se mi nechtělo mluvit otevřeně. Když si všimla mého váhavého výrazu, došla ke krbu, klekla si a sáhla pod jeho římsu. Vyndala odtud umouněnou lepenkovou krabici a položila ji přede mne na stolek. Tuhle krabici jsem už viděl. Obsahovala několik doma vyrobených elektronických přístrojů, které mi připomínaly stavebnici Mladý technik, jakou mi otec pořídil ještě coby malému chlapci. Lu Li z ní vyndala cosi, co vypadalo jako kovová hůlka.

„Andy kontroloval dům ráno než jít do práce,“ prohlásila. „Zalepil všechny mikrofony. My tu klidně mluvit.“

Podíval jsem se na Ráchel. Podtext byl jasný. Lu Li znala podrobnosti projektu nebo přinejmenším alespoň věděla o ochranných opatřeních NSA. Geli Bauerová by nejspíš nechala celý dům obrátit vzhůru nohama, jakmile by si Lu Li odskočila jen do čistírny nebo do pekařství. Dokonce mě překvapilo, že s tím tak dlouho otálela.

„Odešla jste dnes z domu?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla Lu Li. „Nechtěli mi říct, do které nemocnice Andyho odvezli.“

Pochyboval jsem, že ho odvezli do nemocnice. Nejspíš ho letadlem dopravili do centrály NSA ve Fort Meade v Marylandu, kde určitě měli speciální tým patologů. Britové si budou zřejmě stěžovat, jenže to už byl problém ministerstva zahraničí, ne NSA. A Britové, signatáři mnoha dohod týkajících se národní bezpečnosti, se nakonec vždy Spojeným státům přizpůsobovali.

„Myslím, že můžeme mluvit šeptem,“ řekl jsem potichu a ukázal na hůlku. „A taky bych asi měl tu krabici odvézt. Bojím se, že Ná –“ zarazil jsem se, „že lidé z bezpečnostního oddělení celý dům prohledají, jakmile z něj vytáhnete paty. Určitě nechcete, aby ji někdo z nich našel.“

Lu Li vyrůstala v komunistické zemi se všemocnou tajnou policií. Nedůvěru a očekávání toho nejhoršího v sobě měla hluboce zakořeněné. „Oni zabili mého Andyho?“ zašeptala.

„Doufám, že ne. Když vezmu v úvahu Andrewovo zdraví, věk a životní styl, pak klidně mohlo jít opravdu o mrtvici. Jenže… Nevěřím, že to byla mrtvice. Proč si vy myslíte, že byl zavražděn?“

Lu Li zavřela oči, aby zatlačila slzy. „Andy věděl, že se mu může něco stát. Řekl mi o tom.“

„Mluvil o tom často? Nebo jen jednou?“

„V posledních dvou týdnech mnohokrát.“

Dlouze a pomalu jsem vydechl. „Nevíte, proč se se mnou Andy chtěl sejít v Nags Head?“

„Chtěl s vámi mluvit. Víc nevím. Andy se hodně bál kvůli práci. Kvůli Stvořiteli. Kvůli…“

„Čemu?“

„Godinovi.“

Tušil jsem, že šlo o Godina. Jna Skowa arogantního technokrata bez náznaku morálky bylo snadne nenávidět, strach však v lidech nevzbuzoval. Na druhou stranu Godma génia Patriota v tom nejlepším slova smyslu a muze se Sllným Přesvědčovacím talentem, lidé mohli mít rádi, janíle Jste s mm ale něJakou dobu museli spolupracovat, cítili jstejak z neho nepříjemná síla, faustovský hlad po poznáníťez hrankomezeni nebo zábran. Jedna věc byla jasná: Kdokoliv nebo cokoliv ‚vyvstal mezi Godinem a jeho cílem, dlouho tam nevydržel.

Godin a Fielding spolu ze začáku velmi dobře. Patřili přibližně ke stejné generaci a Gdl0n „avic měl Oppenheimerův talent k motivování geniálních vědcu– Kombinaci hchocení a pronikavé jasnozřivosti. Jenže idylka douho nevydržela. Pro Godina představoval projekt Stvořitel srnfsl zvota a miřil k němu s misio“ nářským zaujetím. Fielding byl z jlnueho testa“ Angličan nikdy nevěřil, že když je něco možné, je tleba toho dosáhnout. Nebyl ani přesvědčen, že dobrý účel světí ví?7 ProstředkV –

„Chtěl mi Andy ukázat nejala dokumenty?“ zeptal jsem se s nadějí.

„Spíš ne. Každý večer si dělal foznamky, ale pokaždé, než šel spát,“ ukázala směrem ke krbu, Je s? ht Andy byl tajnůstkář. Vždy se mě snažil chránit. Vždyctí me braml –

Totéž dělal i pro mě, probleskli mi hlavou– Najednou jsem si vzpomněl na Fieldingova slova v Blse– „Vzal S1 Andrew dneska do práce své kapesní hodinky?“

Lu Li ani na vteřinu nezaváhala „Nosil Je u sebe každý den– Vy jste se dneska neviděli?“ v

„Ne. Jsem si ale jistý, že vám je Clte vratl s ostatními osobními věcmi.“

Ústa se jí začala třást a zdálo se,e se musí každou chvíli zhrou-tit v slzách. Dokázala se však překdiat Když jsem sledoval LuLiin stoicismus, cítil jsem její bolest ařoufalství, které jsem sám tak dobře znal. Smutek pro mne nebyl“lcim CIZÍní teďJsem ale trPěl jinak než po smrti ženy a dcery. Aídrew Fie,dl“g byl Jednřm z několika málo lidí, kteří mohli najít idPověď na některé ze základních otázek týkajících se lidské exitence– Vedmi, ze takový mozek náš svět opustil, ve mně vyvolávalo pocit prázdnoty, jako by náš druh byl poškozen jakýmsi příšerným a nenapravitelným způsobem.

„Co teď se mnou bude?“ zeptala se Lu Li potichu. „Pošlou mě zpátky do Číny?“

Ani náhodou, napadlo mne. Jedním z důvodů, proč byl projekt Stvořitel tak utajován, byla obava určitých kruhů, že v některých jiných zemích mohou pracovat na vývoji podobného stroje. Kvůli mnoha úspěšným krádežím technologií v minulosti se komunistická Čína dostala na čelní místo seznamu podezřelých. NSA by za žádných okolností nedovolila, aby se v Číně narozená fyzická, která se k projektu dostala natolik blízko, někdy do své rodné země vrátila. Abych pravdu řekl, bál jsem se o její život. Dokud si ale nepromluvím s prezidentem, nedalo se pro ni v podstatě nic udělat.

„Nemohou vás poslat zpátky,“ ujišťoval jsem ji. „Nebojte se.“

„Andy říkal, že vláda si dělá, co chce.“

Právě jsem se chystal odpovědět, když okny dovnitř proniklo světlo. Kolem domu pomalu projíždělo auto. Nejelo příliš pomalu?

„Tak to není,“ chlácholil jsem ji. „Lu Li, nerad to říkám, ale to nejlepší, co teď můžete udělat, je začít spolupracovat s NSA. Čím méně problémů jim budete dělat, tím méně vás budou považovat za ohrožení. Rozumíte?“

Tvář jí ztvrdla. „Říkáte, že zabili mého Andyho a já si nemám stěžovat? Nemám nic dělat?“

„Nevíme jistě, že byl Andy zavražděn. Navíc toho vy sama teď moc dělat nemůžete. Chci, abyste všechno nechala na mně. Už jsem volal prezidentovi a každou chvíli by se mi měl ozvat. Je teď shodou náhod právě v Číně, v Pekingu.“

„Viděla jsem ho ve zprávách. Andy říkal, že se s prezidentem znáte.“

„Setkal jsem se s ním. Kamarádil se s mým bratrem a přivedl mě k této práci. Slibuji vám, že ať se děje, co se děje, zjistím pravdu o Andrewově smrti. Dlužím mu to. Přísahám.“

Lu Li se s bolestí přinutila k úsměvu. „Andy byl hodný člověk. Laskavý, veselý. A chytrý.“

„Moc chytrý,“ souhlasil jsem, přestože výraz chytrý nemohl ani z části vyjádřit osobnost jeho typu. Fielding patřil k velmi úzké skupince lidí na této planetě, kteří opravdu chápali mystérium kvantové fyziky, těch, kteří podle jeho studentů v Cambridgi byli příliš inteligentní, než aby se rozhodli stát lékaři.

Ráchel vyjekla leknutím, když se do pokoje vřítila bílá chlupatá koule a skočila Lu Li na klín. Teprve poté se dalo poznat, že jde o malého psíka, bišonka. Lu Li se zasmála a rázně ho poplácala po hřbetě.

„Mayo, Mayo,“ pokárala zvíře žertem a dál na něj mluvila už jen zpěvnou kantonštinou.

Přestože byl psík přítomností cizích lidí viditelně zneklidněn, neštěkal. Upíral na mne hnědé oči.

„Znáte přece Mayu, doktore Davide, že?“

„Ano. Už jsme se seznámili.“

„Koupil mi ji Andy. Před šesti týdny. Mayo, děťátko. Měla mi nahrazovat dítě, dokud nám Bůh nedopřeje…“

Teprve když ztichla, došlo mi, že se můj třiašedesátiletý kamarád snažil mít se svou čtyřicetiletou ženou dítě.

„To je mi líto,“ prohlásil jsem zbytečně. „Tak strašně líto.“

Ráchel vypadala, že by chtěla něco říct, jenže šlo o jeden z momentů, kdy ani sebelepší psychiatr nedokáže najít ta správná slova. Lu Li se dívala do prázdna a má netrpělivost vzrůstala. Jestliže se Fielding bál, že ho zavraždí, a svěřil se s tím své ženě, mohli lidé z NSA předpokládat, že to udělal. Skoro jistě teď věděli, že jsem tady. Pokud hlídají někde venku, nejspíš si Ráchel vyfotografovali a teď se pokoušejí zjistit, co tu sakra dělá.

„Maya vypadá, že by jí procházka přišla vhod,“ navrhl jsem chytře.

Lu Li se probrala z transu.

„Rád vám ji vyvenčím,“ dodal jsem.

„Ne. Maya nepotřebuje –“

Zarazil jsem ji zdviženou rukou. „Myslím, že trocha čerstvého vzduchu nám všem udělá dobře.“

Lu Li na mne chvíli nechápavě zírala. „Ano,“ souhlasila nakonec. „Dobrý nápad. Jsem doma zavřená celý den.“

Rozhlížel jsem se po něčem, na co by se dalo psát, a vedle telefonu jsem zahlédl malý blok. Vzal jsem ho a napsal: Máte tu někde diktafon? Pak jsem stránku odtrhl a na další list napsal číslo na svůj mobil.

Když si Lu Li mou otázku přečetla, odešla do Fieldingovy pracovny a vrátila se s maličkým diktafonem Sony. Dal jsem si ho do kapsy a odvedl obě ženy proskleným francouzským oknem ven na terasu.

Maya nás následovala, držela se však blízko Lu Li, která jí k obojku připnula vodítko. Asi o sto metrů dál ležel za lesíkem venkovní amfiteátr Univerzity Severní Karolíny. Už dvakrát předtím mne tam Fielding zavedl, když si chtěl promluvit.

„Vím, že Andrew dům zkontroloval,“ pošeptal jsem Lu Li, „stejně mi ale nepřipadá bezpečné uvnitř moc mluvit. Musím si s Ráchel pár minut pohovořit o samotě. Vraťte se dovnitř a zamkněte dveře. Mayu nám tu ale nechte. Projdeme se lesem do amfiteátru. Vrátíme se co nejdřív. Mám v kapse mobil a do bloku jsem vám napsal telefonní číslo. Kdyby se dělo něco divného, okamžitě mi zavolejte.“

Zmatek a strach vyvolal Lu Li na tváři vrásky. „Potřebujete Mayu?“

„Jako záminku, rozumíte? Výmluvu, proč se procházíme venku.“

Zdráhavě přikývla, klekla si, něco psíkovi pošeptala a vrátila se do domu. Sebral jsem kňučícího bišonka a přes zahradu rychle došel k úzké cestičce lesem. Ráchel s námi v nízkém podrostu statečně držela krok.

„Co to děláme?“ zasyčela.

„Budte potichu. Musím s vámi mluvit. Myslím, že nemáme moc času.“

Nebyl jsem si jistý, čeho se tolik bojím, věděl jsem ale, že se něco musí stát. Podvědomě jsem si psíka přehodil do levé ruky a v pravé sevřel revolver.

kapitola 7

„Ritter dorazil,“ ohlásil Corelli a Geli ve sluchátkách jasně slyšela, jak je nervózní. „Zaměřil laser na přední okno.“

„Co slyší?“

„Jasné zvuky, ale žádný rozhovor. Jako by se po domě pohybovala jediná osoba. Možná budou v některém ze zadních pokojů.“

„Přemístěte se a zaměřte laser na zadní okna. Rychle.“

„Dobrá.“

Geli se v křesle neklidně vrtěla. Ve Fieldingově domě se něco dělo a ona neměla možnost dozvědět se co. Uběhla minuta a pak se ozval Ritter: „Mczte.“

„Ani vzadu nic neslyšíš?“ zeptala se.

„Vědí, že tam jsou štěnice a všechny je zatmelili.“

„Aha. Jak je mohli najít?“ podivil se Ritter.

„Fielding.“

„Ten parchant,“ zasyčel Corelli. „V jednom kuse si s námi zahrával.“

Geli přikývla. Fielding se sice navenek tvářil jako roztržitý profesor, byl to však ten nejehytřejší lump, jakého znala.

„Nejspíš odešli z domu,“ přemýšlela Geli nahlas. „Fielding s Ten-nantem to už párkrát udělali. Věnčí Fieldingovic psa. Pošlu do lesa jednotku.“

„Afem,“ protestoval Ritter. „Tennant by je zaslechl.“

„Máš snad lepší nápad?“

„Půjdu tam sám.“

„Fajn, stejně ale uzavřu okolí. Tennant by se mohl pokusit utéct.“

„Spíš ne. Byla by to hloupost a Tennant rozhodně žádný hlupák není.“

„Proč by to měla být hloupost?“

„Když jsi na útěku, nebereš s sebou ženu. Pohybuješ se rychle a hladce.“

Geli se v duchu pousmála. „Tennant není jako ty, Liebchen.“

Ritter se zasmál nahlas. „Je to mužský, nebo snad ne?“

„Je Američan a vyrostl na Jihu. Znám tyhle týpky z armády. Rození hrdinové. Mají smysl pro romantiku. Dost často umírají.“

„Jako ten Anglán?“ zeptal se Ritter.

Geli se zamyslela nad Andrewem Fieldingem. „Tak nějak. Teď se pohni. Vyřiď Corellimu, ať hlídá vchod.“

Ja.“

Geli vstala z křesla a začala přecházet v úzké uličce mezi stojany s elektronickými přístroji. Přemýšlela, jestli nemá znovu zavolat Skowovi, ten si však evidentně nepřál být do záležitosti zatahován. Dobrá. Zavolá mu, až Tennanta dostanou. Pak se uvidí, co ten vychytralý mizera bude říkat o přitahování otěží.

kapitola 8

Potichu jsem procházel temným lesíkem. Naproti tomu Ráchel za mnou připomínala spíš medvěda v chroští. Na Manhattanu se určitě dokázala pohybovat jako dokonalý profesionál, les však považovala za nepřítele. Počkal jsem, až mě dožene, a řekl jí, ať se mne vzadu chytne za pásek kalhot. Poslechla.

Když jsme se dostali asi padesát metrů od domu, zeptal jsem se: „Už mi to o Fieldingovi věříte?“

„Věřím, že jste s ním pracoval,“ připustila. „Nejsem si ale jistá, že ho někdo zabil. A myslím, že ani vy to nevíte na sto procent.“

Překročil jsem padlý kmen a pomohl jí přes něj. „Vím, že ho zavraždili. Jen dva lidé z celého projektu Stvořitel protestovali proti tomu, co se tam dělo. Fielding byl jedním z nich a je po smrti. Já jsem ten druhý.“

„Nechcete mi o projektu Stvořitel konečně něco říct?“

„Myslíte, že to opravdu chcete slyšet? Už asi chápete, že by to pro vás mohlo být nebezpečné.“

Zasykla, protože se jí za paži chytila větvička šípku. „Jen do toho.“

„Když jste ke mně dnes přišla, nahrával jsem právě videokazetu pro svého právníka. Měl ji zveřejnit, kdyby se mi něco stalo. Nestihl jsem ji ale dokončit. Popravdě řečeno, bojím se, že se nedo-žiju rána.“

Ráchel se na zarostlé stezce zastavila. „Proč prostě nezavoláte na policii? Lu Li sdílí vaše podezření a myslím, že existuje dostatek nepřímých důkazů –“

„Místní policie nemůže vyšetřovat NSA. A právě ta má nad projektem Stvořitel dohled.“

„Tak zavolejte FBI.“

„To by bylo jako chtít, aby FBI vyšetřovala CIA. Mezi těmi agenturami je tolik zlé krve, že by trvalo celé týdny, než by se cokoliv udělalo. Ráchel, jestli mi opravdu chcete pomoct, staňte se mou videokazetou. Poslouchejte, co vám řeknu, jděte domů a nechte si to pro sebe.“

„A když se s vámi něco stane?“

„Zavolejte CNN a The New York Times a povězte jim vše, co víte. Čím dřív to uděláte, tím to pro vás bude bezpečnější.“

„Proč to neuděláte sám? Třeba ještě teď večer?“

„Protože si nejsem jistý, že mám pravdu. Protože by se mi mohl pokoušet dovolat prezident. A také proto, i když to zní dost přihlouple, že tu jde o otázky národní bezpečnosti.“

Pod levou paží jsem držel vzpínajícího se bišonka, revolver jsem uklidil do kapsy a táhl Ráchel dopředu. O čtyřicet metrů dál jsem uviděl ještě temnější tmu. Stromy se rozestoupily jako vojáci na přehlídce a nás zastavila vysoká zeď. Když se mé oči přizpůsobily, zahlédl jsem branku, o které jsem věděl, že tu někde musí být. Volnou rukou jsem ji otevřel a pustil Ráchel napřed. Dostali jsme se do měsícem ozářeného amfiteátru, lemovaného kamennými řadami.

„Bože,“ hlesla.

Amfiteátr vypadal, jako by ho někdo kouzlem přenesl do Severní Karolíny přímo ze starověkého Řecka. Vpravo od nás bylo vyvýšené jeviště, nalevo pak vedlo mezi řadami sedadel až k samotnému vrcholu kamenné schodiště. Kousek za poslední řadou sedadel se táhla Country Club Road. Výhled z ní ale byl takřka po celé délce blokován borovicovým lesíkem, kterým prosvítala světla projíždějících aut.

Vzal jsem Ráchel za ruku a odvedl ji ke kraji kamenného jeviště. Tam jsem Mayu uvázal k nízkému sloupku. Zatímco psík začal čenichat kolem, přetočil jsem pásku v diktafonu na začátek a stiskl knoflík nahrávání. „Tady je doktor David Tennant,“ řekl jsem. „Mluvím s doktorkou Ráchel Weissovou z lékařské fakulty Duke-ovy univerzity.“

Pro kontrolu jsem pásku znovu přetočil, a když se ozval záznam mých posledních slov, podíval jsem se na hodinky..“Musíme to zvládnout za necelých deset minut.“

Ráchel jen pokrčila rameny, oči jí však hořely zvědavostí.

„Poslední dva roky,“ pokračoval jsem v nahrávce, „jsem pracoval na zvláštním projektu Národní bezpečnostní agentury. Probíhá pod krycím názvem projekt Stvořitel v prostorách budov vědec kého parku Třiangle, ani ne patnáct kilometrů odtud. Stvořitel je státem placeným pokusem o vytvoření superpočítače schopného dosáhnout umělé inteligence. Jde o počítač, který bude umět sám myslet.“

Nezdálo se, že bych na ni udělal dojem. „Copak počítače, které by to dokázaly, už nemáme?“

Toto obvyklé nedorozumění mne nepřekvapilo: když jsem nastupoval k práci na projektu Stvořitel, nevěděl jsem sám o nic víc. Nejméně padesát let spisovatelé sci-fi a filmaři vytvářeli vize „ohromných elektronických mozků“, které přebírají kontrolu nad světem. HAL, hovořící počítač z filmu 2001: Vesmírná odysea, se do myslí lidí zapsal už v roce 1968 a zůstal tam dodnes. Během posledních pětatřiceti let jsme byli svědky takového rozmachu počítačů a dalších digitálních technologií, až se laická veřejnost začala domnívat, že „myslící počítač“ je otázkou blízké budoucnosti, pokud již dokonce někde neexistuje. Pravda však byla naprosto jiná. Neměl jsem ovšem čas na sáhodlouhý výklad o komplexnosti neurálních spojení nebo dokonalé umělé inteligenci. Ráchel potřebovala znát jen jednoduché základy a fakta o projektu Stvořitel.

„Slyšela jste někdy o člověku jménem Alan Turing?“ zeptal jsem se. „Patřil k těm, kteří za druhé světové války rozluštili německý kód Enigma.“

„Turing?“ zamyslela se Ráchel. „Myslím, že jsem slyšela o něčem, co se snad jmenuje Turingův test.“

„Jde o základní test umělé inteligence. Turing prohlásil, že stroje dosáhnou inteligence v okamžiku, kdy lidská bytost bude sedět na jedné straně zdi a na klávesnici vyťukávat otázky. Když si pak přečte odpovědi z druhé strany stěny a bude si myslet, že je napsala druhá lidská bytost a ne stroj, půjde o umělou inteligenci. Turing předpověděl, že k této události dojde na konci dvacátého století, jenže žádný počítač se zatím ani nepřiblížil tomu, že by podmínky testu splňoval. S použitím klasické technologie jde o úkol na dalších nejméně padesát let.“

„Vždyť počítač od IBM nakonec přece jen dokázal v šachu porazit Garriho Kašparova. Někde jsem o tom četla.“

„Deep Blue?“ zasmál jsem se a zvuk mého hlasu se v amfiteátru nezvykle odrážel. „Jasně. Jenže vyhrál díky tomu, čemu počítačoví vědci říkají hrubá síla. V jeho paměti jsou obsaženy všechny známé šachové partie, které kdy kdo sehrál. Sice hraje šachy moc dobře, jenže netuší, co vlastně dělá. Garri Kasparov jako lidská bytost si nikdy v duchu nepromítá miliony možností, z nichž řada je opravdu jednoduchých, jako to dělá počítač. Kasparovovi umožňují získané znalosti provádět intuitivní výběr a zároveň se učit z vlastních zkušeností. Hraje instinktivně. A nikdo pořádně neví, co to vlastně znamená.“

Ráchel se posadila na hranu jeviště. „Co se mi tedy snažíte vysvětlit?“

„Ze počítače nemyslí tak jako lidé. Ve skutečnosti nemyslí vůbec. Prostě jen provádějí příkazy. Všechny ty reklamy o softwaru, který myslí za vás? To jsou jen a jen hlouposti. Seriózní badatelé na poli umělé inteligence se v poslední době dokonce zdráhají tento termín vůbec používat.“

„Fajn. Čeho se tedy týkal projekt Stvořitel?“

„Svatého grálu.“

„Jak to myslíte?“

„Chceme postavit počítač, který by fungoval jako lidský mozek, jenže nevíme, jak takový mozek pracuje. Všichni to přiznávají. Dobrá… Před dvěma roky jednomu člověku došlo, že by nemuselo jít o takový problém, jak si ostatní myslí. Uvědomil si, že bychom vlastně mohli obsah lidského mozku zkopírovat, aniž bychom nutně museli vědět, co vlastně děláme. Dala by se k tomu využít již existující technologie.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Peter Godin. Ten miliardář.“

„Godin Supercomputers?“

Tentokrát mě překvapila. „Správně.“

„Superpočítač Godin Čtyři mají v laboratořích vysokých energií na Dukeově univerzitě.“

„Ano. Právě Godin byl tím, kdo s projektem Stvořitel přišel.“

Ráchel vypadala, že ji další porobnosti začínají přesvědčovat. „Jaká současná technologie dokáže zkopírovat mozek?“

„MR.“

„Magnetická rezonance?“

„Přesné tak. Na magnetickou rezonanci posíláte několik pacientů týdně, že?“

„Samozřejmě.“

„Na jednotlivých obrázcích je pak spousta informací, co?“

„Víc, než dokážu interpretovat.“

„Já jsem, Ráchel, viděl výstupy z MR, které obsahují desettisíckrát víc informací, než je na těch, které prohlížíte každý den. S desettisíckrát větším rozlišením.“

Zamrkala. „Jak je to možné? Co na nich pak rozeznáte?“

„Viděl jsem reakce mezi jednotlivými nervovými synapsemi, zachycené v čase. Viděl jsem, jak lidský mozek pracuje na molekulární úrovni.“

„Blbost.“

Každý doktor by mi řekl totéž. „Ne. Takový přístroj existuje. Je v izolované místnosti ani ne patnáct kilometrů od nás. Jen o něm nikdo neví.“

Nevěřícně kroutila hlavou. „To nedává smysl. Proč by měla nějaká firma tohle udržovat v tajnosti?“

„Protože patří vládě.“

„Jenže takový přístroj na magnetickou rezonanci by tomu, kdo ho sestrojil, vydělal stovky milionů dolarů. Dokázal by objevit maligní buňky dlouho předtím, než by se z nich vyvinul tumor.“

„Máte pravdu. A to byl právě jeden z největších problémů celého projektu. Není etické zamlčovat ho před pacienty s mozkovými nebo jinými nádory. V této chvíli vám ale nezbývá než přijmout za skutečnost, že existuje přístroj na MR, schopný vytvářet třídimenzionální modely mozků, přičemž dosahuje rozlišení na molekulární úrovni.“

„Molekulární fotografie mozku.“

„V podstatě ano. Ravi Nara jim říká neuromodely.“

„Neuromodely? Dobrá.“

„Uvědomujete si, Ráchel, co každý takový neuromodel představuje?“

„Je mi jasné, že každý z nich by znamenal revoluci v neurologii. Jenže mám dojem, že o to tady nejde.“

„Neuromodel představuje osobnost, ze které byl pořízen. V pravém slova smyslu. Její myšlenky, vzpomínky, obavy, prostě všechno.“

„Jenže… Jde přece jen o snímek, nebo ne? Velmi podrobnou mapu mozku.“

„Ne. Je to zakódovaná kopie každé jednotlivé molekuly v mozku, přičemž dokonale uchovává prostorové a elektrochemické vazby. Což znamená, že –“

„Počkejte. Chystáte se mi říct, že se tyto neuromodely podařilo přenést do počítače?“

„Ne, jenže právě na tomhle poslední dva roky čtyřiadvacet hodin denně pracujeme. Godin předpověděl, že by to mohlo trvat patnáct až dvacet let, ale polovinu práce jsme zvládli za pouhých devatenáct měsíců. Nic podobného jsem v životě neviděl. Jediné, k čemu by se to dalo přirovnat, byl projekt Manhattan za druhé světové války.“

Ráchel chtěla něco říct, zastavil jsem ji ale zvednutím ruky. Nahoře na Country Club Road se jeden pár světel pohyboval poloviční rychlostí než všechny ostatní. Dokonce ještě zpomalil, pak přidal a rychle zmizel.

„Musíme si pospíšit.“

„Jestli je Stvořitel tím, čím říkáte,“ ozvala se přece jen, „proč ten projekt, proboha, umístili právě do Severní Karolíny?“

Podobnou otázku jsem nečekal. „Nejste snad nejlepší psychoanalytika na světě?“

„No… Jedna z nich.“

„A proč jste se vy usadila v Severní Karolíně?“

Zamračila se. „Protože je tady Dukeova univerzita. To je ale něco jiného.“

„Ne až tak jiného. Peter Godin chtěl, aby se na projektu pracovalo v jeho vlastním výzkumném středisku v kalifornském Moun-tain View. NSA platí účty a prosazovala Fort Meade v Marylandu. Výzkumný park Třiangle se tak stal čímsi jako kompromisem. Sice high-tech, ale pěkně stranou.“

„Jaký to má všechno cíl? Co chce NSA se Stvořitelem dělat?“

„Naše vláda ve výsledcích vědy hledá především vojenské Využití. Jestliže je možné takový stroj postavit, chce vláda být první, kdo ho bude mít k dispozici.“

„Jakou výhodu by takový počítač představoval?“

„Vzpomeňte si na Pouštní bouři, na Afghánistán, na Irák. V moderní válce všechno řídí počítače. Řeší šifry, testují jaderné zbraně, vedou informační válku, kontrolují zbraňové systémy na bojišti. Jenže Stvořitel by byl něčím úplně novým. Z dnešních superpočítačů by udělal zastaralé mašiny, něco jako první model fordky. A jestli měl Fielding pravdu a takový počítač by měl kvantové schopnosti… Současné systémy kódování by prostě přestaly existovat. Proto už NSA za projekt Stvořitel utratila skoro miliardu dolarů.“

Ráchel přemýšlela nad tím, co jsem jí řekl. „Takže nejde jen o rychlejší počítač. Bavíme se tu o něčem, co dokáže myslet jako člověk.“

Odmítavě jsem zakroutil hlavou. „Neumíme postavit počítač, který by myslel jako člověk. Mluvíme tu o kopii jednotlivého lidského mozku. Vytvořili bychom digitální entitu, která by v podstatě byla osobností. S jeho nebo jejími rozeznávacími schopnostmi, vzpomínkami, nadějemi, sny… Vším, kromě těla. Jenže takové vědomí by dokázalo pracovat rychlostí počítače. Miliónkrát rychleji než biologický mozek.“

Promluvila skoro sama pro sebe. „Proto tedy pracovali Andrew Fielding a Ravi Nara společně.“

„Správně. Držitelé Nobelových cen za kvantovou fyziku a neurologii. Peter Godin je svedl dohromady.“ Zkontroloval jsem, jestli se cívky v diktafonu stále ještě otáčejí. „Jenže jsem vám zatím popsal jen část Stvořitelových možností. Jakmile by byl do počítače vložen neuromodel například Ráchel Weissové, nebyla by rychlost jeho jedinou výhodou nad vámi, nad originálem.“

„Jak to myslíte?“

„Řekněme, že bych se chtěl naučit hrát na klavír. Zabralo by mi to tři roky intenzivního studia. Zaujalo by vás to a chtěla byste se to také naučit. I vám by to trvalo přibližně tři roky. To je nevýhoda lidského mozku. Každý z nás má přibližně stejnou křivku učení. Jenže počítačový model vašeho mozku tímto omezením netrpí. Veškeré vědomosti lidstva o teorii hudby mohou být do jeho paměti – vaší paměti – vpraveny v digitální formě během zhruba tří vteřin. Žádná křivka učení.“

Ráchel zakroutila hlavou. „Říkáte, že do toho počítače, tedy vlastně do mě, můžete veškeré vědomosti lidstva vložit během několika málo hodin?“

„Teoreticky ano.“

„Davide, to ale mluvíte o něčem… skoro podobném bohu.“

„Ne skoro. Ten počítačový model by totiž nebyl jen Ráchel Weissovou. Byl by věčnou Ráchel Weissovou. Mohl by být zálohován a ukládán, vložen do jiného podobného počítače. Nikdy by nemusel zemřít.“

Snažila se něco říct, nedostala však ze sebe ani slovo.

„Tak už mi konečně začínáte věřit?“

„Čím jste se na projektu Stvořitel zabýval vy?“

„Byl jsem k němu přidělen prezidentem, abych sledoval a řešil etické problémy, které by mohly nastat. Během projektu Manhattan někteří vědci s pokračováním výzkumu nesouhlasili, jenže je nikdo neposlouchal. Prezident chtěl dopředu zabránit sporům na veřejnosti, pokud by se Stvořitel stal realitou. Znal se ze studií s mým bratrem a prý četl mou knihu o lékařské etice. Spíš si ale myslím, že viděl seriál, který podle ní natočila televize. Kvůli tomu mě do projektu prosadil. Tak prosté to bylo.“

Ráchel se dívala do tmy mezi stromy. „Vůbec mi to, Davide, nepřipadá prosté. Ve skutečnosti se mi to zdá být naprosto šílené.“ Podívala se zpátky na mě a oči se jí leskly. „Říkal jste, že polovinu práce na projektu jste zvládli během devatenácti měsíců. Co zdržuje tu druhou polovinu?“

„Sestavení dostatečně výkonného počítače, který by ve svých obvodech udržel kompletní neuromodel. Lidský mozek je docela pomalý, obsahuje ale neuvěřitelné množství spojů. Je v něm přes sto trilionů možných propojení, všechny jsou schopny pracovat současně, a to mluvím jen o přenosu údajů. Zároveň totiž obsahuje ekvivalent dvanácti set terabytů paměti.“

Ráchel pokrčila rameny. „To mi nic neříká.“

„Šest milionů kompletních ročníků Wall Street Journalu.“

Překvapením otevřela ústa.

„Když jsme s projektem Stvořitel začínali, žádná podobná kapacita na světě neexistovala. Možná celý internet, jenže ten je příliš roztříštěný a nedá se spolehlivě kontrolovat.“

„A teď?“

„IBM staví počítač jménem Blue Gene, který může, pokud jde o zpracování dat, s lidským mozkem soupeřit. Stejně ale nebude ovládat to, co dokáže každé pětileté děcko.“

„A Stvořitel je jiný?“

„I tak by se to dalo nazvat. Blue Gene zaplní místnost patnáct krát patnáct metrů a bude potřebovat tři sta tun vzduchotechniky, aby vůbec fungoval. Stvořitel bude mít rozměry volkswagenu Brouk. A to si Godin pořád ještě myslí, že bude zbytečně velký. Pokaždé nám připomíná, že lidský mozek váží ani ne půldruhého kila a k činnosti mu stačí deset wattů. Věří, že tento problém může mít jednoduché a elegantní řešení.“

Ráchel pozorovala stoupající řady kamenných sedadel a pokoušela se porozumět budoucnosti, která se střemhlav stávala současností. „Jak dlouho bude trvat, než se podaří Stvořitele vyrobit?“

Vzpomněl jsem si na masu uhlíku a krystalů, matně zářící, skoro jako nějaká nová forma života, hluboko ve sklepeních budovy projektu. „V laboratoři už máme prototyp se sto dvanácti miliardami spojení a v podstatě neomezenou pamětí.“

„A funguje?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože i když se vám podaří vložit do počítače neuromodel, jak s ním budete komunikovat? Lidský mozek vnímá svět pomocí pěti základních smyslů biologického těla. Představte si, že bych váš mozek vložil do černé krabice. Byl by hluchý, němý, slepý a paralyzovaný. Jen chvějící se hmota. A díkybohu za to. Jakmile se totiž stroj naučí mluvit, poslouchat a jednat, nikdo nedokáže dopředu říct, co by mohl udělat.“ Ráchel se na mne se zájmem podívala. „Co by mohl udělat?“

„Vzpomínáte na HAL z 2001: Vesmírné odysey?“

„Jistě. Nejspolehlivější počítač, jaký kdy byl vyroben. V Urbane v Illinois, že?“

Lehce jsem se pousmál. „Přesně tak. Dokud nepozabíjel posádku své kosmické lodi. No a představte si, co by se stalo, kdyby byl připojený k internetu.“

„Povídejte.“

„Jediný takový počítač, připojený přes telefonní linku, by dokázal celý svět držet v šachu. Mohl by vypínat dodávku proudu, zastavovat vlaky, řídit letecký provoz, rakety, NORAD, burzy. Mohl by si říct v podstatě o cokoliv.“

Zmateně zavrtěla hlavou. „Co by ale chtěl?“

„Co chce každá inteligentní bytost? Především taková, která pochází z člověka?“

„Moc?“

„Přesně tak.“ Skoro jsem leknutím vyskočil, když mi zapípal mobil. Na displeji se objevilo Andrew Fielding. Stiskl jsem tlačítko pro přijetí hovoru: „To jste vy Lu Li? Něco se stalo?“

„Nic se neděje,“ odpověděla Lu Li s obavami v hlase. „Mám strach o Mayu. Myslím, že jsem venku zaslechla nějaké hlasy. Přiveďte ji zpátky, doktore Davide.“

Bišonek přestal očichávat kameny, podíval se na mě a nahnul hlavu, jako by poslouchal.

„Už jdeme. Za chvíli jsme u vás.“

„Je v pořádku?“ zajímala se Ráchel, když jsem hovor ukončil.

„Ano. Chce, abychom se vrátili, jenže my ještě chvilku počkáme.“

„Proč?“

„Protože lidé z NSA náš hovor nejspíš slyšeli. Jestli mají někoho v tom lesíku, teď se pohne a my ho uslyšíme.“

Ráchel se polekaně ohlédla na zídku, která nás od lesa dělila. „Opravdu si myslíte, že tam někdo je?“

„Toho se přece nebojíte,“ odpověděl jsem. „Děsí vás, že si teď myslíte, že by se tam mohl někdo skrývat.“

Seskočila z jeviště a dívala se k brance, kterou jsme vešli dovnitř. Nebylo těžké představit si muže s pistolí, který se za ní skrývá.

„Říkal jste, že Fieldinga zabili, protože spolu s vámi brzdil projekt. Jak přesně jste ho brzdili?“

„My ho nejenom brzdili. Úplně jsme ho zastavili. Alespoň dočasně. Sice šlo především o Fieldingovu práci, mně se ale podařilo prezidenta přesvědčit, aby jeho argumenty přijal. Bylo to stejné, jako bych se snažil během druhé světové války zastavit práce na projektu atomové bomby.“

„Proč jste chtěli, aby projekt pozastavili?“

„Nejsem si úplně jistý Fieldingovými důvody. Nejspíš přijal některé mé argumenty a pokoušel se mě chránit. Mé důvody ale byly prosté.

Před šesti měsíci jsme otestovali přístroj na molekulární magnetickou rezonanci. Nejprve na zvířatech – a žádné problémy se neobjevily. Prvními testovanými lidmi se stalo nás šest z nejužšího kruhu. Během týdne se u všech objevily nezvyklé neurologické symptomy. Vedlejší účinky působení přístroje. Fielding věřil –“

„Magnetická rezonance nemá vedlejší účinky,“ skočila mi do řeči.

„Ne ta, kterou používáte. Jenže magnetické pole generované magnetickou rezonancí projektu Stvořitel je exponenciálně silnější než v současných přístrojích. Pracuje s novými supravodivými materiály, které umožňují masivní pulzy –“

Maya začala tlumeně vrčet a dívala se nahoru k poslední řadě sedadel. Z lesíku jsem sice nic neslyšel, jenže psík ano. Uložil jsem diktafon do kapsy, zvedl Mayu, vytáhl pistoli a odvedl Ráchel brankou za jevištěm pryč. Obklopila nás temnota.

„Držte se těsně za mnou,“ přikázal jsem jí a proplétal se mezi větvemi.

„Něco jste slyšel?“

„Ne.“

Kdybych s sebou neměl Ráchel, nejspíš bych se pokusil dostat k domu nenápadně. Takto však byla naší jedinou nadějí rychlost. Prodíral jsem se houštím a pokaždé jsem ji varoval, když hrozilo, že ji zasáhne odstrčená větvička. Dvakrát vykřikla a jednou klopýtla, okamžitě ale vstala a dařilo se jí držet se mnou krok. Když jsme se blížili k domu, zahlédl jsem osvícený obdélník francouzského okna. V něm se rýsovala silueta Lu Li. Dokonalý cíl. Při tom pomyšlení jsem se zachvěl strachy.

Jakmile nám otevřela dveře, zatlačil jsem ji hlouběji do místnosti. Maya se divoce rozštěkala a nepřestala, dokud k ní Lu Li nenatáhla paže. Psík jí skočil do náruče právě v okamžiku, kdy za námi Ráchel dveře znovu zavřela.

„Zavolejte taxík,“ pošeptal jsem jí přes rameno.

Vydala se k telefonu.

Lu Li měla v očích slzy. Vzal jsem ji za loket a bišonek po mně chňapnul. „Rád bych tu s vámi zůstal přes noc,“ řekl jsem potichu, „ale bylo by to podezřelejší, než když se vrátím domů. Chystám se zítra vyrazit do práce a získat alespoň nějaké odpovědi, takže chci, aby všechno vypadalo co nejnormálněji. Chápete?“

„Ano.“

„Vezmu si s sebou Andrewovu krabici s hračkami. Nechci, aby ji tu kdokoliv našel. Nevadí vám to?“

Lu Li přikývla a psíka přitom hladila tak jemné, jako by měla v náručí dítě.

„Než odjedu, potřebuji se dostat s vozem do garáže, aby nikdo neviděl, že si odnáším tu krabici. Kdyby se ptali, co jsem tu dělal, řekněte jim, že jsem vás přijel utěšovat. Jestli se jim podařilo vyslechnout část našeho rozhovoru, nic si z toho nedělejte a dál hrajte to, na čem jsme se dohodli. Otřesenou vdovu.“

„Co to znamená otřesená?“

„Zničená žalem. Truchlící.“

Přinutila se k úsměvu. „To hrát nemusím.“

Položil jsem jí ruce na ramena, stiskl a takřka neslyšně promluvil. „V obálce, kterou mi Andrew poslal FedExem byl nějaký bílý prášek. Jako jemný písek. Přesypal jsem ho do jednoho z pytlíků na gauči. Nevíte, co by to mohlo být?“

Lu Li se podívala naznačeným směrem a v tváři se jí objevil zmatek. „Ne, nevím.“

„To vy jste hodila obálku do sběrného boxu?“

„Ano. Jak to víte?“

„Na tom nezáleží.“ Věděl jsem, že to udělala ona, protože jsem se během svého posledního snu ocitl ve Fieldingově mysli. Pocítil jsem nečekané nutkání co nejrychleji zmizet z domu. „Ráchel? Jak to vypadá s taxíkem?“

„Měl by tu být každou chvíli,“ ozvalo se za mnou.

„Chci, abyste šla do garáže,“ vysvětloval jsem Lu Li. „Až uslyšíte, jak zatroubím na klakson, otevřete mi vrata. Jakmile zajedu dovnitř, okamžitě je zavřete.“

„Dobrá.“ Bez dalšího slova odešla z místnosti.

Sebral jsem oba sáčky z gauče a odvedl Ráchel do neosvětleného obýváku, odkud bylo širokými okny vidět na ulici. Položil jsem sáčky na židli, posadil se do křesla naproti oknu a čekal na taxi.

„Ten taxík je pro mě?“ zašeptala a posadila se vedle mne.

„Ano.“

„Jenže auto jsem nechala před vaším domem.“

„Teď byste se tam určitě neměla vracet. Auto si můžete vyzvednout třeba zítra ráno. Byl bych dokonce raději, kdybyste i do práce jela taxíkem.“

„Slyšela jsem dobře, když jste Lu Li říkal, že půjdete ráno normálně do práce?“

„Jestli se mi v noci neozve prezident, tak ano.“

„Proč? Pokud zabili Fieldinga, proč by nezabili i vás?“

Její otázka ve mně vyvolala perverzní pocit uspokojení. „Zdá se, že začínáte brát mé halucinace vážně.“

Pevně stiskla rty a bylo na ní poznat, že má opravdu strach.

„Podívejte, kdyby mě chtěli zabít, už by to udělali. A jestli se rozhodli zavraždit mě do zítřejšího rána, nic je nezastaví. Myslím si ale, že se bojí, jak by to přijal prezident. Pokud budu zítra ráno ještě naživu, pak tam klidně můžu jít.“

Ráchel si povzdechla a prsty si třela spánky.

„Nevím, co se teď bude dít,“ pokračoval jsem šeptem. „Kdyby se vás někdo začal vyptávat, řekněte mu tolik pravdy, kolik jen půjde. Šla jste za mnou domů, protože jsem vynechal tři sezení. Volala mi žena přítele, který dnes zemřel. Nemá tu rodinu, tak jste se nabídla, že se ji pokusíte uklidnit. Chvíli jsme se s ní bavili a vyvenčili jí psa. Víc nevíte.“

Ráchel se mi v polotmě upřeně dívala do tváře. „Tohle jsem opravdu nečekala.“

„Vím. Myslela jste si, že jsem se dočista pomátl.“

Skoro dívčím způsobem se kousla do rtu. „Nejspíš ano. Určitá část ve mně ale věřila, že to není pravda. Teď se ovšem doopravdy bojím. Psychiatrický problém poznám a tady jde o něco jiného.“

Přitáhl jsem ji blíž k sobě a pošeptal jí do ucha: „Chci, abyste na všechno zapomněla. Vzpomeňte si jen v případě, že by se mi něco stalo. Vzpomeňte si a vykřičte to do světa.“ Odtáhl jsem se a podíval se jí do očí. „Už k vám do ordinace nepřijdu.“

Dívala se na mne, jako bych řekl: „Už se v životě neuvidíme.“ A v podstatě měla pravdu.

„Davide…“

„Je tu váš taxík.“ Vstal jsem, když před domem zastavila světla vozu, a došel se k oknu přesvědčit, že má opravdu na střeše nápis TAXI.

Ráchel jen bezmocně vrtěla hlavou.

„Nebojte se,“ uklidňoval jsem ji. „Budu v pořádku. Hodně jste mi pomohla.“

„Vždyť jsem pro vás skoro nic neudělala.“

Odtáhl jsem ji od okna, vyndal z kapsy diktafon a kazetu jí vtiskl do dlaně. „Jestli chcete pomoct, pak máte šanci.“ Už jsem se chystal odvést ji pryč, pak jsem ale zaváhal. „Možná byste pro mě mohla zařídit ještě něco.“

„Povídejte.“

Ukázal jsem na igelitové sáčky na židli. „Máte na univerzitě někoho, kdo by dokázal bezpečně provést test na infekční látky a jedy?“

„Samozřejmě. Jsou tam kluci, kteří se vlastně ani ničím jiným nezabývají.“

Jeden z polštářů na pohovce byl potažený látkou. Stáhl jsem povlak a oba sáčky do něj zabalil. „Zacházejte s nimi opravdu opatrně.“

„Přesvědčujete přesvědčeného.“

Stiskl jsem jí paži. „Moc děkuji. Teď už jděte.“

Ještě se jí nechtělo. Stoupla si na špičky a jemně mne políbila na rty. „Dávejte na sebe pozor. Prosím, dávejte na sebe pozor.“

Zatímco jsem na ni jen tiše zíral, ukryla potah se sáčky pod blůzu a odešla do haly. Slyšel jsem, jak se za ní potichu zavřely hlavní dveře. Předním oknem jsem sledoval, jak nasedá do taxíku, který se na příjezdové cestě Fieldingova domu otočil a odjel po Gimg-houl Street.

Došel jsem ke svému vozu, dojel k vratům garáže a krátce zatroubil. Lu Li je zevnitř zvedla a hned za mnou zase zavřela.

Otevřela dveře u spolujezdce a na přední sedadlo položila manželovu krabici. Natáhl jsem se, vzal ji za zápěstí a podíval se jí do očí.

„Řekněte mi pravdu, Lu Li. Víte, co se v projektu snažíme postavit?“

Po několika vteřinách váhání jedinkrát přikývla.

„S nikým o tom nemluvte,“ varoval jsem ji. „Nikdy.“

„Pocházím z Číny, Davide. Vím, co by se mi mohlo stát.“

V duchu jsem si vybavil její siluetu ve dveřích do zahrady, cíl čekající na odstřelovače.

„Pojeďte se mnou,“ napadlo mne najednou. „Hned teď. Prostě si nasedněte i se psem a vyrazíme. Postarám se o vás.“

Na rtech se jí objevil smutný úsměv. „Jste dobrý člověk. Jako Andrew. Nebojte se. Už jsem se o sebe postarala.“

Postarala? Nedokázal jsem si představit jak. Myslel jsem, že ve Státech nikoho nemá. „Kdo vám pomůže?“

Zavrtěla hlavou. „Raději to nechtějte vědět. Ano? Budu v pořádku.“

I když dodnes nevím proč, věřil jsem jí. Když jsem si uvědomil, že Lu Li tu nezůstane napospas jako truchlící vdova, rozhodl jsem se položit jí ještě jednu otázku.

„V dopise se Andy zmiňoval, že kdyby se mu něco stalo, nemám zapomenout na jeho kapesní hodinky. Povězte mi, co je na nich tak zvláštního?“

Lu Li se mi dlouho a zkoumavě dívala do očí. Pak takřka neslyšitelným šepotem řekla: „Ne na hodinkách. Na knoflíku.“

„Knoflíku?“

„Knoflíku na řetízku.“

Zavřel jsem oči a pokoušel se vzpomenout na Fieldingovy hodinky. Šlo o poškrábanou, nicméně stále ještě bezvadně fungující starožitnost. Na konci jejich řetízku byl drobný, do tvaru diamantu vybroušený krystal.

„Ten krystal?“ zeptal jsem se.

Lu Li se usmála. „Jste chytrý. Přijdete na to.“

kapitola 9

Geli Bauerová naštvaně rázovala po řídící místnosti a do mikrofonu křičela na Johna Skowa. Nikdy dřív s ním trpělivost neztratila, jenže teď, když za sebou neměla Godina, ukázal se Skow být neskutečně neústupným.

„Copak jste neslyšel, co jsem vám říkala? Nechápete, co se děje?“

Skow odpověděl nevzrušeným hlasem: „Řekla jste mi asi tohle: Doktor Tennant s doktorkou Weissovou navštívili truchlící vdovu a vyvenčili jí psa. Doktorka Weissová Tennanta políbila a pak odjela taxíkem domů.“

Geli zavřela oči a pokoušela se potlačit vztek. „Než odjel, vjel Tennant do garáže Fieldingova domu a zavřel za sebou vrata. Určitě si něco bral s sebou a nechtěl, abychom se dozvěděli, co to je.“

„To je možné,“ uznal Skow. „Jenže pokud víme, tak teď míří domů. V čem je tedy problém?“

„Vůbec nic jsme neslyšeli. Zatmelili všechny štěnice, stejně jako u Tennanta. A Weissová nechala saaba před jeho domem, místo aby si vzala taxi a vyzvedla ho. Proč by to dělala? Tennant by se mohl pokusit utéct nebo dokonce všechno zveřejnit. Možná obojí.“

„Myslím, že si do něho promítáte svou vlastní paranoiu.“

„Ritter je slyšel, jak se baví o vedlejších účincích MR.“

„V tom případě o nic nejde, to jste ale vy nemohla vědět. Jednotka molekulární MR je tím, co Tennanta prozatím znepokojuje nejvíc, nemá však v podstatě nic společného s naším hlavním cílem. Tak je to.“

„Jenže předtím už spolu mluvili dobrých deset minut. A Ritter si myslí, že zahlédl diktafon.“

Skow si povzdechl. „A co s tím mám podle vás dělat?“

„Odstraňte je.“

Muž z NSA jen zalapal po dechu. „Slyšel jsem správně?“

„Ano. Musíme počítat s tím, že Weissová zná podrobnosti projektu Stvořitel a že Tennant má podezření, co se týče smrti doktora Fieldinga.“

„Doktorka Weissová je soukromá osoba, která neporušila žádný zákon.“

„Když je nechcete zlikvidovat, tak je nechte alespoň přivést k výslechu. Máme přece důvodné podezření na ohrožení národní bezpečností.“

Následné ticho bylo skoro nekonečné. Pak Skow promluvil: „Poslala jste někoho, aby sledoval taxík Weissové?“

Weissovou dostal na starost Ritter. „Mého nejlepšího člověka. Bez problémů by dokázal zařídit nehodu.“

Ze Skowova hlasu tentokrát zavanul ledový chlad: „Pořádně mě poslouchejte, Geli. Váš člověk doprovodí Weissovou až k ní domů a pak sledování ukončí. Nedopustí, aby ho spatřila. Nesmí si jejím směrem ani odplivnout.“

„Cože?“

„Svého psa si dejte na vodítko. A zbytek vašeho týmu pojede za Tennantem k jeho domu a bude pokračovat v běžném dohledu, jako by se nic nestalo.“

Geli měla co dělat, aby se ovládla. „Došlo k narušení bezpečnosti projektu. Jestliže dovolíme, aby to pokračovalo, ztratíme nad situací kontrolu. Pokud se tak už nestalo.“

„Slečno Bauerová, zítra by mohl prezident Spojených států pozvat doktora Tennanta do Oválné pracovny. Chápete? Je dost dobře možné, že už spolu dokonce mluvili. Takže se okamžitě uklidněte. Vezměte si nějaký prášek, lehněte si. Nerad dávám svou autoritu najevo právě tímto způsobem, ale nic jiného mi nezbývá. Teď hodlám trávit čas se svou rodinou. Vyrušit mě můžete jedině v případě, že se Tennant pokusí spojit s prezidentem nebo někoho na veřejnosti zastřelí.“

„Chci, aby se nahrálo, že s vaším rozhodnutím nesouhlasím.“

„Dobře.“

„Chci mluvit s Godinem.“

„To nejde. Právě teď není k maní.“

„Kde je?“

„V Mountain View a řeší krizi.“

„Ještě dneska v poledne byl ve městě.“

„Peter si nekoupil tryskáč, jen aby ho nechával stát v hangáru.“

V pozadí Geli slyšela, jak se dva Skowovi pubertální synové hádají a také nezřetelný zvuk televize. „Obávám se, že nemohu přijmout vaše hodnocení situace. Nemohu přestat plnit své povinnosti jen proto, že nemáte dost odvahy přijmout nezbytná opatření k ochraně projektu Stvořitel.“

„Copak jste se doopravdy zbláznila? Dnes večer jsem s Peterem mluvil dvakrát. Vím, co chce, aby se udělalo a nedělalo. Jestliže se rozhodnete jednat na vlastní pěst… Nezachrání vás ani váš otec.“

Geli Bauerová Skowa nikdy neměla ráda, teď ho však začala přímo nenávidět.

Zavěsila a dívala se na monitor počítače, na kterém byl stále ještě seznam Fieldingových osobních věcí. Proč si někdo, proboha, schovává kobří zub? Nejraději by se vypravila do skladu zkontrolovat jednotlivé položky osobně, byla však příliš rozčílená, než aby se dokázala soustředit.

Po celou dobu neměla o projektu Stvořitel všechny informace. V podstatě jí to ale nevadilo. Armáda jí v tomto ohledu poskytla správný výcvik. Klidně můžete celé dny hlídat budovu a nevědět, jestli v ní jsou uloženy jaderné bomby nebo jen čisté spodky. Jenže teď jí připadalo, že toho neví až moc. Mystérium v srdci projektu začínalo přebírat vládu nad vším a každým kolem sebe. Stejně však nemohla nic dělat. Potřebovala si promluvit s Godinem, ten byl ale nedostupný.

Smířila se s tím, že jí nezbývá než čekat. Spojila se s Ritterem Bockem a řekla mu, aby ukončil sledování Weissové. Mlčenlivého mladého Němce teď potřebovala v řídícím středisku. Skow jí přikázal, aby se uklidnila, a Geli znala jen jediný způsob jak toho dosáhnout. Potřebovala přestat rozkazovat a naopak poslechnout příkazy někoho jiného.

kapitola 10

Z bezesného spánku mne vzbudilo bušení krve ve spáncích a vzpomínka na Fieldingovo tělo na podlaze kanceláře. Škvírou mezi závěsy se dovnitř dralo sluneční světlo. Přežil jsem noc, přesto jsem ale pro jistotu zkontroloval osmatřicítku pod polštářem.

Telefon se v noci neozval, takže se mě prezident dovolat nepokusil. Pro případ, že bych zvonění telefonu zaspal, jsem ještě zkontroloval záznamník, žádné vzkazy však na něm nebyly. Snažil jsem se nepřemýšlet, co by to mohlo znamenat, a raději jsem vytočil číslo do domu Lu Li Fieldingové. Odpověděl mi záznamník, na němž byl stále ještě Andrewovým hlasem nahraný veselý vzkaz. Doufal jsem, že Lu Li už je touto dobou nejméně sto kilometrů od Chapel Hill, a proto jsem zavěsil. Revolver jsem si vzal s sebou i do koupelny a pečlivě se uvnitř zamkl.

V rychlosti jsem se oholil. Když jsem v noci přijel domů, parkovalo kousek od příjezdové cesty auto bezpečnostní služby. Jakmile jsem se objevil, poodjelo dál. Vyložil jsem z vozu citlivý náklad a zavolal Ráchel, abych se ujistil, že dorazila v pořádku. Pak jsem se dvě hodiny převaloval na posteli, nemohl usnout, poslouchal, jestli se někdo nepokouší dostat do domu, a přemýšlel o Fieldin-gových kapesních hodinkách. Měly stářím ošoupané zlaté pouzdro a žlutý ciferník s římskými číslicemi. Ne hodinky, řekla Lu Li. Knoflík. Jednou jsem se na krystal na řetízku hodinek Fieldinga ptal. Prohlásil, že mu ho kdysi dávno někde u Lhasy daroval jeden tibetský mnich s tím, že mu zajistí neselhávající paměť. Když mi o tom vyprávěl, Fielding se smál, až se za břicho popadal. Tehdy jsem nechápal, co je na tom směšného. Teď už ano.

Jednou z nových technologií vyvinutých v rámci projektu Stvořitel byl také systém holografického ukládání dat. Místo jejich skladování v mikročipech je technici projektu začali vkládat jako hologramy do molekulární krystalické struktury. S pomocí laseru dokázali do atomů krystalů ukládat neskutečné množství informací – a také je v případě potřeby přečíst. Krystaly, které jsem v laboratořích projektu Stvořitel viděl, byly velké asi jako fotbalový míč, proč by však nemohly být i menší? Například jako ten na řetízku Fieldingových hodinek.

Angličanovi se jakýmsi způsobem podařilo uložit údaje o projektu Stvořitel do kamínku na řetízku hodinek. A protože nikdo kromě několika málo osob z nejužšího okruhu vědců a techniků nevěděl, že něco podobného je vůbec možné, mohl klidně každý den přicházet a odcházet, aniž by ho kdokoliv podezříval.

Proč by se ale pokoušel data ukrást? Aby je prodal tomu, kdo zaplatí nejvíc? Fielding pocházel ze staré školy. Byť by zůstal bez posledního centu, ani ve snu by ho nenapadlo, že by se mohl dopustit průmyslové špionáže. Podlehl snad nějaké ideologii? Nebo ji naopak zavrhl? Patřil k naivním vědcům, kteří se domnívají, že přístup k novým technologiím by mělo mít veškeré lidstvo? Možná. Jenže jsem nevěřil, že by opravdu chtěl, aby cosi tak mocného jako technologii Stvořitele měly k dispozici i nebezpečné a nevy-počitatelné státy. Jestliže jste si někdy poslechli, co si Fielding opravdu myslí, muselo vám být jasné, že vlastně nechce, aby touto silou vládla jakákoliv země.

O co tedy šlo? Snažil se snad, aby se projekt nikdy nepodařilo dotáhnout do konce? To mi připadalo nejpravděpodobnější, neměl jsem však dostatek informací, abych si mohl být jistý. A bez jeho hodinek jsem ani nemohl nic dokázat.

Osprchoval jsem se skoro vařící vodou a oblékl si bavlněné kalhoty a sportovní bundu. Rychle jsem došel k vozu a pokoušel se příliš nemyslet na to, co dělám. Hlavním důvodem, proč jsem se do laboratoří vracel, bylo najít Fieldingovy hodinky, popravdě řečeno jsem však v úspěch příliš nedoufal. Kdybych zůstal sedět doma, nejspíš bych si tím říkal o zvýšený zájem ze strany NSA, a kdybych se pokusil zmizet jako to – alespoň jsem doufal – udělala Lu Li, způsobil bych, že se po mé stopě vrhne v podstatě celý bezpečnostní aparát. Jestliže by se mi ale podařilo uchovat zdání normálního každodenního stereotypu alespoň do chvíle, kdy se mi ozve prezident, mohl bych být schopný pomstít Fieldingovu smrt.

Když nebyl silný provoz, trvala cesta z mého domu na předměstí Chapel Hill k laboratořím projektu Stvořitel dvacet minut. Výzkumný park Třiangle, vypiplané útočiště průmyslového výzkumu, známý také jako RTP, ležel mezi Raleighem a Durhamem. Pojmenovaný byl podle trojúhelníku, jehož vrcholy tvořily Dukeova univerzita, Univerzita Severní Karolíny a Státní univerzita. Mezi upravenými trávníky vedly vyasfaltované cesty, připomínající spíš venkovský klub. Místo golfových jamek se ale na ploše dvou tisíc osmi set hektarů rozkládaly laboratoře společností jako DuPont, 3M, Merck, Biogen, Lockheed a desítek dalších, jejichž akcie patřily ke stálicím obchodování na burzách celého světa. Každý den sem za prací přijíždělo pětačtyřicet tisíc lidí, pouhé tři stovky z nich však věděly, co se nachází za vysokými zdmi laboratoří projektu Stvořitel. Jel jsem pomalu a skoro dětinsky doufal, že na místo nikdy nedojedu.

Laboratoře stály asi dvě stě metrů od malé cedulky s nápisem ARGUS OPTICAL. Pětipodlažní budova z kouřového skla a oceli byla umístěna na zalesněném čtyřiadvacetihektarovém pozemku a doplňovaly ji rozsáhlé podzemní prostory a heliport. Fasáda ze skla a oceli ale sloužila jen jako vnější slupka. Za ní celou budovu chránil speciální měděný potah, který zamezoval průchodu elektromagnetického záření dovnitř i ven. Stejným materiálem byla opláštěná i operační základna NSA ve Fort Meade.

Protože celou budovu postavili v jakési vaně, první dvě patra nebyla vidět. Hlavní vchod se nacházel až ve třetím podlaží. Přístup k němu vedl jen po zastřešené, asi čtyřicet metrů dlouhé lávce. Na jejím konci stála řada úzkých rámů sloužících k detekci kovů i výbušnin a také fluoroskop. Před vstupem do samotných laboratoří bylo nutné se prokázat legitimací s fotografií, přiložit ruku ke snímači otisků prstů a také poskytnout veškerá zavazadla k důkladné prohlídce.

Strážný tlačítkem otevřel hlavní dveře a mohl jsem přejít k jeho pultu. Doufal jsem, že mi na obličeji není poznat, jak se bojím.

„Brýtro, doktore,“ pozdravil mě Henry, strážný ve středních letech.

Občas jsem si říkal, že se Henry musel k této práci dostat nějakým omylem. Všichni ostatní zaměstnanci oddělení vnitřní bezpečnosti byli nanejvýš třicetiletí, atletičtí muži a ženy s kamennýnii obličeji, pronikavýma očima a ani gramem zbytečného tuku. Jediný Henry, který vždy měl službu u vchodu, se s přicházejícími pokaždé zdravil.

„Dobré ráno, Henry,“ odpověděl jsem.

„V devět začíná schůze v konferenční místnosti.“

„Díky.“

„Zbývají vám čtyři minuty.“

Podíval jsem se na hodinky a přikývl.

„Pořád se nemůžu vzpamatovat z toho doktora Fieldinga,“ pokračoval Henry. „Říkali, že byl mrtvý dřív, než dorazila ambulance.“

Opatrně jsem se nadechl. Tento rozhovor určitě nahrávalo několik skrytých kamer. „To se při mozkové mrtvici občas stává.“

„Dobrej způsob odchodu ze světa. Teda rychlej, myslím.“

Přinutil jsem se k úsměvu a položil bříško pravého ukazováku na malý snímač. Jakmile přistroj souhlasně zapípal, prošel jsem uličkou detekčních rámů a pokračoval po schodech do pátého patra, kde sídlily kanceláře a konferenční místnost.

Přes dveře Fieldingovy pracovny byla natažená žlutá policejní páska. Kdo ji tam dal? Lidé z NSA by určitě nedovolili místní nebo státní policii vstoupit do svého zařízení. Rychle jsem zkontroloval obě strany chodby a vzal za kliku. Zamčeno. Navíc určitě nešlo o běžný zámek, jaký se dá koupit v každém železářství. Jestli byly Fieldingovy hodinky stále ještě uvnitř, nemohl jsem se k nim dostat.

Popošel jsem o pár dveří dál ke své kanceláři, zavřel za sebou a posadil se k počítači. Tvořil součást uzavřené sítě, sloužící výhradně vědcům z projektu, a nebyl nijak propojený s vnějším světem. Přístup k internetu byl možný výhradně přes druhý počítač, který však neměl žádná zařízení nebo porty, jejichž prostřednictvím by bylo možné stahovat data nebo odesílat soubory mimo budovu.

Na monitoru prvního počítače svítilo hlášení o příchozí interní poště. Jednalo se však jen o připomínku schůzky, která měla začít v konferenční místnosti už za necelé dvě minuty. Se zachvěním jsem si uvědomil, že jsem napůl čekal nějaký vtípek od Fieldinga. Často mi je posílal a také ironické citáty již mrtvých vědců a filozofů. Vědci nad šedesát už spíš škodí, než pomáhají! T. H. Hwdey. Případně cosi podobného. Dnes však od něho žádný e-mail nedorazil. A nikdy už ani nepřijde. Rozhlédl jsem se po kanceláři.

Fielding byl pryč a já se cítil zmatený. Společným úsilím se nám podařilo zastavit práce na projektu Stvořitel na dlouhých šest týdnů. Přestože jsme tím ostatní vědce rozčilili, všemi silami jsme se snažili objevit příčinu vedlejších účinků MR, jimiž šest nejdůležitějších osob celého projektu trpělo. Záhada však dodnes zůstala nevyřešená.

Jako dobrovolník jsem se na snímkování pomocí molekulární MR nepřihlásil z nějaké touhy po nimbu hrdiny. Teorie totiž mluvila jednoznačně: Protože se druh Homo sapiens vyvíjel v zemském magnetickém poli, nepředstavovala magnetická energie MR žádné zdravotní riziko. Bylo to prokázáno během nesčetných vyšetření konvenční MR, která vyvíjela pole třicettisíckrát silnější než Země. Jenže molekulární MR vyvinutá v rámci projektu Stvořitel, používající supravodiče a ohromné magnety, generovala pole osmsettisíckrát mohutnější než Země. Hlavní vedlejší účinky, například přehřívání tkání, byly odstraněny ještě během pokusů na zvířatech. Jenže několik dní poté, co jsme naší superrezonancí prošli, jsme na sobě všichni začali pozorovat znepokojivé neurologické symptomy.

Jutta Kleinová, konstruktérka molekulární MR, trpěla krátkodobými výpadky paměti. Raviho Naru začalo trápit nekontrolovatelné sexuální nutkání (několikrát ho přistihli, jak onanuje buď ve své kanceláři, nebo v testovací místnosti). Johnu Skowovi se začaly třást ruce a sám Godin dostával epileptické záchvaty. U Fieldinga se vyvinula určitá forma Tourettova syndromu a bez jakékoliv souvislosti pronášel nevhodná slova nebo věty. A já měl narkolepsii.

Ravi Nara, náš nositel Nobelovy ceny za neurologii, nedokázal pro náhle se objevivší příznaky najít lékařské vysvětlení a veškeré snímkování pomocí molekulární MR bylo pozastaveno. Práce na počítači Stvořitele sice pokračovaly, protože však nebylo možné získat nové skeny, museli se Godinovi technici spokojit s pouhými šesti originály a nikdo netušil, jestli bude takto omezený počet vstupů stačit, aby se podařilo udělat rozhodující krok ve vývoji funkčního prototypu počítače. Protože Nara nic nezjistil, začal Fielding pátrat po příčinách vedlejších účinků ve svém volném čase. O šest týdnů později přišel s vysvětlením, že došlo k narušení kvantových vazeb v našich mozcích, a tuto svou teorii podložil dvaceti stránkami náročných matematických propočtů. Nara protestoval a tvrdil, že nic v celé historii neurologie nenasvědčuje, že v lidském mozku probíhají kvantové procesy. K této teorii vědomí se hlásilo jen několik málo fyziků, k nimž patřil například i Roger Penrose, Fielding přesto trval na svém a pokoušel se svou teorii prokázat.

Peter Godin ho ze začátku podporoval, po sérii testů na primátech ale svůj názor změnil. Šimpanzi ani orangutani žádnými nezvyklými symptomy netrpěli. Fielding argumentoval tím, že primáti nemají vědomí v lidském slova smyslu a v jejich mozcích proto není možné žádné kvantové procesy narušit. Godin ho nicméně ignoroval. O Fieldingově podezření jsem informoval prezidenta, který celý projekt oficiálně pozastavil a nařídil podrobné prošetření vedlejších účinků.

To vše se odehrálo před šesti týdny. Od té doby jsme já i Fielding pracovali v podstatě bez odpočinku a pokoušeli se prokázat jeho teorii o narušení kvantových vazeb. Připadal jsem si jako asistent Alberta Einsteina, ořezával tužky a zapisoval poznámky, zatímco génius vedle mne pracoval. I přes veškerou snahu však Fielding svou teorii nedokázal doložit. Lidský mozek dál zůstával velkou neznámou. A teď byl po smrti a bez jasně prokazatelné spojitosti molekulární MR a našich „vedlejších účinků“ jsem nemohl doufat, že se mi podaří dál udržet na uzdě vzedmutou vlnu úsilí všech kolem, zaměřenou na dokončení projektu. Bez důkazů nebo nečisté hry se měl celý projekt brzy znovu rozeběhnout na plné obrátky.

Boj se měl rozhořet během pár minut, jen co odezní několik prázdných frází lítosti nad Fieldingovým „nečekaným odchodem“. Když jsem se chodbou blížil ke dveřím konferenční místnosti, vyrazil mi na čele pot.

Místnost byla prázdná.

Nikdy se mi nestalo, že bych na schůzku přišel jako první. Ostatní totiž byli až neskuteční puntičkáři. Z termosky jsem si nalil šálek kávy, posadil se na konec stolu a pokoušel se zůstat klidný.

Kde všichni, sakra, jsou? Sledují mě z velínu ochranky? Kam by nejspíš ukryli kameru? Za obraz? Napravo ode mne visela zarámovaná vzácná společná fotografie nejdůležitějších fyziků projektu Manhattan: Oppenheimera, Szilarda, Fermiho, Wignera a Edwarda Tellera. Stáli v přátelském objetí před pahorky Oscura v Novém Mexiku. Jeden jako druhý velikáni vědy, předurčeni ke slávě nebo zatracení, což záleželo vlastně jen a jen na úhlu pohledu. Někteří, například jestřáb Teller, se zhlédli ve slávě a službě vlajce, jiní takové štěstí neměli. Oppenheimer skončil podstatně hůř a zbytek života mohl pracovat jen pod přísným bezpečnostním dohledem. V roce 1944 však ještě společně stáli v tmavých oblecích evropského střihu na bílém pouštním písku. Na stůl konferenční místnosti projektu Stvořitel shlíželi jako strážní andělé a v očích měli neopakovatelnou kombinaci veselí, skromnosti a těžce nabyté moudrosti. Jediný vědec projektu Stvořitel s podobnými vlastnostmi zemřel včera na podlaze své kanceláře.

Z chodby do konferenční místnosti pronikly hlasy. Zatímco kolegové vcházeli dovnitř s nucené bezstarostným výrazem ve tvářích, narovnal jsem se v křesle. Měl jsem dojem, že právě skončili jinou schůzku, jejímž jediným bodem byla otázka jak mne „umravnit“. První šla Jutta Kleinová, jediná žena v týmu. Vedoucí výzkumného střediska Siemensu v Německu, šedovlasá Kleinová, rovněž držitelka Nobelovy ceny za fyziku, na projektu pracovala už od samého počátku. Za pomoci Fieldinga a týmu techniků společnosti General Electric navrhla a postavila čtvrtou generaci molekulární MR. Teď dohlížela na bezproblémový chod zařízení.

„Guten Morgen,“ pozdravila upjatě a sedla si vpravo ode mne. Z jejího odměřeného obličeje se nedalo nic vyčíst. JWorgen,“ odpověděl jsem.

Za Kleinovou prošel dveřmi Ravi Nara. Posadil se o tři křesla ode mne a vyjádřil tak propast, která nás v poslední době rozdělovala. Mladý Ind držel v jedné ruce čokoládovou koblihu a druhou měl v sádře, zavěšenou na pásce. Potlačil jsem úsměv. Před čtyřmi dny si nalil kávu do šálku s kovovým dnem, odnesl si ho do místnosti s molekulární MR a postavil na pult. Když Kleinová stroj spustila, aby mohla provést pokus na šimpanzovi, šálek pře-svištěl celou místnost, přirazil Narovi ruku ke krytu magnetu a roztříštil mu loketní kost. Kleinová mu navíc vysvětlila, že měl vlastně velké štěstí. Při prvním spuštění jednotky molekulární MR totiž kovový vozík pod EKG přimáčkl k prstenci mladou techničku od Siemensů, rozdrtil jí lebku a na místě ji zabil. „Dobrý den, Davide.“

Rozhlédl jsem se a uviděl štíhlou postavu Johna Skowa, který si právě sedal do čela stolu. Místoředitel NSA Skow byl ve Spojených státech nejvyšší autoritou v otázkách informační války a rovněž jmenovaným ředitelem projektu Stvořitel. Směr, jakým se měl projekt ubírat, však stále určoval Peter Godin. Vztah mezi nimi se podobal tomu, jak spolu v Los Alamos vycházeli generál Leslie Groves a Robert Oppenheimer. Groves dokázal jít neochvějně za stanoveným cílem, bez Oppenheimerovy spolupráce by však výrobu atomové bomby nikdy nezvládl. Největší díl moci proto spočíval v rukách civilního vědce a ne vojáka.

„Skowe,“ pokývl jsem mu a nepokusil se ani o náznak úsměvu.

„Včerejšek nám všem přinesl velikou ztrátu,“ promluvil svým aristokratickým bostonským přízvukem. Při řeči skoro nehýbal úzkými rty. „Uvědomuji si ale, že největší rána to byla právě pro vás, Davide.“

Pokoušel jsem se v jeho hlase najít alespoň stopu upřímné lítosti. Byl však zkušeným úředníkem a nedalo se odhadnout, jestli svá slova myslí doopravdy.

„Peter dorazí za chvilku,“ pokračoval. „Řekl bych, že ode dneška bude opozdilcem on.“

V duchu jsem se pousmál. V minulosti to byl právě Fielding, který chodil pokaždé pozdě, pokud se tedy vůbec uráčil přijít. Občas se dokonce ztratil a mě posílali, abych ho našel. Obvykle jsem ho objevil v kanceláři, po uši zabraného do rovnic.

Příchod Petra Godina předeslalo tlumené zaklení zpoza dveří. Nejdůležitější člověk celého projektu trpěl revmatickou artritidou a byly dny, kdy i pouhá chůze pro něho znamenala nezměrné utrpení. V jedenasedmdesáti letech byl Godin zdaleka nejstarší z nás všech. V době, kdy přišel na svět, ještě neexistovaly ani elektronkové počítací stroje, za posledních čtyřicet let však náš „stařík“ dokázal svět digitální výpočetní techniky posunout o hodně dál než všichni absolventi MIT, kteří kdy na skateboardu přijeli do Silicon Valley.

Podobně jako Seymour Cray, otec superpočítače, i Godin patřil v padesátých letech původně k technikům společnosti Control Data Systems. V roce 1957 pak firmu společně se Seymourem opustil, aby mu pomohl založit Cray Research. Godin patřil do týmů, které postavily proslulý 6600 a Cray 1, když však Cray začínal ztrácet kontrolu nad nepodařeným projektem Cray 2, uvědomil si Godin, že je čas vystoupit ze stínu svého velkého učitele. V tichosti obešel investiční bankéře, získal kapitál ve výši šesti milionů dolarů a o dva měsíce později otevřel brány společnosti Super Compu-ters v kalifornském Mountain View. Zatímco Seymour dál bojoval za svůj převratný Cray 2, Godin spolu s nepočetným kroužkem techniků postavil jednoduchý a spolehlivý čtyřprocesorový počítač, který byl šestkrát rychlejší než Cray 1. Nešlo o žádný revoluční zvrat, přesně za cosi podobného však byly vládní a armádní instituce ochotné platit. Při ceně osmi milionů dolarů za jeden stroj dokázal Godin brzy poplatit všechny dluhy a mohl se s plnou vervou vrhnout do práce na svém vysněném superpočítači. Pustil se do souboje s národními vládami i se samotným Seymourem Cra-yem a brzy si vydobyl vedoucí pozici na trhu superpočítačů. Vždy dokázal vidět dál než ostatní. Když s koncem studené války obchodu se superpočítači odzvonilo, Godin se rychle přeorientoval na technologie paralelního zpracování dat a do poloviny devadesátých let jeho výrobky nahradily nebo doplnily počítače Cray v systému NORAD, u NSA, v Pentagonu, Los Alamos a také v raketových silech po celé zemi. Ve své době byl Godin nejen průkopníkem, ale také následovatelem, na špici se však udržel ze všech nejdéle.

Ve chvíli, kdy starý muž vešel do místnosti, všichni zvedli hlavy, já však málem vstal. Když jsem se před dvěma lety k projektu připojil, nezdál se mi být Godin o moc starší než Andrew Fielding, kterému tehdy bylo jedenašedesát. Dva roky práce na Stvořiteli se na něm ale neuvěřitelně podepsaly. Tváře měl občas oteklé jako pacienti s rakovinou léčení steroidy. Jindy zase vypadal pohublý až na kost, navíc ztratil skoro všechny vlasy. Dnes se zdálo, že zkolabuje dřív, než stačí dojít ke stolu. Tvrdil mi, že v okamžicích tvůrčího napětí jeho tělo pokaždé prochází fyzickými změnami. Godin často bez odpočinku pracoval v jednom zápřahu padesát i šedesát hodin, a přestože si uvědomoval, že si tím zkracuje život, považoval to za férovou cenu za všechno, čeho dosáhl.

Světle modrýma očima přejel po všech v místnosti, na mně ale spočinul pohledem nejdéle. Pak všechny kývnutím pozdravil a posadil se do prázdného křesla vedle Skowa.

„Když jsme tu tedy všichni,“ spustil Skow slavnostním hlasem,

„nikdy bych si neodpustil, kdybych nezačal několika slovy o ohromné ztrátě, kterou jsme my a vlastně i celý projekt včera utrpěli. Po kompletní pitvě patolog potvrdil, že doktor Fielding zemřel na masivní krvácení do mozku. Měl –“

„Patolog?“ skočil jsem mu do řeči. „Myslíte soudního patologa?“

Skow se na mne s výrazem trpělivosti podíval. „Davide, víte moc dobře, že tu neplatí běžná pravidla. Nemůžeme sem vpustit místní úřady. Příčina smrti doktora Fieldinga byla potvrzena patologem NSA ve Fort Meade.“

„NSA zaměstnává patologa?“ Chápal jsem, proč má agentura na výplatní listině psychiatry. Luštění šifer byla psychicky velmi náročná práce. Ale patologa?

„Agentura má k dispozici celé spektrum lékařských specialistů,“ vysvětlil mi Skow tónem průvodce turistů. „Některé zaměstnává přímo, jiné využívá jako plně prověřené poradce.“ Podíval se na Godina, který měl oči zavřené. „Máte snad, Davide, nějaké pochybnosti o tom, co Andrewa zabilo?“

A bylo to tady. Hozená rukavice. Mohl jsem ji buď nechat ležet, nebo zvednout a přijmout souboj.

„Nakonec,“ pokračoval Skow smířlivě, „sám jste přece zkušený internista. Všiml jste si snad něčeho, co by nenasvědčovalo mozkové mrtvici?“

Ve vzduchu jsem cítil napětí. Všichni čekali, jestli promluvím. Především Ravi Nara, který jako první po Fieldingově smrti diagnostikoval mrtvici.

„Ne,“ přiznal jsem. „Ravi tvrdil, že zaznamenal levostrannou paralýzu, problémy s řečí a rozšířené zorničky těsně před smrtí. To by mrtvici přesně odpovídalo. Já jen… Obvykle lidé na krvácení do mozku umírají pomaleji. Překvapila mě ta rychlost.“

Jako bych vypustil vzduch z přehuštěného míče. Ramena poklesla úlevou, zadky se v křeslech zavrtěly, prsty začaly na desce stolu vyťukávat rytmus.

„Jistě, samozřejmě,“ připustil Skow velkomyslně. „Všechny nás to zaskočilo. A Andrew byl navíc jedinečnou osobností.“

Nejraději bych mu zakroutil krkem. Během posledních šesti měsíců dělal vše, aby mohl Fieldinga z projektu stáhnout, nenašel však nikoho, kdo by ho alespoň vzdáleně dokázal nahradit.

„A abych dokázal, že svá slova míním vážně,“ pokračoval, „nebudeme za něho shánět náhradu.“

Jen Juttu Kleinovou překvapil stejně jako mne. S výjimkou Go-dina neměl nikdo o projektu takový přehled jako právě Fielding. Dostal nás přes spoustu zdánlivě fatálních problémů. Záležitosti, jejichž vyřešení by softwarovým i hardwarovým technikům zabralo celé týdny, znamenaly pro excentrického Angličana jen hádanky k rozlousknutí, vítané rozptýlení od vážné práce. Svým způsobem byl Fielding opravdu nenahraditelný. Kvantovou stránku projektu Stvořitel nebylo radno podceňovat. Kvantová fyzika pro mne představovala cosi jako alchymii, fungující alchymii, a pokračovat v práci bez někoho schopného vypořádat se s problémy kvantových vazeb a nechtěných kolizí mi připadalo šílené.

„Co ale chcete dělat s vedlejšími účinky MR, které jsme studovali?“ zeptal jsem se. „Pokud vím, Fielding byl přesvědčený, že vznikají v důsledku narušení kvantových toků v mozku.“

„Hloupost!“ vyštěkl Nara. „Neexistuje jediný důkaz, že v mozku kvantové procesy vůbec probíhají. Nikdy neexistoval a existovat nebude!“

„Doktore Naro,“ uklidňoval ho Skow.

Pohrdavě jsem se na neurologa podíval. „Když tu ještě seděl Fielding, nebyl sis ani napůl tak jistý jako teď.“

Nara po mně vrhl zlý pohled.

Skow se na mne znovu trpělivě usmál. „Davide, Peter i já jsme si jistí, že vy a Ravi dokážete ve výzkumu zdravotních anomálií pokračovat. Přivést však v této fázi nového fyzika by pro projekt představovalo zbytečné bezpečnostní riziko.“

Nehodlal jsem se s ním přít. Argumenty jsem si chtěl nechat až pro prezidenta. „Dostane vdova Fieldingovy ostatky a osobní věci?“

Skow si odkašlal. „Nedaří se nám s paní Fieldingovou spojit. Proto budou v souladu s jeho přáním Andrewovy ostatky zpopelněny.“

Spolu se všemi důkazy o vraždě. Měl jsem co dělat, abych udržel nehybnou tvář. Takže Lu Li dokázala zmizet. Na druhou stranu… Tvrdili by něco jiného, kdyby se jim ji podařilo chytit nebo zabít?

Godin se dotkl Skowova zápěstí.

„Chtěl byste k tomu, Petere, něco dodat?“ zeptal se Skow.

Godin si přejel rukou po skoro plešaté hlavě. Seděl s takřka buddhovským klidem a nehybností, jen modrýma očima přejížděl z místa na místo. Mluvil obvykle málo, když však už něco řekl, bylo to vždy důležité a k věci.

„Teď není čas zabývat se malichernostmi,“ prohlásil. „Včera jsme přišli o génia. Ve spoustě věcí jsem sice s Andrewem Fieldin-gem nesouhlasil, vážil jsem si ho však víc než kohokoliv jiného, s kým jsem kdy spolupracoval.“

Nedokázal jsem skrýt překvapení. Všichni se předklonili blíž ke stolu, aby jim neuniklo jediné slůvko. Hypnotické modré oči nás zkoumaly jednoho po druhém. Pak Godin pokračoval tichým, nicméně hlubokým a zvučným hlasem.

„Od úsvitu historie byly řídícím faktorem práce vědců války. Kdyby tu teď byl, Fielding by se mnou nesouhlasil. Tvrdil by, že hnacím motorem vědeckého pokroku je touha lidstva po poznání. Šlo by však jen o zbožné přání. Právě konflikty mezi lidmi obvykle znamenaly největší pokrok v technologii. Je to sice smutné, každý soudný člověk však tuto skutečnost musí uznat. Žijeme ve světě skutečností, ne filozofie. Filozofové donekonečna zpochybňují realitu a pak se tváří překvapeně, když je praštíte botou a zeptáte se, jestli tuto realitu cítili.“

Ravi Nara se zahihňal, Godin ho ale zpražil pohledem.

„Andy Fielding takový nebyl,“ Godin hlavou ukázal k černobílé fotografii na stěně. „Stejně jako Robert Oppenheimer byl i Andy spíš mystikem. V jádru ale zůstával nadaným teoretikem s ohromnými praktickými zkušenostmi.“

Godin si odhrnul pramen šedých vlasů za ucho a rozhlédl se kolem stolu. „Směřování vědy k válečným účelům je však jen nezbytným krokem ke vzniku užitečných věcí pro dobu míru. Oppenheime-rovo úsilí nám dalo bombu, která ukončila druhou světovou válku, a výzkum poskytl lidstvu bezpečnou jadernou energii. My tady, nás pět, co jsme zbyli, řešíme neméně závažný úkol. Nepokoušíme se, jak Fielding někdy naznačoval, lézt bohu do zelí. Bůh je jen součást lidského vědomí, evoluční mechanismus, díky kterému se dokážeme vypořádat s perspektivou vlastní neodvratné smrti. Až se nám konečně podaří vložit první neuromodel do prototypu a komunikovat s ním, budeme se s touto částí vědomí muset vypořádat stejně jako se všemi ostatními. Pro ty, kdo mají raději zosobněné výrazy, budeme se muset vypořádat s Ním. Jenže bůh, alespoň předpokládám, nebude dělat větší problémy než jakákoliv jiná složka lidského vědomí. Dokončení Stvořitele totiž odstraní prvotní příčinu jeho vzniku. Naše práce ukončí vládu smrti nad lidstvem. Žádný důležitější úkol a ušlechtilejší cíl neznám.“

Položil pokroucené ruce na stůl. „Jenže dnes… Dnes truchlíme za člověka, který měl odvahu prosazovat své přesvědčení. Zatímco my ostatní jsme se z nutnosti zabývali především vojenskými a výzvědnými schopnostmi funkčního prototypu Stvořitele, Fielding se těšil na chvíli, kdy se bude moci posadit a položit počítači základní otázky lidstva: Jak vznikl život? Proč jsme tady? Jak svět skončí? V třiašedesáti měl Andrew Fielding nadšení dítěte a nestyděl se za ně. A také neměl proč.“ Godin smutně pokýval hlavou. „A mně bude nesmírně chybět.“

Polilo mne horko. Čekal jsem záplavu krokodýlích slz od Johna Skowa a pak hned návrat k práci. Jenže Peter Godin byl mazanější. Právě ukázal, že své protivníky velmi dobře zná.

„Jakmile nalezneme příčinu neurologických obtíží,“ pokračoval, „projekt se znovu rozjede. Jestliže budeme potřebovat jiného kvantového fyzika, najmeme ho. V žádném případě však nebudeme pokračovat dál, dokud nebudeme znát všechna nebezpečí. Fielding mne naučil, jak důležité je být opatrný.“

Godin si opatrně třel prsty pravé ruky levou dlaň. „Všichni jsme prožili velký otřes. Chci, aby si každý z vás vzal tři dny volna, počínaje dnešním polednem. Sejdeme se v této místnosti v úterý ráno. Po dobu volna je třeba i mimo výzkumné středisko dodržovat veškeré zásady bezpečnosti.“

Následovalo dokonalé ticho. Muž, který vždy pracoval za dva, teď navrhoval odpočinek? Takové „prázdniny“ byly Godinovi natolik nepodobné, že se nikdo nezmohl na slovo.

Nakonec si odkašlal Skow. „No, pokud jde o mne, určitě rád strávím pár dní doma. Manželka se se mnou kvůli tomu, že tu trávím tolik hodin, chce rozvést.“

Godin se zamračil a znovu zavřel oči.

„Konec porady?“ řekl nejistě Skow a díval se při tom tázavě na Godina.

Starý muž s obtížemi vstal a bez dalšího slova odešel.

„Takže ano,“ prohlásil Skow naprosto zbytečně.

Zvedl jsem se a zamířil do své kanceláře. Na chodbě jsem ještě zahlédl Godinova záda. Porada se ani v nejmenším nevyvíjela tak, jak jsem předpokládal. Kousek přede mnou začal Godin zahýbat za roh, najednou se ale zastavil a obrátil se ke mně. Došel jsem k němu.

„Vy jste si byli s Fieldingem velmi blízcí, že?“ zeptal se.

„Měl jsem ho rád. A taky jsem ho obdivoval.“

Godin přikývl. „Před dvěma dny jsem si četl ve vaší knize. Jste větší realista, než bych čekal. Vaše názory na potraty, výzkum kmenových buněk, klonování, výdaje na paliativní péči, na euta-nazii. Se vším souhlasím. Do posledního písmenka.“

Nemohl jsem uvěřit, že Godin se mnou dva roky pracoval, aniž by si přečetl mou knihu, díky které jsem se k projektu Stvořitel vlastně dostal. Podíval se mi přes rameno, pak se vrátil ke zkoumání mého obličeje.

„Během porady mě něco napadlo,“ pokračoval. „Znáte tu starou hypotézu o historii? Kdybyste se mohl vrátit v čase a měl možnost zabít Hitlera, udělal byste to?“

Usmál jsem se. „To není moc realistický předpoklad.“

„Nejsem si tak jistý. Otázka ohledně Hitlera je, samozřejmě, jednoduchá. Představte si to ale jinak. Kdybyste se vrátil do roku 1948 a věděl, že se Nathuram God chystá zavraždit Gándhího, zabil byste ho, abyste atentátu zabránil?“

Chvíli jsem přemýšlel. „Zřejmě se ptáte, jak daleko může zajít řetězec událostí. Zabil byste Hitlerovu matku?“

Teď bylo na Godinovi, aby se zasmál. „Máte pravdu, samozřejmě. A má odpověď zní ano.“

„Zdá se mi, že vaše otázka směřuje spíš k příčině a následku. Zabránilo by zabití Hitlerovy matky druhé světové válce? Nebo by se nějakému jinému nýmandovi podařilo přesvědčit davy Němců, že je třeba zúčtovat s versailleskou smlouvou?“

Godin o otázce přemýšlel. „Nejspíš ano. Dobrá. Je rok 1952 a vy víte, že nějaký přitroublý laborant poškodí buněčné kmeny Jonase Salka. Objevení léku na dětskou obrnu by se tím oddálilo nejspíš o celé roky. Zabil byste toho nevinného člověka?“

V hlavě se mi rozezněl poplašný signál. „Díkybohu se s podobnými dilematy v normálním životě nesetkáváme,“ odtušil jsem. „Takové otázky si je možné klást jen zpětně.“

„Na vašem místě bych si nebyl tak jistý, doktore,“ pousmál se nepřítomně. „Hitlera bylo možné zastavit ještě v Mnichově. Teď máte alespoň o čem přemýšlet,“ poplácal mne po paži.

Otočil se a opatrně se vydal za roh.

Stál jsem na chodbě a pokoušel se zjistit, co jsem vlastně mezi slovy slyšel. Godin nikdy nemluvil zbytečně. Nikdy se nezabýval historií ani morálkou. Jasně a otevřeně hovořil o vraždě. Podle jeho názoru o ospravedlnitelné vraždě. Nevěřícně jsem zakroutil hlavou. Godin musel mluvit o Fieldingovi.

Fieldinga bylo nutné zabít, říkal. Byl sice nevinný, ale bránil většímu dobru, a proto musel být odstraněn.

Cestou do kanceláře jsem zjistil, že se celý třesu. Nikdo se neptal na můj hovor s Bílým domem. Nikdo se nezmínil o mé návštěvě ve Fieldingově domě. Ani slovo o Ráchel Weissové. A během tři dnů volna budu mít spoustu příležitostí spojit se s prezidentem. Dokonce bych stihl do Washingtonu i zaletět. Co se to, sakra, děje?

Zarazil jsem se ve dveřích. V křesle za mým pracovním stolem seděla vysoká kostnatá blondýna s jasně modrýma očima a jizvou na levé tváři a dívala se na monitor mého počítače. Geli Bauerová. Pokud někdo z této budovy zabil Fieldinga, pak to musela být ona.

„Zdravíčko, doktore,“ pozdravila mne s náznakem úsměvu na rtech. „Vypadáte překvapeně. Myslela jsem, že mě čekáte.“

kapitola 11

Zůstal jsem bez dechu stát ve dveřích. Úleva se během necelé vteřiny změnila v paralyzující strach a skutečnost, že Geli Bauerová byla žena, mi nijak nepomohla se uklidnit. Jako její pečlivě vybraní podřízení i ona byla hubená a tvrdá, v očích výraz predá-tora na lovu. Vyzařovala z ní chladná sebedůvěra špičkového horolezce. Dokázal jsem si ji představit, jak visí celé hodiny nad propastí jen za konečky prstů. V uzavřeném prostředí plném géniů bylo těžké posoudit její inteligenci, z předešlých rozhovorů s ní jsem ale věděl, že je rychlá jako rtuť. Ke všem zaměstnancům projektu, včetně nejvýše postavených vědců, se chovala jako kvěz-ňům v zostřené vazbě. Nejspíš to souviselo s tím, že byla dcerou mocného armádního generála. Ravi Nara ji jednou obhrouble nazval „kozatým terminátorem“, já na ni však spíš myslel jako na terminátora s několika mozky.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal jsem se nakonec.

„Musím vám položit pár otázek,“ odpověděla. „Rutinní záležitost.“

Rutinní? Za poslední dva roky mne v kanceláři navštívila nanejvýš pětkrát. Většinou jsem ji spíš zahlédl, jak za sklem prohlíží výsledky kontroly na detektoru lži, jimž jsem se musel občas podrobit.

„Godin nám právě dal tři dny volna,“ bránil jsem se. „Proč to neuděláte, až se vrátím?“

„Bojím se, že to nepočká.“ Měla neurčitý přízvuk absolventů zámořských univerzit.

„Říkala jste, že jde o rutinu.“

Neupřímný úsměv. „Proč se neposadíte, doktore?“

„Protože mi sedíte v křesle.“

Geli se ale nezvedla. Chtěla vyvolat hádku. „Většinou se podobnými věcmi nezabýváte osobně,“ pokračoval jsem. „Čemu vděčím za takovou čest?“

„Smrt doktora Fieldinga přišla nečekaně. Musíme si být jistí, že se o okolnostech jeho úmrtí dozvíme co nejvíc.“

„Doktor Fielding zemřel na mozkovou mrtvici.“ Chvíli mne beze slova pozorovala. Jizva na její levé tváři mi připomněla, že podobné jsem ještě jako praktikující lékař vídal u veteránů z Vietnamu. Mnohokrát mi vyprávěli, jak se jim do těla zaryla střepina fosforového granátu, ránu okamžitě kauterizovala, aby se hned po vyjmutí znovu rozhořela a poranila chirurga, pokoušejícího se všechny střepiny odstranit. Vojáci z nich měli hrůzu a Geli Bauerová vypadala, že se sama s něčím podobným setkala. Původně se mi zdálo, že bych si ji právě kvůli jizvě mohl oblíbit. Nádherná žena, která utrpěla takové zranění a nenechala si stopy po něm odstranit, by mohla mít na život jiný názor než většina jejích vrstevnic. Hned po prvních několika setkáních mi však bylo jasné, že ať už prožila cokoliv, zanechalo to v ní jen a jen hořkost. „Zajímá mě váš vztah k doktoru Fieldingovi,“ prohlásila. Geli vždy mluvila v první osobě, já, nikdy nepoužívala obvyklé byrokratické my, jako by cítila osobní odpovědnost za bezpečnost celého projektu.

„Opravdu?“ zeptal jsem se a předstíral překvapení. „Jak byste charakterizoval váš vztah?“

„Byl to můj přítel.“

„Setkávali jste se a hovořili spolu i mimo zařízení.“ Přikývnout znamenalo přiznat porušení bezpečnostních opatření projektu Stvořitel. Jenže Geli měla nejspíš všechno nahrané na videu. „Ano.“

„To se rovná přímému porušení bezpečnostního protokolu.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Dejte mě k soudu.“

„Můžeme vás zatknout.“ Prd. „Tím byste zaručeně pomohli utajení.“ Dlouhými prsty si projela vlasy. Připomněla mi tím dravce upravujícího si peří. „Mohl byste přijít o účast na projektu, doktore.“

„Už rozumím. Přišla jste mě vyhodit z práce.“ Úsměv jí poněkud zamrzl. „Nedělejte z toho zbytečně drama. Jen se snažím dozvědět co nejvíc o situaci doktora Fieldinga.“

„O jeho situaci? Je mrtvý. Odešel. Už není mezi námi.“

„O čem jste se vy dva spolu mimo pracovní dobu bavili?“

„O fotbale.“

„O fotbale?“

„Jasně. Fielding byl podle svých slov do fotbalu blázen. Tedy do toho evropského, do kopané, ne do amerického fotbalu. Fandil Arsenalu, to je tým z anglické ligy. Sice mi to nic neříkalo, ale vždycky jsem si s ním rád popovídal.“

„Něco přede mnou tajíte, doktore.“

„Opravdu?“

„Jak vy, tak doktor Fielding jste byli proti pokračování práce na projektu.“

„Ne. Já měl pochybnosti o etických otázkách jednoho jeho aspektu. Fieldinga znepokojovalo něco jiného.“

„Chtěl, aby se projekt zastavil.“

„Jen do doby, než se podaří zjistit příčinu neurologických obtíží, které se u nás objevily.“

„Mluvil o téchto obtížích s někým, kdo nebyl prověřený pro práci s informacemi o projektu?“

„Nemám tušení.“

„Například se svou ženou?“

Měl jsem co dělat, abych zachoval kamennou tvář. „Neumím si představit, že by něco podobného udělal.“

Geli zvedla obočí. „Dnes v noci jste s ní strávil nejméně hodinu.“

Takže mne sledovali. Samozřejmě. Krátce předtím zabili Fieldinga a potřebovali se dozvědět, jak na to budou reagovat jeho přátelé. Takže věděli i o Ráchel.

„Jen jsem jí vyjádřil účast,“ prohlásil jsem.

„S Lu Li Fieldingovou, čínskou fyzickou, jste probíral citlivé informace o projektu Stvořitel.“

„Nic takového jsem neudělal.“ Myslel jsem, že sňatkem s Fiel-dingem získala Lu Li britské občanství, ale nechtělo se mi to právě teď rozebírat.

„Paní Fieldingová zmizela. Musím s ní mluvit.“

„To je ale váš problém.“

Geli můj sarkasmus ignorovala. „Jestli jste jí pomohl utéct, můžete se dočkat obžaloby z velezrady.“

„Lu Li spáchala nějaký zločin?“

Z Geliiny tváře se nedalo nic vyčíst. „To ještě musíme zjistit. Mohla se podílet na velezradě.“

Krystal, napadlo mne najednou. Musí jít o Fieldingův krystal. „Takže teď postrádáme oba Fieldingovy. To je znepokojivé, že?“

Geli nevypadala znepokojeně. Spíš byla ve střehu.

„Včera večer si Lu Li stěžovala, že jí nikdo neřekl, kam odvezli manželovo tělo,“ řekl jsem. „Byla z toho velmi rozčarovaná.“

„To není v mé pravomoci.“

„A co Fieldingovy osobní věci? Lu Li se zmínila o nějakých zlatých hodinkách. Prý šlo o rodinnou památku.“

Geli stiskla rty a zavrtěla hlavou. „Na žádné hodinky si nevzpomínám. Jakmile se ale paní Fieldingová ukáže, určitě to s ní nějak vyřídíme.“

Geli lhala. Nemohla tu pracovat dva roky a nevšimnout si přitom nejméně stokrát Fieldingových kapesních hodinek.

„Potřebujeme, abyste dneska dopoledne zašel na detektor lži,“ oznámila mi.

Po těle mi vyrazil studený pocit. „Promiňte, ale dnes to opravdu nepůjde.“

Oči se jí zúžily. Bylo to poprvé, kdy jsem podobný požadavek odmítl. „To jako proč?“

„Právě jsem ztratil dobrého přítele. V noci jsem špatně spal a cítím se opravdu mizerně. A pes mi rozkousal domácí úkol.“

„Doktore Tennante –“

„A vůbec se mi nechce účastnit se právě dnes vašich fašistických praktik. Rozumíte?“

Pohodlně se usadila v mém křesle a obdařila mě pohledem plným zájmu. „Zaměstnanecká smlouva, kterou jste podepsal, dovoluje provádět testy na polygrafu kdykoliv. Už jste tam přece byl mockrát.“

Ze strachu, který jsem cítil, bych ji nejraději udeřil do tváře. Celý svůj dosavadní život jsem si dokázal udržovat poměrně velkou míru svobody. Jako internista jsem měl vlastní soukromou praxi, kde jsem o všem rozhodoval sám. Jako spisovatel jsem se zabýval jen tím, co mne zajímalo. Jenže ve stísněné atmosféře projektu Stvořitel jsem si vypěstoval jakousi verzi duševní klaustrofobie. Otec zažíval cosi podobného, když pracoval na vývoji jaderných zbrániv Los Alamos a Oak Ridge. Také on tehdy musel absolvovat svůj díl zkoušek na detektoru lži. Jenže od konce studené války se doba velmi změnila. Dnes měli lidé z NSA k dispozici detektory lži založené na technologii magnetické rezonance, které byly – na rozdíl od klasického polygrafu – na sto procent spolehlivé.

Princip byl v podstatě prostý. Při lhaní pracuje více mozkových buněk, než když říkáte pravdu. Dokonce i notorického lháře po položení otázky nejprve napadne pravdivá odpověď. Teprve pak vymýšlí a prezentuje svou lež. Podobná činnost rozsvítí lhářův mozek jako vánoční stromek a detektor na bázi MR dokáže tyto výkyvy zaznamenat a oznámit vyslýchajícím. Byl to právě Fielding, kdo nechal zastavit zkoušky na MR detektoru lži. Argumentoval tím, že by se naše podivné symptomy mohly při další expozici magnetickou rezonancí ještě zhoršit. Bylo to jeho malé vítězství ve válce o naše soukromí, testy na polygrafu však byly stejně nepříjemné. Když vás ke zkoušce vyzvali bez předchozího upozornění, připadali jste si jako v orwellovské utopii, obzvlášť když jste měli co tajit.

„Hodláte mě nacpat sedativy?“ zeptal jsem se. „Nebo svázat?“

Geli se tvářila, jako by to nejraději udělala.

„Ne? Tak na to zapomeňte.“

Zvedla prst a jemně se jím dotkla jizvy na tváři. „Nevím, proč jste tak bojovně naladěný, doktore.“

„Ale víte.“

„Něco skrýváte?“

„To bychom tedy nejspíš byli dva.“

„Hodláte projekt sabotovat?“

„Jak bych to, podle vás, mohl udělat? A proč bych to vůbec dělal? Vždyť projekt je už stejně pozastavený.“

Geli si prohlížela nehty na rukách. Dva měla okousané až do masa. Možná nebyla až tak dokonalá. „Zveřejněním informací,“ prohlásila nakonec.

A byli jsme u toho. Nejhroznější obava všech paranoidních vojenských mozků. „To bych neudělal.“

„Přemýšlel jste o tom?“

„Ne.“

„Mluvil jste s prezidentem?“

„Samozřejmě. Mockrát.“

V hlase se jí přece jen objevila netrpělivost. „Od smrti doktora neldinga. „Ne.“

„Včera jste mu nechal v Bílém domě vzkaz.“ Cítil jsem, jak mi rudnou tváře. „Ano.“

„Volal jste z automatu.“

„No a?“

„Proč?“

„V mobilu mi došla baterie.“ Prostá lež, která se nedala ověřit „Proč jste nepočkal a nezavolal mu z domova?“

„Měl jsem chuť mu zavolat právě v té chvíli.“

„Chuť zavolat prezidentovi Spojených států?“

„Přesně tak.“

„Chtěl jste s ním mluvit o Fieldingově smrti?“

„Kromě jiného.“

Zdálo se, že si svá další slova důkladně rozmýšlí. „Řekl jste zaměstnanci Bílého domu, že nechcete, aby se o vašem telefonátu dozvěděli ostatní vedoucí pracovníci projektu Stvořitel“

Srdce se mi leknutím málem zastavilo. Jak mohli zjistit, o čem jsem mluvil z telefonního automatu? Muselo jít o jiné zařízení než jaké používá policie nebo FBI. NSA nahrává každý den miliony soukromých telefonátů a počítače ve sklepeních Fort Meade hledají klíčová slova, jako napříkladtócíó, al-Káida, přísné utajení a mozna i Stvořitel. Vybavil jsem si, že jsem jméno projektu řekl ve chvíli, kdy jsem mluvil se spojovatelkou v Bílém domě a žádal Ji, aby mne přepojila na správnou osobu. NSA tedy nejspíš nahrávala muj rozhovor právě od tohoto okamžiku.

Vzpamatoval jsem se ze šoku a podíval se Bauerové přímo do oci. „Pro tento projekt mne vybral osobně prezident Ne NSA zadny John Skow ani Peter Godin. Mám tu dohlížet na etické otázky. Jestliže se domnívám, že existuje etický problém, hlásím ho pnmo prezidentovi. Nikdo jiný mi do mé práce nesmí mluvit Rukavice byla hozena. Právě jsem narýsoval propast mezi mnou a všemi ostatními v areálu Stvořitele.

Geli se předklonila a svýma modrýma očima mne pozorně zkoumala. „Kolik mobilních telefonů máte, doktore Tennante?“

„Jeden.“

„Nemáte tedy žádné další?“

V té chvíli se mi v hlavě rozsvítilo. Věděli, že jsem volal do Bílého domu, netušili ale, jestli se mi prezident ozval nebo ne. Mé telefony měli pokryté, alespoň tedy ty, o nichž věděli, báli se ale, jestli nemám možnost zavolat z aparátu, o němž by neměli tušení. Pokud se opravdu obávali právě toho, pak nedokázali monitorovat prezidenta a já měl pořád ještě možnost přesvědčit ho o svých podezřeních.

„Ráchel Weissova má mobilní telefon,“ pokračovala Bauerová a pozorně sledovala, jak budu reagovat.

Zhluboka jsem se nadechl a udržel hlas v klidu. „Neznám lékaře, který by ho neměl.“

„Jenže doktorku Weissovou znáte o hodně lépe než většinu doktorů.“

„Je to má psychiatrická, jestli máte právě tohle na mysli.“

„Je jediným člověkem mimo okruh zaměstnanců projektu Stvořitel, se kterým jste během posledních dvou měsíců prohodil víc než padesát slov.“

Přemýšlel jsem, jestli je to opravdu tak.

„Totéž platí i o doktorce Weissové,“ dodala Geli.

„Jak to myslíte?“

„S nikým se nestýká. Před rokem jí zemřel syn na rakovinu. Po jeho smrti ji manžel opustil a vrátil se do New Yorku. Před šesti měsíci se doktorka Weissova začala čas od času scházet se svými mužskými kolegy. Večeře, kino a tak. S nikým ale nebyla víc než dvakrát. A před dvěma měsíci i tohle přestalo.“

Nepřekvapila mne. Ráchel byla poměrně náročná žena a nedovedl jsem si vybavit moc mužů, kteří by splňovali její očekávání.

„No a?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že je to kvůli vám, doktore. Řekla bych, že se do vás doktorka Weissova zamilovala.“

Rozesmál jsem se, opravdu rozesmál. Poprvé od chvíle, kdy jsem uviděl Fieldingovo tělo na podlaze. „Doktorka Weissova si myslí, že trpím halucinacemi, slečno Bauerová. Dokonce má podezření na schizofrenii.“

Geli jsem ale nepřesvědčil. „Včera večer vás políbila. Ve Fieldingově domě.“

„To byl jen polibek na rozloučenou. Chtěla mě uklidnit, protože Fieldingova smrt mě rozrušila.“

Geli má slova ignorovala. „Co jste doktorce Weissové prozradil o projektu Stvořitel?“

„Nic, a vy to moc dobře víte. Jsem si jistý, že jste našli způsob jak nahrávat má sezení u ní.“

Zamrazilo mne, když mé podezření lehkým přikývnutím potvrdila. „Jenže milenci jsou vynalézaví. Třeba jste se s ní sešel bez povolení. Jako včera večer.“

„Včera večer jsem Ráchel Weissovou viděl poprvé jinde než v její ordinaci.“ Založil jsem si ruce na prsou. „A další debatu na toto téma odmítám. S projektem nemá nic společného. Narušujete soukromí občanky Spojených států, která nepodepsala nic, čím by se svých práv vzdala.“

Tentokrát se zasmála Geli. Byl to však krutý smích. „Pokud jde o projekt Stvořitel, neexistuje nic jako soukromí. Podle předpisu o národní bezpečnosti číslo 173 můžeme doktorku Weissovou dokonce na osmačtyřicet hodin zadržet a neposkytnout jí možnost telefonátu.“

Má zlost vytryskla na povrch. „Víte vůbec, Geli, čeho se projekt Stvořitel týká?“

Když jsem ji oslovil křestním jménem, úsměšekjíz tváře zmizel. Raději by zemřela, než aby přiznala, že o největším tajemství projektu Stvořitel nic neví. Kdyby však řekla cokoliv jiného, mohla by přijít o místo. Zrudla sice vzteky, ale mlčela.

Popošel jsem o krok k ní. „No, já to ale vím. A dokud vy sama nebudete vědět víc, přestaňte plnit rozkazy jako malá oddaná fašistka.“

Udeřil jsem na citlivou strunu. Geli se v křesle napnula, jako by po mně chtěla skočit. O krok jsem ustoupil a okamžitě svých slov litoval. Nic bych nezískal, kdybych si z Geli Bauerové udělal osobního nepřítele. Od začátku jsem se choval hloupě. Fieldinga nejspíš zabila ona sama. A proto se ji snažím vyprovokovat, napadlo mne.

„Tím jsme skončili,“ prohlásil jsem a dal si do kapsy klíčky od auta. „Vrátím se ve středu ráno. Do té doby držte ty své dobrmany ode mě co nejdál.“

Otočil jsem se k ní zády.

„Doktore Tennante?“

Šel jsem dál.

„Tennante!“

Stiskl jsem tlačítko přivolávání výtahu. Když se dveře otevřely, vešel jsem nejdřív dovnitř, okamžitě jsem ale vystoupil. Geli by nejspíš dokázala z jeho kabiny udělat vězeňskou celu pouhým mrknutím oka. Stejně tak mohla uzavřít celou budovu, bez ohledu na to jsem ale sešel dolů po schodech.

Když jsem se dostal na podestu ve čtvrtém patře, vybavil se mi před očima obrázek Fieldinga zahaleného mračnem tabákového kouře. Angličan si zapaloval jednu od druhé, jenže v celém komplexu bylo kouření přísně zakázáno. Pravidlo museli dodržovat i nejvýše postavení vědci. Nešlo tu o nějaká federální nařízení. Peter Godin prostě nesnášel cigaretový kouř. Vynalézavý Fielding si však stejně našel místo, kde se mohl své neřesti beztrestně oddávat. V laboratořích ve čtvrtém patře stála i velká vakuová komora, kterou jsme v prvotních fázích projektu používali ke zkouškám vlastností uhlíkových elektrod. Ve všech laboratořích byly detektory kouře, ve vakuové komoře ne. Fieldingovi se postupně podařilo ukrýt komoru za hromadu krabic tak dokonale, že na ni většina ostatních zapomněla. Když jsem ho nemohl najít nikde jinde, bylo mi pokaždé jasné, kde bude.

Napadlo mne, že kdyby byl Fielding uvnitř budovy a bál se o život, nejspíš by se pokusil krystalu nějak chytře zbavit. Neukryl by ho ve vlastní kanceláři, protože tu by určitě prohledali jako první. Jenže vakuová komora byla jen o patro níž a mohl si být skoro jistý, že jeho tajnou svatyni dříve či později prozkoumám.

Opustil jsem schodiště a vypravil se směrem k materiálovým laboratořím. Z jedné z nich vyšli dva technici od Sun Microsystems. Obešli mě každý z jedné strany a pokračovali k výtahům. Přinutil jsem se k úsměvu a zpomalil tak, aby ve chvíli, kdy dorazím k laboratoři, už byli oba bezpečně za nejbližším rohem.

Laboratoř byla prázdná. Přešel jsem ke hromadě krabic ukrývajících vakuovou komoru a otevřel její vstup. Zařízení ze všeho nejvíc připomínalo dekompresní komoru pro potápěče. Ve stěně bylo jedno kulaté okno z tvrzeného lepeného skla a hned vedle dveře na mohutných pantech. Otočil jsem kolem na dveřích a uvolnil závoru. Uvnitř se automaticky rozsvítila světla.

Když jsem vstupoval dovnitř, srdce mi tlouklo jako o závod. Pamatoval jsem si, že komora byla plná polic s nářadím, svěrkami a použitými elektrodami. Nic z toho jsem ale nenašel. Zmizely dokonce i police. Jako by tu někdo opravdu důkladně poklidil.

„Geli Bauerová,“ vydechl jsem.

Jestli byly Fieldingovy hodinky schované tady, Geli už o nich věděla. Rychle jsem z komory vyšel a napůl přitom čekal, že na ni v laboratoři narazím. Jenže místnost byla prázdná, stejně jako chodba. Protáhl jsem se zpátky na schodiště, sešel do třetího patra a zamířil k pultu ostrahy, kde na mne už čekal Henry.

Před odchodem ze zařízení musel každý zaměstnanec procházet osobní kontrolou, aby nikdo nevynášel ven počítačové diskety nebo dokumentaci projektu. Fielding se určitě v duchu pokaždé smál, když Henry nevěnoval krystalu na řetízku hodinek sebemenší pozornost. Zatímco jsem přicházel k pultu, Henry mluvil do mikrofonu vysílačky, který měl připnutý na límci.

„Co se děje, Henry?“ zeptal jsem se a čekal, až mne prošacuje.

„Chviličku, doktore.“

Zrychlil se mi tep. Představoval jsem si, jak mu Geli Bauerová přikazuje: Nesmíš doktora Tennanta pustit ven z budovy…

„Opravdu spěchám,“ prohlásil jsem. „Mám schůzku.“

Henry se na mne podíval a do mikrofonu prohlásil: „Právě přišel.“

Ježíši. Jestli se Geli musela ptát, kde jsem, pak mne nemohla sledovat na monitorech v řídící místnosti ostrahy. Nejspíš byla na cestě sem. V první chvíli jsem chtěl utéct, jenže jak daleko bych se dostal? Neškodně vyhlížející Henry měl u pasu devítimilimetrový automat Glock. Přesto jsem měl co dělat, abych se ovládl a neroz-razil dveře.

Henry chvíli poslouchal vysílačku v uchu a vypadal zmateně. „Určitě?“ zeptal se. „Dobrá.“

Obešel pult a mně bylo okamžitě jasné, že jestli sáhne po zbrani, už nedokážu svůj pud sebezáchovy ovládat. Se všemi svaly v těle napnutými jsem pozoroval, jak dává ruku dolů, pak mne ale jen běžným způsobem prošacoval. Začal u kalhot.

Geli se rozhodla, že mohu jít. Proč? Protože si není jistá, jestli jsem náhodou nemluvil s prezidentem.

„Tak jo, doktore,“ prohlásil Henry a poplácal mne po rameni. „Jednu chvíli jsem si myslel, že chce, tedy chtějí, abych vás tu zadržel.“

Když jsem se Henrymu podíval do tváře, uviděl jsem tam cosi, čemu jsem nerozuměl. Pak mi to došlo. Neměl Geli Bauerovou o nic radši než já. Ve skutečnosti se jí bál.

V okamžiku, kdy se za mnou zavřely dveře s neprůstřelným sklem, začal mi zvonit mobilní telefon. Stiskl jsem tlačítko a zvedl ho k uchu.

„Haló?“

‚Xavide! Kde jste, sakra, byl?“

„Neříkejte své jméno,“ vyštěkl jsem, když jsem po hlase poznal Ráchel.

„Už se vás skoro hodinu pokouším sehnat!“

Signál mobilního telefonu nedokázal proniknout měděným opláš-těním budovy. „Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Nebyl jste dnes ráno v mé ordinaci?“

„Ve vaší ordinaci? Samozřejmě že ne. Proč?“

„Protože ji někdo obrátil vzhůru nohama. Vaše složka chybí a nic není na svém místě.“

Zhluboka jsem se nadechl a přinutil se pokračovat v chůzi k autu. „K vaší ordinaci jsem se dneska ani nepřiblížil. Proč myslíte, že bych něco takového dělal?“

„Abyste v mých očích podpořil své smyšlenky. Abych začala věřit, že se zakládají na pravdě.“

Byla na pokraji hysterie. Copak včera večer nic nepochopila? „Musíme si promluvit. Ale ne takhle. Jste teď v ordinaci?“

„Ne. Na dálnici patnáct.“

Ráchel se mohla po patnáctce dostat z Dukeova lékařského centra až na Chapel Hill. „Jedete taxíkem?“

„Ne. Auto jsem si u vás před domem vyzvedla už ráno.“

„Sejdeme se tam, kde jste mě viděla natáčet videokazetu.“

„Myslíte –“

„Vy víte kde. Už jsem na cestě. Teď zavěste.“

Poslechla.

Musel jsem se ze všech sil ovládat, abych posledních pár metrů k autu neutíkal.

kapitola 12

Rachelin bílý saab parkoval před domem. Ona sama seděla na schodech, tváře v dlaních, jako když studentka čeká, až začne hodina. Místo obvyklé hedvábné blůzy a sukně na sobě měla džínsy a bílou bavlněnou košili. Krátce jsem stiskl klakson. Zvedla hlavu, ale neusmála se. Mávl jsem jí na pozdrav, zajel do garáže, prošel domem a otevřel dveře.

„Promiňte, že jsem to nestihl před vámi,“ omluvil jsem se a rozhlédl se na obě strany ulice po neznámých autech.

Oči měla červené od pláče. Šla za mnou do obýváku, ale neposadila se. Místo toho přecházela po místnosti, neschopná se uklidnit.

„Řekněte mi, co se vlastně stalo?“ naléhal jsem.

Dlouze a upřeně si mne prohlížela, pak pokračovala v přecházení. „Byla jsem v nemocnici a kontrolovala pacienta, který se přede dvěma dny pokusil o sebevraždu.“

„A?“

„Pak jsem chtěla zaskočit do ordinace a nadiktovat zprávy. Když jsem vešla dovnitř, všimla jsem si, že tam někdo musel přede mnou být. Chci říct, že sice bylo zamčeno, ale poznala jsem to. Chápete?“

„Říkala jste, že ji obrátili vzhůru nohama.“

Podívala se stranou. „Ne tak docela. Jenže spousta věcí nebyla na svém místě. Vím to, protože mám ráda, když jsou uspořádané tak, jak se mi líbí. Knihy podle velikosti, papíry srovnané… To nic.“

„Trpíte obsesí?“

V očích se jí zablýskalo. „Jsou i horší problémy než nutkavá obsese.“

„Souhlasím. Tvrdila jste, že se ztratila moje karta.“

„Ano.“

„A záznamy nějakých dalších pacientů?“

„Ne.“

„Tak je to jasné. Jenom nechápu, proč museli krást mou kartu. Proč si ji prostě nezkopírovali? Jsem si jistý, že ji četli už dřív. Nejspíš každý týden.“

Ráchel přestala přecházet a nevěřícně se na mě podívala. „Jak by to dělali?“

„Někdo vždycky vnikl do vaší kanceláře. Nejspíš v noci po našem sezení.“

„Proč jsem si dřív ničeho nevšimla?“

„Třeba tentokrát spěchali.“

„Proč?“

„Protože mají strach.“

„Z čeho?“

„Ze mne. Z toho, co jsem udělal-. Nebo co bych mohl udělat.“

Posadila se na krajíček gauče, jako by se chtěla soustředit. „Něco potřebuju vědět, Davide. Kdo jsou ti oni? NSA?“

„Ano a ne. Jde o pracovníky bezpečnosti projektu Stvořitel, který je celý financovaný ze zdrojů NSA.“

„A jsou to ti samí, kteří podle vás zavraždili Fieldinga?“

„Ano.“

Ráchel zavřela oči. „Dala jsem jednomu známému na rozbor ten váš prášek. Není kontaminovaný ani antraxem, ani žádným jiným známým patogenem nebo jedem.“ Otevřela oči a podívala se do mých. „Je to písek, Davide. Sádrovec. Bílý písek. Žádná hrozba.“

Můj mozek se okamžitě začal zabývat otázkou, co by to mohlo znamenat. Mikročipy se vyráběly z křemíku, ze zvláštního druhu písku. Tvořil snad sádrovec základ nového polovodiče, který vymyslel Godin? Třeba se mi Fielding pokoušel něco říct, aniž by se musel vy –

„Zkoušel jste znovu zavolat prezidentovi?“ zeptala se Ráchel.

Překvapením mi poklesla čelist. „Sakra!“

„Cože?“

„Zapomněl jsem zkontrolovat záznamník. Omluvte mě.“

Odešel jsem do kuchyně. Číslice na záznamníku oznamovala jednu zprávu. Když jsem stiskl tlačítko, ozval se z malého reproduktoru hlas s novoanglickým přízvukem:

„Doktore Tennante? Tady je Ewan McCaskell, personální ředitel Bílého domu. Pamatuji si vás z jednoho setkání před pár lety. Právě jsem dostal vaši zprávu. Určitě chápete, že jsme tu všichni hodně zaneprázdnění. Nemohu prezidenta rušit, dokud se nedozvím, o co se vlastně jedná. Rád bych s vámi ale mluvil co nejdříve. Zůstaňte, prosím, na tomto čísle, zavolám vám znovu, jakmile to bude možné.“

Pocítil jsem neskutečnou úlevu. Musel jsem se opřít o pult, abych neupadl. Displej záznamníku ukazoval, že McCaskell volal před necelými dvaceti minutami.

„Kdo to byl?“ zajímala se Ráchel.

Vzkaz jsem jí přehrál.

„Musím uznat,“ připustila, „že to zní opravdu jako Ewan McCaskell.“

„Opravdu to byl on. Copak vás nic z toho, co jste viděla včera večer, nepřesvědčilo?“

Odtáhla židli od stolu a posadila se proti mně. „Poslouchejte, Davide. Víte, proč jsem tady? Proč jsem vám včera večer pomáhala?“

„To mi řekněte.“

„Kvůli vaší knize.“

„Mé knize?“

„Ano. Každý den se v nemocnici setkávám s věcmi, o kterých nám na fakultě nic neříkali. Máme tam případy, které jsou na pomezí reality a legálnosti. Dilemata, vůči kterým se vláda neodhodlá postavit čelem. Dělám, co jen můžu… Občas si někomu postěžuji, ale to je tak všechno. Vy jste o nich otevřeně psal, aniž by vás zajímalo, co si o vás budou lidé myslet. Potraty. Starost o nevyléčitelně nemocné rakovinou versus prenatální péče. Eutana-zie. Bože, vždyť vy jste psal i o tom, jak jste vlastnímu bratrovi pomohl zemřít.“

Zavřel jsem oči a uviděl svého staršího bratra, schopného kvůli nemoci pohnout jen jedním očním víčkem, a pak už ani tím. Uzavřeli jsme dohodu. V tomto okamžiku jsem mu měl pomoci ukončit to, co zbylo z jeho života.

„Skoro jsem to vynechal,“ zamumlal jsem.

Předklonila se a vzala mne za předloktí. „Jenže jste to neudělal. Riskoval jste a spoustě lidí tím pomohl. Lidem, které nikdy nepoznáte. Jenže oni znají vás. Já vás znám. A teď jste onemocněl vy. Dlouhé měsíce jste potřeboval odbornou pomoc a konvenční terapie na vás nezabírala. Nedokázala jsem se dostat skrz zeď, kterou jste kolem sebe postavil.“ Pevněji mi sevřela paži a povzbudivě se usmála. „Věřím, že se účastníte nějakého zvláštního projektu. Ano? Jenže něco nechápu. Jestli je projekt Stvořitel opravdu takový, jak říkáte, proč právě vy? Chápete? Napsal jste výbornou knihu. Prezident se znal s vaším bratrem. Dává vám to ale právo posuzovat vědecké problémy, o nichž jste mi říkal?“

Měla pravdu. Jenže to bylo ještě horší. Za dobu práce na projektu jsem se natolik sžil s udržováním tajemství, že mi teď dalo hodně přemáhání o něm mluvit.

„Otec byl jaderný fyzik,“ řekl jsem potichu. „Za války pracoval v Los Alamos. Byl nejmladším fyzikem na projektu Manhattan.“

Racheliny tmavé oči se rozzářily. „Pokračujte.“

„Mám diplom z teoretické fyziky. Na MIT.“

„Bože. Opravdu toho o vás moc nevím, že?“

Položil jsem jí ruku na rameno. „Ale víte. Podívejte, otec byl členem skupiny, která nesouhlasila s použitím bomby. Patřili do ní i Leo Szilard, Eugene Wigner a několik dalších. Němci se vzdali a Japonci neměli dostatečné zdroje, aby ji dokázali sestrojit. Skupina, v níž byl i můj otec, chtěla, aby účinky bomby předvedli japonským vojákům a nepoužívali ji na civilní obyvatelstvo. Jenže je ignorovali a shodili pumu na Hirošimu.

Dnes ale žijeme v jiném světě. Jakmile si prezident uvědomil souvislosti projektu Stvořitel, přičemž mluvíme o osvobození lidského vědomí od těla, došlo mu, že by politicky neunesl, kdyby se veřejnost dozvěděla, že v něm nechal pokračovat, aniž by se zajímal o jeho etickou stránku. Proto vyžadoval etický dozor. Četl mou knihu, věděl, že mi veřejnost důvěřuje, a věřil mi, protože znal mého bratra. Kromě toho jsme měli schopnost pochybovat tak trochu v rodině už od dob projektu Manhattan. Koho měl tedy vybrat jiného?“

Ráchel kroutila hlavou. „Proč jste se místo.fyzikem stal nakonec lékařem?“

Nepřestávalo jí to vrtat hlavou. Nebo se jako žena pokoušela dobrat podstaty problému.

„Po Hirošimě vedl můj otec dost problematický život. Edward Teller ze všech sil pracoval na vodíkové superbombě. Oppenheimer byl proti. Můj otec také. Nakonec požádal o převelení. Generál Groves o něho nechtěl přijít, a tak se dohodli, že jen přejde na práci s větším podílem technických otázek. Převeleli ho do národních laboratoří v Oak Ridge v Tennessee.“

„Proč od nich neodešel úplně?“

„Nakonec to udělal. Jenže tehdy zuřila studená válka. Existovaly úplně jiné tlaky. Oppenheimer byl kvůli tomu, že nesouhlasil s vývojem vodíkové bomby, dlouhá léta v nemilosti. V Oak Ridge se otec seznámil s matkou. Asi to tam bylo opravdu lepší. Narodil se jim bratr. Já přišel na svět až o hodně později. V podstatě nedopatřením,“ pousmál jsem se při vzpomínce, jak mi rodiče tuto skutečnost vysvětlili. „Vyrůstal jsem v Oak Ridge, když jsem se ale dostal do puberty, otec se jaderné fyziky definitivně vzdal a přestěhovali jsme se do Huntsville v Alabamě. Tam se podílel na kosmickém programu.“

„Pořád ještě nechápu, jak to souvisí s medicínou.“

„Matka pracovala v Oak Ridge jako dětská lékařka. Udělala hodně dobrého. Člověk nemusel být právě génius, aby poznal, že je ve svém zaměstnání šťastnější než otec. To na mne mělo nesporně velký vliv.“

Podíval jsem se na telefon a strašně si přál, aby znovu zazvonil. „Včera v noci jsem vám neřekl celou pravdu. Když mi prezident tohle místo nabídl, připadalo mi to jako konečné naplnění spravedlnosti. Dostal jsem příležitost, jakou otec v Los Alamos nikdy neměl. Možnost kontrolovat ohromný vynález, který má jednou provždy změnit svět. K lepšímu nebo k horšímu. Došlo mi to v den, kdy jsem navštívil Oválnou pracovnu, a právě proto jsem tady.“

Ráchel se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. „Takže všechno je to pravda, že? Myslím Stvořitele.“

„Ano. A jsem sakra rád, že mi McCaskell zavolal. Prezidenta teď nutně potřebujeme.“

Vstal jsem, protože jsem si chtěl ještě jednou přehrát vzkaz od McCaskella, ale zamotala se mi hlava. V první chvíli jsem zadou-fal, že jde jen o únavu, pak jsem ale ucítil známé brnění v zadních zubech. Uvědomil jsem si, že u sebe nemám žádné amfetaminy, proto jsem z lednice vyndal láhev Mountain Dew, otevřel ji a dlouze se napil, abych do sebe dostal alespoň nějaký kofein.

„Davide?“ pozorovala mne Ráchel s obavami. „Není vám něco? Nevypadáte dobře.“

„Asi budu mít záchvat,“ upozornil jsem ji a ještě jednou se napil.

„Záchvat?“ rozšířily se jí oči. „Narkolepsie?“

Zatím u žádného z mých záchvatů nebyla. Když jsem přikývl, přejel mi před očima stín. Cítil jsem ohrožení, jako by s námi v místnosti byl ještě někdo další, neviditelný. „Něco mi uniká,“ přemýšlel jsem nahlas.

„O čem to mluvíte?“

Vybavil se mi obraz Geli Bauerové. „Jsme v nebezpečí.“

Ráchel vypadala polekaně. Spíš se ale bála o mne než vnějšího ohrožení. „V jakém nebezpečí?“

„Něco je na tom všem divné. Godin nám dává volno… Z vaší ordinace ukradli mou kartu… McCaskellův telefonát. Něco mi uniká, ale jsem příliš unavený, než abych se nad tím dokázal pořádně zamyslet.“

„Myslela jsem, že McCaskellův telefonát je dobrá zpráva.“

„Ano. Jenže…“ I při tom, jak jsem byl ospalý, jsem cítil potřebu mít v ruce zbraň. „Udělejte pro mě něco. Počkejte tady dvě minutky.“

„Proč?“ Bála se a oči jí potemněly. „Kam chcete jít?“

„K sousedům,“ pospíchal jsem k zadním dveřím.

„Davide! Co když venku omdlíte?“

„Neotvírejte dveře!“ křikl jsem na ni. „Jestli ale zazvoní telefon, zvedněte ho a řekněte, že se hned vrátím.“

Vyběhl jsem ven a prodíral se hustým živým plotem, ohraničujícím zahrady domů v naší ulici. Přeběhl jsem kolem tří dvorků a znovu se přes živý plot dostal k zahradní kůlně jedněch ze sousedů. Stejnou cestou jsem sem dorazil i ve dvě hodiny v noci a schoval pod ni Fieldingovu krabici. Uvnitř byly Fieldingovy elektronické přístroje, moje částečně nahraná videokazeta, Fieldingův dopis a moje pistole. Klekl jsem si na kolena, krabici vytáhl, znovu prolezl keři a utíkal zpátky ke svému domu. Než jsem se tam dostal, připadal jsem si už jako opilec, potácející se cizím městem.

Ráchel na mne čekala u zadních dveří. „To jsou ty věci ze včerejška,“ prohlásila. „K čemu je potřebujete?“

Pootevřel jsem víko tak, aby viděla na pistoli.

O krok ustoupila. „Davide, začínám se bát.“

„Musíte se odtud dostat. Než vypovím svůj příběh McCaskello-vi, nesmí se vám nic stát.“ Položil jsem krabici na podlahu, pistoli zastrčil za pásek u kalhot a odvedl Ráchel do předsíně. „Zbytek dne byste se měla pohybovat někde, kde bude hodně lidí. Třeba v obchodáku. Dokud se vám neozvu, nechodte domů.“

Obrátila se a zabránila mi vytlačit ji před dveře. Dívali jsme se jeden druhému zblízka do očí. „Nechte toho! Jste úplně mimo a mohl byste sám sebe postřelit.“

Chtěl jsem odpovědět, jenže slova mi mizela kdesi v temnotě. Bylo mi jasné, že do minuty ztratím vědomí. „Už to začíná.“

Chytila mne za ruku a odtáhla do haly. Hledala místo, kam bych si mohl lehnout. Ukázal jsem na dveře pokoje pro hosty. Protože cítila, že omdlívám, rychle je otevřela, vtáhla mne dovnitř a položila na postel. „Máte tu nějaké léky?“

„Došly.“

Její kroky mířily pryč. Slyšel jsem bouchat dvířka skříněk v kuchyni a pak Ráchel, jak mluví sama se sebou. Když se hlas přiblížil, dokázal jsem se obrátit. Ve dveřích jsem uviděl temnou siluetu. „Dala jsem vařit kávu,“ prohlásila Ráchel. „Jste ještě vzhůru?“

„Tak napůl.“

Dívala se na mne, jako by pozorovala zvíře v průběhu zajímavého pokusu. „V kuchyni nemáte žádné jídlo. Kromě tvrdých rohlíků. Kdy jste byl naposledy nakupovat?“

Nedokázal jsem si vzpomenout. Posledních několik týdnů jsem jen bez ustání pomáhal Fieldingovi s jeho experimenty, kterým jsem skoro nerozuměl.

Ráchel se posadila na postel a prsty mi přitiskla ke krční tepně. Konečky prstů měla studené.

„Nějakou dobu jsem na tom byla stejně,“ řekla a dívala se přitom na hodinky. Počítala tep a lehce pohybovala rty. „Když jsem ztratila syna. Taky jsem nechodila nakupovat, neplatila účty, nekoupala se. Myslím, že mužům trvá déle, než se dokáží přizpůsobit. Nakonec jsem ale právě díky takovým maličkostem našla v životě nový řád. Jinak bych se nejspíš dočista zbláznila.“ Cítil jsem, jak se usmívám. Líbilo se mi, že nedovolila, aby jí profese psychiatricky zabránila používat výrazy jako zbláznila. Také se mi líbilo, když se mi prsty dotýkala krku. Chtěl jsem jí o tom říct. Někoho mi tím připomínala, ale nevěděl jsem koho…

„Kdy jste se narodil?“ zeptala se.

Nemohl jsem si vzpomenout.

„Davide?“

Projela mnou černá vlna a celého mne zakryla temnotou.

Jdu po chodníku na předměstí a pozoruji dokonalé domy v dokonalých řadách. Je to Willow Street. Bydlím na Willow, alespoň tu spávám, má však jen málo společného s ulicí, kde jsem žil jako malý chlapec. Tady znám některé sousedy jen velmi vzdáleně a jiné vůbec. NSA nám doporučila, abychom se s nikým nepřátelili, a ukázalo se, že to není až tak těžké. Na Willow Street se o to nesnaží nikdo. VOak Ridge byly domy sice menší, dodnes si ale pamatuji jména těch, kteří v nich žili. Sousedství bylo jako vlastní malý svět, plný tváří, které mi byly stejně známé jako naše rodina. Na Willow Street se děti zdržují spíš doma než venku. Otcové nesečou trávník, najímají si na to zahradníky. VOak Ridge se otcové o trávníky starali jako o svá malá království a dokázali trávit celé hodiny debatami o různých sekačkách a hnojivech.

Zahnul jsem za roh a uviděl svůj vlastní dům. Bílý se zeleným lemem. Zvenku vypadá jako domov, nikdy jsem se tam však tak necítil. Přes silnici přebíhá černý labrador bez pána, což v těchto končinách není běžné. Blíží se ke mně lexus a když mne míjí, zpomalí. Mávám na jeho řidičku, vysokou nádhernou ženu. Dívá se na mě, jako bych byl nějaký nebezpečný pobuda. Přecházím ulici a jdu ke dveřím.

Ruku dávám do kapsy, abych našel klíče, a pak ji pokládám na kliku. Něco vkládám do zámku, jenže… To nejsou mé klíče. Je to tenké a kovové, skoro jako pilník. Hýbu s tím v zámku, který chvíli vzdoruje, pak se ale odemyká. Otevírám dveře, vcházím dovnitř a rychle je za sebou zavírám.

Ruka mi míří do druhé kapsy a naráží na něco chladného. Prsty se svírají kolem dřeva, a když ruku vyndám, držím v ní pistoli. Automat. Tuhle zbraň nepoznávám. Z druhé kapsy vyndávám perforova-ný tlumič a pomalu ho našroubovávám na hlaveň. Perfektně do ní zapadá. Z chodby slyším cinkání skla. Někdo tam je. Udělám jeden opatrný krok dozadu, zkouším prkna na podlaze, pak jdu…

S trhnutím jsem se probral a vytáhl pistoli zpoza pásku. Revolver, žádný automat. A bez tlumiče. Chtěl jsem zavolat na Ráchel ale rozmyslel jsem si to. Sklouzl jsem z postele, přistál na nohách a přešel ke dveřím z ložnice.

Nejdřív jsem slyšel jen tiché pobrukování ženského hlasu. Melodie byla podobná „Kalifornii“ od Joni Mitchellové. Fošny na podlaze v chodbě zavrzaly. Potichu jsem se nadechl a zadržel dech. Prkna znovu zapraskala. Někdo procházel za dveřmi zprava doleva. Zavřel jsem oči a čekal. Další zavrzání. Pomalu jsem počítal do deseti. Pak jsem volnou rukou opatrně stlačil kliku. Když zámek povolil, dveře jsem prudce otevřel, skočil do chodby a osma-třicítkou namířil vlevo.

Dva metry ode mne stál blonďák s dlouhými vlasy, nakloněný do kuchyně. Na ruce jsem mu sice neviděl, věděl jsem ale, že v nich drží zbraň. Zmáčkl jsem spoušť.

Výstřel se neozval. Zapomněl jsem natáhnout úderník, takže ho spoušť vymáčkla jen do poloviny. Zatímco jsem se zabýval úderníkem, blonďák se otočil a namířil na mne automatickou pistoli s tlumičem. Otvor v hlavni byl tmavý a připadal mi neskutečně hluboký. Pak se mi konečně podařilo vystřelit a chodbu ozářil oranžový záblesk. Zamrkal jsem, a když jsem oči znovu otevřel, blonďák byl pryč. Ženský jekot mi skoro prorazil ušní bubínky. Podíval jsem se dolů. Blonďák ležel na podlaze a z lebky mu stříkala krev. Udělal jsem krok dopředu a stoupl mu na zápěstí ruky, v níž držel zbraň. Jekot neustával. Ohlédl jsem se vpravo. Ráchel stála zády přitisknutá ke kuchyňské lince, tvář popelavě šedou, ústa doširoka otevřená. „Nechte toho!“ křikl jsem. „Dost!“ Ústa sice nezavřela, přestala ale ječet.

Vytrhl jsem blonďákovi automat z ruky a zkontroloval mu tep. Nitkovitý. Kulka prorazila lebku přímo nad pravým uchem. Muž měl šedé oči otevřené, obě panenky rozšířené. Když jsem se předklonil, zahlédl jsem na podlaze mozkovou tkáň. Nevydrží ani pět minut“

Spíš jsem vycítil, než uviděl, že se Ráchel pohnula. Podíval jsem se jejím směrem a všiml si, že drží v ruce telefon a chystá se vytočit číslo.

„Položte to.“

„Volám záchranku!“

„Nemá sebemenší šanci.“

„Jak to můžete vědět?“

„Samozřejmě že to vím. Zkontrolujte si ho sama, když mi nevěříte.“ Vstal jsem. „A i kdyby měl, nesmíme to riskovat.“

„Cože? Co jste to řekl?“

„Kdo myslíte, že to je? Pouliční zlodějíček? Pitomec, který se mi vloupal do domu za denního světla? Podívejte se na něho.“

Ráchel si ho necelou vteřinu prohlížela. „Nevím, kdo to je. Vy ho znáte?“

Zatímco jsem se díval do poraněné mladé tváře, došlo mi, že ho opravdu znám. Alespoň jsem ho vídal. Ne příliš často, občas jsem na něho ale narazil na parkovišti u budovy projektu Stvořitel. Vysoký svalnatý blonďák s výrazem kohosi, koho můžete potkat na vysokohorské túře někde v Evropě. Jako Geli Bauerová i on připomínal horolezce nebo elitního vojáka.

„Znám ho. Pracuje pro Geli Bauerovou.“

Ráchel se na mne zmateně podívala. „Kdo to je?“

„Ona je Stvořitel. Ona je Godin. Ona je NSA.“ Obě zbraně jsem položil na kuchyňský pult. „Někdo jí přikázal, aby se zbavila i mě. A zdá se, že také vás.“

Hluboko uvnitř jsem stále ještě nemohl uvěřit, že by si Peter Godin objednal mou smrt. Jenže v rámci projektu se nic nedělo bez jeho souhlasu.

„Musíme zavolat na policii,“ prohlásila Ráchel. „Nic se nám nestane. Chystal se mě zastřelit. Byla to jasná sebeobrana nebo oprávněné zabití. Nevím, jak se tomu oficiálně říká.“

„Policii? Nemůžete zavolat místní policajty, aby vyšetřovali NSA. Už jsem vám to přece říkal.“

„Proč ne? Přišel mě zabít. To je jasný zločin.“

Skoro jsem se rozesmál. „NSA je největší a nejtajnější výzvědnou službou ve Spojených státech. Všechno, čím se zabývají, je přísně tajné. Aby jakýkoliv policajt prošel branou ve Fort Meade, musel by mít v kapse soudní příkaz.“

„Tady ale nejsme ve Fort Meade.“

„Pro NSA jsme. Podívejte, dokud si nepromluvím s prezidentem, jsme v tom sami. Chápete?“

Podívala se dolů na zvětšující se kaluž krve. „Možná to je jen obyčejný zloděj.“

„Copak to opravdu nevidíte? Právě proto sebrali z vaší ordinace mou složku!“

„Cože?“

„Už věděli, že vás budou muset zabít.“

Otevřela ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo.

„Jinak by si kartu jen ofotili a nechali ji na místě. Nechtěli, aby ve vaší ordinaci zůstalo cokoliv, co by mohlo durhamskou policii přivést k někomu z projektu.“

Kroutila hlavou, ale proti mým logickým argumentům nenašla obranu. Zastrčil jsem si automatickou pistoli za pásek a sebral svou osmatřicítku.

„Musíme se odtud co nejrychleji dostat. Další by mohli být blízko.“

Leknutím vytřeštila oči. „Další?“

Najednou mi to došlo. „Lidé z NSA odposlouchávají můj telefon. Když slyšeli, že mi tu Evan McCaskell nechal zprávu, bylo jim jasné, že jsem s prezidentem ještě nemluvil. Na to čekali. Byl jsem moc rozčilený, než abych si to uvědomil.“

Chytil jsem ji za ruku. Měla ji studenou a ochablou. „Musíme utéct, Ráchel. Hned teď. Když to neuděláme, zemřeme tady.“

„Kam chcete utéct?“

„Někam. Kamkoliv. Musíme prostě zmizet.“

„Ne. Neudělali jsme přece nic špatného.“

„Na tom nezáleží.“ Ukázal jsem na muže na podlaze a všiml jsem si, že už nedýchá. „Myslíte si, že tahle mrtvola je součást mých halucinací?“

„Zabil jste ho,“ pronesla dětským hlasem.

„A udělal bych to klidně znovu. Právě se vám chystal prohnat kulku hlavou.“

Ráchel se zapotácela. Podepřel jsem ji a odvedl do pokoje pro hosty, kde jsem sám před chvílí bezvládně ležel.

„Zůstaňte tady. Musím ještě něco udělat.“ Pokusil jsem se jí do dlaně vmáčknout svůj revolver, jenže se bránila. „Vezměte si ho,“ trval jsem na svém a sevřel jí prsty kolem pažby. „Jestli z tohoto domu odejdete sama, zabijí vás.“

Podívala se na mne prázdným pohledem.

Vytáhl jsem zpoza pásku automatickou pistoli a zkontroloval její pojistku. „Slibte mi, že neutečete.“

„Neuteču,“ pronesla chabě.

Vyběhl jsem z pokoje pro hosty a utíkal po schodech nahoru. Ložnici jsem měl nalevo od podesty. Pokoj vpravo sloužil jako skladiště. Ke skříni jsem přisunul starou židli a stoupl si na ni. Když jsem natáhl ruce, dosáhl jsem právě na překližkovou desku, za níž byl vstup na půdu. Odsunul jsem ji stranou, přitáhl se nahoru a prolezl otvorem.

V předklonu, abych se nepoškrábal o hřebíky v krovech, jsem balancoval na dvou trámech a rozhlížel se, protože jsem se potřeboval zorientovat. Nad okapy a skrz větrací otvory procházelo dost světla, které mi pomáhalo najít cestu. Opatrně jsem přešel o šest metrů dál a klekl si. Na růžové desce skelné vaty tam leželo kladívko a páčidlo, které jsem tu jakoby náhodou nechal před čtyřmi týdny. Sebral jsem je a rychle přeběhl k místu, kde byla podlaha pobitá šestimilimetrovou překližkou.

Vrazil jsem páčidlo do mezery mezi dvěma pláty, zatlačil ho dostatečně hluboko a pak jsem se opřel o rukojeť. Překližka praskla. Páčidlo jsem zastrčil do praskliny a prudce trhl. Podařilo se mi odlomit půlmetrový kus dřeva. Z prostoru pod ním jsem vytáhl malý nylonový vak a otevřel ho. Světlo zpod okapů osvítilo obdélníkový tvar cestovního pasu a dvě ruličky. Ruličky byly smotané stodolarové bankovky. Dohromady přes dvacet tisíc dolarů.

Když mi před pěti týdny Fielding poradil, abych si tento balíček připravil, smál jsem se mu. Jenže on věděl, co se stane. Vak jsem znovu zavřel, přelezl pozpátku k otvoru a hodil balíček dolů. Když jsem se spouštěl na skříň a dával překližkovou desku zpátky na místo, bolely mne ruce.

Jakmile jsem znovu stál na podlaze pokoje, proběhl mi hlavou obrázek Ráchel utíkající v panice z domu. Chytil jsem vak a pospíchal dolů.

Pořád ještě seděla na posteli a v očích měla výraz hrůzy.

„Čas zmizet,“ řekl jsem. „Jste připravená?“

Zamrkala, ale neřekla ani slovo.

Vzal jsem ji za ruku a pomohl jí vstát. „Musíte, Ráchel, ještě pět minut vydržet. Potom se můžete klidně zhroutit. Tak jdem.“

Chodbou a kuchyní jsem ji odvedl do prádelny, z níž bylo možné vejít rovnou do garáže. Nechal jsem ji tam a od zadních dveří přinesl Fieldingovu krabici. Když jsem se vrátil, vzal jsem si od Ráchel revolver. „Držte to,“ podal jsem jí krabici. „Počkejte, až vás zavolám.“ Rychle, abych překonal strach, jsem rozrazil dveře do garáže a napřaženou pistolí přejel zleva doprava. Byl jsem připravený střílet v jakékoliv pozici. Garáž se zdála být prázdná.

Rychle jsem oběhl svou accuru a pak jsem se předklonil, abych se mohl podívat pod vůz. „Pojďte!“ křikl jsem. „Rychle!“

Podrážky Racheliných bot zaskřípaly na betonu. Otevřel jsem dvířka u spolujezdce a Fieldingovu krabici uložil na zadní sedadlo. „Jestli se má něco stát, tak k tomu dojde právě teď,“ prohlásil jsem a sedl si za volant. „Schovejte se.“

Sklouzla na podlahu, jenže nad spodním rámem okna jí vyčuhovala hlava. Přitlačil jsem ji dolů, nastartoval a zařadil zpátečku. „Zůstaňte schovaná.“

Stiskl jsem tlačítko dálkového ovládání vrať nad zpětným zrcátkem. Elektrický naviják nad námi zabručel a široké bílé dveře se začaly zvedat. S pistolí v ruce jsem sledoval, jestli se v obdélníku světla za nimi neobjeví silueta nohou. Nic jsem nezahlédl.

V okamžiku, kdy se vrata zvedla na výšku střechy vozu, jsem přidal plyn. Accura po betonu vystřelila ven do oslepujícího slunce. Rychle jsem stiskl knoflík zavírání vrať a otočil volantem doleva. Brzdu jsem sešlápl až ve chvíli, kdy jsme se dostali na ulici. „Co se děje?“ vykřikla Ráchel, polekaná náhlým zastavením. „Zůstaňte dole!“

Původně jsem chtěl z ulice klidně a nenápadně odjet, jenže ve chvíli, kdy jsme zůstali stát, jsem přímo cítil, jak na nás někdo míří. Zařadil jsem rychlost, sešlápl plyn až k podlaze a řítil se po Wiliow Street. Na asfaltu po nás zůstaly dvoumetrové šmouhy od protáčejících se pneumatik.

kapitola 13

Geli Bauerová stála bez hnutí v kontrolním středisku budovy projektu Stvořitel a mluvila do mikrofonu.

„Zaslechli jsme výstřel. V Tennantově domě.“

„Copak jste právě na to nečekala?“ zeptal se Skow.

Pitomec. „Ne. Ritter má pistoli s tlumičem.“

„A Tennant byl včera v noci ozbrojený.“

„Správně.“

Skow chvíli potichu přemýšlel. „To ale nemusí znamenat, že Ritter selhal.“

„Ne. Ve skutečnosti si něco takového ani neumím představit.“

„Dobrá. Co teď chcete dělat?“

Geli vždy považovala Skowa za bojovníka teoretika – a teď, když skutečně začaly létat kulky, opravdu čekal, že ho povede. „Přikázala jsem ostatním, aby se stáhli, takže nic nebude vypadat podezřele. Jestli se během příštích pěti minut nedozvím, že operace skončila úspěšně, chystám se tam poslat tým, aby zjistil, jak se věci mají.“

„Jaké bude jejich krytí?“

„Firma na čištění koberců.“

„Mohlo se stát, že někdo střelbu oznámil místní policii?“

„Ano. Jestli se tam ukáže hlídkový vůz dřív, než stačíme uklidit –“

„Použijte zmocnění od NSA a dům uzavřete,“ dokončil za ni větu Skow a ukázal, že v něm přece jen něco je. „Pak mě okamžitě informujte.“

„Dobrá.“

„Končím.“

„Počkejte.“

„Co se děje?“

Geli se nejistota ani trochu nelíbila. „Tennant se mě ptal na kapesní hodinky.“

„Jaké kapesní hodinky?“

Okamžitě jí bylo jasné, že Skow nevědomost jen hraje. „Dnes ráno jsem ve skladu kontrolovala Fieldingovy osobní věci. Bylo tam všechno kromě kapesních hodinek.“

Skow byl hodně dlouho potichu. Pak promluvil spíš sám pro sebe. „Fielding o nich musel někomu říct.“

„Nechcete mi o nich něco říct vy?“

„K plnění vašich úkolů nejsou tyto vědomosti nutné.“

Projela jí ostrá vlna zlosti. „Když se o nich zmínil Tennant, mohly by být důležité.“

„Jsou důležité. Jenže ne pro vás. Dejte mi vědět, jaká je situace v domě.“

Skow zavěsil.

Geli se posadila do křesla. Neměla ráda, když se k ní někdo choval jako k žampionům, jenže taková už práce v rozvědce prostě byla. Držte je v temnotě a krmte je sračkama. Chápala, že nemusí vědět všechno, a celé dva poslední roky opravdu nepotřebovala znát, na čem vlastně vědci pracují. Jenže okolnosti se změnily. Od pozastavení projektu trávil Peter Godin čím dál víc času mimo areál, údajně prý v centrále své společnosti v Kalifornii. Geli už tomu ale nevěřila. Godin s sebou totiž občas brával Raviho Naru a to nedávalo smysl. Nara neměl s Godin Supercomputers nic společného a Godin sám neměl neurologa projektu příliš v lásce. Právě teď se Godin dokonale ztratil. Zmizely snad Fieldingovy hodinky s ním? Čím by mohly být tak důležité? Když Fielding začal pracovat v rámci projektu, jeden z techniků NSA hodinky rozebral a zkontroloval, jestli v nich není nic, na čem by se dala ukládat data. Tenkrát je prohlásil za čisté. A znovu je v náhodně vybraný den rozebírali letos. Opět na nich nenašli nic podezřelého. Proč je tedy někdo ze skladu sebral? Geli si hodinky v duchu vybavila. Masivní zlatý plášť, léty používání ohlazený. Řetízek a na jeho konci krystal. Jenže krystal byl průhledný a nemohl tedy nic ukrývat. Alespoň nic, o čem by věděla.

Rozsvítila se červená kontrolka přímé linky do NSA. Přepnula si hovor do sluchátek. „Bauerová.“

„Tady je Jim Conklin.“ Conklin byl jejím hlavním kontaktem do Crypto City ve Fort Meade.

„Co se děje?“

„Pořád sledujeme telefonní automaty kolem domu Andrewa Fieldinga. Všechny v okruhu pěti kilometrů, čtyřiadvacet hodin denně. Ten příkaz jste ještě nezrušila.“

„Ani jsem to neměla v úmyslu.“

„No, protože provádíme spoustu odposlechů v rámci boje proti terorismu, jsme trochu pozadu ve sledování hlasových stop.“

Geli se zrychlil tep. „Něco jste objevili?“

„Před čtyřmi dny Andrew Fielding telefonoval z automatu u benzinové pumpy. Myslím, že byste to měla slyšet.“

„Můžete mi to poslat jako audio soubor?“

„Určitě. Pošlu to přes Webworld.“ Webworld byl bezpečný intranet NSA a Geli byla jednou z mála osob mimo centrálu, kdo k němu měl přístup. „Chcete také hlasový otisk?“

„Ne. Fieldingův hlas znám.“

„Za dvě minuty.“

Geli se odpojila, podívala na hodinky a řekla: „JPEG, Fielding, Andrew.“ Na monitoru se objevila Fieldingova fotografie. Angličan s šedivými vlasy měl ostře řezanou příjemnou tvář a červené skvrny na lících. Až příliš miloval svůj gin. Nejvíc pozornosti ale poutaly jeho oči. Jasně modré s nevinným, skoro dětským výrazem, díky němuž bylo jednoduché zapomenout na inteligenci, která se za nimi skrývala. Zatímco se Geli do těch očí dívala, uvědomovala si, jak odporný a protivný jí Fielding byl. I po smrti ještě dokázal mít nad věcmi kontrolu.

V rohu obrazovky zablikala ikona příjmu audiosignálu. Když nic jiného, byla NSA velmi výkonná. Právě se chystala soubor otevřít, když jí ve sluchátkách zapípal poplašný signál od týmu v dodávce firmy na čištění koberců.

„Co je?“

„Po ulici jede policejní hlídkový vůz. Někdo musel ohlásit střelbu.“

Geli zavřela oči. Bude muset použít svou federální pravomoc a Fieldingův dům uzavřít. Místní policie se tak již brzy dozví o přítomnosti NSA na Chapel Hill.

„Hlídkový vůz zastavil,“ ohlásil velitel týmu v dodávce.

„Kde?“

„O tři domy dál.“

„Co dělají?“

„Vystupují. Mají připravené zbraně. Vypadá to, že přijeli kvůli vloupání.“

„Vloupání?“ Geli úpěnlivě přemýšlela. Jaká byla pravděpodobnost, že za bílého dne dojde k vloupání ve stejné chvíli a skoro na stejném místě, kde byla plánována vražda? „Dostaňte se do Ten-nantova domu a zjistěte, co se tam, sakra, stalo. Jedu za vámi.“

„Jdeme na to.“

Geli stiskla poplachové tlačítko na stole a uvedla tak do pohotovosti všechny členy bezpečnosti, ať již v budově, na sledovačce, nebo doma v posteli. Během dvou minut se kolem Tennanta začne stahovat síť.

kapitola 14

Právě jsem se chystal opustit svou čtvrť, když mi došlo, že bych udělal chybu. Dálnice sice vypadala jako cesta do bezpečí, jenže jí nebyla. Na to jsem Geli Bauerovou znal až moc dobře. Strhl jsem volant vlevo, uprostřed Hickory Street vůz otočil o sto osmdesát stupňů a pak zahnul na Elm Street.

„Proč se vracíme?“ zeptala se Ráchel z podlahy před sedadlem spolujezdce.

„Lovila jste někdy králíky?“

Překvapením zamrkala. „Králíky? Jsem z New Yorku.“

Míjeli jsme ženu na horském kole s děckem v sedačce na blatníku. Mávalo nám. Za současných okolností vypadal celý výjev surrealisticky.

„Když králík běží o život, prchá strašně rychle a mění směr. Vždycky se ale v kruhu vrátí tam, odkud vyběhl. Je to celkem dobrá úniková strategie. Jenže lovci ji znají. Proto používají psy. Pes králíka žene a lovec zůstává na místě a čeká, až se králík vrátí, aby ho mohl zastřelit.“

Ráchel měla v tváři opovržení. „Barbarské.“

„Jen tak se dostane jídlo na stůl. Důležité ale je, že ti, kteří nás honí, čekají, že se budeme chovat jako lidi.“

„Co tímhle získáme?“

„Auto, přinejmenším. V tomhle by nás měli ani ne za deset kilometrů. Ve vašem také.“

„Čí auto si chcete vzít?“

„Jen klidně seďte.“

Elm Street obtáčela naši čtvrť. Když jsme dojeli ke křižovatce s Oak Street, která mířila rovnoběžně s Willow, zahnul jsem vlevo. Za jízdy jsem se díval přes zahrady a pokoušel se zahlédnout střechu svého domu. Když jsem ji uviděl, začal jsem pozorně sledovat předzahrádky domů před námi. Asi o sto metrů dál jsem zahlédl, co jsem hledal. Modrobílý nápis NA PRODEJ. Nabízený dům měl dlouhou obloukovitou příjezdovou cestu a neparkovala před ním žádná auta. Zahnul jsem na cestu, uhnul z betonu a zajel za husté zimostrázové keře.

„Pojďte za mnou,“ vyzval jsem Ráchel a vystoupil z auta.

Ráchel se zvedla z podlahy a otevřela dvířka. Tvář měla pobledlou a ruce se jí třásly. Střelba v mém domě ji šokovala. I mnou to otřáslo. Už jsem v životě zabil. Vlastnímu bratrovi jsem píchl injekci s narkotiky a draslíkem a musel se dívat, jak se mu z očí vytrácí život. Jenže vystřelit někomu mozek z hlavy bylo něco úplně jiného. A až se Geli Bauerová dozví, že jsem zlikvidoval jednoho z jejích lidí, obrátí svět vzhůru nohama, aby se mi mohla pomstít.

Došel jsem k Ráchel, přitáhl ji k sobě a objal stejně, jako jsem to dělával se svou ženou a dcerou. „Nic se nám nestane,“ prohlásil jsem, i když jsem tomu sám nevěřil. Její vlasy povědomě voněly. Manželka používala stejný šampon. Rychle jsem vzpomínky vytlačil z mysli. „Musíme ale zmizet. Rozumíte?“

S hlavou na mé hrudi přikývla. Pohladil jsem ji po vlasech a sám jsem stále ještě nemohl uvěřit, co se stalo. Před půl hodinou jsem byl přesvědčen, že noční můra skončila. Evan McCaskell mi zavolá zpátky a prezident nad projektem Stvořitel převezme kontrolu. Mé naděje se dočista rozplynuly.

„Teď se trochu projdeme,“ řekl jsem, „a pak si někde seženeme auto. Nikdo si nás nebude všímat. Ponesu Fieldingovu krabici, takže to bude vypadat, že jsme podomní obchodníci. Zvládnete to, Ráchel?“

Přikývla.

Vyndal jsem krabici z auta a s Ráchel po boku vykročil po Oak Street. „Zahrady domů v naší ulici z této strany ohraničují živé ploty. Hned se k nim dostaneme. Projdeme skrz ně do mé ulice. Řeknu vám kdy.“

Po chodníku jsme se rychle vrátili o sto metrů zpátky do míst, odkud byla vidět střecha mého domu. Prošli jsme ještě kolem dvou dalších zahrad a pak jsem se rozhodl: „Tady. Je tady plot mezi dvěma parcelami.“

Pozemky od sebe odděloval dřevěný plot.

„Když bude branka zamčená, přelezeme ji,“ vysvětloval jsem.

„Co jestli bude někdo na zahradě?“

„S tím si poradím.“

Branka se ale dala otevřít. Na zahradě byl plastový nábytek a sekačka na trávu, ale žádní lidé. S rukou na Racheliných zádech jsem ji přes parcelu provedl. Na druhé straně plotu branka nebyla, proto jsem se ohnul, sepnul prsty rukou a pomohl jí dostat se přes. Pak jsem přelezl sám a dopadl vedle ní na trávník.

Mezi plotem a keři byla ani ne metrová ulička. Prolezl jsem mezerou pod keři a dostal se tak rovnou ke kůlně na nářadí, pod níž jsem předtím ukryl Fieldingovu krabici. Ráchel mne následovala, chytila se mne za ruku a vstala. Netušil jsem, čím se majitel kůlny živí, domníval jsem se ale, že bude nejspíš obchodní cestující, protože se doma zdržoval jen málokdy.

Uvnitř kůlny bylo šero a páchlo to tam po mrtvých myších a motorovém oleji. Na háčcích viselo nářadí. Hledal jsem páčidlo, podobné tomu, jaké jsem měl na půdě, nic takového jsem ale nenašel. Klekl jsem si a prohlédl prostor pod policemi. Majitel tam měl uložené rybářské náčiní, ale nic natolik těžkého, aby to vyhovovalo mým záměrům.

„Je mi špatně,“ ozvala se Ráchel.

„To bude tím vzduchem. Jděte raději ven.“

Když odešla, zahlédl jsem v rohu o stěnu opřené pětikilové kladivo. Zvedl jsem ho a vyšel ven. Ráchel tam stála v předklonu, rukama se opírala o kolena.

„Na co to máte?“ zeptala se.

„Držte se mě.“

Doběhli jsme k zadním dveřím do domu, zvedl jsem kladivo a jediným mohutným úderem rozbil zámek. Dveře se otevřely dovnitř. Odhodil jsem kladivo a vběhl do domu. Ráchel hned za mnou. Alarm jsem sice neslyšel, mohl být ale klidně tichý a propojený přímo na bezpečnostní službu.

„Musíme najít kuchyň,“ vysvětlil jsem Ráchel.

„Tudy. Cítím česnek a prostředek na mytí nádobí.“

„Dívejte se po věšáčku. Potřebujeme klíčky od auta.“

„Pomohlo by, kdybyste rozsvítil.“

Zmáčkl jsem vypínač na stěně a v místnosti se rozzářila lampa. Kuchyň byla dokonale vybavená, plná výrobků od Vikinga v nerezové oceli a modrém smaltu. Zatímco Ráchel hledala na zdech věšáky, otevíral jsem zásuvky. V jedné byly utěrky, druhá přímo přetékala kupony, což mi přišlo podivné. Člověk, který si může dovolit nádobí od Vikinga, přece nepotřebuje schraňovat poukázky na slevy.

„Klíče!“ vykřikla Ráchel a sundala něco z horní poličky.

Vzal jsem je od ní a prohlédl si je. „Tyhle jsou od sekačky na trávu. Hledejte dál.“

V další zásuvce byly krabičky s hřebíky, vruty, lepidly a sponkami na papír. Klíče žádné.

„Proč jste vybral právě tenhle dům?“ zajímala se Ráchel.

„Majitel je svobodný a skoro se tu nezdržuje. Jenže vím, že má dvě auta.“

„Mám ho!“ Z háčku pod skříňkou sundala černý obdélníkový klíč. „Je od audiny.“

„Výborně.“

Jako u mne i tady jsme museli projít prádelnou, abychom se dostali do garáže. Oba domy nejspíš postavila stejná stavební firma.

„Jak jste poznala, že jsou od audi?“

„Bývalý manžel měl stejné.“

Otevřel jsem dveře do garáže a uviděl v ní stát stříbrnou A8, jako by se rozhodla vyslyšet mé tiché modlitby. Majitel domu měl jako druhé auto hondu accord. Nejspíš ji nechal na letištním parkovišti a „posvátnou krávu“ měl jen pro radost.

„Každý, kdo má auto za osmdesát tisíc dolarů, bude mít v domě i alarm,“ upozornila mne Ráchel.

„Policajti sem už určitě jedou. Klíček?“

Položila mi ho do dlaně jako sálová sestra skalpel chirurgovi a o dvacet vteřin později jsme už byli na Willow Street a vrata garáže se za námi zavírala. Podíval jsem se na obě strany ulice a dával si pozor, abych kolem svého domu nejel příliš pomalu. Nikoho jsem nezahlédl. Ani zahradníky.

„Co nám pomůže, že jsme ukradli auto, když policie přijede kvůli alarmu?“ zeptala se Ráchel.

„Nebudou vědět, co se ztratilo. Netuší, že tam nějaké auto bylo. Nejdřív budou muset vystopovat majitele a ten je nejspíš na služební cestě bůhví kde.“

Dvakrát jsem prudce zahnul, najel na Kinsdale a zamířil na východ k mezistátní dálnici 40. Provoz byl docela hustý a to se mi hodilo.

„Kam teď jedeme?“ ptala se dál Ráchel.

Sáhl jsem na zadní sedadlo a z krabice vytáhl Fieldingův dopis v plastovém obalu a položil jí ho do klína. Ukázal jsem na řádek v sobotu večer pojedeme s Lu Li na modré místo.

„Modré místo?“

Zapřel jsem volant kolenem, prohledal přihrádku mezi sedadly a našel propisku. Vyndal jsem dopis z obalu a pod Fieldingova nakresleného králíka jsem připsal Nags Head.

„Proč to neřeknete nahlas?“

Mohli by nás slyšet, naškrábal jsem.

Vzala si ode mne propisku a napsala: JAK? VŽDYŤ JSME TOHLE AUTO PŘED CHVILKOU UKRADLI!

„Věřte mi,“ zašeptal jsem. „Je to možné.“

Zakroutila hlavou a pak napsala: Co je v Nags Head? Důkazy?

Na chvíli se mi vybavily Fieldingovy kapesní hodinky. Vzal jsem si pero zpátky a připsal: Doufám.

Mám v kapse mobil. Zkusíte zavolat prezidentovi? odepsala.

Znovu jsme si psací náčiní prohodili a já ji upozornil: Teď už to nebude tak jednoduché.

„Proč ne?“

Nemohl jsem psát všechno, co jsem jí potřeboval říct. Přitáhl jsem si ji blíž a zašeptal jí do ucha: „Protože slyšeli vzkaz od Ewana McCaskella, vědí, že mne teď mohou zlikvidovat a prezidentovi ohledně mé smrti namluvit v podstatě cokoliv. I o vaší.“

„Copak by to šlo?“

„Klidně. Teď už určitě prezidentovi oznámili, že se z mých halucinací vyvinula psychóza. Ravi Nara diagnózu oficiálně potvrdí. Budou tvrdit, že jsem nebezpečně paranoidní a pronásledovaný představou, že Andrewa Fieldinga někdo zabil, přestože prokazatelně zemřel přirozenou smrtí. I v mé kartě u vás je napsáno, že trpím halucinacemi a mohl bych být schizofrenní. Použijí to, aby podpořili Narovo stanovisko.“ Přestal jsem na chvíli sledovat silnici a podíval se na ni. „Myslíte, že by ho nepřesvědčili?“

Odvrátila se.

„To nejsou moc příjemné vyhlídky, že?“

„Ne. Jenže byste na ně měl na chvíli zapomenout. Šněrujete silnici. Jestli trváte na tom, že budete řídit, musíte se uklidnit.“

„To mě teď ani tolik netrápí.“

„A co tedy?“

Upřímnou odpovědí jsem si říkal o potíže, jenže už jsem si to nemohl nechávat jen pro sebe. „Viděl jsem to.“

„Co jste viděl?“

„Toho chlápka, který vás chtěl zabít.“

„Samozřejmě že jste ho viděl. Musel jste ho vidět, když jste ho zastřelil.“

Zahnul jsem na nájezdovou rampu k 1-40 a zařadil se do proudu aut, mířících k Třianglu a do Raleighu. „Tak jsem to nemyslel. Viděl jsem, jak jde po ulici. Po Willow Street. Ještě dřív, než se dostal do domu. Sel přímo ke dveřím.“

„Jak to myslíte?“

„Zdálo se mi o tom, Ráchel.“

Překvapeně na mne zůstala zírat. Nikdy se mnou nebyla ve chvílích, kdy jsem měl halucinace. Jak jste ho viděl? Jako v těch vašich představách o Ježíšovi? Jako ve filmu? Jak?“

„Viděl jsem to stejně, jako když se kamera v béčkových filmech dívá z pohledu vraha nebo nestvůry. Viděl jsem to jeho očima.

Opřela se do sedadla. „Řekněte mi, co jste přesně viděl.“

„Domy v mé ulici. Jak jdu. Přeběhl tam pes. Myslel jsem, že se mi zdá o mně. Jenže když jsem se dostal k domu a sáhl do kapsy pro klíče… Vytáhl jsem šperhák.“

„Pokračujte.“

„Odemkl jsem zámek a vešel dovnitř. Slyšel jsem vás z kuchyně a vyndal jsem pistoli.“

Ráchel se dívala přímo před sebe, duchem však zaručeně byla někde úplně jinde. „To nemusí nic znamenat,“ řekla nakonec. „Sny o tom, že se jim někdo vloupal do bytu nebo do ložnice, jsou u pacientů s narkolepsií celkem běžné. I kdybyste narkolepsií netrpěl, stejně by šlo o typický sen. Pokřivená realita v důsledku úzkosti.

„Ne. Načasování bylo dokonalé. Ve snu jsem viděl hrozbu, a kdy jsem se probudil, ta hrozba existovala i v reálném světě. Přesně jak jsem ji viděl.“

Položila mi ruku na rameno. „Poslouchejte, jste zvyklý na zvuky, které jsou ve vašem domě běžné. Už tak jste byl hodně vystrašený.

Zaslechl jste cosi neznámého, co spustilo představu o vloupání do domu. Otevřely se vchodové dveře. Zvedlo se okno. Zavrzala podlaha. V odpovědi na takovýto podnět váš mozek vygeneroval sen o vloupání. Vystrašil vás natolik, až jste se probudil. Celý sen byl jen reakcí na vnější podnět, ničím jiným.“

Na vrzající podlahu jsem si vzpomínal. Jenže když jsem ji zaslechl, byl jsem už vzhůru. „Ve snu jsem viděl jeho pistoli,“ trval jsem na svém. „Automat s tlumičem.“ Poklepal jsem na zbraň za páskem. „Přesně takovou.“

„Shoda náhod.“

„Nikdy dřív jsem zbraň s tlumičem neviděl.“

„Ale viděl. Určitě jste jich viděl stovky v různých filmech.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Máte pravdu, jenže tady jde o víc.“

„O co?“

„Není to první podobný sen. Sen, v němž bych byl někým jiným, někým ze současnosti. Jeden takový jsem měl i v den, kdy zemřel Fielding.“

„Popište mi ho.“

Předjelo nás vozidlo durhamské policie. Srdce se mi zastavilo, ale hlídka ani nepřibrzdila, ani nerozsvítila maják.

„Včera, když jsem nahrával videokazetu, krátce předtím, než jste přišla, se mi zdálo, že jsem Fielding těsně před smrtí a po smrti. Bylo to tak reálné, až jsem věřil, že jsem opravdu zemřel. Nic jsem neviděl, nemohl jsem dýchat. Když jsem vám otevíral, pořád jsem ještě netušil, kde to vlastně jsem.“

„Jenže Fielding byl mrtvý už od dopoledne.“

„No a?“

Zvedla ruce, jako by chtěla zdůraznit to, co muselo být na první pohled zřejmé. „Copak to nevidíte? Váš sen o Fieldingově smrti nic nepředpovídal. Mohlo jít klidně i o reakci na ztrátu přítele. Měl jste ještě další podobné sny?“

Podíval jsem se na dálnici. Právě jsme dorazili k výzkumnému parku Třiangle. 1-40 vedla přímo jeho středem. Necelý kilometr odtud Geli Bauerová velela honu na mne.

„Davide, měl jste další podobné sny?“

„Teď není čas o tom debatovat.“

„Copak bude nějaká vhodnější doba? Proč jste vynechal poslední tři sezení?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Stejně si myslíte, že jsem blázen.“

„To není lékařský termín.“

„Ale dostatečně výstižný, řekl bych.“

Povzdychla si a podívala se okénkem na dokonalý zelený trávník kolem dálnice.

„Tam je budova projektu Stvořitel,“ vysvětloval jsem. „Pojedeme kolem.“

Laboratoře byly postaveny tak daleko od dálnice, že na ně skoro nebylo vidět.

„Na ukazateli je napsáno Argus Optical,“ prohlásila. „To je jen krytí.“

„Aha. Podívejte… Čemu pomůžete, když přede mnou budete své halucinace tajit? Myslíte, že se chráníte?“

„Promluvíme si o tom později.“ Bylo mi jasné, že bude trvat na svém. „Potřebuji léky. Když jsme na útěku, nemůžu si dovolit pět záchvatů denně.“

„Co obvykle užíváte? Modafinil?“

Modafinil představoval při narkolepsii standardní medikaci. „Občas. Většinou ale spíš metamfetaminy.“

„Davide! O vedlejších účincích amfetaminů jsme přece mluvili. Mohou u vás vyvolávat halucinace.“

„Je to to jediné, čím se udržím vzhůru. Ravi Nara mi většinou předepisoval Dexedrin.“ Znovu si povzdechla. „Napíšu vám recept na nějaký Adderall.“

„Recept není problém, ten si můžu napsat i sám. Potíž je v tom, že vědí, že léky potřebuju. Budou sledovat všechny lékárny.“

„Nemohou přece hlídat ve všech lékárnách v okolí.“

„Bavíme se tu o NSA, Ráchel. Vědí, že léky musím sehnat. Jsou to ti lidé, kteří nahrávali rozhovor ruských pilotů, co sestřelili ve třiaosmdesátém nad Sachalinem korejské civilní letadlo. To bylo před dvaceti lety a šlo jen o náhodný incident. Teď nás aktivně hledají. Četla jste Orwellovo 1984?“

„Před dvaceti roky.“

„Když říkám NSA, jako bych říkal Velký Bratr. NSA je tomu termínu v Americe nejblíž.“

„Jenže léky tak jako tak budete potřebovat.“

„Musíte někoho znát.“

„Mohla bych je vyzvednout v nemocniční lékárně.“

„Tam na nás budou čekat.“

„Jasně, do prdele.“

Vlastně jsem ji nikdy neslyšel použít vulgarismus. Asi to souviselo s džínsy. Třeba s hedvábnými blůzkami a sukněmi odložila i upjatost.

„Znám jednoho doktora v Severním Durhamu. Mohl by nám nechat pár vzorků,“ řekla nakonec.

Z Durhamu jsme už skoro vyjeli a mířili jsme do Raleighu. Protože jsem Geli Bauerovou tak trochu znal, nechtělo se mi v oblasti zůstávat zbytečně dlouho. Zároveň si cosi ve mně paradoxně přálo, aby sny neskončily. Ten poslední nám zachránil život, a přestože bych to před Ráchel nikdy nepřiznal, cítil jsem, že nám dávají informace, které nám mohou pomoci a které jinak nezískáme. Stejně jsem se jich ale bál.

„Nebudeme se vracet,“ prohlásil jsem.

„Co když dostanete záchvat za volantem?“

„V domě jste přece viděla, jak to vypadá. Nikdy nepřijde z ničeho nic.“

„Jenže tehdy jste neřídil.“

„Obvykle dostávám varování několik minut dopředu. Zastavím, jakmile bych pocítil něco podezřelého.“

Ráchel z toho byla opravdu nešťastná. Jako by se chtěla zbavit nepříjemných myšlenek, položila nohu na přístrojovou desku a rozvázala si a znovu zavázala tkaničku. Totéž udělala i s druhou botou. Zdálo se, že ji tento rituál alespoň částečně uklidnil.

Po silnici 400 jsme objeli Raleigh a napojili se na U.S. 64, která nás měla zavést až k Atlantiku. Byla to typická jižanská dálnice. Dva široké pásy betonu mezi borovicovými a listnatými lesy. Mělo nám trvat ještě nejméně dvě hodiny, než začne klesat směrem k Outer Banks. Kdyby nezemřel, jel by po ní dneska Fielding, stejně jako několikrát předtím, do míst, kde jsme před dvanácti roky trávili s manželkou líbánky. Podobné myšlenky mne neodbytně dováděly k představám slov jako časoprostor. Normální lidé je občas slýchali, ale domnívali se, že je nikdy nemohou pochopit. Jenže to bylo v podstatě jednoduché. Každé místo, které jste kdy spatřili, bylo spojené s určitým okamžikem. Chatka v Nags Head, v níž Fielding s manželkou strávili svatební cestu, byla náhodou tatáž, v níž jsme bydleli se ženou. Jenže vlastně nebyla. V pavučině časoprostoru se od sebe lišily. Škola, kterou jste navštívili dvacet let po ukončení docházky, hřiště, na němž jste hrávali fotbálek, cesta, po které jste chodili, nic z toho nebylo stejné. Kdyby ano, naráželi byste tam na zástupy předchozích generací. Žena, kterou jste políbili, nebyla stejná jako ta, s níž jste se před hodinou seznámili. Během té chvilky odumřely celé miliony kožních buněk a byly nahrazeny novými. Drobné díly časoprostoru od sebe oddělovaly i myšlenku a její provedení. Život od smrti.

„Nechci malovat čerta na zeď,“ ozvala se Ráchel, „když teď ale nemůžete zavolat prezidentovi, co vlastně budete dělat? Kam chcete jít?“

„Doufám, že mi něco v chatce poskytne vodítko. Právě teď se ale snažím udržet nás naživu.“

„Proč to prostě nezveřejníme? Zajeďte do Atlanty a všechno povězte lidem od CNN.“

„Protože lidé z NSA by jednoduše prohlásili, že si vymýšlím. Copak mám nějaké hmatatelné důkazy?“

Ráchel si založila ruce na prsou, „Nevím. Myslíte, že by se laureát Nobelovy ceny Ravi Nara propůjčil k tomu, aby to celé kryl?“

„Asi by nevzdoroval. Národní bezpečnost je velmi dobrá výmluva pro lež. A pokud jde o budovu projektu, teď už může být úplně prázdná.“

„Lu Li by vaše tvrzení podpořila.“

„Lu Li zmizela.“

Ráchel zbledla.

„Nemyslete hned na nejhorší. Chystala se utéct, nemám ale tušení, jestli se jí to podařilo nebo ne.“

„Davide, musíte vědět o hodně víc, než mi říkáte.“

„O Lu Li?“

„O projektu.“

Měla pravdu. „Dobrá. Před dvěma týdny si Fielding začal myslet, že pozastavení projektu je jen uskok, kterým se nás dva pokoušejí ukolébat. Domníval se, že práce na Stvořiteli pokračuj někde jinde a že se tak možná děje už pěkně dlouhou dobu.“

„Kde jinde by na něčem takovém mohli pracovat?“

„Fielding sázel na výzkumné a vývojové laboratoře Godin Su-percomputers v Kalifornii. Godin tam dost často létal soukromým tryskáčem a Naru bral mnohokrát s sebou.“

„To nic nedokazuje. Klidně mohli třeba chodit hrát golf na Pebble Beach.“

„Tihle chlapci golf nehrají. Tihle pracují. Za úspěch by klidně upsali duši ďáblu. Jestli si chcete představit Petera Godina, vzpomeňte si na Fausta.“

„Jaký mají cíl?“

„Každý z nich jiný. Johna Skowa už od NSA málem vyhodili, když Godin požádal, aby vedl projekt Stvořitel. Tím mu zachránil kariéru.“

„Proč by měl Godin chtít zrovna někoho takového?“

„Myslím, že Godin na Skowa něco ví. Nejspíš ho zkompromitoval už dávno a je si jistý, že Skow bude mlčet o všem, co se doslechne. Z práce u NSA nezbohatnete. Jenže pověst muže, který dokázal dovést projekt Stvořitel do úspěšného konce, by Skowa nejspíš vynesla do ředitelského křesla. A pak by se pro soukromé společnosti stal nedocenitelným. Udělá všechno, aby se projekt podařil.“

„A Ravi Nara?“

„Nara požadoval roční plat milion dolarů. Co mu nezaplatí vláda, to mu dodá Godin z vlastní kapsy. Kromě toho mu podíl na projektu může pomoct k další Nobelově ceně. Musel by se o ni, samozřejmě, podělit s Godinem a Juttou Kleinovou. Nejvíc ze všech by si ji sice zasloužil Fielding, jenže nominační výbor je neuděluje in memoriam. Nara by získal neomezený přístup k fondům na výzkum a jeho jméno by se dostalo do učebnic.“

„A ta Jutta Kleinová?“

„Kleinová je čestná. Je to postarší Němka a o Nobelovu cenu se ve čtyřiadevadesatém dělila s dvěma dalšími Němci. K práci na projektu ji najali od Siemensů. Podobně se dohodli i s jinými firmami. Godin chtěl ty nejlepší lidi na světě, takže hledal ve výzkumných odděleních špičkových počítačových společností. Sun Micro, Silicon Graphics. Výměnou tyto firmy dostanou licenci na některé části technologie Stvořitele, jakmile dojde k jejímu odtajnění. Jestli k odtajnění vůbec někdy dojde.“

„Jestli je Jutta Kleinová čestná,“ zamysleia se Ráchel, „mohla by nám právě ona pomoci.“

„Nemohla, i kdyby chtěla. Určitě by našli způsob, jak jí v tom zabránit.“

Ráchel si odevzdaně povzdechla. „A Godin? O co jde Godi-novi?“

„Godin se chce stát bohem.“

„Cože?“

Přejel jsem do levého pruhu, abych mohl předjet obytnou dodávku. „Godinovi je jedno, jestli na Stvořiteli vydělá. Je miliardář. Je mu sedmdesát a od čtyřiceti je hvězdou první velikosti. Vůbec netouží po tom, aby se proslavil jako otec umělé inteligence. Chce se stát první a možná i jedinou lidskou bytostí, jejíž mozek bude vložen do počítače Stvořitele.“

Ráchel si z očí odhrnula pramínek tmavých vlasů. „Jaký je? Egomaniak?“

„Tak jednoduché to není. Godin je výjimečný muž a je přesvědčený, že ví, co je na světě špatně zařízeno. Asi jste se s podobně založenými snílky setkala i na univerzitě, jenže Godin je navíc také génius. A hodně už vědě pomohl. Amerika se určitě stala lepším místem k žití jen díky tomu, že se tu Peter Godin objevil. Jeho superpočítače sehrály ohromnou roli ve vítězství ve studené válce.“

„Zní to, jako byste ho obdivoval.“

„Je lehké ho obdivovat. Jenže se ho zároveň i bojím. V podstatě ničí sám sebe, jen aby postavil ten nejvýkonnější počítač na světě, a je mu jedno, že nebude rozumět tomu, jak vlastně funguje. Godin si Stvořitele vytváří sám pro sebe. A nejsem si jistý, jestli existuje něco nebezpečnějšího než mocný muž posedlý touhou přizpůsobit svět svým představám.“

Když jsem sáhl na páčku tempomatu, začal jsem najednou vidět rozmazaně. Proběhla mnou vlna slabosti a Rachelina poslední slova jsem nevnímal. Vidění se mi sice upravilo, začal jsem ale cítit známé hučení v hlavě. Sešlápl jsem brzdu a zajel ke krajnici.

„Co se děje?“ zeptala se Ráchel.

„Budete muset řídit. Mohl bych omdlít.“

Narovnala se. „Dobrá.“

Vystoupil jsem a vůz obešel. Ráchel si přes středový panel přelezla za volant. Než jsem znovu nasedl, rozhlédl jsem se po obou stranách dálnice. Provoz byl střední, ale klidný a nikdo z řidičů o mne nejevil zájem.

Ráchel si mne pozorně prohlížela. „Jste v pořádku, Davide?“

„Trochu roztřesený.“

Natáhla se prese mě a zapnula mi bezpečnostní pás. „Jde na vás záchvat?“

Hukot a vibrace se mi přesunuly do zubů. „Ano.“

„Zavřete oči. Budu řídit.“

„Pokračujte pořád na východ. Místo, kam jedeme, je asi,“ ukázal jsem tři prsty, „tři hodiny jízdy odtud.“ V přihrádce před spolujezdcem byla mapa obou Karolín. Našel jsem dálnici a ukázal na Plymouth, blízko něhož řeka Roanroke vtékala do zálivu Al-bemarle. „Kdybych se neprobral, než tam dorazíme, vzbuďte mě.“

Ráchel zařadila rychlost a rozjela se po odstavném pruhu. Když dosáhla devadesátky, zařadila se zpátky na dálnici.

„Je to horší?“ zeptala se.

V duchu jsem sice řekl Jsem v pořádku, jedna část mého mozku ale zaregistrovala, že jsem nepohnul rty. Každou chvíli jsem měl ztratit vědomí. Dlaně mi brněly, připadal jsem si však jako malý kluk kdysi v bazénu v Oak Ridge, který se pokoušel mluvit s kamarády pod vodou. Křičeli jsme sice z plných plic, jenže jsme nerozuměli jedinému slovu. Rachelina dlaň se mi jakoby vpíjela do čela a to mne uklidňovalo. Chtěl jsem se podívat do zpětného zrcátka, jestli se její ruka opravdu rozpouští, nedokázal jsem se ale pohnout. Z dálky na mne nějaká žena volala jménem. Než jsem jí stačil odpovědět, zalila mne tmavě modrá vlna, ztratil jsem vědomí a řítil se do temnoty.

Sedím kdesi venku v kruhu dřímajících mužů, opírajících se o zeď. Uprostřed knihu žhnou uhlíky ohniště. Nebe hoří hvězdami. Vedle mne si sedá muž jménem Petr. Vypadá rozčíleně.

„Proč to chceš udělat?“ zašeptá. „Jestli tam půjdeš, dočkáš se jen a jen potupy. I když ti budou lidé naslouchat, kněžía stařešinové tě odvrhnou. A co Římané? Bojím se, že tě zabijí.“

I když nemluvil o žádném konkrétním místě, bylo mi jasné, že má na mysli Jeruzalém. „Jdi pryč,“ říkám mu. „Nejsi lepší než toulavý pes. Nemáš větší cenu než tvé tělo, tvé poslední jídlo.“

Chytí mne za paži a třese se mnou. „Mě jen tak nerozčílíš! Viděl jsem to ve snu. Jestli tam půjdeš, popraví tě.“

„Kdokoliv si život zachrání, přijde o něj,“ odpovídám.

Petr kroutí hlavou a v očích má zmatek.

Scéna se najednou mění. Jsem na vysoké hoře a dívám se do kraje. Se mnou tam sedí tři muži.

„Až půjdete do města, „ptám se, „kdo jim řeknete, že jsem?“

„Řekneme, že jsi vyvolený,“

Odmítavě vrtím hlavou. „Neříkejte to o mně. Mluvte tak, jak vám přikazuje vaše srdce, a jen o tom, co jste viděli. Nic víc.“

„Ano, pane,“ odpovídá muž jménem Jan, který má velké hnědé až skoro ženské oči. Dívá se na Petra a pak mne opatrně osloví. „ Řekli mi, že chceš jít do Jeruzaléma.“

„Ano.“

Jan se diví. „Když to uděláš, nebudou kněží vědět, jak se k tobě mají chovat… Budou se tě bát a odsoudí tě k smrti.“

„Tento úděl na mne byl seslán a musím svůj kalich vypít až do dna.“

Muži ztichnou. Zatímco si prohlížím kraj pod námi, cítím ostny strachu kolem žaludku. Poznat dar života, toto tělo a pak se všeho vzdát…

S trhnutím jsem se probudil, rychle se rukama zapřel o přístrojovou desku a jen sledoval zadní část návěsu před námi. Ráchel mi položila dlaň na koleno.

„Nic se neděje, Davide. Jsem tu.“

Ruce se mi třásly a stále ještě mne svíral strach ze snu. „Jak dlouho už jedeme?“

„Hodinu a dvacet minut. Právě jsme minuli Plymouth.“

„Říkal jsem vám, abyste mě vzbudila!“

„Tvrdě jste spal a nechtěla jsem vás rušit.“

„Nevšimla jste si něčeho podezřelého?“

„Asi před půl hodinou jsme minuli hlídku dálniční policie a pár plymouthských policajtů, žádný z nich se o nás ale nezajímal. Myslím, že je všechno v pořádku,“

Jenže Ráchel nevypadala v pořádku ani trošku. A jakmile se nám podaří utéct před bezprostředním nebezpečím, její klid se zhroutí. Já na tom byl stejně. Mou reakci na zastřelení vraha vyslaného Geli Bauerovou ztlumil příval látek, které mozek nechal vyplavit do krve, abych dokázal přežít. Obrazy ze snu se mi vracely v záblescích barev a světel, strach však ustupoval a po probuzení jsem cítil podivnou úlevu. Po měsících nejasných představ a záhad se ve snu konečně objevilo konkrétní místo, Jeruzalém. Logicky to ale nedávalo smysl. V Izraeli jsem nikdy nebyl a v podstatě jsem o něm nevěděl nic víc, než co jsem za dlouhá desetiletí zachytil ze zpráv o nekonečném krveprolití. Na druhou stranu, kam mne zatím logika dovedla?

„Davide?“ ozvala se Ráchel. „Nemohli bychom se zastavit někde ko –“

Rychle jsem jí dlaní zakryl ústa. „Neříkejte to. Promiňte, ale už jsem vás přece varoval.“

Přikývla, takže jsem ruku mohl stáhnout. „Jestli má NSA takové možnosti,“ zašeptala, „co jste chtěl dělat s tou videokazetou, kterou jste natáčel doma v obýváku? Copak to nemohli slyšet?“

Natáhl jsem se na zadní sedadlo, sebral krabici s Fieldingovými podomacku vyrobenými přístroji a položil si ji na klín. Vyndal jsem z ní kovovou asi čtvrt metru dlouhou hůlku. „Fielding mi ukázal, kam ukryli mikrofony. V malých otvorech v sádrokartonu.“

„Proč si vyráběl takové přístroje? Nepřipadá vám to ani trochu podezřelé?“

„Chápu, jak to navenek vypadá. Musela byste ho ale znát.“

Už když jsem to říkal, zapochyboval jsem, jestli jsem excentrického Angličana opravdu znal. Prohlížel jsem věci v krabici a hledal náznak něčeho tajemného. Většina přístrojů vypadala, jako by je vyrobil puberťák trávící víkendy v kroužku radioamatérů. Jeden mi připomněl hračku z dětství, plastový rám se dvěma očnice-mi a vypínačem na pravé straně. Přiložil jsem si neumělé brýle k očím, zamířil pohled na Ráchel a cvakl vypínačem. Sice jsem se najednou díval přes jakýsi žlutý filtr, kromě toho se ale vůbec nic nezměnilo.

„K čemu to je?“ zeptala se Ráchel.

„Nejsem si jistý.“ Otočil jsem obličej směrem k čelnímu sklu a podíval se na silnici před námi.

Srdce se mi zastavilo. Skoro pravoúhle k zemi dopadal na čelní sklo audiny tenký zelený paprsek. Podobných jsem kdysi vídal spoustu v laboratořích MIT. Jinak už snad jen ve filmech u laserových zaměřovačů. Někdo na nás z oblohy namířil laser! Chtěl jsem vykřiknout a varovat Ráchel, jenže mi úplně vyschlo v krku. Natáhl jsem nohu, šlápl na brzdu a způsobil smyk.

Ráchel zaječela a pokoušela se nad vozem udržet kontrolu.

Znovu jsem se s pomocí brýlí snažil najít laser. Byl od nás asi pětatřicet metrů a mířil zpátky k autu jako prst boží. Audi se nakonec zastavilo na prašné krajnici.

„Proč jste to, sakra, udělal?“ osopila se na mě Ráchel.

Nejbližší úkryt představovala alej stromů asi padesát metrů od silnice. Člověk ozbrojený automatickou puškou by nás mohl bez problémů zaměřit dřív, než bychom k ní dorazili. Zvedl jsem brýle a přidržel je Ráchel před očima.

„Někdo se nás chystá zastřelit! Schovejte se na podlahu. Vlezte si, kam nejhlouběji dokážete.“

Zatímco se pokoušela dostat pod konzolu volantu, znovu jsem našel laserový paprsek. Čekal jsem, že se zaměří na mne, místo toho ale zůstal jako přilepený na čelním skle. Neprocházel dovnitř a zůstával jen na vnější ploše okna. Když jsem si v duchu prodloužil jeho dráhu, uvědomil jsem si, že nemíří na mne nebo na Ráchel, ale jen na přístrojovou desku.

„Kdyby nás chtěli zastřelit,“ přemýšlel jsem nahlas, „mohli to udělat i předtím, než jsem zapnul ty brýle.“

„Cože?“ zeptala se Ráchel.

„To není zaměřovač zbraně.“

„O čem to mluvíte?“

Klidně mohlo jít o navádění bomby, ale nejspíš ani pořádná panika by lidi z NSA nepřinutila shodit nějakou chytrou bombu na americkou dálnici. Měli přece tolik jiných možností. Najednou mi to došlo. Laser nás měl jen sledovat a odposlouchávat. Chvění čelního skla se přenášelo do přístrojů ve vrtulníku nad námi a jeho osádka mohla slyšet všechno, o čem jsme spolu mluvili.

„Vylezte! Sedněte za volant a ujíždějte pryč!“

Ráchel se protáhla zpátky na sedadlo, zařadila rychlost a najela na dálnici. Zelený paprsek se na okně ani nepohnul, jako by šlo o navádění nějaké zbraně rovnou z kosmu. Zvedl jsem z podlahy mapu, složil ji do malého obdélníku a třikrát jsem prstem poklepal na místo, kde jsme se právě nacházeli.

Ráchel přikývla.

Pak jsem špičkou prstu pokračoval pár mil po čtyřiašedesátce na východ až k malé okresce, která se na ni napojovala zleva. Tam jsem pak připsal: Tady zahněte.

Ráchel znovu přikývla a já se jí naklonil k uchu a zašeptal: „Zahněte tam, ať se děje, co se děje. Rozumíte?“

„Dobrá. To, co jste viděl, tam pořád ještě je?“

Podíval jsem se přes brýle a stiskl jí rameno. „Je to tam. Přidejte.“

Sešlápla pedál plynu až k podlaze.

kapitola 15

Geli Bauerová zůstala sama v kuchyni Davida Tennanta a společnost jí dělalo jen mrtvé tělo jejího milence. Před domem stále ještě parkovala dodávka firmy na čištění koberců a bylo slyšet hlučný vysavače. Podle všech standardních postupů už měla dát Ritterovu mrtvolu dávno odvézt, jenže nemohla. Snažila se pochopit, c0 se tu mohlo stát. Podle rány v Ritterově hlavě a směru, jakým těl0 padlo na zem, usuzovala, že byl zastřelen zepředu nebo možná jen lehce ze strany. Nedokázala si ale představit, jak by necvičeny člověk dokázal vyhrát střelecký souboj s bývalým příslušníkem elitní německé protiteroristické jednotky. Zbývaly dvě možnosti

Za prvé: Tennantovi se Rittera podařilo nějak překvapit a velmi přesně se trefil, zatímco se k němu zabiják otáčel.

Za druhé: Tennant nebyl tím, kým se zdál být.

Vychovali ho v divočině kolem Oak Ridge v Tennessee, takže by mohl umět docela slušně zacházet s puškou. Ne však s pistolí A kde se naučil hledat v místnostech mikrofony? Od Fieldinga? Nebo tyto vědomosti získal někde jinde? Jeho útěk z místa čin vyvolával i další otázky. Když dorazil tým v dodávce firmy na čištěn koberců, našel před domem zaparkovaný opuštěný saab Ráchel Weissové a prázdnou garáž. Druhý tým pročesal okolí a objevil Tennantovu accuru, ukrytou za nějakými keři u neobydleného domu. Půl hodiny trvalo, než se jim podařilo sehnat styčného důstojníka pro policii. Ten zjistil, že z jednoho z domů v ulici bylo odcizeno stříbrné audi A8.

Bez výsledků hlasové analýzy, která odhalila Fieldingův tajný telefonát od benzinové pumpy, by Tennant s Weissovou možná dokázali ze sítě vyklouznout. Jenže před čtyřmi dny si Fielding rezervoval chatku v Nags Head na jméno Lewis Carroll. V kombinaci s dopisem od Fieldinga, který prostřednictvím kurýmí služby FedEx Tennant předešlého dne dostal, to Geli stačilo, aby vyslala leteckou pátrací skupinu nad dálnici 64 směrem k Nags Head. A na ní se také podařilo Tennanta znovu objevit.

Zatímco se dívala na Ritterovu prostřelenou hlavu a vlasy od krve, zazvonil jí mobil. „Bauerová,“ ohlásila se.

„Tady je Vzduch Jedna. Vědí, že je sledujeme.“

„Jak jste vysoko?“

„Tři tisíce metrů. Určitě nás nemohli na obloze zahlédnout. Museli si všimnout paprsku.“

„Bez zvláštního vybavení to není možné.“

„Pak musí nějaké mít.“

„Co dělají teď?“

Zapraskání statické elektřiny. „Když si paprsku všimli, smykem zastavili na krajnici. Chvíli se schovávali pod přístrojovou deskou a pak se znovu rozjeli. Teď to kalí takových sto třicet a jedou dál na východ.“

„Co říkají?“

„Nic o cíli cesty.“

„Kde jsou pozemní jednotky?“ zajímala se Geli.

„Nejbližší je asi patnáct minut od nich.“

„Ozvu se vám zpátky.“ Rychle vytočila číslo Skowova šifrovaného telefonu. Odpověděl až po osmém zazvonění.

„Co se děje, Geli?“

„Tennant si všiml leteckého sledování. Pokouší se uprchnout.“

„Děláte si legraci? Vaši lidé ho ztratili?“

„Letadlo jeho vůz sleduje, mohli by ho ale ztratit.“

„Předpokládám, že je teď budete chtít zlikvidovat.“

Geli vycítila, že něco není v pořádku. „Dostala jsem to od vás rozkazem.“

„Situace se změnila.“

„Místo se změnilo. Situace ne.“

„Vůbec se mi to nelíbí. Jak byste to chtěla vysvětlit?“

Byrokrat, pomyslela si Geli posměšně. „Tennant se stal psychotickým. Zabil svého osobního strážce a unesl psychiatričku. Pokoušeli jsme se ji osvobodit.“

Následovalo dlouhé ticho. Pak Skow promluvil: „Godin udělal správně, když vás najal. Hodně štěstí při tom osvobozování.“

„Polib si,“ zamumlala si pro sebe Geli a zavěsila. Navázala spojení s letadlem a pozemními jednotkami.

„Vzduch Jedna, pořád ještě máte audi pod dohledem?“

„Potvrzuji. A určitě o nás vědí. Tennant se předkláněl a díval na oblohu.“

„Pozemním jednotkám: Přibližte se k nim, počkejte, až bude menší provoz, pak auto zastavte a zlikvidujte je.“

„Máme je zlikvidovat?“ zeptal se hlas s předstíraným klidem pilota stíhačky před akcí.

Geli se podívala dolů na Ritterovu mrtvolu a připomněla si poslední noc. Uvnitř ho stále ještě cítila živého. „Tennant nejspíš unesl svou psychiatričku. Nevíme to jistě. Jsme si ale jistí, že je vysoce nebezpečný, ozbrojený a že už zabil jednoho našeho muže. Rittera Bocka, což mluví samo za sebe. Neriskujte a chraňte především sami sebe.“

„Potvrzuji,“ ozvalo se několik hlasů.

„Pochopili jste mě?“

Následující ticho bylo výmluvnější než jakýkoliv souhlas. Právě proto najímala hlavně bývalé vojáky.

„Jdeme na to,“ ozval se mužský hlas.

„Vzduch Jedna mi bude všechno hlásit.“

„Dobrá.“

Geli se pousmála. Tennant s Weissovou se nedožijí večera.

kapitola 16

Zatímco se audi řítilo na východ, kontroloval jsem silnici za námi. Nejbližší automobil byl od nás nějakých dvě stě metrů a vypadal jako pick-up. Pochyboval jsem, že by mohl patřit NSA, jeden ale nikdy neví. Jestliže nás zaměřovali ze vzduchu, nemusely nás pozemní jednotky sledovat z bezprostřední blízkosti. Mohly být dokonce i před námi. Jednoduše se nedalo poznat, kdo nebo odkud nás pronásleduje. Při troše štěstí nás mohl laser z letadla najít jen pár minut předtím, než jsem si ho všiml.

Ráchel se naklonila a přitáhla mě k sobě, aby mohla zašeptat: „Myslím, že vidím nájezd. Je to dálnice pětačtyřicet.“

Zkontroloval jsem mapu. „Ano, jen to není dálnice. Zahněte tam.“

Zpomalila na osmdesát a uhnula vlevo na pětačtyřicítku.

„Šlápněte na to,“ vyzval jsem ji.

Sešlápla pedál plynu a po dvouproudé asfaltce uháněla stodva-cítkou. Nasadil jsem si na oči brýle a hledal laser. Na sjezdu nás ztratil, rychle se však znovu usadil na předním skle. Naklonil jsem se k Ráchel.

„Míříme k mostu přes řeku Cashie v místech, kde se vlévá do průlivu Albemarle. Hned za ním zahněte vlevo.“

„Řekněte mi kdy.“

A8 rvalo silnici jako hladový tygr. Během chvilky jsme projeli po mohutném mostě, jehož oblouk se klenul nad řekou Cashie. Předklonil jsem se, abych viděl na oblohu. Ve výšce tisíc pět set metrů tam letělo malé letadlo. V té chvíli se mi ulevilo, protože jsem se bál helikoptéry, která by mohla přistát na silnici a vyložit tým SWAT, po zuby ozbrojený automatickými puškami. Klasické letadlo by možná dokázalo dosednout na dálnici, v žádném případě ale ne na klikatící se silnici, na kterou jsme se měli brzy dostat.

Ráchel ukázala na křižovatku před námi. Přikývl jsem. Zpomalila jen natolik, aby dokázala zahnout, a dál se řítila po užší silničce, z obou stran obklopené hustým lesem.

„Podívejte na ty stromy,“ upozornil jsem ji a zapřel se rukama o přístrojovou desku.

Asi sto metrů před námi rostly po obou stranách mohutné duby, jejichž větve vytvářely nad silnicí klenbu. Když jsme pod ně vjeli, stočil jsem okénko a vyklonil se ven. V první chvíli jsem viděl jen větve. Pak se ale nad nimi zablýskl odraz letadla, které mezitím kleslo do výšky pěti set metrů a kopírovalo silnici kousek za námi. „Rychle!“ vykřikl jsem. „Ujedeme jim.“

„Jestli ještě trochu přidám, nejspíš to neuřídím.“

„Zatím vám to jde dobře.“

Tajné služby ke sledování obvykle využívaly spíš klasická letadla, protože mohla ve vzduchu vydržet o hodně déle než většina vrtulníků. Dnes se jim však tato strategie měla hrubě nevyplatit. Letadlo nebylo schopné manévrovat nad úzkou klikatící se silničkou, navíc ještě částečně zakrytou stromy.

Když Ráchel projela stodvacítkou další zatáčku, pneumatiky zakvílely. Odstředivá síla mne přimáčkla ke dveřím. Snažil jsem se pevně držet mapu a najít cestu do bezpečí. Kdybychom zahnuli na jednu z místních úzkých silniček, dostali bychom se zpátky přes řeku Cashie. Ne však po mostě. V místě, kde cesta řeku křížila, bylo kurzívou napsáno Přívoz. Mohlo to znamenat cokoliv, počínaje pramicí a konče větší bárkou.

Nasadil jsem si brýle a zkontroloval silnici vpředu. Laserový paprsek zmateně poskakoval asi sedmdesát metrů před námi, mizel a znovu se objevoval, jak se operátor na palubě letadla pokoušel vyrovnat s větvemi, které nás shora kryly.

„Před námi by měl být přívoz,“ oznámil jsem Ráchel. „Jestli se dostaneme přes řeku, mohli bychom se ztratit pozemním sledo-vačům.“

„Dobrá.“

„Každou chvíli bychom měli zahnout vlevo.“

„Fajn.“

„Tamhle!“

Ráchel stoupla na brzdu. Lekl jsem se, že dostaneme smyk, náhon na všechna čtyři kola však vůz udržel na silnici a Ráchel v poslední chvíli dokázala zahnout. Když jsme vyjeli z příkrovu stromů, úzká silnice se změnila na štěrkovou a v prudkém úhlu klesala, což svědčilo o tom, že se blížíme k vodě.

„Opatrně,“ snažil jsem se překřičet hluk štěrku, narážejícího zespodu do vozu.

Projeli jsme poslední zatáčkou a zůstali stát za obstarožním chevroletem Nova, zaparkovaným uprostřed cesty. Před vozem jsem zahlédl tmavou, líně tekoucí řeku, širokou možná osmdesát metrů.

„Žádný přívoz nevidím,“ hlesla Ráchel.

Ke střeše chevroletu byla přivázaná otlučená hliníková kánoe, lidi ale vidět nebylo. Zakryl jsem pistoli košilí, vystoupil a vydal se k řece.

Zaslechl jsem zvuk akustické kytary, melodie mi připomínala Beatles. Když jsem novu obešel, neuviděl jsem na zemi posedávat dva zanedbané pobudy, ale pár vysokoškoláků. Jeden byl blonďatý a temeno si před sluncem chránil kapesníkem. Druhý, tmavovlasý, brnkal na kytaru. Mávl jsem na ně a pokračoval dál k řece.

Přívoz pro tři osobní auta se právě vracel od protějšího břehu, z výfuku jeho motoru stoupal sloupec tmavého kouře. Na druhém břehu stál obytný přívěs a vedle něj krátká nájezdová rampa. Od ní vedla silnice a ztrácela se v nedalekém lese.

„Už jsme volali převozníkovi,“ ozval se jeden z chlapců za mnou.

Otočil jsem se a usmál se na ně. Blonďák s kapesníkem na hlavě měl basketbalové tričko a díval se na mne bystrýma zelenýma očima. Hráč na kytaru si mne nevšímal. Ramena měl ošklivě spálená od slunce. Ve Vzduchu se vznášel nezaměnitelný odér marihuany.

„Vodáci?“ kývl jsem hlavou ke kánoi na střeše novy.

Blonďák se usmál. „Tak nějak. Dneska jsme sjeli Chowan, ale teď už míříme domů. Do Tarboro. Na Cashie jsme se chtěli jen podívat.“

Zaclonil jsem si dlaní oči a podíval se na oblohu. Sledovací letadlo vrčelo mezi mraky a právě přelétalo přes řeku.

„Pěkně hraješ,“ pochválil jsem hráče na kytaru, který stále pomalu brnkal. Pak jsem se vrátil k audi.a nasedl.

„Přívoz už je na cestě.“

„To letadlo je pořád nad námi?“ zajímala se Ráchel.

„Ano.“

Vypadala, že toho na ni už bylo najeden den až dost. Když jsem se rozmrzele díval na zadek chevroletu, něco mne napadlo.

„Hned se vrátím.“

Vystoupil jsem, obešel novu a posadil se naproti oběma mladíkům. „Měl bych pro vás, kluci, takový návrh.“

„Jakej návrh?“ zeptal se blonďák.

„Moje manželka nikdy nejela na kánoi. Uviděla vaši lodku a dostala šílený nápad. Chtěla by na ní sjet řeku až k průplavu.“

Kytarista přestal hrát. „Právě jsme na cestě domů, člověče.“

„Vím, do Tarboro. Jenže jsem si říkal… Na kolik byste si tu kánoi cenili? Mně připadá jako starý Grumman.“

„Přesně tak,“ přitakal blonďák. „Patřila mému strýci. Řek bych, že by stála tak čtyři stovky.“

Všichni jsme sebou cukli, když přívoz přirazil k rampě na naší straně řeky.

Vstal jsem a cvrnkl do lana, kterým byla kánoe připoutaná k nárazníku vozu. „No, spíš dvě stovky,“ zasmál jsem se. „Jenže bych chtěl manželce udělat radost. Co takhle za pět?“

Blonďák ztěžka polkl. Určitě počítal, kolik trávy by si mohli za pět set dolarů v hotovosti koupit.

„Nechci tu ale nechávat auto. Co kdybyste mi ho odvezli?“

„Kam jako?“ zajímal se blonďák.

„Co takhle do Tarboro?“

Vypadal zmateně. „Jak si ho ale chcete vyzvednout?“

„Nastupovat!“ křikl na nás převozník se šedivými vlasy a v obnošených montérkách.

Vyndal jsem peněženku a odpočítal deset stodolarovek. „Za tisíc babek tě to nemusí zajímat.“

„Prdlajs,“ vyrazil ze sebe kytarista a vyskočil na nohy. Podíval se z novy na audi. Rachelina tvář byla v odrazu slunečních paprsků od čelního okna jen nezřetelná. „Je to vůbec váš auťák?“

„Je.“

„O co vám jde, člověče?“

„Nabízím tisíc babek za kánoi a odvoz auta. Troufáš si na to?“

Oba chlapci se podívali nejdřív na audi a pak jeden na druhého. „Patnáct stovek,“ prohlásil blonďák a obrátil se ke mně. „Za patnáct stovek vám ho odvezeme do Tarboro. Říkejte tomu třeba rizikový příplatek.“

Usmál jsem se. „Tak jo, patnáct stovek. Ale uděláme to přesně takhle.“

Nalodili jsme auta na přívoz a stařík odrazil zpátky do líného proudu. Jak jsme se dohodli, během převozu seděli oba chlapci ve svém chevroletu. Ráchel a já jsme zůstali v audi. Letadlo NSA bylo stále nad námi a kroužilo nad řekou. Přímo jsem cítil, jak se jednotlivé týmy Geli Bauerové sjíždějí do tohoto odlehlého cípu Severní Karolíny.

Když přívoz dorazil k druhému břehu, chevrolet z něj pomalu sjel a pokračoval po rampě na cestu. Ráchel ho následovala. Pak najednou novu rychle předjela a plnou rychlostí, jako by ji honil sám ďábel, vyrazila k lesu. Jakmile nás zakryly větve mohutných dubů, zastavila a čekali jsme, až nás mladíci dojedou. O dvacet vteřin později se chevrolet objevil v zatáčce a zabrzdil těsně za námi.

„Teď pohyb!“ křikl jsem na chlapce, když vystupovali.

Kánoe byla na střeše podložená žlutými kousky molitanu, aby nepoškrábala lak. Začal jsem rozvazovat jedno z pružných lan, blonďák ale vytáhl nůž a na obou koncích lodky je přeřízl. Chytil jsem příď, kytarista záď a společnými silami jsme ji ze střechy sundali a položili na zem. V poslední chvíli jsme ji však neudrželi a kánoe s hlasitým kovovým bang padla do štěrku. Blonďák se natáhl na zadní sedadlo, vyndal dvě dřevěná pádla a hodil je do kánoe. Když zvedl oči, všiml si něčeho za mnou a začervenal se. Otočil jsem se a uviděl za sebou stát Ráchel v džínách a bílé košili.

„Hej,“ prohlásila, „díky, kluci.“ Pak se na ně usmála tak, jak jsem to u ní ještě neviděl.

„Není zač,“ hlesl blonďák.

Hráč na kytaru sice Ráchel zamával, nic však neřekl, a já si uvědomil, že i když jí je už pětatřicet, dokáže Ráchel Weissová udělat dojem i na dvacetileté mladíky.

„Musíme vyrazit,“ připomněl jsem. „Vy taky, kluci.“

Předal jsem blonďákovi patnáct stodolarovek.

„bud mi platíte moc, nebo málo,“ zamyslel se. „No nic.“ Ukázal mezi stromy. „Když kánoi přenesete tudy, dostanete se po padesáti metrech k řece.“

„Díky.“

Došel k audi a sedl si za volant. Když jsem vyndával ze zadního sedadla Fieldingovu krabici, poklepal jsem mu ještě na rameno. „Kdyby vás někdo zastavil, řekněte mu popravdě, jak to bylo. O těch penězích, prostě všechno. Nikdo vám nic neudělá.“

„Klídek,“ přikývl.

Motor audi zahučel a vůz se rozjel tunelem mezi stromy. Kytarista v chevroletu se zasmál, potřásl hlavou a pomalu ho následoval. Hodil jsem Fieldingovu krabici do kánoe, chytil loď pravou rukou za příď a táhl ji mezi stromy. „Nemám zatlačit?“ zeptala se Ráchel. „Zvládnu to. Vy se dívejte po hadech.“ Od té chvíle ani na okamžik neodlepila oči od země. Stromy rostly tak blízko sebe, že bylo místy obtížné kánoi protáhnout, a během chviličky ze mě tekly potoky potu. Blonďák měl ale pravdu. Po pár metrech jsem ucítil hnijící brambory na poli a zahlédl zlatý odlesk slunce od vodní hladiny. Po dalších patnácti metrech už mi zbývalo jen protáhnout loď mezi dvěma cypřiši a spustit ji návodu. „Naskočte,“ vyzval jsem Ráchel. „Až úplně dopředu.“ Opatrně si stoupla na záď a přešla k přednímu sedadlu. Postrčil jsem loď do hlubší vody a když se začala vzdalovat od břehu, nasedl jsem dovnitř. Usadil jsem se na tvrdou lavici, chytil do ruky pádlo a vedl lodku blízko u strmého břehu.

„Zkusím zůstat pod stromy,“ vysvětloval jsem. „Dívejte se po letadle.“

Ráchel zaklonila hlavu a přivřela oči. Snažil jsem se pádlovat co nejtišeji a pozorně jsem poslouchal, vnímal jsem ale jen šepot vody kolem lodi.

„Vidíte něco?“

Zavrtěla hlavou.

Podíval jsem se po proudu řeky s oběma břehy hustě zarostlými cypřiši a borovicemi. Právě v této chvíli se nás pokoušela najít celá Národní bezpečnostní agentura se všemi svými zdroji a možnostmi. Tady jim ale byly v podstatě k ničemu. Poprvé za několik dlouhých hodin jsem se cítil klidnější.

„Máte nějaký plán, kam pojedeme?“ zeptala se Ráchel.

„Ne. Ale až tam budeme, tak to poznám.“

kapitola 17

Geli Bauerová seděla ve svém pohodlném křesle ve velínu bezpečnosti v podzemí budovy projektu Stvořitel a pravou rukou si pohrávala se dvěma hracími kostkami, které našla mezi Fieldin-govými osobními věcmi. Vzala si je pro štěstí, zatím jí ho ale moc nepřinesly.

Na monitoru vpravo sledovala, jak desítky agentů NSA s pomocí vysokozdvižných vozíků a rudlů stěhují citlivé přístroje a dokumenty do nákladáků u zadního vchodu. Kdyby se Tennant rozhodl vystoupit na veřejnosti, nechtěla, aby tu kongresmani našli cokoliv podezřelého.

„Tennant právě zajel ke krajnici a zastavil,“ ozval se jí ve sluchátkách mužský hlas. Patřil bývalému důstojníkovi námořnictva Evansovi, velícímu první pozemní skupině, která zahlédla ukradené audi.

„Pokusil se vůbec utéct?“ zajímala se Geli.

„Negativní. Když zjistil, že ho sledujeme, prostě jen zastavil.“

Geli se vývoj situace ani trochu nelíbil. „Vidíte na ně dobře?“

„Jen na muže.“

„Máte megafon?“

„Nepotřebujeme ho. Právě vystoupil z auta a má ruce nahoře.“

„Doktor Tennant?“

„Myslím, že to není on.“ Na lince zapraskalo. „Tohle je nějaký kluk.“

„Kluk?“

„Hipík. Kluk z vysoké.“

„Zastavili jste špatné auto!“

„Ne, poznávací značka souhlasí. Počkejte… Museli se někde vyměnit.“

„Kdo?“

„V tom zeleném chevroletu u přívozu byli dva kluci. Tennant a Weissová budou v tom druhém autě.“

„Zeptej se, sakra, toho kluka! Hned to zjisti!“

„Vydržte.“

Podívala se na monitory. Stěhováci z NSA právě přiváželi na nakládací rampu stojany s počítači. Stěhovat vybavení bylo opravdu nepříjemné. Kdyby jí dovolili zabít Tennanta ve stejnou dobu jako Fieldinga, nic se nemuselo stát.

„Tady je Evans,“ ozval se znovu hlas ve sluchátkách. „Jedou po řece.“

„Cože?“

„Ti kluci měli na střeše kánoi. Hliníkovou, nenatřenou. Tennant ji od nich koupil.“

Geli měla co dělat, aby vzteky nevybuchla. „Najděte ten chevrolet a zastavte ho. A zajistěte audi.“

„Rozkaz.“

„Vzduch Jedna, slyšíte mě?“

„Potvrzuji.“

„Začněte přelétat nízko nad řekou. Od přívozu až k průlivu Albemarle. Ani Tennant by se nerozhodl pádlovat proti proudu.“

„Nad řeku se vrátíme do pěti minut.“

„Pošlete pozemní jednotky po řece na obou březích.“

„Silnice vede jen po jednom břehu. Po severním.“

„Ježíši!“

„Budeme ji sledovat.“

Geli ukončila spojení a do mikrofonu řekla: „Skow, domů.“ Po prvním zazvonění se ozval: „Řekněte mi, že je máte.“

„Jsou pryč.“

„Jak to myslíte?“

„Tennant nám vyklouzl na přívozu. Jsou teď i s Weissovou v kánoi někde na řece Cashie.“

„Sakra, Geli. Jak jste to mohla takhle podělat?“

Geli zrudly tváře. „Chcete si promluvit o tom, co kdo podělal?“

„Nevyskakujte si na mě.“

„Jestli nám Tennant proklouzne mezi prsty, ztratíme nad událostmi kontrolu.“

„Nemusí k tomu dojít. Dejte mi čas.“

Zatímco Skow zvažoval situaci, Geli si na monitoru vyvolala mapu Severní Karolíny. Co Tennant udělá, když se teď dostal na vodu? Kam se vydá? Od přívozu k průplavu bylo asi osm kilometrů a na jižním břehu žádná silnice, z níž by se dala řeka kontrolovat. Jestli to Tennant ví, může s kánoí přirazit ke břehu v podstatě kdekoliv.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Skow.

„Chci hned teď satelitní záběry té řeky. Nejvyšší možné rozlišení. Autorizujte žádost a já dám NRO souřadnice.“

„Co dál?“

„Potřebuju další lidi. Nemám dostatek taktické síly pro pátrání v rozsáhlém a zalesněném terénu.“

„To bude problém. Dokud nebudeme mít připravený nějaký příběh pro veřejnost, nezískáme dostatek lidí.“

„Tak koukejte rychle nějaký vymyslet.“

„Poslechněte, Geli, i kdybychom je teď ztratili, zase tak moc se nestane. Chystám se vám začít předávat informace, díky nimž budeme před Tennantem o krok napřed.“

Vnitřní radar ji varoval. „Jaký druh informací?“

„Uvidíte, až je dostanete. Pocházejí z důvěryhodného zdroje.“

„Nic takového neexistuje. Je zdrojem NSA?“

„Ano.“

„Zatím mi agentura neřekla nic, na co bych se mohla spolehnout.“

„Teď se to změní. Mám naspěch. Je to z vaší strany všechno?“

„Ne. Chci znát pravidla dalšího postupu.“

Skow se slyšitelně nadechl. „Váš záchranný scénář mi vyhovuje.“

„To se vsadím. Chci rozkaz ke střelbě a k zabití.“

Skow neodpověděl.

Geli cítila, jak se v ní znovu vzmáhá hněv. „Podívejte, čekali jsme –“

„Nechte mě přemýšlet.“

„Proč jste, sakra, tak nerozhodný?“

„Počkejte… Jde o osvobození rukojmí. Máte dostatečné taktické zkušenosti. Nechám další postup na vašem uvážení.“

Geli nevěřícně zakroutila hlavou a zamumlala: „Nechcete si špinit ruce, co?“

„Tak vypadá tíha velení, slečno Bauerová.“

„Velení není tíha, Skowe, ale radost. Tíha je jednat s byrokraty, kteří si chtějí chránit vlastní zadek a později všechna rozhodnutí zpochybňují.“

Skow se lehce zasmál. „Mluvíte úplně stejně jako váš otec. Zmíním se mu.“

Poslední poznámka Geli zmrazila. „Udělejte to,“ řekla nakonec.

Poté, co Skow zavěsil, zůstala potichu sedět a lehce si třela jizvu na tváři. Takže Skow se s jejím otcem vídal častěji, než si až dosud myslela. To se jí nelíbilo. Ani trochu.

kapitola 18

Usilovně jsem pádloval už skoro hodinu, když jsem si všiml malé rampy pro spouštění člunů. Stála u paty mostu přes řeku Cashie, po němž jsme přejeli cestou k přívozu. Za tu hodinu řeka zmohut-něla a každou chvíli se musela otevřít do planiny kolem průlivu Albemarle. Na otevřené vodě by nás ze vzduchu mohli znovu zahlédnout. Sledovací letoun jsem sice už neviděl, nijak mne to ale neuklidňovalo. Zamířil jsem s lodí pod převislé větve na pravém břehu a zamyslel se. U rampy by mohlo být parkoviště. Dodávky a přívěsy na převážení lodí. Nejspíš rybářů, kteří si vyrazili za svým koníčkem na celý den.

Ráchel se na sedadle obrátila, dívala se na mne a pozorovala, jak pádluji. „Tohle už jste někdy dělal.“

„Co? Byl na útěku?“

„Pádloval v kánoi.“

Přikývl jsem. „S bratrem a otcem jsme často tábořili kolem Oak Ridge. Lovili a rybařili.“

Podívala se ke stromům na břehu. Slunce nám sice stále ještě svítilo do zad, mezi větvemi však už začínalo být šero.

„Jsme v bezpečí?“ zeptala se.

„Na chvíli. Lidé, kteří nás honí, jsou závislí na technice. Kdybychom byli někde v civilizaci, ve městě nebo na dálnici, už by nás dostali. Tady se síly trochu vyrovnávají.“

Rukou hladila modrobílý lem kánoe. „Co je zač ta Geli Bauerová, o které jste mluvil?“

Překvapilo mne, že si její jméno zapamatovala. Pak mi ale došlo, že nikdy nezapomněla nic z toho, co jsem jí říkal. „Zabiják. A teď jde po nás.“

„Jak víte, že je zabiják?“

„Nějakou dobu sloužila v armádě. Umí dobře arabsky, takže ji před zahájením Pouštní bouře poslali se speciálními jednotkami do Iráku. Vyslýchala tam zajaté vojáky Republikánské gardy. Dva zajatce popravila, protože by její jednotku zdržovali během postupu. Podřízla jim krky. Dokonce i na vojáky z Delta Force to byla silná káva.“

„Ženy tedy nejspíš došly dál, než si feministky vůbec dokáží představit.“

„Ne. Ženské vražedkyně se objevovaly i ve starověku. Geli to jednou vysvětlovala Ravimu Narovi.“

„Tipovala bych ji na sociopatickou osobnost.“ Ráchel se pustila bortu a začala se škrábat na krku.

„Určitě by vás jako případ zaujala.“

„Myslíte si, že Fieldinga zabila ona?“

„Ano. Určitě toho ví dost o drogách, které dokáží zabít s dokonale simulovanými příznaky mrtvice, a má neustálý přístup ke všemu, co se kolem Stvořitele objeví. K jídlu, k vodě, prostě ke všemu.“

Usilovně jsem zabíral pádlem a most se přibližoval. Ráchel si prohlížela masivní konstrukci přes řeku. Každých pár vteřin po ní projelo auto. Ten most představoval civilizaci. Přestal jsem pádlovat, protože mne už bolely všechny svaly v těle. Kolem se rozhostilo skoro dokonalé ticho.

„Slyšíte ty ptáky?“ zeptala se Ráchel.

Zaposlouchal jsem se, ale to, co mi do uší proniklo, nebyl zvuk přírody. Po řece ke mně doléhalo bručení. Mohlo jít o motorový člun, jenže mi bylo jasné, že není.

„Co se děje?“ nechápala Ráchel. „Vypadáte polekaně.“

Pozoroval jsem pravý břeh a hledal místo, kde bych k němu mohl s kánoí přirazit. Kdyby nad řekou přelétalo malé letadlo, převislé větve stromů by nás zakrýt nedokázaly. Hluk motoru se stával hlasitějším. Teď už ho zaslechla i Ráchel.

„Je to někde blízko,“ konstatovala.

Blížili jsme se k vykotlanému stromu, spadlému do řeky. Jeho suché větve se z hladiny natahovaly jako ruce mrtvoly. Prostor, kde mezi kmenem a břehem zůstalo místo k proplutí, byl přímo stvořený k tomu, aby na nás při neopatrném manévrování spadl z větví číhající jedovatý ploskolebec. Přesto jsem tam kánoi nasměroval a připadal si přitom jako Hawkeye z Posledního Mohykána. Doufal jsem, že budeme mít alespoň trochu štěstí.

Pár vteřin poté, co jsme se dostali pod větve, se z hukotu blížícího se motoru stal řev. Opatrně jsem se podíval mezi stromy a zahlédl přesně to, čeho jsem se nejvíc bál. Malé letadlo, letící deset metrů nad řekou jako piloti ve Vietnamu při podpoře výsadku z řeky.

„Neuvidí nás, že?“ ujišťovala se Ráchel.

„Bez termovize asi ne. Jenže ji mohou mít. Lehněte si na dno.“

Sklouzla ze sedačky a položila se. Vmáčkl jsem se vedle ní. V hluku motoru letadla hliníková kánoe vibrovala. Zůstali jsme raději ležet, kdyby se snad letoun otočil a vrátil se. Jenže se nevrátil.

Posadil jsem se zpátky na sedadlo a pádloval směrem k mostu.

„Nevěřím, že se to doopravdy děje,“ prohlásila Ráchel. „Nedokážu se smířit s tím, že mě honí a chce mě zabít ženská, kterou jsem v životě neviděla. Jak si to může dovolit?“

Vzpomněl jsem si na své poslední setkání s Bauerovou. „Myslí si, že k sobě máme hodně blízko. Je přesvědčená, že jste se do mě zamilovala.“

V zapadajícím slunci jsem si všiml, že se Ráchel začervenala. „Kvůli tomu polibku u Lu Li?“

„Nejenom proto. Když mě Geli včera vyslýchala, řekla mi, že se s nikým nescházíte.“

„Jak by to mohla vědět?“

„Věděla o všech, se kterými jste šla na rande, a i kdy jste s nimi přestala chodit: Ví, kdo vás učil na střední a co vám máma vařila, když jste byla nemocná.“

„Co jste jí řekl na to, že jsem do vás zamilovaná?“

„Že si myslíte, že jsem schizofrenik.“

Ráchel se zasmála, v očích ale měla smutek.

Rozhlédl jsem se po obou stranách řeky a hledal další plavidla. Žádná jsem neviděl a nijak mne to nepřekvapilo. Rybáři si většinou k lodím kupují silné závěsné motory, aby se co nejrychleji dostali na vzdálená loviště. Zabral jsem pádlem a nasměroval kánoi k rampě.

„Zastavíme tady?“ zajímala se Ráchel a prohlížela si rampu.

„Ano. Až přirazím ke břehu, zůstaňte v lodi. Brzy se vrátím.“

„Co chcete dělat?“

„Porozhlédnout se.“

Zajel jsem s kánoí vedle rampy, skočil na mělčinu a brouzdal ke břehu. Štěrkové parkoviště se rozkládalo od lesa vpravo až k mohutným betonovým pilířům mostu vlevo ode mne. Žádné lidi jsem nespatřil, jen asi čtyřicet metrů od rampy řadu zaparkovaných pick-upů s přívěsy pro čluny. Došel jsem k nim a prošel mezi dvěma vozy.

Sehnul jsem se a u obou prohlédl podběhy nad mohutnými koly. Hledal jsem náhradní klíčky, nic jsem ale nenašel. Obešel jsem pick-up nalevo a zkontroloval jeho zbývající dva podběhy. Nic. Ani s dalšími dvěma vozy jsem štěstí neměl. Dalším na řadě byl kaštanově červený dodge RAM. V podbězích jsem zase nic nenašel, proto jsem změnil taktiku. Protáhl jsem se mezi zádí vozu a prázdným přívěsem za ním, sáhl pod nárazník a přejel prsty po jeho kovové obrubě. Něco mi se škrábavým zvukem sklouzlo do dlaně.

Magnetický držák klíčů.

Malou černou krabičku jsem otevřel a našel v ní klíčky od dodge a od zámku oje přívěsu. Rychle jsem přívěs odpojil, nasedl do vozu a nastartoval.

Když jsem přijel k rampě, Ráchel se v kánoi skrčila, protože mne za volantem nepoznala. Zahnul jsem vlevo, abych se svým okénkem dostal co nejblíž k ní.

„Vezměte Fieldingovu krabici!“ křikl jsem. „Rychle!“

S krabicí v náručí Ráchel svižně vyskočila z kánoe a s cákáním vyběhla z vody. Seběhl jsem ke břehu, nabral do hrsti bláto a zamazal jím část poznávací značky. Umyl jsem si v řece ruce, uložil Fieldingovu krabici na zadní sedadlo a pomohl Ráchel nasednout si vedle mne.

„Vytrhl jste dráty ze spínací skříňky?“ zajímala se.

„Nevěděl bych jak na to. Díkybohu jsou rybáři čestní chlapi a důvěřují si. Kradu jen nerad, věřte mi.“

„Budu se modlit za odpuštění. Tak jedem.“

Nechali jsme za sebou oblak zvířeného prachu a vyrazili z parkoviště.

„Pořád ještě míříme do Nags Head?“ zeptala se Ráchel.

„Ne. Mohli by tam na nás čekat. Můžu použít váš mobil?“

Z kapsy vyndala stříbrnou motorolu a podala mi ji. Zpaměti jsem vytočil číslo Bílého domu. Fielding mi už před časem doporučil, ať si ho zapamatuji.

„Koho voláte?“ zajímala se Ráchel.

„Prezidenta, aspoň doufám.“

„Vždyť jste říkal –“

„Chci vědět, co se stane.“

Spojovatelka se ozvala po druhém zazvonění. „Projekt Stvořitel,“ řekl jsem. Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo cvaknutí a muž, s nímž jsem mluvil den předtím: „V jaké záležitosti voláte?“

„Tady je David Tennant. Musím mluvit s prezidentem.“

„Počkejte, prosím, na lince.“

V telefonu syčelo a praskalo a mně bylo jasné, že každá další vteřina zvyšuje pravděpodobnost, že se NSA podaří Rachelin telefon zaměřit.

„Tak co?“ zeptala se.

„Počítejte do čtyřiceti. Nahlas.“

Právě byla u pětatřiceti, když se ozval hlas s novoanglickým přízvukem: „Doktore Tennante?“

„Ano.“

„Tady je Evan McCaskell. Mluvím s vámi z paluby Air Force One.“

Srdce mi poskočilo. „Pane McCaskelle, musím mluvit s prezidentem.“

„Právě má na telefonu britského ministerského předsedu. Bude vám k dispozici během pěti minut.“

Nemohl jsem zůstat pět minut na lince se zapnutým telefonem.

„Počkáte?“ zeptal se McCaskell. „Prezident ví, že se s projektem Stvořitel něco děje, a moc by si s vámi chtěl promluvit.“

„Nemůžu čekat. Zavolám do Bílého domu za sedm minut.“

„Řeknu jim, aby vás přepojili přímo sem.“

Stiskl jsem KONEC a srdce mi bušilo.

Ráchel mi položila ruku na rameno. „Dobré nebo špatné zprávy?“

„Nevím. Mluvil jsem s McCaskellem. Tvrdil, že prezident se chce se mnou spojit, jenže je jasné, že už“ dostali zprávy od někoho jiného. Nejspíš od Johna Skowa. Vědí jen to, co Godin chtěl, aby se dozvěděli.“

„Jsou zpátky ve Státech?“

„Na palubě Air Force One.“

„Vracejí se z Číny?“

„Ne. Měli tam být pět dní a pak se ještě na den zastavit v Japonsku. Včera jsem si to ověřoval. Tahle cesta je připomínkou Nixo-novy návštěvy ve dvaasedmdesátém. Taková repríza, tentokrát ale bez napětí studené války.“

„Co jim řeknete, až jim znovu zavoláte?“

Zavrtěl jsem hlavou. Prezidenta Billa Matthewse vynesla do prezidentského křesla z funkce senátora za Texas vlna nespokojenosti s vládou demokratů. Nikoho to tehdy nepřekvapilo víc než mého bratra Jamese, který Matthewse znal ještě ze studií na Yale. Podle jeho názoru měl Matthews sice charisma, nikdy ale nepatřil k těm nejehytřejším ani nejrychlejším štikám v rybníku. Jako senátor se do značné míry spoléhal na své poradce a nic na tom nezměnil ani v Bílém domě. Obecně však panoval názor, že jak na domácí, tak i na zahraniční frontě odvádí dobrou práci. Setkal jsem se s ním v Oválné pracovně a pak znovu na recepci v Georgii, kde jsem podle své knihy natáčel seriál. Jak se na mne pamatoval? Jako na doktora s nosem nahoru, jehož bratra míval rád? Nebo jako na pomateného paranoika, jak mne s největší pravděpodobností vykreslil Skow?

Řídil jsem po dálnici 64 a přemýšlel, dokud nenastal čas znovu zavolat. Když jsem se tentokrát představil, spojili mne takřka okamžitě.

„Doktore Tennante?“ ozval se prezident.

„Ano.“

„Tady je Bill Matthews, Davide. Vím, že jsme se už nějakou dobu neviděli, ale jsem rád, že jste se mi ozval. Tak povídejte.“

Zhluboka jsem se nadechl a šel rovnou k věci. „Pane, je mi jasné, že jste už nejspíš zaslechl řeči o mém duševním zdraví. Chci, abyste věděl, že jsem stejný, jako když jsme se naposledy setkali v Oválné pracovně. Takže mne, prosím, předem nezavrhujte. Včera ve své kanceláři v budově Stvořitele zemřel Andrew Fielding. Jsem přesvědčený, že byl zavražděn. Dnes se někdo pokusil zabít i mne. Do mého domu přišel muž s pistolí a musel jsem ho v sebeobraně zastřelit. Projekt Stvořitel se naprosto vymkl zpod kontroly a myslím, že za to mohou Peter Godin a John Skow.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Pane prezidente?“

„Slyším vás, Davide. Podívejte, ze všeho nejdřív vás musíme dostat na nějaké bezpečné místo.“

„Žádné takové neexistuje.“

„Někde přece bezpečí být musí, nebo ne?“

„Ne v případě, že po vás jde NSA.“

„S NSA si nedělejte starosti. Mohu zařídit, aby vás někde vyzvedli lidé z Tajné služby Bílého domu. Odvezou vás na bezpečné místo, kde budete moci počkat, než se vrátím.“

Znělo to lákavě, věděl jsem ale, že nemohu riskovat žádnou schůzku. Dostat se na ni živý by bylo v podstatě nemožné. „To nemohu, pane.“

„Nevěříte snad Tajné službě?“

„V tom to není. Problém je v tom, že neznám žádného jejího agenta osobně.“

„Chápu.“ Ticho. „Tak si domluvíme nějaký kód nebo signál, co vy na to?“

„Neutajili bychom ho před NSA. Nic podobného nepřipadá v úvahu.“

„Vždyť si ho můžeme dohodnout hned teď:“

„Musíme předpokládat, že tento hovor NSA odposlouchává. Mohou ho zachytit přímo v Číně.“

Matthews si povzdychl. „Dobrá, Davide. Řekněte, věříte Ewa-nu McCaskellovi?“

Chvíli jsem přemýšlel. Dokud mi McCaskell nezavolal zpátky domů, nevěděli lidé z bezpečnosti projektu, jestli jsem s prezidentem nemluvil. Kdyby byl McCaskell s někým z nich ve spojení, určitě by jim to řekl už dřív. „Věřím mu. Musel bych se s ním ale sejít osobně.“

„Dobrá. V tom případě se ovšem budete muset skrývat, dokud se nevrátíme. Pak vás McCaskell s lidmi z Tajné služby vyzvedne. Jste schopný se během čtyř dnů dostat do Washingtonu?“

„Jsem. Mohu se vás, pane prezidente, na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Věříte tomu, co jsem vám řekl?“

Matthews odpověděl poněkud méně nadšeně. „Nebudu vám, Davide, lhát. John Skow tvrdí, že doktor Fielding zemřel přirozenou smrtí a že jste ve svém domě zastřelil pracovníka bezpečnostního oddělení, aniž by vám k tomu dal záminku. Také tvrdí, že jste unesl svou psychiatričku.“ Překvapením jsem zamrkal. Skow se tedy nakonec dopustil

„Vydržte, pane.“ Předal jsem telefon Ráchel. „Řekněte mu, kdo jste.

Váhavě si ode mne telefon vzala a přiložila k uchu. „Tady je doktorka Ráchel Weissová… Ano… Ne, pane. Jsem s doktorem lennantem ze své vlastní vůle… Správně. Ano, někdo se nás pokouší zabít… Ano, pane, předám.“

Vrátila mi telefon zpátky.

„Pane prezidente?“

„Jsem tady, Davide. Podívejte, nejsem si jistý, co si o tom všem mam myslet. Vím ale, že jste dobrý člověk, a chci se s vámi setkat a poslechnout si vás.“

Nakonec jSem přece jen pocítil lehkou úlevu. „Děkuji, pane. U nic víc nežádám.“

„Dostaneme se k tomu hned, jak se vrátím. Zatím klid a nohy v teple, Dave.“ }

I přes knedlík v krku jsem se musel zasmát. Jako by promluvil muj bratr. „Děkuji vám, pane prezidente. Uvidíme se.“ Stiskl jsem KONEC.

RMChd m“6 sledovala s očekáváním. „Co si o tom myslíte?“

„Myslím, že jsme na tom lépe než před pěti minutami. Na co se vas ptal?“

„Jestli mě tu nedržíte násilím. Také mě požádal, abych na vás dávala pozor. Bože, nemůžu tomu uvěřit. Co budeme další čtyři dny dělat?“

Sešlápl jsem pedál plynu a zrychlil na sto dvacet. „Pojedeme do Oak Ridge.“

„Do Tennessee?“

„Jo. Znám to tam lépe než kdekoliv jinde na světě. Deset kilometru za městem se můžete ztratit v divočině. Žádní policajti, adna televize, kde ukazují fotky hledaných uprchlíků a kradených aut. Nic takového.“

„Jak je to daleko?“

„Osm hodin.“ Předjel jsem pomalu se vlekoucí auto a zařadil se zpátky do pruhu. „Udělejte si pohodlí a zkuste se vyspat.“

„Nedokážu spát v autě.“

„Tohle je dodávka.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl.“

Když se nám podařilo zmizet sledovacímu letadlu a promluvit s prezidentem, opanovala nás vlna nadšení a úlevy. Jenže nám neměla dlouho vydržet. „S tím spánkem si nedělám legraci. Ráno budete potřebovat opravdu hodně sil.“

„Na co?“

„Na hory.“

kapitola 19

Geli Bauerová cítila, jak jí adrenalin pulzuje v žilách, a honičkou měla všechny nervy napnuté až k prasknutí. Protože musela zároveň vést lov na Tennanta a Weissovou a organizovat hledání Lu Li Fieldingové, začínali jí docházet lidi. Jakmile ji však začal trápit nedostatek personálu, vzpomněla si na iráckou poušť, kde jí z celého oddílu zůstalo jen osm příslušníků elitní jednotky Delta Force.

Dalším problémem se ukázala být Jutta Kleinová, německá expertka na magnetickou rezonanci. Evidentně využila situace, kdy byla pozornost strážců zaměřena jiným směrem, odjela do Atlanty a nasedla na let Lufthansy do Německa. Německá vláda sice slíbila „plnou součinnost“, Geli ale bylo jasné, že Kleinovou i její nově nabyté znalosti doma přivítají s otevřenou náručí.

Geli se s křeslem otočila. Někdo, kdo znal platný kód, vstoupil do řídící místnosti. Ze stínu se vynořil John Skow ve svém neodmyslitelném obleku od Brooks Brothers a oči se mu leskly – strachem nebo vzrušením.

„Co tu děláte?“ zeptala se. „Co se stalo?“

Skow si přitáhl křeslo naproti Geli a svýma skoro ženskýma rukama se opřel o opěradlo.

„Tennant právě mluvil s prezidentem. Matthews byl na palubě Air Force One, na cestě z Pekingu do Sanghaje. Hovor jsme zachytili během rutinního sledování rádiového provozu nad Čínou a právě se nám ho podařilo rozkódovat.“

Geli připadalo, že na ni otevřel dvířka roztopené pece. Bylo jasné, že o něčem podobném Skow nemohl mluvit po telefonu. „Co říkal?“

„Prezident chtěl, aby Tennanta někde vyzvedli agenti Tajné služby, Tennant se ale na návnadu nechytil.“

„Věří Matthews naší verzi? Nebo Tennantovi?“

Skow si skousl dolní ret, jako by zvažoval okolnosti. „Řekl bych, že se přiklání k té naší. Jenže Tennantovi slíbil, že ho vyslechne.“

„A jak to chce udělat?“

„Tennant se má po prezidentově návratu sejít s Ewanem Mc-Caskellem a někým od Tajné služby. McCaskellovi nejspíš důvěřuje.“

„Kdy se prezident vrací?“

„Za čtyři dny.“

„Rovnou do D. C?“

„Ano.“

„Výborně.“

„Jak to?“

Geli už se připravila na možnost, že se Tennant vypraví právě do Washingtonu. „D. C. nám poskytne perfektní kulisy pro likvidaci Tennanta. Odteď se musíme ze všech sil snažit o jeho diskreditaci. Budeme tvrdit stále totéž: Tennantovy neurologické potíže zhoršily jeho psychózu. Zastřelil svého bodyguarda a unesl doktorku Weissovou.“

„A?“

„Teď půjde po prezidentovi.“

Skow se na ni podíval zúženýma očima. „Jenže s Matthewsem před chvílí mluvil. A ničím mu nevyhrazoval.“

Geli obrátila oči v sloup. „Tennant řekne cokoliv, jen aby se k muži, kterého se chystá zabít, dostal co nejblíž. Když ho vykreslíme jako pomateného atentatníka, můžeme na něho poštvat každého poldu v D. C. A jestli se nám z něho podaří udělat Lee Harveye Oswalda, Tajná služba nedovolí, aby se k prezidentovi přiblížil.“

„Elegantní strategie. Jaké budeme mít v ruce důkazy?“

„Máme stovky hodin nahrávek z Tennantova domu a kanceláře. Zůstal nahoře ještě Godin čtyřka?“

„Nevšiml jsem si. Proč?“

„Se správným programem od NSA a s Godinem čtyřkou můžeme poskládat dokonalou slovní výhrůžku vůči prezidentovi a nikdo nám neprokáže, že není pravá.“

Skow se potěšené pousmál. „To je dobré, Geli. Opravdu dobré.“

„Proto tu jsem. Otázka je, jestli se Tennant vypraví rovnou do Washingtonu, nebo se bude čtyři dny schovávat?“

„Mé zdroje říkají, že ne,“ prohlásil Skow. „Mám krátký seznam míst, kam by mohl zamířit, a Washington je až na posledním místě.“ Geli se celá napnula vzteky. „Kdo je, do hajzlu, ten zdroj?“

„To vám nemohu říct. Promiňte.“

„Ale tvrdí, že Tennant utíká jinam než do D. C?“

„Ano. Copak to ale není jasné? Proč by měl riskovat a vyrazit rovnou do Washingtonu, když se schůzka má uskutečnit až za čtyři dny?“

„Protože zná lidi, kteří mají dobré styky. Ministra zdravotnictví, ředitele Národního zdravotního ústavu, politiky ze svého státu. Mimochodem, senátor Barrett Jackson je předsedou Komise pro dohled nad tajnými službami. Proboha, vždyť ten si může zjednat přístup do Oválné pracovny jediným telefonátem. Kdyby se Ten-nantovi podařilo někoho jako Barretta Jacksona přesvědčit, že není šílený…“

„Chápu. Dobrá. Stejně si nemůžeme být jistí, kam uteče. Navíc nám náš příběh na něj pomůže nasadit veškeré federální zdroje a hlídat ostatní místa.“

„Fajn. Postarejte se o média. Zároveň upozorněte všechny, s kým se Tennant stýkal, že by se mohli dopustit federálního zločinu. Zdůrazněte jeho duševní nerovnováhu. Dokážete to alespoň trochu civilizovaně?“

Skowovy úzké rty se roztáhly do čehosi, podobného úsměvu. „Proto jsem tady.“

Geli přikývla a najednou se cítila lépe. „Měl byste teď jít nahoru a ujistit se, že je Godin čtyřka zapnutý. Nebo ho sem dát rychle nastěhovat zpátky.“

Skow se nikdy předtím Geli nedotkl, tentokrát se však natáhl a položil jí ruku na zápěstí. „Máte čtyři dny, abyste zabila Tennan-ta a Weissovou. Pak to převezmou lidé od Tajné služby a ti se budou ze všech sil snažit dostat ho živého.“

„Proto se musíte postarat, aby mu nikdo nevěřil ani slovo.“

Skow přikývl. „Přesně tak.“

„Nebojte se,“ uklidňovala ho Geli. „Prezident se s Tennantem už nesejde. Do čtyřiadvaceti hodin doktor skončí stejně jako jeho brácha.“

kapitola 20

Než jsme dorazili do Raleighu, setmělo se. Dálnice 64 se změnila na 1-40, projeli jsme přes výzkumný park Třiangle a zamířili na západ k Tennessee.

„Podívejte se na to,“ prohlásila Ráchel, zatímco pozorovala, jak se kolem nás míhají světla na známých místech. „Když je taková tma, skoro bych uvěřila, že mě vysadíte doma v Durhamu, budu moct vejít dovnitř a uvařit si hrnek čaje.“

„Jenže víte, že to nejde.“

Dlouho si mne prohlížela a pak si ve tmě povzdychla.

„Je mi líto, že jste se do toho namočila,“ ozval jsem se. „Ještě jsem se vám vlastně ani neomluvil.“

„Sama jsem se tak rozhodla.“

„Ne. Začalo to, když jsem si vás vybral za psychoanalytičku.“

Únava v Rachelině tváři mi prozradila, že je zvyklá vypořádávat se s lidmi, kteří obviňují sami sebe. „Nepokoušejte se mě přesvědčit o nezvratnosti osudu. Kdyby někde v Malajsii zamával motýl křídly předtím, než jste mi zavolal, možná byste si vybral někoho jiného. Tak to prostě v životě chodí.“

Sám jsem se mnohokrát podobnými konstrukcemi uklidňoval, tentokrát jsem jim však nevěřil. „Ne. Vybral jsem si vás, protože jste nejlepší v tom, co děláte. Psychoanalytici nejsou jako psychologové a nenarazíte na ně na každém rohu. Vím, že to bude znít dětinsky, ale mám dokonce dojem, že jsem vás z nějakého důvodu měl najít.“

Podívala se na mne nekonečně chápajícíma očima, za nimi jsem ale cítil bolest. Nejspíš jsem udeřil na citlivou strunu. Když znovu promluvila, byl její hlas prostý jakýchkoliv emocí.

„Je jednoduché říkat si, že to, co se stalo, se stát mělo. Uklidňuje to. Dává nám to pocit, že existuje nějaký vyšší záměr. Myslela jsem si, že já a můj manžel patříme k sobě. Jenže to nebyla pravda. Šlo jen o chybu, kterou jsem se pokoušela ospravedlnit. Patetické, opravdu.“

„Patetické? Vždyť jste díky manželství získala syna.“

„Který zemřel vystrašený a v bolestech, když mu bylo pět let.“

Z tónu jejího hlasu jsem vycítil varování. Během let lékařské praxe jsem viděl umírat mnoho dětí a vím, jak to jejich rodiče vnímají. Někteří se nikdy nedokázali vzpamatovat. Dokonce ani nemocniční personál nebyl vůči bolesti imunní. Profesionální brnění se tváří v tvář trpícím dětem rozpouštělo. Pro mne se toto utrpení, bolest neviňátek, stalo jednou z překážek víry v Boha.

„Se synem jste si navzájem dali pět let nekonečné lásky. Byla byste raději, aby se nikdy nenarodil, kdybyste tím mohla oba dva uchránit od bolesti na konci?“

Ráchel na mne vrhla rozzlobený pohled. „Dokážete říkat cokoliv, že ano? Neuznáváte vůbec žádné hranice.“

„Ne, když mám právo je překročit.“ Mluvil jsem o ztrátě vlastní dcery a Ráchel to věděla.

Znovu se zadívala okénkem ven. „Nebudeme o tom mluvit.“

„Nemusíme mluvit vůbec o ničem. Potřebujeme ale zásoby. Chtěl bych zastavit u Wal-Martu ve Winston Salemu nebo v As-hevillu. Mají tam celonoční provoz. Takže máte pár hodin, abyste se prospala.“

„Jsem k smrti unavená,“ přiznala.

„Pojďte sem.“

„Cože?“

„Uložte se.“

„Vám na rameno?“

„Ne. Budte odvážná. Lehněte si a položte mi hlavu do klína.“

Zavrtěla hlavou, nebylo to však odmítavé gesto. Dál jsem sledoval silnici. Za chvíli se zula, složila nohy na sedalo a hlavu mi položila na pravé stehno. Cítil jsem, že má otevřené oči, dolů jsem se ale nepodíval. Pravou rukou jsem ji hladil na čele a ve vlasech.

„Připomíná mi to dobu, kdy jsem byla malá holka,“ ozvala se.

„Nemluvím s vámi. Zavřete oči.“

Za chvíli usnula.

Do Ashevillu jsme dorazili v půl jedenácté v noci. Jasně osvětlený Wal-Mart připomínal oázu ve tmě. Uhnul jsem z mezistátní silnice. Ráchel měla stále hlavu v mém klíně a pravou nohu už jsem skoro necítil. Když jsem promluvil, neodpovídala. Měl jsem chuť nechat ji v dodávce a vypravit se do Wal-Martu sám, nechtěl jsem ale, aby se probudila sama uprostřed prázdného parkoviště. Také se mohlo stát, že místní policie už o ukradeném pick-upu dostala hlášení. Abych zamezil nebezpečí, že nás zatknou, až budeme z obchodáku odcházet, raději jsem Ráchel probudil a nechal ji stát uvnitř prosklených dveří, odkud mohla zahlédnout každého, kdo by o našeho cihlově červeného dodge projevoval podezřele velký zájem.

Zamířil jsem rovnou do oddělení sportovních potřeb a k neobsazené pokladně začal snášet jednu věc za druhou. Stan pro dvě osoby. Spacáky. Krosny. Petrolejku, kamínka a palivo. V dalším regálu jsem našel dvě lovecké maskovací kombinézy, přilby, holínky a teplé spodní prádlo. A konečně o regál dál jsem objevil kuši, osm šípů a toulec. Hromadu jsem doplnil o kompas, dalekohled, lovecký nůž, tablety na dezinfekci vody, několik kapesních svítilen a dvě vysílačky na baterie. Pak jsem se vypravil najít někoho, kdo by mi nákup spočítal.

Mladé Mexičance se zdálo podezřelé, že platím v hotovosti. Zatímco kontrolovala pravost všech stodolarovek, zaběhl jsem ještě do oddělení drogerie a donesl zubní kartáčky, pastu a mýdlo. Celkem jsem udělal nákup za 1429 dolarů a 84 centů. Po zaplacení jsem vozík odtlačil k východu, nechal ho hlídat Ráchel, vzal si další a zajel do oddělení potravin. Tam jsem do něj naházel tolik základních potravin, že by nám vydržely na celé týdny, a několik balení pitné vody. Když jsem znovu dojel k pokladně, napadlo mě, jak je nádherné, že mohu v noci sjet z dálnice a na jediném místě nakoupit všechno, co budu potřebovat k dlouhodobému přežití v divočině. Otec si nic podobného ani nedokázal pjedstavit.

Ráchel na mne kývla, že je všechno v pořádku, a hned se mi lépe dýchalo. U východu z obchodního domu mne ještě zastavil pracovník bezpečnostní služby, chtěl však jen zkontrolovat účtenku s obsahem vozíku. O deset vteřin později už jsme byli na parkovišti. Naházel jsem nákup na zadní sedadlo, pomohl Ráchel nastoupit a znovu zamířil k 1-40.

Těsně před nájezdem na mezistátní jsem ještě zahnul na parkoviště motelu Best Western a na jeho konci zastavil mezi dvěma dodávkami. Jedna z nich byl modrý dodge s přívěsem na koně. Odšrouboval jsem z něj poznávací značku a vyměnil ji za tu z našeho cihlově červeného. Pak jsem po rampě najel na 1-40 a pokračoval na západ k hranici Tennessee, která probíhala kdesi v Apalač-ských horách před námi.

Ráchel po chvíli znovu usnula, jemně chrápala a hlavu měla položenou v mém klíně. Naladil jsem stanici s Davidem Grayem a dovolil očím odpočinout, takže vnímaly jen kraje silnice. Mířili jsme do mé minulosti, do lesů mého mládí, světa podivných kontrastů a nesmazatelných vzpomínek. Národní laboratoř v Oak Ridge patřila k technologicky nejlépe vybaveným místům v zemi, přesto se nacházela uprostřed hustě zalesněné divočiny. Chodil jsem tu do školy s dětmi nejehytřejších mužů a žen z Chicaga a New Yorku, ale i s potomky místních starousedlíků, kteří nikdy neopustili hranice okresu, v němž se narodili. Některé vědce venkovský charakter místa unavoval, jiní ho přímo nenáviděli, naší rodině se ale zdálo, že zalesněné kopce v okolí představují ráj na zemi.

Kolem Oak Ridge jsem znal několik míst, kde bychom se mohli skrýt, jedno z nich ale bylo pro naše potřeby naprosto dokonalé. Vloni jsem se od kamaráda z dětství dozvěděl, že v důsledku úspor v rozpočtu musel stát uzavřít rezervaci Frozen Head. S bratrem jsme tam nesčetněkrát tábořili a touto dobou by měla být oblast opuštěná až na několik fanatických lovců, a ti si nebudou všímat těch, kteří rádi tráví čas podobným způsobem.

Hranice státu Tennessee jsme překročili u jižního okraje národního parku Pisgah. Pak jsme se dostali z hustě zalesněné oblasti a kolem půlnoci projeli Knoxville. Pokračoval jsem po dvaašedesátce a za necelých třicet minut jsme dorazili do Oak Ridge, za druhé světové války amerického „tajného města“. Dnes je po celém světě známé díky svým jaderným zařízením, za války však nebylo ani zakresleno na mapách. Mezi roky 1945 a 1975, tehdy jsem odjel do Alabamy, se z Oak Ridge stalo cosi, co vypadalo jako běžné americké městečko. Nikdy jím však doopravdy nebylo. Vždy se tu vznášelo ovzduší výjimečnosti a té se město ani jeho obyvatelé nikdy nezbavili. My, kdo jsme tu žili, jsme věděli, že v případě jaderné války se vypaříme během několika minut. I potmě bylo poznat, že od mého odjezdu se město rozrostlo. Na hlavní třídě bylo víc franehisových restaurací i obchodních domů, srdcem města však stále zůstávaly laboratoře a haldy ze starých uranových dolů. Turisté sem přijížděli, aby si na vlastní oči prohlédli vybavení, které pomohlo zvítězit ve válce s Japonskem.

Po dálnici šedesát dva jsme Oak Ridge opustili a na silnici jsme zůstali sami. Projeli jsme kolem úpatí hory Big Brushy, pod níž se rozkládalo státní nápravné zařízení. V této odlehlé oblasti se sbíhaly hranice tří okresů a podivný svět tu osídlili potomci horníků a pašeráků. V údolích a kolem důlních jam, které stále ještě jizvily okolní kopce, houževnatě odolávali civilizaci.

Zahnul jsem na sever po stošestnáctce, úzké místní silničce, propletl se vesnicí Petros a dál kolem věznice, velmi depresivního zařízení, osvíceného nepříjemnou září výbojek a obklopeného koly ostnatého drátu. Severně od věznice se silnice začala kroutit jako poraněný had. Zahnul jsem vlevo na cestu, která nebyla ani na mapě, na niž jsem si však dobře pamatoval. Nebude trvat dlouho a dojedeme k závoře na hranici opuštěné rezervace, která teď bude nejspíš zamčená.

Kilometr před závorou jsem zpomalil a začal se rozhlížet po mezeře mezi stromy. Když jsem jednu zahlédl, sjel jsem z cesty. Během příštích deseti vteřin jsme zmizeli mezi podrostem. Jel jsem tak dlouho, dokud stromy nebyly natolik mohutné a stoupání tak příkré, že to dál už nešlo. Pak jsem zastavil a vypnul motor.

Ráchel se ani nepohnula. Sáhl jsem za sedadlo a přitáhl si odtud oba spacáky. Když jsem je začal rozbalovat, s trhnutím se probrala, rychle se narovnala a polekaně se rozhlížela kolem.

„Co to děláte?“

„Klid,“ odpověděl jsem. „Jste v pořádku. Jsme na místě.“

„Kde?“ Snažila se okénkem podívat ven, mezi stromy ale byla naprostá tma. Klidně jsme mohli být třeba v jeskyni.

„Kousek za Oak Ridge v místě, které se jmenuje Frozen Head. Je to opuštěná rezervace.“

„Frozen Head?“

„Prospala jste celé hodiny.“

Zavrtěla hlavou. „V autě neusnu.“

„Dobrá, tak v tom nespaní pokračujte. Vzbudím vás, než vyjde slunce.“

Zamrkala, jako by se teprve probírala z transu. Pak si dlaní zakryla ústa a zašklebila se. „Koupil jste kartáčky na zuby?“

„Ano. Ale na to bude čas až ráno.“

„Musím čurat.“

„Máte na to celý les.“

„Je to tam bezpečné?“

Napadlo mě, že bych ji měl varovat před stromovými zmijemi, jenže pak by se nejspíš vůbec neodvážila vystoupit. „Nejbezpečnější místo za posledních čtyřiadvacet hodin.“

Vystoupila z dodávky a o kousek podešla, dveře však nezavřela. Světýlko nad nimi připomínalo lucernu. Trvalo jí to dlouho a začínal jsem se znepokojovat. Pak na čelní sklo dopadly první kapky deště a zaslechl jsem, jak zaječela. Skočila do auta s rozepnutými kalhotami a rychle za sebou dvířka přibouchla.

„Tam lije!“ vykřikla a upravovala si džíny.

„Déšť se nám hodí. Není v něm slyšet, když někdo jde lesem.“

Přitáhla si spacák až k bradě a otřásla se. „Nechci se vás nijak dotknout, ale je tu vlhko. Copak jsme nemohli přespat v nějakém levném motelu?“

„Nikdo na světě teď neví, kde jsme. Takže nás ani nemohou najít. Právě tak to chceme. Spěte.“

Přikývla a uvelebila se opřená o dveře.

Seděl jsem, poslouchal symfonii deště a praskání chladnoucího motoru, vybavoval si, jak jsme s otcem a bratrem vstávali dlouho před rozedněním a chodili na číhanou na kachny nebo jeleny. Byl jsem unavený, ale zároveň jsem věděl, že se probudím dřív, než vyjde slunce. Jakási část mozku – nefunkční ve městě, avšak stále uchovávající stopy pravěkých instinktů – se v divočině probouzela a zprostředkovávala mi s naprostou jistotou šumění stromů. Z něj jsem dokázal poznat, že se blíží svítání nebo zvěř. Přitáhl jsem si spacák až k bradě.

„Dobrou noc,“ popřál jsem Ráchel.

Jedinou odpovědí mi bylo pravidelné klidné dýchání.

Vzbudil jsem se, když se nad korunami stromů objevily první nezřetelné stopy modré oblohy. Několikrát jsem zamrkal a rozhlédl se, aniž bych pohnul hlavou. Nic podezřelého jsem nezahlédl, proto jsem opatrně vzbudil i Ráchel. Znovu sebou trhla, ne však s panikou, jako v noci.

„Je čas vyrazit,“ vysvětlil jsem jí.

„Dobrá,“ zamumlala, ale vypadala, že by spíš ještě spala.

Vystoupil jsem z auta a ulevil močovému měchýři. Pak jsem ze zadního sedadla vyložil náklad. Většinu jsem zabalil do své krosny a Ráchel nechal nést jen její spacák, pár konzerv a několik lahví vody. Když vystoupila, podal jsem jí maskovací kombinézu, teplé ponožky a holínky.

Netvářila se sice nijak nadšeně, oblečení si ale vzala a odešla za auto. Zatímco se převlékala, připnul jsem si k batohu toulec se šípy a kuši. Pak jsem si natáhl kombinézu a obul boty. Když jsem si konečně hodil krosnu na záda, bylo v lese více světla a já věděl, že se na východě nad vrcholkem hory Windrock už objevuje slunce.

Ráchel se vrátila a vypadala jako izraelské příslušnice armády, jak jsem je znal z fotografií. Bez problémů si dala krosnu na záda a nijak neprotestovala proti její váze.

„Kdyby vás tak mohli vidět vaši přátelé,“ prohlásil jsem a připínal jí k pasu vysílačku.

„Asi by se váleli smíchy po zemi.“

Naše boty do města jsem nacpal do jejího batohu. „Sledujte terén. Šlapte tam, kam budu šlapat já, a dávejte pozor na keře s trním. Kdybychom se ztratili, použijte vysílačku, ale jen potichu.“

„Dobrá.“

„Nemluvte, pokud to nebude vysloveně nutné. Jestli zvednu ruku, znamená to, že máte zůstat stát. Kdybych šel moc rychle, chyťte mě za pásek. Nikam nepospícháme, času dost. Cestou nejspíš uvidíte hodně zvířat. Hadům se opatrně vyhýbejte a ostatních si nevšímejte.“

Přikývla. „Kam přesně máme namířeno?“

„V téhle hoře jsou jeskyně. O některých turisté vědí, je tam ale pár naprosto neznámých. Objevili jsme je s tátou, když jsem byl ještě kluk. Ty se pokusíme najít.“

Usmála se. „Myslím, že jsem už připravená na všechno.“

Ve stopě po pneumatikách dodge jsme došli k cestě a mezeru mezi stromy zakryli větvemi. Na druhé straně cesty jsem se začal rozhlížet po jednom z přítoků řeky, drobném potůčku, který si našel cestu z kopců v kamenité, asi patnáct metrů hluboké strži. Průsmyk nás měl zavést do hor. Správa parku sice vymýtila cestu na jeho vrcholku, nechtěl jsem však riskovat náhodné setkání s trempy. Také jsem měl strach z místních lidí, kteří mohli v zavřeném parku pěstovat marihuanu. Ve zlých dobách si touto činností přilepšovali především potomci pašeráků a k návštěvníkům se nechovali ani trochu přátelsky. Pečlivě svá políčka hlídali a stříleli bez varování.

Potok jsem našel poměrně brzy, a než les ozářilo denní světlo, už jsme se po kolena brodili vodou na dně strže. Z jejích stěn trčely kořeny jako artritidou zkroucené ruce a na dně ležely jako automobil velké balvany. Potok byl většinu času líný a široký, v některých místech se však měnil na úzkou bystřinu. Viděl jsem stopy jelenů a jednou dokonce cosi, co vypadalo na stopu medvěda. Začínal jsem o bezpečí jeskyně pochybovat. V křoví se ustavičně něco hýbalo, králíci a veverky utíkali, jakmile jsme se přiblížili k jejich úkrytům. Každých pár minut jsem zastavoval a kontroloval Ráchel, zdálo se ale, že jí výstup nedělá problémy. Několikrát sice na vlhkých kamenech podklouzla, jenže pochod do kopce korytem potoka opravdu nebyl úkol pro začátečníka.

Právě jsem překračoval spadlou větev, když ke mně vítr donesl slabý závan kouře. Zůstal jsem bez hnutí stát a doufal, že jde jen o vůni z táboráku nějaké skupinky trempů. Jenže nešlo. Byl to kvalitní virginský tabák. Zvedl jsem ruku, bylo to ale zbytečné, protože Ráchel se zastavila ve chvíli, kdy jsem zůstal stát i já.

Aniž bych pohnul hlavou, zkoumal jsem skály a stromy před námi. Kromě vody v potoce a kapek deště z listů stromů a keřů se nic nehýbalo. Zvedl jsem pohled a zkontroloval nejnižší větve pří-krovu stromů. Mohlo jít třeba o pytláka, číhajícího na posedu na jelena. Jenže pytlák by věděl, že zápach cigaretového kouře by všechnu zvěř spolehlivě vyplašil, dokonce i mimo sezónu. Na stromech jsem také nic nezahlédl.

Opatrně jsem otočil hlavu a prohlédl si vrcholky srázu. Nejprve vpravo a pak vlevo. Nic. Znovu jsem nasál vzduch. Zápach tabáku zmizel.

Ráchel mne zezadu zatahala za pásek. „Co se děje?“ zašeptala.

Otočil jsem se a uviděl, že má ve tváři strach. Potichu, naznačil jsem ústy. Nehýbejte se.

Přikývla.

Znovu jsem ucítil vůni tabáku, tentokrát silněji. Velmi pomalu jsem se otočil a z jakéhosi vnitřního popudu podíval nahoru. O čtyřicet metrů dál se přes hranu srázu předklonil muž v černé parašutistické kombinéze a odhodil nedopalek cigarety do potoka. Srdce se mi sevřelo, ani jsem se však nepohnul. Nedopalek se točil ve vzduchu, záblesk bílé na zeleném pozadí, pak dopadl do potoka a plaval směrem k nám.

Muž ho sledoval očima. Byl jsem si jistý, že nás musí zahlédnout, najednou se ale odvrátil a něco sundal z ramene. Černou vojenskou pušku M16. Opřel ji o strom, rozepnul si zip u poklopce a začal močit do prolákliny. Hrál si jako malý kluk, mířil proud moči do potoka, nedokázal se ale pořádně strefit. Chlapec by to zvládl. Jenže tohle byl muž hodně přes třicet a měl na sobě neprůstřelnou vestu.

Modlil jsem se, aby Ráchel nezpanikařila. Muže s puškou možná v první chvíli nezahlédla, ale dlouhý žlutavý pramínek, lesknoucí se v ranním světle, přehlédnout nemohla. Muž přestal močit, poposkočil, zapnul si kalhoty a zvedl Ml6. Když si ji přehazoval přes rameno, podíval se roklí přímo na nás.

Zadržel jsem dech a čekal, až se naše oči setkají.

Jeho pohled přes nás přejel a pak se vrátil zpátky. Zamrkal a znovu prohlédl dno rokle. Pomohly nám maskáče a helmy. Nedokázal nás na pozadí křoví a podrostu rozeznat. Zatímco jsem ho pozoroval, naklonil hlavu podivným způsobem vpravo, jako by měl nezvyklý nervový tik, vzápětí mi ale došlo, že mluví do mikrofonu na límci. Zaslechl jsem strojově znějící odpověď, slova jsem však nerozeznal. Pak se muž s puškou otočil a zmizel mezi stromy.

Otřesený jsem se otočil k Ráchel, která se na mne překvapeně dívala.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Vy jste to neviděla?“

„Co?“

„Toho chlápka, co močil do strže!“

Oči jí málem vypadly z důlků.

„Měl pušku.“

„Já si ničeho nevšimla. Pozorovala jsem vás. Myslela jsem, že jste zahlédl hada nebo tak něco.“

„Vracíme se k autu. Rychle!“

Okamžitě zbledla. „A co ta jeskyně?“

„Je prozrazená. Čekají tam na nás.“

„To není možné.“

„Čekají. Ten chlap měl Ml 6 a neprůstřelnou vestu. Lovci jelenů vypadají trochu jinak.“

„Vždyť jsme už urazili tak dlouhou cestu!“

Na zádech mi znovu vyrazil studený pot. „O co vám jde?“

„O nic. Jen jsem… Ten nápad s jeskyní se mi zdál být bezpečný.“

„Už není.“

Kdesi vzadu v mozku se mi rodilo podezření. Věděli, že sem přijdeme. Než jsem stihl myšlenku dokončit, zjistil jsem, že jsem dokonale soustředěný a napnutý. Nevím, co jsem zaslechl, ale muselo to být něco důležitého. Pohyb nebo zvuk, který nezapadal do obvyklé kulisy lesa. Potichu jsem zaklel. Déšť, který překrýval hluk, který jsme cestou nadělali, se teď obrátil proti nám. Nebo snad jen proti mněl

Když se mi v hlavě konečně rozsvítilo, přerušilo ticho slabé zapraskání a v té chvíli jsem si uvědomil, že další střelec stojí ani ne patnáct metrů ode mne. Potichu jsem přešel za Ráchel, jednu ruku jsem jí přitiskl na ústa a druhou ji kolem prsou vší silou přitáhl k sobě. Pokusila se vykřiknout, jenže má dlaň žádný zvuk nepropustila.

Stál jsem nehybně v potoce a voda mi narážela do holení. Ráchel se mnou bojovala. Batoh na jejích zádech mi úkol znesnadňoval a bál jsem se, aby mne nekousla. Jenže to neudělala. Jen díky tomu jsem stále ještě nebyl naprosto přesvědčený, že to byla právě ona, kdo zavolal lidem z NSA, kde nás mají hledat.

„Uvolním vám ústa,“ zašeptal jsem. „Jestli ale začnete křičet, podříznu vám krk.“

kapitola 21

Když jsem Ráchel pustil, obrátila se ke mně a ve tváři měla směsici hrůzy a zlosti. Pak si uvědomila, že držím v ruce nůž. Zálesácký, ten, který jsem koupil ve Wal-Martu.

Ještě chvíli se na mne dívala, otočila se a na kamenech se zapotácela. Schoval jsem nůž a vytáhl kuši. Proti chlápkovi s Ml 6 jsem moc šancí neměl, kdybych ale svého protivníka zahlédl jako první, mohl bych na něho vystřelit.

„Zůstaňte u pravé stěny,“ přikázal jsem.

Zamířila vpravo a přecházela při tom po kamenech. Zatímco jsem ji pozoroval, vkrádaly se mi do mozku otázky, které jsem si nejspíš měl začít klást už dřív. V ten první večer, kdy mne probudila ze snu o Fieldingově smrti… Jak mohla odemknout dveře? Určitě jsem je zamkl, když odcházel poslíček FedExu, jenže jsem se vzbudil a dveře byly zajištěné jen řetězem a Ráchel křičela mé jméno. Jak našla můj dům, když jsem jí nikdy neprozradil adresu? Znám někoho na osobním oddělení univerzity, tvrdila tenkrát. Jenže univerzitu určitě upozornili, že nesmí sdělovat osobní údaje o účastnících projektu Stvořitel. A sledovací letadlo nad dálnicí? Jak mohli vědět, na které z tisíců aut mezi Chapel Hill a Nags Head mají zaměřit paprsek? Jediný telefonát z Rachelina mobilu, zatímco jsem byl v narkoleptickém spánku, by jim mohl prozradit jak audi, tak chatku v Nags Head, prostě všechno.

Pokud šlo o Oak Ridge, klidně jim mohla zavolat z Wal-Martu v Asheville, kde jsem ji nechal samotnou u.dveří. Tenkrát ještě nevěděla o Frozen Head, jenže měla mobil. S dostatečně pevnými nervy mohla NSA zavolat v době, kdy si v noci odskočila na záchod. Na druhou stranu jsem ale nesměl zapomínat na vraha, který na ni zezadu mířil v mém domě.

Když se dostala k úzké průrvě mezi stěnami strže, zastavila se. Přistoupil jsem k ní zezadu co nejblíž, kdyby snad náhodou měla upadnout nebo se chystala utéct. Zatímco jsme se prodírali průrvou, vzpomínal jsem, jak jsem si ji vybral. Skow nechtěl, abych chodil k psychiatrovi mimo NSA, nebyl ale jeho odpor jen předstíraný? Kamarádi z univerzity mi řekli, že Ráchel je nejlepší psychoanalytika v zemi. Plížila se snad Geli Bauerová v mých stopách a vyslýchala všechny, s nimiž jsem mluvil? Vyslýchala i Ráchel předtím, než jsem k ní poprvé zašel? Čím by ji mohla Bauerová přesvědčit? Apelem na vlastenectví? Vydíráním? Nenacházel jsem způsob, jak se to dozvědět.

Zatahal jsem Ráchel za batoh. Roklina se rozšiřovala. Cesta nebyla daleko.

„Blížíme se k dodávce,“ řekl jsem klidně. „Vylezte vlevo a nestoupejte na žádné větve.“

Obrátila se na mne a v očích stále ještě měla hněv. „Snad si nemyslíte, že –“

Postrčil jsem ji dopředu. „Jděte.“

Dokázala si s překvapivou lehkostí najít cestu mezi stromy a keři. Po necelých čtyřiceti metrech jsem ji znovu chytil za batoh a pohledem zkoumal les před námi.

„Davide, nemyslete si, že jsem vás zradila.“

Přikývl jsem. „Jinak se to nedá vysvětlit.“

„Musí existovat jiflé vysvětlení.“

Rozhlížel jsem se třiezi vlhkými kmeny a hledal cokoliv nezvyklého. „Třeba je Oak Ridge prostě napadlo, ale Frozen Head těžko. Tady v horách jsem si mohl vybrat z tuctu dalších míst.“

Bezmocně zvedla dlaně. „Nevím, co na to říct. S nikým jsem ale nemluvila.“

„Jak jste se tehdy dostala do mého domu? V ten první večer?“

„Do vašeho domu? Prostě jsem vyhmatala zámek.“

„Prdlajs.“

„Myslíte? Otec byl zámečník v Brooklynu. Umím to už od dětství.“

Toto vysvětlení mohlo být klidně vylhané, přesto vypadalo docela pravděpodobně. „Co to je Cubb?“ zeptal jsem se přes rameno.

„Hodně kvalitní britský zámek. Taky vím, jak vypadá spirálovitý paklíč na patentní zámky, a vy?“

Neměl jsem tušení. „Otočte se a pokračujte dál. Dodávka je asi sto metrů odtud.“

Ráchel mne poslechla a rychle kráčela mezi stromy. S nataženou kuší jsem musel být opatrnější, protože její luk měl tendenci zachytávat se za větve křovin a cákat z nich na mne vodu.

Najednou jsem zaslechl zasvištění, jako by křovím prolétal velký brouk. Pak jsem mezi stromy zahlédl černou skvrnu.

„Stůjte!“ vyštěkl mužský hlas.

Ráchel se zastavila a já z ní mezi kmeny stromů viděl jen část zad. Před ní klečel muž v černé kombinéze a neprůstřelné vestě. V ruce měl automatickou pistoli a mířil Ráchel přímo do tváře.

„Kde je?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Vždyť víte. Ten doktor.“

Založil jsem šíp a kuši odjistil.

„Nevím, o čem mluvíte,“ odpověděla Ráchel. „Hledám tady nejlepší místa pro televizní seriál o životě jelenů.“

Lhala naprosto přirozeně. Nemohla při tom muži před ní dávat signály rukama?

„Kde máte kameru?“

Natáhl jsem strunu kuše, přiložil si pažbu k tváři a díval se přes mušku. Ráchel mi ale částečně tělem blokovala výhled a nechtěl jsem přenášet váhu na druhou nohu, abych nezpůsobil zbytečný hluk.

„Ztratila jsem ji v té průrvě,“ vysvětlovala Ráchel. „Vy jste strážce parku?“

„Rudá šestka Rudému veliteli,“ ohlásil se muž do mikrofonu na krku.

„Řeknu vám to!“ vzlykla Ráchel.

Naklonil jsem se vpravo a připravil se k výstřelu.

Muž zvedl oči. „Dobrá. Kde je?“

Některé neprůstřelné vesty sice dokáží zastavit kulku, ne však špičku nože. Šíp s ostrým hrotem by se měl chovat podobně jako nůž, jenže kdyby ne, Rachelina tvář, nebo klidně i moje, by zmizela v oblaku rudé mlhy. Namířil jsem muži přímo na krk, hned nad horní okraj vesty.

„Co s ním uděláte, jestli ho najdete?“ zeptala se Ráchel.

„Do toho vám nic není.“

„Rudá šestko,“ zapraskala vysílačka v mužově uchu tak nahlas, že jsem to slyšel i já. „Tady je Rudý velitel, zopakuj relaci.“

Když se zvedl, aby zapnul vysílačku, vykřikla Ráchel mé jméno a já vystřelil.

Rachelin výkřik zakryl všechny ostatní zvuky. V první chvíli jsem se dokonce lekl, že jsem ji postřelil. Padla na kolena, muž však dál stál s pistolí v ruce. Proč nevystřelil? Minul ho snad můj šíp? Rychle jsem z toulce vytáhl další a třesoucíma se rukama jsem se snažil znovu natáhnout tětivu.

„Rudá šestko, tady je Rudý velitel. Zkus to znovu.“

Očekával jsem výstřel z pistole, místo toho se ale ozvalo tupé žuchnuti, jehož původ jsem okamžitě identifikoval. Když jsem zvedl oči, muž byl pryč. Podobný zvuk se ozve, když padne dobře střelený jelen. Nejprve zasvištění šipky, pak pád na kolena a nakonec dopad pytle s pískem, označující okamžitou smrt.

„Tady Rudý velitel, okamžitě odpověz.“

Ráchel stékaly po tváři slzy. Stále ještě plný adrenalinu jsem ji odstrčil stranou a podíval se dolů. Muž v černém ležel na zádech. Šíp mu prorazil hrdlo a ven vyšel mezi krčními obratli. S takovým zraněním nemohl zůstat stát snad ani vteřinu, což jen dokazuje, jak může být v podobných okamžicích čas relativní.

„Jděte do vozu,“ vyzval jsem Ráchel.

„Kde je?“

„Třicet metrů před vámi. Pohyb!“

Překročila mrtvolu a zmizela mezi stromy.

„Rudá šestko, tady je Rudý velitel, co tam, do hajzlu, děláš?“

V šumu statické elektřiny jsem zaslechl další hlas. „… podělaný vysílačky. Běž toho pitomce najít. Řekni mu, že tu máme uvařený kafe. To ho zvedne.“

Mrtvý muž měl otevřené oči, už ale byly zamlžené jako staré sklo. Zvedl jsem jeho pistoli a zastrčil ji do kapsy svých maskáčů. Pak jsem si klekl a přehodil si tělo přes rameno. Musel jsem se chytit větve, abych vůbec dokázal vstát. Nakonec se mi to ale podařilo a prodíral jsem se směrem k dodávce. Každý v okruhu sta metrů by si musel pomyslet, že se v lese potlouká yetti.

Ráchel čekala u vozu, tvář pobledlou. Doklopýtal jsem k ložnému prostoru a tělo na něj přehodil. Když mne zatahala za rukáv, otočil jsem ji tváří k vozu a sundal jí z batohu spacák. Rozložil jsem ho a tělo jím přikryl. Zatížil jsem ho oběma krosnami, aby neodletěl při prvním závanu větru.

„Nasedněte,“ vyštěkl jsem.

Poslechla.

Vylezl jsem na ložnou plochu, abych ze svého batohu vyndal klíčky, pak jsem se posadil za volant a couval mezi stromy. Dvakrát jsem při tom najel do bahnitých struh a lekl se, že z nich vůz nedokáže vyjet, nakonec jsme se však z lesa dostali. Tým SWAT teď musel motor našeho auta naprosto jasně slyšet. Sešlápl jsem pedál plynu a zamířil zpátky ke státní věznici Brushy Moun-tain.

Teprve když jsme ujeli asi dva kilometry, podíval jsem se na Ráchel. Seděla opřená o dveře a dívala se na mne, jako bych byl pacient s násilnickými sklony.

„Tak jak to bylo?“ udeřil jsem na ni. „Jak se na vás dostali?“

Neodpověděla.

Když jsme dojeli na stošestnáctku, nezahnul jsem k věznici, ale směrem ke Caryville, kde se silnice křížila s 1-75.

„Vy si myslíte, že jim hlásím, kde jsme?“ zeptala se konečně.

Přikývl jsem.

„Proč bych to dělala?“

„To musíte vědět sama.“

„Kdybych chtěla, aby vás našli, mohla jsem vás zradit už dávno.“

Znovu se rozpršelo, na čelní sklo narážely velké kapky jako brouci. Zapnul jsem stěrače a zpomalil.

„Třeba mě nechtěli chytit, dokud ze mne nedostanete všechny informace. Volala jste jim z Wal-Martu?“

Posměšně se na mne podívala. „Když se mě ten chlápek s pistolí ptal, kde jste, klidně jsem mu mohla říct, že stojíte za mnou.“

„Věděla jste, že vám na záda míří šíp.“

Zkřivila tvář do výrazu zmaru. „Myslete, Davide! Vždyť bych vás třeba teď hned mohla vzít po hlavě kamenem. Nebo když jste nakládal to tělo.“

„Myslet můžu později. Teď musím utíkat.“

Chvíli jsme v tichosti pokračovali k protáhlému kaňonu, který od sebe odděloval okresy Morgan a Anderson. Před námi se objevil most. Bez ohledu na hustý déšť pod ním nebylo moc vody, údolí říčky však bylo hluboké, vymleté za dlouhá léta, kdy tudy odtékala voda z povrchových dolů v kopcích nahoře. Asi ve třetině mostu jsem s dodávkou zajel k zábradlí a zastavil.

Vytáhl jsem klíčky ze zapalování, vystoupil a vylezl na ložnou plochu. Spacák, který tělo zakrýval, byl nasáklý vodou. Odkopl jsem ho stranou, chvíli s mrtvým tělem bojoval, nakonec se mi ale podařilo dostat ho na rameno, slézt dolů a přehodit ho přes zábradlí. Proletělo větvemi stromů a dopadlo na kameny pod nimi. Spacák byl celý od krve, proto jsem ho také hodil dolů. Pak jsem znovu nasedl, nastartoval a devadesátkou vyrazil po klikatící se silnici.

„Netušila jsem, co ve vás je,“ ozvala se Ráchel odevzdaným hlasem. „Nemohu uvěřit, že právě vy jste dokázal tak dojemně psát o soucitu a etice.“

„Tady jde o přežití. Je to v nás všech. I ve vás.“

„Ne,“ odpověděla potichu. „Já bych zabít nedokázala.“

„Jak myslíte. Já se ale znám.“

Silnice se narovnala. Přidal jsem na stovku a přestal na Ráchel myslet. Znovu jsem se cítil sám, stejně jako v den, kdy zemřel Fiel-ding. Předtím jsem si ani neuvědomoval, jak uklidňujícím způsobem na mne Ráchel působila. Nejhorší pro mne bylo, když mi došlo, že mne vlastně celou dobu považovala jen za pacienta. Nemocného muže, trpícího halucinacemi.

Projela mnou vlna horka a nechala za sebou hlubokou únavu. Doufal jsem, že jde jen o pozdní reakci na stres, jenže počínající vibrace v zubech mne přesvědčily, že se mýlím. Brzy upadnu do bezvědomí. A tentokrát se nemohu spolehnout na Ráchel, že se o mne postará.

„Co se děje?“ zeptala se a pozorně si mne prohlížela. „Šněrujete silnici přes prostředek.“

„Nic.“

„Pozor! Jste v protisměru.“

Strhnul jsem volant vpravo. Námaha s přenášením mrtvoly možná způsobila, že záchvat přicházel tak rychle. Tentokrát se nerozvíjel postupně. Musel jsem zastavit.

„Zajeďte ke kraji!“ vykřikla Ráchel.

Ze všech sil jsem se snažil udržet oči otevřené, zahnul jsem na úzkou postranní cestu a po ní stihl ujet ještě asi sto metrů, než jsem už nemohl dál. Zařadil jsem neutrál, z kapsy kombinézy vytáhl automatickou pistoli mrtvého muže a namířil na Ráchel.

„Vystupte.“

„Cože?“

„Vystupte! A mobil nechte tady. Rychle!“

Podívala se z okénka, jako bych ji nutil skočit z útesu. „Nemůžete mě tu jen tak nechat!“

„Až se probudím, pustím vás zpátky. Jestli tady ještě budete.“

„Davide! Najdou nás. Nechte mě řídit!“

Zamával jsem pistolí. „Udělejte, co jsem říkal.“

Položila mobil na sedadlo, vystoupila a zavřela dveře. Její tmavé oči mne pozorovaly přes kapkami pokryté sklo. Když jsem se naklonil, abych dveře zamkl, pohltila mne tma.

Přede mnou se tyčila městská brána, prostý oblouk ve zdi ze žlutých kamenů. Cestu lemovaly po obou stranách zástupy lidí, někteří mávali palmovými ratolestmi, jiní vzlykali. Jakýsi muž přivedl osla a já na něho nasedl. Symbolika byla nesmíme důležitá. Slova proroctví se měla naplnit.

„Tohle je východní brána, pane. Jste si jistý?“

„Jsem.“

Branou jsem projel na oslím hřbetě. Slyšel jsem znít trubky. Římští vojáci mne opatrně pozorovali. Do úzkých uliček vybíhaly ženy, aby se mohly dotknout mého roucha, vlasů. Na jejich tvářích byl vidět hlad. Ne po jídle, ale po naději. Po důvodu kžití.

Cesta skončila v chrámu se sloupovím. Posadil jsem se na schody a potichu s lidmi rozmlouval. Poslouchali mne se zaujatými, nejistými výrazy. Slova, která pronášeli, nebyla ta, která měli v hlavách. Tam se opakovaly skoro stejné otázky: Je to on? Je to možné?

„Víte, jak popsat zemi a nebe,“ řekl jsem jim. „Proč nevíte jak popsat tuto dobu? Zažehl jsem nad světem pochodeň a hlídám ji, dokud se nerozhoří.“

Pozoroval jsem jejich tváře. Pro různé lidi slova znamenala různé věci. Muži si vybírali to, co se jim hodilo, a zbytek nevnímali. Někdo se zeptal, odkud jsem přišel. Bude lepší odpovědět hádankou.

„Rozštípni poleno a najdeš mne uvnitř. Zvedni kámen a spatříš mne.“

Opustil jsem chrám a procházel městskými uličkami. Chtěl jsem být sám, ale neustále mne oslovovali. Přistupovali ke mně kněží a vyptávali se. I slepý by viděl víc.

„Kdo ti dal právo takhle mluvit?“ ptali se.

Usmál jsem se. „Jan lidi křtil. Dostal k tomu právo od lidí, nebo od Boha?“

Kněží se báli davu, a to ovlivnilo i jejich odpověď. „To nevíme jistě.“

„Pak vám ani já nemohu říct, kdo pověřil mne.“

Nechal jsem je rozhněvané stát na ulici, to však byla chyba. Dostihli mne na kopci a znovu dlouze vyslýchali. Mé odpovědi je ještě více zmátly.

„Přišel jsem k vám jen nakrátko,“ řekl jsem. „Pak se vrátím tam, odkud pocházím. Tam, kam půjdu, mne nemůžete následovat. Budete mne hledat, ale nenajdete. Patříte do tohoto světa. Já ne.“

Nazvali mne lhářem.

„Teď se vám na chvíli ukázalo světlo,“ oslovil jsem je. „Jděte za ním, dokud září, neboť jinak se nad vámi rozprostře tma. Ti, kteří mne následují, nebudou nikdy muset klopýtat v temnotách.“

Už když jsem je pozoroval, viděl jsem v jejich očích odsudek. Jenže ze své cesty jsem nemohl sejít. V očích jednoho z kněží jsem spatřil nenávist a také smrt, kterou mi přál… Trest Římanů. Bolesti jsem se však tolik nebál. Silný člověk ji dokáže překonat. Nedokázal bych ale zůstat sám, znovu sám, až navěky –

Ráchel křičela. Zmateně jsem zamrkal a pak se dveře vlevo ode mne prudce otevřely. Pokusil jsem se otočit a podívat, kdo je před nimi, ale jako tekutý písek mne obestřel spánek.

kapitola 22

Geli Bauerová si jednou rukou protírala oči a druhou si do hrnku nalévala silnou kávu. Čekala, až Skowova manželka zavolá svého muže k telefonu. Tři hodinky se prospala na gauči, kde si to rozdávala s Ritterem noc předtím, než zemřel. V posledních dnech se jí sny skoro nezdály, dnes v noci se jí však vrátila noční můra, v níž ji honili vojáci. Ve snu se ale pokaždé sama zabila dřív, než ji dostihli. Hrůza těsně předtím, než sama sebe osvobodila, byla nesnesitelná.

„Geli?“ ozval se ve sluchátkách unavený Skowův hlas.

Celou noc strávil u superpočítače Godin čtyři a z digitálních nahrávek Tennantova hlasu skládal dohromady výhružky prezidentovi. Geli ho už jednou vzbudila, aby mu ohlásila, že od týmu SWAT dostala hlášení, podle kterého pohřešují jednoho svého muže. Dosud se sice neprokázalo, že by se Tennant ve zmíněné oblasti ukázal, jenže teď…

„Tým SWAT ve Frozen Head našel svého nezvěstného muže,“ prohlásila. „Někdo ho shodil z dálničního mostu do koryta potoka. V krku měl zabodnutý šíp.“

„Udělal to Tennant?“

„Řekla bych, že ano. Probírala jsem se jeho minulostí. Jako dítě chodíval často na lov. Nejspíš to zkoušel kuší i před začátkem sezóny.“

„Kde, sakra, vzal kuši a šípy?“

„Kontrolujeme nahrávky bezpečnostních kamer z obchodů po cestě mezi přívozem a Oak Ridge. Nejspíš si představoval, že se na nějakou dobu schová v horách. Jedno ale musím vědět. Jak jste mohli tušit, kam má namířeno?“

„Už jsem vám vysvětlil, že tohle vám říct nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože je do ní zamilovaný.“

„Nemůže ale přehlížet něco, co je tak zjevné.“ Geli se lehce pousmála. „Ale může. Lidé to dělají v jednom kuse.“

kapitola 23

Probudil jsem se s pocitem hrůzy. Ráchel seděla za volantem pick-upu, jehož motor vyl na plné obrátky. Ležel jsem zhroucený na podlaze před sedadlem spolujezdce. Vyškrábal jsem se na sedadlo a uviděl, že se řítíme krajinou po opuštěné okresce.

„Jak jste se dostala dovnitř?“ zeptal jsem se. „Copak jsem nezamknul dveře?“

Ráchel se na mne nepodívala. „Zamknul. Na korbě ale byl kus pevného drátu. Udělala jsem si z něj háček, prostrčila ho nad rámem a vytáhla pojistku.“

„Kde to jsme?“

„Před Caryville. Podle značek by měla 1-75 procházet přímo městem.“

Pokoušel jsem se vytřást z hlavy zbytky snu o Jeruzalému. Jak dlouho jsem byl bez sebe? „Kde je tým SWAT?“

„Určitě nás hledají.“

Nepochyboval jsem, že to byla právě Ráchel, kdo NSA vyzradil cíl naší cesty. Proč mne teď ale odváží pryč po prázdné silnici? Možná se vracíme zpátky k Frozen Head.

„Vím, co si myslíte,“ prohlásila. „Jenže se pletete. O rezervaci Frozen Head musel vědět ještě někdo jiný. Třeba jste o ní mluvil s někým z projektu Stvořitel. Co takhle s Ravim Narou? Předtím než jste jeden druhého začali nenávidět.“

„Ne. Jste jediný živý člověk, který o té jeskyni ví. Alespoň o tom, že s ní mám něco společného.“

Stočil jsem okénko, vyklonil se ven a pozoroval nebe. Nic jsem neviděl, přinejmenším ne v úzkém pruhu oblohy mezi korunami stromů lemujících silnici. Jaký by mohla mít Geli Bauerová důvod k odvolání svých lidí, kdyby věděla, kde jsem? Žádný mne nenapadal. Cokoliv by ode mne Geli chtěla, mohla získat spíš tím, že mne bude mučit než sledovat.

„Jestli jim nepomáháte,“ přemýšlel jsem nahlas, „proč jste pořád ještě se mnou?“

Ráchel se na mne nakonec podívala a oči měla plné smutku. „Na tuhle otázku nehodlám odpovídat.“

Moc jsem jí chtěl věřit, ale byla by to z mé strany hloupost. „Podívejte… Kdybyste jim o Frozen Head neřekla, nemohli by tam na nás čekat.“

„Něco jste musel přehlédnout,“ trvala na svém. „Určitě jste na něco zapomněl.“

„Ne. Otec i bratr jsou po smrti. Lidé z NSA by museli umět číst mé myšlenky, aby –“

V té chvíli mi to došlo. Poznání mne omráčilo jako prudká rána do hlavy.

„Davide? Co se stalo?“

„Oni to dokázali,“ zašeptal jsem. „Dobrý bože!“

„Co dokázali?“

„Stvořitel! Dali dohromady prototyp a používají ho.“

„Jak to můžete vědět?“

Třesoucíma se rukama jsem si podepřel čelo. Někde v Americe byl do počítače Stvořitele vložen záznam molekulární magnetické rezonance mého mozku. A tento neuromodel teď, alespoň do určité míry, existoval coby David Tennant. Připadl jsem si, jako by lidé, kteří nám byli v patách, zjistili, že mám dvojče, přízračnou osobnost sdílející všechny mé vzpomínky a schopnou mne na požádání zradit. Pocit znásilnění byl naprosto dokonalý. Mé myšlenky byly nejsvětějším útočištěm na celém světě. Cítil jsem se neskutečným způsobem ponížený, okradený o svou jedinečnost.

Kde všude na mne mohou čekat? napadlo mne.

„Davide, neuzavírejte se zase do sebe,“ prosila. „Mluvte se mnou.“

„Mají mé vzpomínky, Ráchel. Mají mne, vloženého do počítače. Proto věděli, že mají čekat ve Frozen Head. Už se za námi nemusí honit. Vědí, co udělám, dřív, než to udělám.“

„To přece není možné.“

„Ale je. Právě na tom celé dva roky pracovali. Znám je. Znám Petera Godina. A vím, že je to tak.“

Zpomalila před ostrou zatáčkou. „Chcete říct, že Fielding měl pravdu? Že celou dobu na tom počítači někde pracovali?“

„Ano. Zatímco jsme se s Fieldingem zabývali tím, jak může MR vyvolávat vedlejší příznaky, oni na utajeném místě dávali tu zatracenou mašinu dohromady.“ Udeřil jsem dlaní do přístrojové desky. „Tak je to. Proto tedy některé týmy rozpustili, když byl projekt pozastavený.“

„O čem to mluvíte?“

„Když se nám podařilo projekt pozastavit, poslali celé týmy techniků na placenou dovolenou. Chvílemi to v budově vypadalo jako v opuštěném hradu. Dokonce propustili celý tým vývoje rozhraní, vedený Zachem Levinem.“

„Čím se zabýval tým vývoje rozhraní?“

„Měli za úkol zajistit, aby se s neuromodelem po jeho vložení do počítače dalo komunikovat. Vzpomínáte, co jsem vám říkal v amfiteátru? Co dostanete, když vložíte lidský mozek do počítače? Hluchou, němou, slepou a paralyzovanou lidskou bytost, vystrašenou k smrti. Přinejmenším polovina práce spočívá v tom, dát jí oči, uši a hlas. A to měl na starosti tým vývoje rozhraní. Když byl projekt pozastavený, nebylo nic divného, že dostali dovolenou. Teď mi to ale začíná dávat smysl. Bože, chtěl bych, aby tu s námi byl Fielding.“

Ráchel se po mně rychle ohlédla. „Jestli ale byli tak blízko k úspěchu, proč Fieldinga zabili? Pokud Godin opravdu dokázal, že Stvořitel funguje, zajímal by se někdo o vedlejší účinky nebo podobné maličkosti?“

„Teď jste na– to kápla. Jestli opravdu mají funkční prototyp, může si Godin v podstatě dělat co chce. Nemáme ale dost informací. Možná –“ Krve by se ve mně nedořezal. „Ach, bože.“

„O co jde?“

„Už vím, proč Fieldinga zabili.“

„Proč?“

„Mohli si to dovolit.“

„Jak to myslíte?“

„John Skow včera oznámil, že za Fieldinga nebudou hledat náhradu. Myslel jsem si, že je to hloupost. Teď ale začínám chápat. Mají-li prototyp, Fielding vlastně nezemřel.“

Ráchel se ke mně překvapeně otočila. „Co to znamená?“

„Chci říct, že mohou do počítače vložit Fieldingův neuromodel stejně jako ten můj. Budou mít myšlení Andrewa Fieldinga pěkně pod kontrolou. Může vyřešit všechny zbývající problémy.“

Ráchel chvíli beze slova řídila. „Dobrá. Považujme to prozatím za možné. Proč by měl Fielding pomáhat lidem, kteří ho zabili?“

I když nerad, pocítil jsem cosi jako obdiv. Peter Godin byl podle všeho ještě bezcílnější, než jsem si dokázal představit. „Fieldingův neuromodel jim klidně bude pomáhat, protože neví, že ho někdo zabil. Vznikl už před šesti měsíci, když se Fielding podrobil snímkování na molekulární MR. Nemůže si pamatovat na nic, k čemu došlo později. Jejich Andrew Fielding ani neví, že se oženil s Lu Li.“

„Davide, to přece nejde.“

„Ale jde. Prostě jsme se nachomýtli k několika převratným změnám ve vývoji vědy. Rozbití atomu. Zmapování lidského ge-nomu. Klonování ovcí.“

„To, o čem mluvíte, je něco úplně jiného. Osvobození ducha od lidského těla?“

Chvíli jsem o jejích slovech přemýšlel. „Máte pravdu. Je to něco většího, protože nám to umožní exponenciálně rozšířit znalosti lidstva. Přesněji řečeno, nám ne. Ať už novou formu vědomí, ztělesněnou Stvořitelem, budeme nazývat jakkoliv, bude se dál rozvíjet. A to velmi, velmi rychle.“

„Nemůžete si být jistý, že to dokázali.“

„Museli se dostat přinejmenším hodně daleko. Možná dali dohromady jen hrubý prototyp. Možná se jen dokáží dostat k mým vzpomínkám, třeba ve formě obrazů, ale ještě nemají fungující myšlení. Ravi Nara je specialista na lidskou paměť a v poslední době se jim v této oblasti poměrně dařilo. Pravdu se ale teď nemáme jak dozvědět.“

Ráchel se dotkla mé paže. „Jestli máte pravdu, mohou vědět, co právě v této chvíli děláme?“

„Doufám, že ne. Nedokáží mi nějakým tajuplným způsobem číst myšlenky. Nejspíš mají k dispozici mé vzpomínky od dětství do doby před nějakými šesti měsíci, kdy jsem se podrobil snímkování na magnetické rezonanci. Pokud jde o mé myšlenkové postupy, odhady, o mou osobnost, potřebovali by plně funkční počítač. Jenže, jestli ho mají…“

„Co?“

„Pak prezidentovi bude úplně jedno, co se stane s pár doktory. Na stavbách mrakodrapů nebo mostů přece umírá víc lidí. My dva, vy a já, jsme přijatelná cena za to, že země díky Stvořiteli získá výraznou strategickou převahu. Jestli se jim opravdu podařilo Stvořitele zprovoznit, jsme už v podstatě mrtví.“

Ukázala dopředu. „Tamhle je Caryville a 1-75. Pojedeme na jih, nebo na sever?“

„Otočte to.“

Nejprve zpomalila a pak zastavila u krajnice jen kousek od severního nájezdu na dálnici.

„Musím se začít chovat jinak než normálně,“ přemýšlel jsem znovu nahlas. „Abych toho dosáhl, měl bych dělat naprosto náhodná rozhodnutí. Jenže jak náhodná mohou vlastně být? Třeba bychom si mohli pokaždé, když se dostaneme k takovéhle křižovatce, hodit mincí.“

Ráchel jen zavrtěla hlavou. „Snímek mého mozku nemají. Nedokáží tedy předpovědět, jak se zachovám. Od teď budu rozhodovat já.“

V mých očích musela zahlédnout pochybnosti. „Ještě pořád mi nevěříte?“

„O to nejde. Teď už ale o vás Geli Bauerová ví také všechno. Dokáže si zjistit i to, na co jste sama dávno zapomněla.“

Ráchel stiskla rty do tenké linky. „Nesnáším ji. Nesnáším ji, a to ji ani neznám.“

„To je mi jasné, jenže nenávist nás nezachrání.“

„Proč bychom prostě nemohli jen tak zmizet? Platit v hotovosti a bydlet v nějakém zapadlém motelu v zapadlém městečku? Zbavit se auta a tři dny někde prospat. Amerika je přece dost velká, i pro NSA.“

„Díváte se někdy na Nejhledanější osoby v Americe? Každý týden chytí někoho, kdo se pokouší o to, co navrhujete. Díky televizi je Amerika o hodně menší, než se zdá.“

Opřel jsem se na sedadle a pokusil se podvolit instinktům. V obou směrech kolem nás projížděla auta i nákladáky, někdy pomalu, jindy tak rychle, až se pick-up zakymácel. Zatímco jsem bez hnutí seděl, začínala mi spousta věcí docházet.

Za tři dny bychom měli dostat příležitost promluvit si s prezidentem. Problém tedy spočíval v tom, jak přežít dost dlouho, abychom se s ním mohli sejít. I tak se však naše situace čím dál víc komplikovala. Jestli se nám přesto podaří k Matthewsovi dostat, budu ho muset přesvědčit, že já říkám pravdu a všichni ostatní z projektu Stvořitel lžou. Abych to dokázal, měl bych mu předložit nezvratné důkazy. Jenže jsem žádné neměl. Druhá možnost, veřejně vystoupit, by prezidenta jen přesvědčila, že jsem opravdu takový blázen, jak o mně tvrdí, a jediného člověka, který nás v této chvíli mohl zachránit, bych si znepřátelil. Tří dny…

„Jak dlouho tu budeme jen tak sedět?“ zeptala se Ráchel.

„Potřebuji ještě chvilku.“

Ukrývat se nebylo řešením. Ani dál utíkat. Určitě ne obvyklým způsobem. Měli bychom udělat něco tak nezvyklého, aby to nikoho na světě ani ve snu nenapadlo. Jenže co?

Zatímco jsem strnule zíral předním oknem na silnici a provoz před námi, došlo mi, že tu s Ráchel takhle sedíme z jediného důvodu: kvůli mým snům. Právě ty nás svedly dohromady. Bez nich by nás včera oba v mém domě zastřelili. Přesto jsem v této chvíli nebyl jejich vysvětlení o nic blíž než v okamžiku, kdy jsem poprvé vešel k Ráchel do ordinace.

Už celé měsíce k čemusi směřovaly, jako neodbytná zpráva vysílaná vzdálenou rádiovou stanicí. Ze začátku mne nepochopitelné obrazy znepokojovaly a dokonce mi naháněly hrůzu. Jenže postupem Času, a především během posledních třech týdnů, ve mně začalo klíčit podezření, že je mi jejich prostřednictvím předávána jakási důležitá informace. Samozřejmě, stejné pocity mívají i schizofrenici. Čím se tedy od nich liším?

Zavřel jsem oči a snažil se myšlenek na sny zbavit, stalo se však něco naprosto opačného. Najednou jsem uviděl město na kopci, obklopené hradbami, jejichž kameny se na slunci žlutě leskly. Přede mnou v hradbách zela brána.

Východní brána, zašeptal jakýsi hlas uvnitř mé hlavy. Jeruzalém.

Nikdy předtím jsem vidinami v bdělém stavu netrpěl. Otevřel jsem oči a uviděl Ráchel pozorovat přístrojovou desku. Oči jsem znovu zavřel, město ale zmizelo jako světlo zhasnuté žárovky.

„Davide? Máte něco s očima?“

„To nic.“

Promnul jsem si spánky a pokusil se otevřít mysl tomu, co se do ní vtíralo. Už dřív mne některá místa přitahovala. Když mi bylo něco přes dvacet, hodně jsem cestoval, a byť většinou šlo jen o obyčejné studentské toulání, občas mne cosi přinutilo změnit původní plány.

Během návštěvy univerzity v Oxfordu jsem se jednoho rána probudil s pocitem, že se musím dostat do Stonehenge. Ne ho jen vidět, ale dostat se do blízkosti těch pískovcových kamenů. Přátelé mne uklidňovali, že nemusím vůbec nikam spěchat. Kameny tam stály už přes pět tisíc let a určitě ještě pár dní stát budou. Přesto jsem si pronajal auto a odjel na jih k Salisbury. Na místo jsem dojel až po setmění a mohl udělat něco, co již dnes běžní turisté nesmějí: Procházel jsem se samotný ve světle měsíce a lehl si na posvátný oltář. Nebyl jsem žádný bláznivý hipík, ale student medicíny na Virginské univerzitě, který měl před sebou zářnou kariéru. Jenže podobné věci se mi stávaly častěji. Stejným způsobem mne přitahovalo Chichén Itzá. A cestou ke Grand Canyonu jsem změnil směr a raději týden tábořil v novomexickém kaňonu Chaco. V Řecku mne spíš než Athény zaujaly Delfy. Pokaždé jsem přitom cítil jakýsi vnější tlak, jako by mne cosi do návštěvy těchto míst nutilo.

Tentokrát to však bylo jiné. Vnitřní nutkání vydat se do Jeruzaléma, ať to stojí, co to stojí. Že jde o posvátné město tří náboženství s tím nesouviselo. S miliony věřících poutníků směřujících do Zaslíbené země, jsem neměl nic společného. Cítil jsem však, že jen tam mohu nalézt odpovědi, po nichž bych všude jinde marně pátral.

„Kam tedy pojedeme?“ zeptala se Ráchel netrpělivě.

„Do Izraele,“ odtušil jsem.

„Cože?“

„Do Jeruzaléma.“

„Davide –“

„Protože –“

„Nic neříkejte. Jde o vaše halucinace, že?“

„Ano.“

Naklonila se, zvedla mi bradu a upřeně se mi podívala do očí. „Davide, nějací lidé se nás pokoušejí zabít. Vláda se nás snaží sprovodit ze světa. Z důvodů, o nichž nic nevíme, trpíte halucinacemi. Ty ale mohou být způsobeny poškozením mozku. Opravdu se jimi chcete řídit, když se pokoušíme zachránit si život?“

„Ti, kteří si zachrání život, ho ztratí.“

„Cože?“

Zvedl jsem dlaně v odevzdaném gestu. „Netvrdím, že si tím zachráníme život. Říkám jen, že když už mě mají honit a zabít, budu radši, jestli se to stane ve chvíli, kdy se pokusím objevit smysl toho, o čem věřím, že nějaký smysl má.“

„Opravdu jste přesvědčený, že vaše halucinace mají nějaký smysl?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nemám pro to logické vysvětlení. Prostě to vím. Jako když pták odlétá na jih.“

Povzdechla si jako matka unavená marným přesvědčováním umíněného děcka. „Zkuste to, ano? Zkuste to vysvětlit.“

Zavřel jsem oči a hledal slova, jimiž bych vysvětlil nevysvětlitelné. „Cítím, že jsem byl vybrán.“

„K čemu?“

„Tím si nejsem jistý.“

„Vybrán kým?“

„Bohem.“

„Bohem?“

„Ano.“

Ráchel se zhluboka nadechla a složila ruce do klína. Viditelně měla co dělat, aby zůstala v klidu. „Myslím, že přišel čas, abyste mi řekl, čeho se vaše poslední halucinace vlastně týkaly. Pořád se vám zdá, že jste Ježíš?“

„Ano.“

„Co je na nových viděních jiného ve srovnání s těmi staršími? Proč je přede mnou skrýváte?“

Nakonec jsme se tedy přece jen dostali k oné úzké hranici oddělující příčetnost od vypolstrované cely. Byl jsem rád, že sedíme v dodávce pod dálničním nadjezdem a ne v Rachelině ordinaci. Tady nemohla zavolat zřízence se svěrací kazajkou za zády.

„Protože už nevěřím, že jsou to pouhé halucinace. Nebo sny. Myslím, že jde o vzpomínky.“

Znechuceně si odfrkla. „Vzpomínky? Bože, Davide. Co se v těch snech odehrává?“

„Prožívám úseky Ježíšova života. Jeho pouť do Jeruzaléma. To, co tam zažil. Slyším hlasy. Svůj vlastní… Učedníků. Ráchel, to, co vidím ve snech, mi připadá opravdovější než svět kolem mne. A události se daly rychle do pohybu. Blížím se k ukřižování.“

Nevěřícně kroutila hlavou. „Jak byste mohl mít dva tisíce let staré vzpomínky, které se vám do hlavy vloudily za posledních šest měsíců?“

„Nevím.“

„A kvůli těm snům cítíte potřebu vydat se do Izraele?“

Předtím jsem o svých pocitech nikdy nepřemýšlel jako o potřebě, ale v podstatě to bylo velmi přesné označení. Co jsem až dosud vnímal spíš jen jako zvědavost, se pomalu měnilo na nutkání cestovat tam, kde se mé sny odehrávají.

„Do Svaté země,“ přiznal jsem. „Ano.“

„Bojíte se, že v reálném světě zemřete, když se tam nedostanete dřív, než se vám bude zdát o ukřižování?“

„Možná. Hlavně ale mám pocit, že jestli se tam brzy nedostanu, ztratím šanci pochopit, co se mi mé sny pokoušejí naznačit.“

Ráchel se dívala na projíždějící auta. Hlavou kývala dopředu a dozadu. Pak se ke mně najednou otočila, oči jasné a rozšířené.

„Víte, co je dnes za den?“

„Ne.“

„Ani ne za týden začnou Velikonoce.“

Zamrkal jsem. „No a?“

„Blížíme se k všeobecně uznávanému datu Ježíšova ukřižování a zmrtvýchvstání. Nejenom ve vašich snech, ale i v realitě.“

„Chcete říct, že by to spolu mohlo nějak souviset?“

„Samozřejmě. Příchod Velikonoc jakýmsi způsobem ovlivňuje vaše sny a pocity. Jste jako lidé, kteří věřili, že na přelomu milénia nastane konec světa. Copak to nevidíte? Všechno je to jen součást vašich halucinací.“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál se. „Mýlíte se. S těmi Velikonocemi ale máte pravdu. Mohly by být důležité.“

Ráchel mne pozorovala jako někoho, kdo se pokouší bavit na její účet. „A co schůzka s prezidentem?“

„Setkáme se s ním, až se vrátíme zpátky. Copak záleží na pár dnech? Především v situaci, kdy nám to pomůže přežít?“

Zavřela oči a potichu promluvila. „Vyprávěl jste o svých snech Andrewu Fieldingovi?“

„Ano.“

„Co on na to?“

„Řekl mi, abych je nepodceňoval. Vždycky tvrdil, že při vývoji Stvořitele si tak trochu hrajeme na bohy. Netušil, jak blízko byl k pravdě.“

„Výborně. Vrána k vráně sedá.“ Položila ruce na volant, jako by chtěla znovu vyrazit, rychlost však nezařadila. „Opravdu máte v úmyslu své halucinace poslechnout a vypravit se do Izraele?“

„Ano.“

„A chápete, že mohou být jen důsledkem poškození vašeho mozku?“

„Ne v tom smyslu, jaký máte na mysli.“ Vzpomněl jsem si na Fieldinga a na to, jak vehementně obhajoval svou teorii vzniku vědomí. „Jde o porušení kvantových procesů v mém mozku.“

Ráchel svírala volant tak pevně, až jí zbělaly klouby. „Chováte se jako někdo, komu se jednou zdálo, že byl faraónem, a teď se chystá do Egypta naplnit smysl svého života.“

„Nejspíš ano. Vím, jak šíleně to zní. Jenže my stejně žádnou lepší možnost nemáme. Jestli vám to bude připadat smysluplnější, pojedeme tam proto, že musíme udělat něco, co počítač Stvořitele v žádném případě nebude očekávat.“

„Nemůže předvídat, že se vypravíme do Izraele?“

„Ne. Mé sny způsobilo snímkování molekulární MR. Můj neu-romodel si nemůže pamatovat nic, k čemu došlo později. A o Jeruzalému není dokonce zmínka ani ve vašich poznámkách, protože jsem k vám přestal chodit ještě předtím, než se to město stalo středobodem mých snů.“

Ráchel vypadala zamyšleně. „Víte, jet do Izraele, to není jako vyrazit do Paříže. Probíhá tam permanentní válka. Sama jsem tam byla. Dávají dobrý pozor, kdo přilétá a odlétá. Jejich aerolinie El AI mají oproti ostatním leteckým společnostem čtyřnásobná bezpečnostní opatření. A po nás jde americká vláda. Jakmile se pokusíme koupit letenky, budou na nás na letišti čekat.“

„Máte pravdu. Potřebujeme falešné pasy.“ Hořce se zasmála. „Tváříte se, jako by šlo o nákup jídla na víkend.“

„Zbylo mi ještě osmnáct tisíc dolarů. Musí existovat způsob jak za ně sehnat falešné pasy.“

„V Izraeli s falešnými pasy nic nepořídíme. Místní orgány mají denně co dělat s teroristy.“

„Být zatčený v Izraeli je pořád lepší než se nechat zabít tady.“

Ráchel se na sedadle opřela a povzdychla si. „To máte pravdu.“

„Vypravím se do New Yorku. Za osmnáct táců tam falešné pasy seženu. Jsem si tím jistý.“

„A co já?“

„Můžete jet se mnou a nemusíte. Záleží na vás.“

Přikývla, jako by to čekala. „Chápu. Co se mnou bude, když tu zůstanu?“

Vzpomněl jsem si na oči Geli Bauerové. „Chcete, abych vám lhal?“

Ráchel zařadila rychlost, zamířila k severnímu nájezdu a přidala plyn.

„Do New Yorku?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Kam tedy?“

Podívala se na mne a vypadala uvolněněji než kdykoliv předtím. „Chcete, abych s vámi jela, nebo ne?“

Chtěl jsem. Nejen to, cítil jsem, že cosi předpokládá, že mne bude doprovázet. „Chci vás s sebou, Ráchel. Z mnoha různých důvodů.“

Suše se zasmála. „To je fajn, protože beze mne byste to nedokázal. Motat se sám po ulicích pro vás není to nejzdravější. Kdybych vás nechala sedět v tom nákladáku, už byste byl po smrti.“

„Já vím. Pojedete?“

Předjela cisternu, ubrala a znovu se plynule zařadila do pravého pruhu. „Jestli chcete jet do Izraele, musíme nejdřív do Washingtonu, D. C.“

Ztuhl jsem na sedadle. Všechny pochybnosti o ní se mi vrátily a skoro se mi udělalo zle od žaludku. „Proč právě tam?“

„Protože tam znám někoho, kdo nám může pomoci.“

„Koho?“

Chtěl jsem se jí podívat do očí, jestli nelže, jenže upřeně pozorovala silnici před námi. „Ještě v New Yorku jsem léčila spoustu žen. Vlastně hlavně ženy.“

„No a?“

„Některé z nich měly problémy se svými manžely.“

„No a?“

„V řadě případů soud manželům povolil styk s dětmi, přestože existovaly jasné důkazy o fyzickém násilí. Mnohé se tak bály, co by se mohlo stát, že raději volily útěk.“

Cítil jsem mravenčení v dlaních. „Mluvíte o federálním zločinu. Únos vlastního dítěte.“

Přikývla. „Není těžké skrývat se před policií, když jste sám. Jenže s dětmi je to problém. Musíte je zapsat do školy, zajistit jim lékařskou péči a tak.“ Podívala se na mne a ve tváři se jí zračilo napětí. „Tyhle ženy mají vlastní tajnou síť. Jakousi podzemní dráhu. Pomáhají si navzájem.“

„Nové identity,“ řekl jsem.

„Ano. Pro dítě je základem nové identity rodný list. Pro dospělého průkaz sociálního pojištění a pas. Neznám sice podrobnosti, ale vím, že ti, kdo těmto ženám pomáhali, jsou ve Washingtonu.“

„Ženy si mohou ve Washingtonu, D. C. koupit padělaný pas?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Nejsou padělané. Jsou pravé.“

„Pravé? Jak to myslíte?“

Odvrátila pohled a ani trochu se jí nechtělo mi tajemství odhalit. „Jedna žena pracuje v pasovém oddělení. Před léty měla sama problémy s manželem. Proto s nimi soucítí. Nevím sice, o koho přesně jde, ale znám někoho, komu můžu zavolat. Bývalou pacientku.“

„Zajímavé,“ uznal jsem. „Pořád ještě to funguje?“

„Ano. Poslala jsem za nimi jednu ženu z Chapel Hill. Manželku doktora.“

„Ouou!“

„Vidím jen jediný problém,“ zachmuřila se.

„Jaký?“

„Jste muž. Nevím, jestli vám budou chtít pomáhat.“

kapitola 24

Když se pancéřované dveře se zabzučením otevřely tentokrát, věděla Geli, že přišel Skow. Zároveň jí také bylo jasné, že nenese dobré zprávy. Před chvilkou s ním mluvila po telefonu a podle toho, jak byl unavený, se dalo usoudit, že toho v noci moc nena-spal. Otočila se v křesle a viděla, jak míří k ní. Poprvé měl na sobě něco jiného než svůj obvyklý oblek od Brooks Brothers. Dnes to byly plátěné kalhoty a mikina s nápisem MIT. Pod očima měl tmavé kruhy, stále však připomínal spíš univerzitního úředníka než experta na informační válku.

„Nevypadáte dobře,“ podotkla.

„A cítím se ještě hůř.“

„Nebyl byste tu, kdybyste měl dobré zprávy.“

„Máte pravdu. Ravi Nara mi volal hned potom, co jste zavěsila.“ Skow se zhroutil do křesla vedle ní. „Nabídnete mi cigaretu?“

„Vy přece nekouříte.“

„Ale no tak, Geli, je tolik věcí, které o mně nevíte.“

Vyklepala z krabičky jednu gauloisku, zapálila ji a podala mu ji.

Skow zhluboka potáhl a bez zakašlání vyfoukl kouř. „Pěkně jedno po druhém. Dobře mě poslouchejte.“

Geli si přehodila nohu přes nohu a čekala.

„Nikdy jsme si navzájem moc nevěřili. Teď ale k sobě musíme být upřímní. Alespoň tak, jak to půjde.“

„Poslouchám.“

„Godin přesně rozlišoval, co má kdo o projektu vědět, takže nevím, jak jste na tom vy. Nejspíš víte, že pracujeme na stvoření umělé inteligence, jenže netušíte, jak toho chceme dosáhnout, že?“

„Pokračujte.“

„Používáme vyspělou technologii magnetické rezonance a pořizujeme zobrazení mozku na molekulární úrovni. Pak tato zobrazení převádíme do revolučního typu superpočítače.“

„A dál?“ zeptala se.

„Naším cílem je vytvořit umělou inteligenci ne tak, že budeme navrhovat nějakou technologii podobnou mozku, ale tak, že mozek digitálně zkopírujeme. Výsledkem, bude-li všechno fungovat, nemá být počítač, který by pracoval jako lidský mozek, ale takový, který by ve většině ohledů v podstatě lidským mozkem byl. Rozumíte?“

Geli si celou dobu myslela, že snímkování MR slouží k tomu, aby vědci mohli zkoumat strukturu mozku. Ne jako základ pro fungování stroje. „V principu to vypadá velmi jednoduše.“

Skow se dutě zasmál. „Teoreticky ano. A určitě se to dříve nebo později povede. Jenže právě rozdíl mezi tím dříve a později je teď pro nás dva kritický.“

„Proč?“

„Protože Peter Godin umírá.“

Toto prosté potvrzení jejího podezření způsobilo, že se jísevřelo srdce. Před očima se jí vybavil Godin v poslední době. Tiky ve tváři, zkřivená ústa, šouravá chůze.

„Na co umírá?“

„Má mozkový nádor. Ravi Nara na to přišel před šesti měsíci, když se snímaly první neuromodely. Proto jste nemohla Godina poslední dva dny sehnat. Když nepracuje na projektu, podrobuje se léčení.“

Geli se v křesle zavrtěla. „Kolik času mu zbývá?“

„Jde v podstatě už jen o hodiny. Maximálně dny. Tumor nešlo odoperovat už v době, kdy ho Ravi objevil. Peter se bál, aby se vláda nedozvěděla, že je odsouzený k smrti, a neomezila financování projektu Stvořitel. Takže s Ravim uzavřel dohodu. Ravi bude o jeho nádoru mlčet a bude ho léčit steroidy tak, aby se dožil dokončení Stvořitele. Snad ani nechci vědět, co za to Ravi mohl chtít.“

„Je to parchant.“

„Souhlasím. Důležité ale je, že od začátku měl projekt Stvořitel i jeden tajný cíl. Peter Godin ho budoval proto, aby si zachránil život.“

„Jak to myslíte?“

„Jestliže by se podařilo počítač Stvořitele dokončit dřív, než zemře, dal by se do něj vložit Godinův neuromodel. Jeho tělo by sice bylo po smrti, ale v počítači by dál existoval jako Peter Godin.“

Geli nevěřícně zamrkala. „Tomu se snad nedá ani věřit.“

Skow se zasmál. „Nejenom že je to možné, je to neodvratné. Jen k tomu nedojde tento týden.“

„Jestli je to pravda, proč by se do počítače nedal Godinův neuromodel vložit kdykoliv později? Po dokončení práce na Stvořiteli?“

„Samozřejmě. Jenže v takovém případě by Peter zemřel, aniž by měl jistotu, že k tomu někdy dojde. Musel by sejít ze světa jako všichni ostatní a věřit nám, že ho v počítači znovu vzkřísíme.“

„Chápu.“ Geli se pokoušela domyslet důsledky Godinovy předčasné smrti. „Proč jste sem tedy přišel?“

Skow znovu potáhl z cigarety a vážně se na ni podíval. „Přišel jsem vám zachránit kůži. Společně s tou svou.“

„Nevěděla jsem, že potřebuji před něčím zachraňovat.“

„Potřebujete. Projekt Stvořitel se totiž hroutí.“

Teď mu začínala rozumět. Lod se potápěla a krysy se pídily po záchranných člunech. „Vždyť jste říkal, že úspěch je jistý.“

„Nakonec ano. Jenže Godin zemře dřív, než bude počítač fungovat, a nikdo jiný ho nedokáže dokončit. Fielding je mrtvý. Z Ra-viho už víc nevyždímáme. Na zbývající problémy nemá. A jestli se nám nepodaří předat funkční počítač, na jehož vývoj už padla víc než miliarda dolarů –“

„Miliarda?“

Skow začal netrpělivě vysvětlovat: „Geli, prototyp Stvořitele je z větší části složen z uhlíkových nanoprvků. Nejde jen o nějakou přelomovou technologii. V podstatě jsme museli vymyslet celý nový vědní obor. Náklady na výzkum a vývoj materiálů jsou nepředstavitelné. Totéž platí pro výzkum holografické paměti. Jsme –“

„Jasně, chápu.“ Myšlenky se jí však soustředovaly především na přežití. „Říkáte, že když se Godin právě neléčí, pracuje na Stvořiteli. Kde? V Mountain View?“

Skow zavrtěl hlavou. „Existuje ještě jedno výzkumné středisko projektu Stvořitel. Dokud ale nedospějeme k nějaké dohodě, nemohu vám prozradit nic víc. Bylo založeno před dvěma roky, jakmile jsme se dozvěděli, že prezident trvá na tom, aby tu na otázky etiky dohlížel Tennant. Godin moc dobře věděl, že může přijít doba, kdy bude potřebovat na projektu pracovat, aniž by Tennant nebo vláda věděli, co vlastně dělá. Proto ho vybudoval.“

Situace se pro ni měnila každou větou, kterou pronesl. Muž z NSA už dávno zapomněl, že má na projekt dohlížet. Pokud to tedy vůbec měl někdy v úmyslu. Byl Godinovým člověkem a dostával za to zaplaceno.

„A jaký je stav Stvořitele právě teď? Je naprosto nefunkční?“

„Ne. V této chvíli je částečně provozuschopný. Právě prototyp předpověděl, že se Tennant pokusí dostat do Frozen Head. V podstatě nám to prozradil Tennantův neuromodel.“

Geli nevěřila vlastním uším. „Vy jste u toho byl?“

„Ne. Ale ten prototyp jsem viděl. Je to něco nepředstavitelného.“

„Tak odtud jste měl informaci o jeho pohybu v rezervaci. Ne od doktorky Weissové?“

„Přesně tak.“

Skow zvedl ruku a dlaní naznačoval, aby se uklidnila. „Část Stvořitele funguje. Jenže se ji podařilo uvést do chodu před necelými čtyřiadvaceti hodinami a ani se nebudu snažit popsat všechny problémy, které se sestavením počítače nastaly. Zatím se technikům povedlo spustit oblast paměti, jenže hlavní procesor je něco úplně jiného.“

„Šlo o ten krystal, že ano?“ přemýšlela Geli nahlas. „Na řetízku Fieldingových kapesních hodinek. Potřebovali jste ho, abyste to mohli spustit.“

„Ano. Fíelding sice projekt sabotoval, jenže si vedl záznamy o všem, co dělal. Dokonce i když se nabourával ostatním do počítačů, zapisoval si do krystalu jejich obsah. Idealisté jsou špatní záškodníci. Fielding prostě nebyl schopný zničit to, co považoval za pokrok vědy. Každopádně jakmile jsme ten krystal získali, dostali jsme zpátky všechny záznamy, které z počítačů vymazal. A navíc ještě původní Fieldingovy objevy. Nedokázal odolat a snažil se všechny zbývající problémy vyřešit, dokonce i když přitom na druhou stranu naši práci sabotoval. Fieldingovi se podařilo posunout Stvořitele až k hranici funkčnosti. Bez jeho krystalu by prototyp v žádném případě nepracoval.“

„Když ale teď funguje, proč vláda prostě nezaměstná jiné vědce, aby na jeho práci navázali a dokončili ji?“

„Určitě by to udělali, kdyby o tom věděli. Jenže nevědí. Všechno, co Godin udělal od chvíle, kdy došlo k pozastavení projektu, bylo nepovolené a ilegální.“

„Tak prostě prototyp přesuňte zpátky sem.“

„Peter by to nedovolil. Nemá dost sil, aby se sem mohl nechat převézt.“

„Říkal jste, že brzy zemře.“

„Ne dost brzy.“ Skowovi se v očích jasně odrážely skryté obavy. „Kdybychom sestavili fungující prototyp Stvořitele, nikdo z americké nebo britské vlády by se nezajímal, kolik to stálo peněz nebo lidských životů. Jestliže ale selžeme, začnou klást nepříjemné otázky.“

„Co tím chcete říct?“

„V případě selhání se bude hledat obětní beránek.“

„Já jsem přece s vývojem počítače neměla nic společného.“

„Ne, jenže Fieldingova smrt by mohla být označena za příčinu selhání projektu. A kdo zabil Fieldinga?“

Konečně pochopila, kam Skow míří. „Začínáte mě pěkně štvát.“

Muž od NSA zvedl dlaně v obranném gestu. „Jen se snažím popsat pravděpodobný scénář. Pro roli obětního beránka se dokonale hodíte. Ví se o vás, že za svým cílem jdete jako buldok –“

„Chcete odtud odejít živý?“

Skow se pousmál. „Naznačuji vám, co všechno je pro vás v sázce. Dál. Pokud jde o Tennanta a Weissovou, pořád si volně pobíhají po světě. A Lu Li se stále ještě pohřešuje.“

„To jsou tři problémy, se kterými si dokážu poradit.“

„Zatím to tak nevypadá.“

Upřela na něj pohled, který mohl zabíjet.

„Klid,“ nedal se Skow. „Stejně nechci, aby Tennant zemřel. Vršit hromady mrtvol mi připadá jako hloupost. Jen bychom si tím zkomplikovali život.“

Cítila, že se pomalu blíží k tomu, proč za ní přišel.

„Fajn. Jestli nebudu obětním beránkem já, kdo tedy?“

„Peter Godin.“

„Cože?“

Skow mezi ně vyfoukl dokonalý kroužek kouře. „Přemýšlejte. Až Peter zemře, všechno půjde vysvětlit jen lehce upravenou pravdou. Celou dobu trpěl mozkovým nádorem. Nikdo z nás o tom neměl tušení. Peter byl sice fajn chlap, jenže nádor ho změnil. Začal trpět utkvělou představou, že si musí zachránit život, a počítač Stvořitele viděl jako svou jedinou naději. Když se Fieldingovi s Tennantem podařilo projekt pozastavit, zpanikařil a nařídil jejich zabití.“

Geli se pohodlně opřela do křesla a v duchu se nad novým plánem zamýšlela. Jeho logika byla dokonalá. Šlo o Velkou Lež, která měnila všechno černé na bílé.

„Vydáme-li se touto cestou,“ pokračoval Skow, „Tennant nám nemůže ublížit, ať si říká, co chce. Bylo by to o hodně elegantnější řešení než vražda.“

„Je v tom jeden háček,“ opáčila Geli. „Když necháme Tennanta naživu, vytroubí do světa, že jsem to byla právě já, kdo se ho pokusil zabít.“

„Myslíte?“ usmál se Skow a zakroutil hlavou. „Kdo šel do Ten-nantova domu, aby ho zastřelil? Koho Tennant a Weissová viděli?“

„Rittera.“

„Přesně tak. A Ritter Bock pro Godin Supercomputers pracoval už předtím, než jste se objevila vy. Mám pravdu?“

Zdálo se, že myslel opravdu na všechno.

„Ano.“

„Ví někdo, že jste Ritterovi dala rozkaz Tennanta zastřelit?“

„Takový rozkaz jsem nikdy nevydala.“

Skow se ušklíbl. „Samozřejmě že ne. Něco takového si ani nedovedu představit. Ritterovi dával Godin rozkazy osobně. Byl to takový jeho soukromý dobrman. Doktor Tennant měl štěstí a v sebeobraně se mu podařilo Rittera zabít. Jste, Geli, čistá jako padlý sníh. Jen jste plnila Godinovy příkazy.“

„A co vy?“

„Když jsem se dozvěděl, že Fielding nezemřel přirozenou smrtí, byl už Ritter mrtvý a Tennant na útěku. Celou dobu jsem se pokoušel dobrat pravdy.“

Geli se snažila v jeho novém příběhu najít díry. „A proč jsme Fieldingovo tělo nechali tak rychle zpopelnit?“

„Jakmile jsme si uvědomili, že ho někdo zabil, lekli jsme se nebezpečí nějaké infekční biologické zbraně. Nara nám poradil, ať tělo i všechny krevní vzorky okamžitě spálíme. Jedině tak se dala zajistit bezpečnost budovy.“

„Nara nám tohle vyprávění potvrdí?“

„Udělá cokoliv, aby si zachránil reputaci.“

Geli vstala a začala přecházet po místnosti. Skow se i s křeslem natočil, aby ji mohl očima sledovat.

„Co když Godin uspěje?“ zeptala se. „Co když se mu podaří Stvořitele spustit ještě před smrtí? To si přece přeje ze všeho nejvíc.“

„Ravi tvrdí, že se to nemůže podařit. Peterův stav se zhoršuje strašně rychle.“

Ironie celé situace ji překvapila. „Víte, že mám Petera Godina ráda a vážím si ho. Vy se mi, na druhou stranu, nelíbíte ani trochu. Dokud jste nepřišel s tímhle návrhem, ani jsem vás nerespektovala. Tohle by ale mohlo zabrat.“

„Určitě to zabere. Jediné nebezpečí představujete vy.“

Nenašla jinou možnost než svolit ke spolupráci. „Řekněte mi, kde je ta další základna Stvořitele, a můžeme si plácnout.“

Skowovi se z obličeje vytratila důvěra. „Nejsem oprávněn vám to sdělit.“

„Proč ne?“

„Hned to pochopíte. Řeknu vám jméno osoby odpovědné za bezpečnost té tajné základny. Můžete se pak zeptat jeho.“

Geli se zastavila a podezíravě ho pozorovala. „Co to se mnou hrajete za hru?“

„Přikázal mi, abych s vámi takhle jednal. A zaručeně nepatří k lidem, které bych si chtěl znepřátelit.“

„Kdo to, sakra, je?“

Skow zavrtěl hlavou. „Dám vám jeho telefonní číslo.“

„Nebudu nikomu volat, dokud se nedozvím, o koho jde.“

Skow potáhl z cigarety a zdálo se, že mu Geli začíná být líto. „Jde o generála Horsta Bauera.“

Geli se do tváří nahrnula krev. Všechna pýcha, kterou nad svým postavením v rámci projektu Stvořitel cítila, se v jediné bolestivé chvíli vytratila. „Na druhou základnu Stvořitele dohlíží můj otec?“

„Ano.“

„Vy jste ale hajzl! Proč jsme do toho zapletení on i já?“

I když se mu nechtělo nic vysvětlovat, chápal Skow, že s ním spolupracovat nebude, dokud jí neodpoví.

„To je jednoduché,“ začal vysvětlovat. „Od úplného začátku se Godin velmi intenzivně zabýval zajištěním bezpečnosti celého projektu. Díky postavení ve vojenské rozvědce měl váš otec vždycky velký vliv na to, jaké počítače bude armáda v určitých zařízeních používat. V Pentagonu, na všemožných základnách a teď i ve Fort Huachuca.“

Fort Huachuca v Arizoně bylo středisko americké vojenské zpravodajské služby a její otec celé této základně velel.

„Generál Bauer pomáhal firmě Godin Supercomputers získávat od armády zakázky,“ pokračoval Skow. „Právě díky jeho vlivu se Godinovi podařilo vyřadit Craye, NEC i všechny ostatní.“

„Chcete říct, že bral úplatky?“

„Spoustu. Má na Kajmanských ostrovech tajný účet, štědře dotovaný Godinem. Já ho tam mám ostatně také. NSA neplatí tak dobře, abych si udržel svůj vysoký životní standard.“

„Ten pokryteckej parchant! Myslela jsem, že aspoň když jde o vlast, bude se… No nic. Mělo mi to být jasné.“

„Váš otec téhle zemi nijak neublížil tím, že prosazoval Godinovy počítače. Byly stejně dobré jako všechny ostatní. Generál jen slíznul smetanu tam, kde se sama nabízela. Tak to teď v obchodě chodí.“

Zdálo se, že jizva na Gelině tváři vztekle pulzuje. „Armáda je služba, ne obchod.“

Skow se uchechtl. „Nikdy jsem si nemyslel, že jste taková romantická.“

„Polibte si!“

„Každopádně když si Peter uvědomil, že bude potřebovat tajnou výzkumnou základnu, zavolal vašemu otci. Z ručky do ručky přešly nějaké peníze a generál našel nádherné opuštěné místo, kde by nás nikdo neměl rušit.“

„Proč do toho ale zapletli i mě?“

„Peter na tohle místo hledal člověka s určitými specifickými vlastnostmi. Navrhl vás váš otec.“

Geli znovu začala přecházet a krev jí přitom hučela v uších. „On o tom všem ví, že? O tom, že Godin umírá a celý projekt jde do hajzlu?“

„Ano. A je na naší straně. Také si musí chránit své postavení.“

„Do hajzlu s ním. A s vámi taky.“

„Geli, zavolejte mu.“

„Je ta tajná základna Stvořitele ve Fort Huachuca?“

„Ne.“

Nevěřila mu. Odlehlou základnu v Arizoně obklopovaly tisíce akrů pozemků, určených pro zkoušky zbraní. Na druhou stranu, její otec si dokonale uměl krýt záda. Určitě si ponechal možnost svou účast na projektu Stvořitel popřít, kdyby se věci vyvíjely špatně, a jen těžko by proto výzkumné středisko umístil na vlastní základnu.

Nasadila si sluchátka s mikrofonem, udeřila do klávesy počítače a řekla: „Generálmajor Horst Bauer, Fort Huachuca, Arizona.“

Skow si slyšitelně oddechl.

Telefon zvedl generálův pobočník.

„Generála Bauera,“ vyštěkla Geli.

„Generál teď nemůže. Kdo volá, prosím?“

„Řekněte mu, že má na telefonu svou dceru, kapitáne.“

„Vydržte, prosím.“

Skow si představení vysloveně užíval. Geli se raději i s křeslem otočila, jen aby se do stárnoucí tváře příslušníka Břečťanové ligy nemusela dívat.

Zatímco čekala, vtíraly se jí do mysli obrázky otce. Vysokého a německým způsobem impozantního Horsta Bauera jeho nepřátelé popisovali jako světlovlasou verzi generála Jamese Mattoona Scotta, jak ho ve filmu Sedm květnových dnů zahrál Buřt Lancas-ter. Šlo o poměrně trefné přirovnání. Jenže upjatý asketa, jak ho vnímala veřejnost, vůbec nebyl tím člověkem, kterého znala Geli. Ta měla před očima děvkaře, který bezostyšně podváděl svou ženu a po celém světě po sobě zanechal několik nemanželských dětí. Viděla násilníka, jehož rozčilovala „divokost“ vlastní dcery, takže ji neustále tloukl vším, co mu přišlo pod ruku. Ironií jejího života bylo, že se vydala ve stopách muže, kterého z duše nenáviděla. Důvod však byl prostý. Otce nenáviděla, protože se ho v hloubi duše bála, ještě víc však nesnášela matčinu odevzdanost.

„Ano, Geli?“ ozval se ve sluchátku hluboký hlas, který jí napnul všechny svaly v těle. „Asi máš problémy. Jinak by ses mi neozvala.“

Nejraději by okamžitě zavěsila, jenže potřebovala znát odpovědi. „Co víš o určitém projektu umělé inteligence?“

„Vidím, že si na dlouhé úvody nepotrpíš. Ptáš se ale dost nejasně.“

„Chceš to tedy přesněji? Mám na starosti bezpečnost projektu Stvořitel v Severní Karolíně. Dozvěděla jsem se, že existuje ještě jedno utajované zařízení, na kterém v rámci projektu probíhá další výzkum. Co o tom víš?“

Chvíle ticha. „Něco bych vědět mohl.“

„A proč ses mi o tom nikdy nezmínil?“

Zaslechla suchý smích. „Netušil jsem, že jsme zahájili program sbližování rodičů s dětmi.“

„Tys mě Godinovi na tuhle práci doporučil?“

„Jak jinak by se o tobě asi dozvěděl? Pokud ale jde o to, že jsem ti o ničem neřekl, Godin chtěl, aby každý věděl jen to nejnutnější. Nesmíš se kvůli tomu vztekat. Sama ses se mnou o svém životě nebavila už od puberty. Co jsem se dozvěděl, pocházelo vždycky z řečí mezi doktory nebo policajty.“

Tenhle boj nikdy neskončí, napadlo ji. „Není důvod vrtat se v minulosti. Vím, co jsem potřebovala vědět.“

„A chápeš, jaká vznikla situace? Co se musí udělat?“

„Už mě upozornili.“

„Skow sice není nijak zvlášť odvážný, zato má talent pro řešení nebezpečných situací.“

„Už musím končit,“ prohlásila, ale zůstala na lince.

„Pokračuj,“ odpověděl generál. „Mám dojem, že se brzy uvidíme.“

Strhla si z hlavy sluchátka a vztekle se ohlédla po Skowovi.

„Takže?“ zeptal se muž od NSA. „Jsme všichni na jedné lodi?“

„Vypadněte.“

„Ještě jste mi neodpověděla.“

„Mám snad na výběr? Dělá se mi ale zle z toho, že člověka, jako je Godin, srazí k zemi takové slizké nuly jako vy a můj otec. Nesaháte mu ani po kotníky.“

Skow nakonec přece jen zbrunátněl. „Souhlasíte s dalším postupem ohledně Tennanta a Weissové? Necháme je naživu? Řekneme jim, že šlo jen o nedorozumění?“

„Godin ještě není po smrti.“

„To máte pravdu.“

„A nemáme tušení, kde by mohli být. Nedokážeme se s nimi spojit, pokud nechceme vyrazit do televize a oznámit to celému světu.“

„Zase máte pravdu.“

„Stejně si ale nejsem jistá, jestli chci, aby Tennant běhal po světě a na potkání všem vykládal, co se tu podle něj odehrává. Na to se zná s až moc vlivnými lidmi.“

Skow zamyšleně přikývl. „Něco vám povím. Tennanta s Wei-ssovou vám přenechám.“

„Děláte dobře, když rozhodnutí necháváte na mně.“

Skow vstal a zamířil ke dveřím. „Nějaké další otázky?“

„Jen jedna. Proč se Fielding pokoušel projekt sabotovat?“

Skow se usmál. „Nebyl si jistý, jestli vědci mají vytvářet věci, které tak docela nechápou.“

„Proč se tedy projektu vůbec účastnil?“

„Nejspíš nevěřil, že budeme postupovat takhle rychle. Myslel si, že se nejdřív budeme snažit dozvědět co nejvíc o tom, jak lidský mozek vlastně funguje, a až pak se pokusíme Stvořitele oživit.“

„A vy? Dozvěděli jste se to?“

„Děláte si legraci? Jestli se podaří Stvořitele spustit a dosáhnout stoprocentní funkčnosti, okamžitě nás všechny předběhne.“

kapitola 25

Rozhodli jsme se pro levný motel v Arlingtonu, jen přes řeku od Washingtonu, takový, kde recepční nezvedá významně obočí, platíte-li v hotovosti. Jeden pokoj, dvě postele, koupelna, televize, telefon. Jakmile se za námi zavřely dveře, vysoukala se Ráchel z maskovací kombinézy a odešla si do koupelny dát sprchu. Uvědomil jsem si, že ji pozoruji, až ve chvíli, kdy se v koupelně zamkla. Její neformální chování mne po dlouhých týdnech, kdy jsem ji vídal výhradně v kostýmku, poměrně překvapilo. Když se přede mnou bez problémů procházela jen ve spodním prádle, musel jsem si na ni opravit názor. Měla vypracované tělo, jaké lze získat jen dlouhými hodinami pravidelného posilování. Sice to nezapadalo do obrazu akademicky, odpovídalo by to ale jejím tendencím k obsesím.

Z dodávky jsem vyndal naše civilní oblečení, koupil Washington Post a v automatu také dvě plechovky koly. Když jsem se vrátil do pokoje, unikala škvírou zpod dveří koupelny oblaka páry. Převlékl jsem se, opřel se o pelest a zapnul CNN. Ani zmínka o federálně hledaných uprchlících, takže jsem začal pročítat články v Postu.

Na cestu do Izraele jsme se začali připravovat už během osmihodinové jízdy z Tennessee. Nejprve jsme si museli obstarat padělané pasy. K prvnímu Rachelinu telefonátu jsme použili automat na zastávce nákladáků kousek od Roanoke. Bývalá pacientka z New Yorku jí nadiktovala kontaktní číslo do Washingtonu, D. C. a vysvětlila, že tam má zavolat až za hodinu. Během té hodiny měl někdo ženu na uvedeném čísle upozornit, že se jí Ráchel ozve.

Podruhé telefonovala z Lexingtonu ve Virginii. Podle obdržených instrukcí se měla následující den v jedenáct hodin dopoledne ukázat v kavárně Au Bon Pain na washingtonském nádraží Union Station. Také si měla připravit jména a data narození a obstarat fotografie své i „přítele“, který ji doprovází. Fotografie spolu s kartičkami, na nichž budou zapsaná jména a popisy, předá osobě, která ji v kavárně Au Bon Pain kontaktuje. Když se Ráchel zeptala, za jak dlouho obdrží to, co shání, dostala odpověď, že obvykle podobné záležitosti zaberou osmačtyřicet hodin.

Mezi Lexingtonem a mezistátní 66 nám došlo, že máme další problém. Kreditky. Kupovat si letenky do Izraele za hotové by mohlo vzbudit podezření, zvlášť v případě, že nebudeme mít v Izraeli předem rezervované ubytování. Rezervace na naše nová jména budou muset zařídit nějací přátelé nebo příbuzní a za letenky zaplatit svými kreditkami. Mí rodiče byli po smrti a všechny mé přátele nejspíš bude hlídat NSA. Rachelini partneři, bývalý manžel a přátelé na tom budou stejně. Nakonec se rozhodla, že zavolá jednomu lékaři, se kterým se během studií na Kolumbijské málem zasnoubila. Byl to Žid, často do Izraele jezdil a stále ještě do ní byl blázen. Napadlo mne, že prosba, aby zarezervoval letenky a ubytování na jména lidí, které nezná, by mu mohla připadat podezřelá, Ráchel mne však ujistila, že jí určitě vyhoví, ať ho požádá o cokoliv. Než jsme dorazili do D. C, pokusila se mu třikrát bezúspěšně dovolat. Dívka na službě pro nepřítomné odmítla prozradit jeho číslo na mobil a Ráchel mu na sebe spojení nechat nemohla.

Dveře koupelny se otevřely, pára se vyvalila ven a z ní vystoupila Ráchel s jedním ručníkem omotaným kolem těla a druhým na hlavě.

„Zbyla tam ještě trocha teplé vody. A jeden ručník. Měl byste si to taky zkusit. Zase se cítím jako člověk.“

„Musíme se pokusit zavolat vašemu příteli. Přinesl jsem i vaše oblečení. Je ale dost špinavé.“

Unaveně se usmála. „Dala bych nevím co za své flanelové pyžamo.“

„Zítra si nějaké oblečení obstaráme. Nebo ještě dneska, jestli budete chtít. Nejdřív ale ten telefonát.“

Ramena jí poklesla. „Nemůžeme si raději na chvilku zdřímnout?“

„Rezervaci hotelu potřebujeme s co nejdřívějším datem před odjezdem. Většinou je lidé dělají celé týdny předem.“

„Takže se mám obléknout?“

Přikývl jsem.

Posadila se na kraj postele a ručníkem si začala sušit vlasy.

„Říkal jsem si,“ ozval jsem se, „že když proti tomu nebudete nic namítat, mohli bychom cestovat jako manželé.“

Otočila se a podívala se na mne. „Vypadám snad, že bych s tím měla nějaký problém?“

„Výborně. Vašemu příteli tedy dáme pro rezervaci jména manželů. Měla by být židovská?“

„Ne. Izraelce byste nedokázal obalamutit ani na vteřinu. Já prostě budu hodná židovská holka, která se spustila a vzala si za muže góje. A taky tam obstarám většinu mluvení.“

Z postele sebrala svou košili a vrátila se do koupelny. Slyšel jsem, jak ručník padá na dlaždičky, a pak se vrátila jen v košili. Sice jí sahala až do půlky stehen, jenže pod ní nic neměla a to mě dost vzalo.

„Musím si na chvíli lehnout,“ prohlásila. „Vzbuďte mě, až budete chtít vyrazit.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na šest odpoledne. Nechat ji usnout by nejspíš byla chyba, jenže stejně pro nás bylo lepší vyjít ven až po setmění. Ani mně se teď zrovna nechtělo vstát. Vlastně jsem pořádně nespal dva dny a celé tělo mne bolelo jako už roky ne.

Ráchel nadzvedla přikrývku, vlezla si pod ni, lehla si na břicho a tváří se otočila ke mně. Tmavé oči měla zastřené únavou, koutky rtů se jí však zdvihaly v náznaku úsměvu.

„Skoro už nemůžu ani přemýšlet,“ prohlásila. „A vy?“

„Jsem na tom podobně.“

„Víte, proč tu vlastně jsem?“

„Protože se bojíte smrti?“

„Ne. Protože se víc bojím toho, že nebudu žít, než že zemřu. Dává to vůbec smysl?“

„Asi ano.“

Zachumlala se do přikrývky. „Vy mi nerozumíte, Davide. Můj syn je po smrti. Manželství se mi rozpadlo. Co ještě mohu ztratit?“

Často mne sice překvapovala, jenže teď už mluvila jakoby z cesty. „Vaši pacienti by určitě –“

„Kdybych zítra zemřela, mí pacienti si najdou někoho jiného. Sedávám v té ordinaci od rána do večera, poslouchám lidi, kteří trpí depresemi, bojí se, jsou zlostní, paranoidní. Seznamuji se s jejich životy a pokouším se jim pomoci. Pak jdu domů a píšu o nich články do odborných časopisů.“

Podivně se usmála. „Dneska je to ale jiné. Dneska mne muž, u kterého jsem diagnostikovala halucinace, do těch svých halucinací vtáhl. Připadám si jako Alenka v říši divů. Pokoušejí se mě zabít, pořád ale jsem naživu. A teď se právě kvůli těm halucinacím chystám odletět do Izraele. Protože člověk, kterého si vlastně docela vážím, si najednou usmyslel, že bude Ježíšem. To je prostě neuvěřitelné.“

„Potřebujete se vyspat.“

Zavrtěla hlavou, ani na vteřinu ze mne ale nespustila oči. „Spánek nemůže změnit nic na tom, co cítím.“

Nebyl jsem si jistý, o čem vlastně mluví. Přestal jsem se opírat o pelest, lehl jsem si, podepřel si hlavu loktem a pozoroval ji přes mezeru mezi našimi lůžky. Proti bílému povlečení se rýsovala její opálená ramena a mokré vlasy jí padaly do očí.

„O čem to vlastně mluvíte?“ zeptal jsem se.

Dívala se skrze mne tak, jako se to občas stávalo v její ordinaci, jako by všechny bariéry, které jsem kolem sebe po smrti své rodiny vystavěl, pro ni nic neznamenaly. Pak se, velmi jemně, usmála.

„Vlastně ani nevím. Proč si taky nedáte sprchu?“

Pohled očí říkal víc než ústa. Vstal jsem, zamířil do koupelny a už cestou ze sebe shazoval špinavé oblečení. Po dvou dnech, během nichž jsem utíkal ve strachu o život, byla sprcha snad ještě příjemnější než jídlo. Na rukou a na krku mne sice pálily škrábance od trní, svaly se však pod proudem vody začaly uvolňovat. Zatímco jsem si myl vlasy šamponem z malé hotelové lahvičky, myslel jsem na Racheliny tmavé vlasy rozložené na polštáři a nevědomky jsem začal pospíchat. Osušil jsem se, pak jsem si ručník uvázal kolem boků a došel k mezeře mezi postelemi.

Ráchel stále ještě ležela na břiše, oči však měla zavřené a zhluboka a pravidelně dýchala. Díval jsem se na ni, a i když mi bylo líto, že nezůstala vzhůru, nemohl jsem jí to mít za zlé. Během posledních dvou dnů toho hodně zažila.a dostala se daleko od domova. Sundal jsem si ručník, posadil se na kraj postele a začal si sušit vlasy. Za chvíli už jsem si přál jen to, abych si mohl lehnout a spát tak dlouho, jak to jen půjde.

Do mezery mezi postelemi se natáhla opálená štíhlá ruka. Ráchel se dotkla mého kolena a pak ve vzduchu otevřela a zavřela dlaň, jako by se pokoušela něco chytit. Když jsem vzal její dlaň do své, s nečekanou silou mne přitáhla k sobě. Lehl jsem si vedle ní a díval se jí do očí, teď doširoka otevřených jako dvě hluboké tůně.

„Myslel sis, že spím?“ zeptala se.

„Vždyť jsi spala.“

„Takže tohle se mi zdá?“

Usmál jsem se. „Třeba máš halucinace.“

„Pak ale můžu dělat, co budu chtít.“

„To je pravda.“

Zvedla hlavu a políbila mne. Rty měla pevné a plné a ústa otevřená tak, že mi bylo okamžitě jasné, že právě tohle už dlouho chtěla. Rozepnul jsem jí knoflíky u košile a převrátil ji na sebe. Když mi její vlhké vlasy padly na tvář, rozesmála se.

„Myslel jsi na tohle při našich sezeních?“ zeptala se.

„Nikdy.“

„Lháři.“

„Dobrá, tak jednou dvakrát.“

Znovu mne políbila a způsob, jakým se ke mně přitiskla, mi napověděl, že tentokrát nepůjde o nešikovné první milování čerstvých milenců. Její doteky byly stejně jisté a vědoucí jako její oči a veškerou svou pozornost teď upínala na mne. Připomněla mi, že nic není tak vzrušujícího jako žena, která se s jistotou rozhodla, že čas pouhých slov už minul.

Probudil jsem se a okamžitě se mne zmocnila panika, že jsme zmeškali čas na telefonát. Motelový pokoj ozařovala televize. Budík na nočním stolku ukazoval půl dvanácté v noci. Ráchel ležela vedle mne, jednu ruku položenou přes tvář a druhou přes můj hrudník.

Teď mi najednou připadala jiná. Po třech měsících profesionálního odstupu se mi úplně odevzdala. Vzpomínky na to, co jsme dělali předtím, než jsme nakonec oba podlehli spánku, mi připomínaly halucinace spíš než všechny vidiny během záchvatů narko-lepsie. Jenže byly pravdivé.

Ráchel sice spánek potřebovala, musel jsem ji ale probudit. Posadil jsem se a na jeden zátah vypil celou plechovku koly. Pak jsem jí jemně zatřásl ramenem. Bál jsem se, aby se nepolekala tak jako v autě, tentokrát se ale probírala pomalu a nakonec mne vzala za zápěstí.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Jak se cítíš?“

Otevřela oči, ale nepromluvila. Místo toho se zhluboka nadechla, posadila se a objala mne. Objetí jsem jí oplatil a přál si, aby k tomu došlo už dávno a na jiném místě.

„Musíme znovu zkusit zavolat tvému známému,“ upozornil jsem ji.

„Copak to nejde udělat rovnou odtud?“

„Ne. Když jste si s ním byli na vysoké tak blízcí, mohla by o něm NSA vědět. A kdyby hlídali jeho telefon, dokázali by nás vystopovat během pár vteřin. Až se nám ho podaří sehnat, musíme automat chvíli z dálky pozorovat, jestli se neukáže někdo podezřelý. Tak zjistíme, jestli je jeho linka bezpečná.“

„Dobrá.“ Natáhla se a jemně mne políbila na rty. „Tak ať už to máme za sebou.“

Osm kilometrů západně od motelu jsem na Columbia Pike zahlédl u benzinové pumpy telefonní budku, která byla na dostatečně odlehlém místě. Zaparkoval jsem tak, abych měl výhled na obě strany silnice, a Ráchel šla volat.

Zamířila přímo k automatu, v ruce telefonní kartu koupenou v samoobsluze kousek od motelu. Po chvíli se usmála, zvednutým palcem mi naznačila, že byla úspěšná, a začala mluvit. Rozhovor trval dost dlouho, musel ale dopadnout dobře, protože jsem viděl, jak do telefonu-čte z papíru naše smyšlená jména. Pan John David Stephens s manželkou. Rachelino „jméno za svobodna“ znělo Ho-rowitzová a v pasu by se mělo zaskvět Hannah Horowitzová Ste-phensová. Zatímco Ráchel mluvila, přemítal jsem nad tím, jak moc ji ten muž musel milovat, když je pro ni schopen ještě po patnácti letech něco takového udělat. Zavěsila a vrátila se k dodávce.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

Zavřela dveře. „Bez problémů. Zajistí nám všechny rezervace. Letadlo, hotel, dokonce i pár turistických vyjížděk.“

„Odlet bude z New Yorku?“ Nemohli jsme si dovolit zůstávat ve Washingtonu ani o chvilku déle, než bylo nezbytně nutné.

„Z JFK.“

„Kdo to vlastně je?“

„Adam Stern. Má ordinaci na Manhattanu. A taky čtyři děti.“

„Musel tě tenkrát mít opravdu rád.“

Stydlivě se pousmála. „Nikdy se přes to nepřenesl.“

Popojel jsem o sto metrů dál, zaparkoval a nechal motor běžet. Stále ještě jsem viděl na budku, ze které Ráchel volala.

„Adam tvrdí, že tento týden v Izraeli vrcholí turistická sezóna,“ vysvětlovala. „Velikonoce v Jeruzalémě jsou něco jako Den díkuvzdání u nás.“

„To by nám mohlo přijít vhod.“

„Jestli vůbec seženeme letenky. Zkusí i jiné letecké společnosti, nic mi ale nemohl slíbit.“

„Uvidíme. Zatím to vypadá, že po nás ještě veřejně nevyhlásili pátrání.“

Chvíli jsme seděli a poslouchali mručení motoru, k telefonu se ale nikdo nepřiblížil. Otočil jsem se a vzal ji za ruku.

„Jsi v pořádku?“

Přikývla, tentokrát se ale na mne nepodívala. „Dlouho jsem se necítila tak dobře, jako po tom, co jsme dělali.“

Stiskl jsem jí ruku a konečně se na mne podívala. V očích měla slzy. Už mi bylo jasné, jak dlouho žila o samotě. Nejméně tak dlouho jako já.

„Jsem rád, že tu jsi se mnou,“ řekl jsem. „A jsem rád, že se mnou pojedeš do Izraele. Bez tebe bych to nedokázal.“

Stáhla ruku a otřela si slzy.

Podíval jsem se k telefonní budce. Nikdo se kolem ní nemotal. „Myslím, že to bude v pořádku. Máš chuť se.pořádně vyspat?“

„Mám chuť na pořádný cheeseburger. Spát budu až pak.“

Druhý den v půl desáté dopoledne jsme přejeli po mostu Memoriál a zamířili k Lincolnovu památníku. Naposledy jsem ve Washingtonu pobýval během natáčení jednoho z dílů televizního seriálu o mé knize. Rozdíl mezi tehdejší návštěvou a dneškem byl propastný.

Našli jsme malý obchůdek blízko Capitol Hill a za dvacet minut jsme pořídili pasové fotografie, které jsme měli podle instrukcí předat v kavárně Au Bon Pain na Union Station. Zatímco jsme mířili k nádraží, bylo na ulicích čím dál víc chodců a začínal jsem pociťovat nervozitu. Protože Washington byl na čelním místě seznamu možných cílů teroristických útoků, mohl jsem předpokládat, že kolem všech významnějších budov jsou rozmístěny bezpečnostní kamery. Nemusí být vidět, určitě tam ale jsou. A NSA má dostatečné technické zázemí, aby mohla jejich záznamy podrobně zkoumat. Držel jsem se dál od Mallu a zaparkoval na parkovišti východně od Union Station.

K žulou obložené budově jsme přešli rychlým krokem a zamířili přímo k hlavnímu vchodu. Ráchel se celou dobu držela dva kroky přede mnou a přes pravé rameno měla pověšenou kabelku. Nevěděla, že za páskem mám pod košilí schovaný svůj revolver. Kdyby u vchodu byly nainstalované rámy s detektory kovů, musel bych se vrátit do dodávky. Před vchodem stály desítky lidí, když jsem ale chvíli pozorně zkoumal, jak postupují dopředu, vydechl jsem si úlevou. Pohybovali se moc rychle na to, než aby mohli absolvovat jakoukoliv bezpečnostní kontrolu.

Jakmile jsme prošli hlavním vchodem, zamíchali jsme se do davu proudícího nově zrekonstruovanými prostorami nádraží. Minuli jsme restauraci postavenou na stupínku uprostřed haly a pokračovali chodbou dál do hlavní lodi. Došli jsme pod ochozy s obchody, kde se motaly skupinky turistů, cestujících i nakupujících. Někteří z nich se dívali do výloh obchodů, jiní obdivovali architekturu. Podle chvění podlahy jsem odhadoval, že vlaky musí jezdit někde hodně blízko, přesto to kolem vypadalo spíš jako v nákupním středisku než na nádraží.

„Tamhle je Au Bon Pain,“ upozornila mne Ráchel a táhla mne nalevo.

Na konci haly lákalo nakupující velké knihkupectví a kavárna stála hned vpravo od něj. Lidé z ní stále vycházeli i vcházeli dovnitř a na první pohled bylo jasné, že náš kontakt si vybral dobře.

Ráchel prošla širokými dveřmi a postavila se do fronty před řadou nádob s kávou na mramorovém stolku. Podle instrukcí hledala ženu s výtiskem knihy Opačné pohlaví od Simoně de Beau-voirové. Napadlo mne, že ženu, která čte podobnou literaturu, bych měl poznat na první pohled.

U jednoho ze stolků vzadu jsem uviděl padesátnici s tiziánový-mi vlasy, nenamalovanou a s úzkými, pevně sevřenými rty. Pohled měla skloněný k desce stolku, jako by se bála, že by ji někdo mohl urazit. Právě jsem se chtěl vsadit o sto dolarů, že je to ona, když mne Ráchel zatahala za rukáv a ukázala na čtyřicetiletou afroa-meričanku u stojanů s pečivem, která si listovala v Opačném pohlaví. Ráchel z fronty vystoupila a došla k ní.

„Tuhle knihu už jsem neviděla celé roky!“ prohlásila. „Snad od univerzity. Pořád ještě má lidem co říct?“

Žena zvedla hlavu a usmála se. V očích měla jas a vstřícnost. „Je sice trochu zastaralá, ale má nesmírnou historickou hodnotu.“ Podala Ráchel ruku, ozdobenou snad desítkou prstenů. „Já jsem Mary Venableová.“

„Hannah Stephensová,“ odpověděla Ráchel. „Ráda vás poznávám.“

Překvapilo mne, jak lehce vklouzla do své role. Když jsem k nim přicházel, zaslechl jsem, jak Mary Venableová potichu říká: „Je to pro mě čest, doktorko. Tolika lidem jste pomohla.“

„Díky,“ odpověděla Ráchel. Pak o něco hlasitěji pokračovala: „Nikdy jsem nepochopila, jak se mohla Simoně stát Sartrovou milenkou. Vždyť vypadal jako žabák. A tím se nechci Francouzů vůbec dotknout. Opravdu tak vypadal.“

Mary Venableová se zasmála tak přirozeně, že jsem si ani já pomalu nevšiml, jak si od Ráchel vzala kabelku a uložila ji do velké pletené tašky, postavené u nohy.

„Dneska bych ji měla dočíst,“ pokračovala Venableová. „Zítra vám ji můžu půjčit. Zastavím se tu touhle dobou.“

„Tak to se uvidíme,“ prohlásila Ráchel.

Mary Venableová se k ní naklonila a ještě dodala: „Řekněte vašemu manželovi, že by si měl dávat pozor na to, co má.“

Ráchel zůstala překvapeně stát, Mary Venableová jí stiskla ruku, zvedla kabelu a odešla pryč. Její vzkaz jsem pochopil naprosto jasně: Pořádně se o ni, chlape, starej!

Došel jsem k Ráchel, která se na mne zmateně dívala. „Jak to myslela?“

„Vysvětlím ti to později.“ Vzal jsem Ráchel za ruku a vedl ji z kavárny.

„Vůbec jsem nevěděla, že se tu dá nakupovat,“ ozvala se. „Můžeme si tu pořídit nějaké oblečení?“

„Tady ne. Nevidím tu nic, co by se nám mohlo hodit. Potřebujeme velký obchodák, kde mají všechno.“

„Třeba bude někde nahoře.“

„Tady ne,“ trval jsem na svém.

Zatímco jsem ji vedl zpátky k hlavnímu vchodu, prošel kolem nás městský strážník. Srdce mi vyskočilo až do krku. Byl jsem si jistý, že nás sleduje. Chtěl jsem se otočit a ujistit se, jenže jsem neměl dost odvahy.

„Co se děje?“ zeptala se Ráchel, která vycítila mé napětí.

„Myslím, že nás tu hledají.“

„To je přece jasné.“

„Chci říct, že po nás vyhlásili normální pátrání. Tamten strážník mě právě poznal.“

Začala se otáčet, rychle jsem ale zavrtěl hlavou, abych ji zarazil.

„Chceš říct, že už po nás nejdou jen lidi z NSA?“ zeptala se.

„Bojím se, že je to tak. Zůstaň vedle mě a buď připravená začít utíkat.“

Minuli jsme strom, zasazený do velkého květináče uprostřed haly. Za ním jsem Ráchel odtáhl stranou a ohlédl se. Strážník šel stále za námi a natahoval krk, aby nás neztratil z dohledu. Také cosi hlásil do mikrofonu na límci.

„Vědí o nás,“ protelásil jsem. „Tak rychle.“

kapitola 26

Stiskl jsem Ráchel ruku a výrazně přidal do kroku. Místo k hlavnímu vchodu jsem zamířil ke schodišti do dalšího patra. Snažil jsem se přitom skrýt v davu.

„Nahoru?“ zeptala se Ráchel a ukázala na schody.

„Ne.“ Mým cílem bylo dostat se k vlakům. Právě jsme míjeli řadu pokladen, když mne zastavil ženský hlas v místním rozhlase.

„Prosíme o pozornost. Hlášení pro cestující. Všechny přijíždějící a odjíždějící vlaky budou z důvodů technické poruchy okamžitě zastaveny. Prosíme, zůstaňte na nástupištích. Jakmile se dozvíme další podrobnosti, budeme vás informovat. Děkujeme za pochopení.“

Do krve se mi vyplavil adrenalin. Hlášení ihned opakovali ve španělštině.

„Zpátky na schody,“ rozhodl jsem a otočil se.

„Nahoru nebo dolů?“

„Nahoru!“

Schody jsme brali po dvou. Na dalším podlaží jsem se předklonil přes zábradlí a hledal strážníka, který si nás všiml. Stále byl v přízemí a rozhlížel se, kudy jsme se mohli vydat. Podíval se nahoru, zaclonil si oči před světlem a rozběhl se ke schodům.

„Proč zastavili vlaky?“ zeptala se Ráchel.

„Kvůli nám.“

„Zastavili všechny vlaky na Union Station, jen aby nás našli?“

„Prosíme o pozornost,“ ozval se znovu nádražní rozhlas. „Policie žádá všechny nakupující a cestující, aby klidně postupovali směrem k východům. Omlouváme se za komplikace. Žádné nebezpečí nehrozí. Zaplaťte své nákupy, k východům se však, prosím, vydejte co nejdříve. Děkujeme za pochopení.“

Viděl jsem, kolik úsilí musí Ráchel vynaložit, aby zůstala klidná.

„Asi se nedostaneme ven, co?“ hlesla.

Znovu jsem se podíval dolů přes zábradlí. Strážník se rozhodoval, jestli má vyrazit dolů nebo nahoru. „Nejspíš spustili nějaké protiteroristické opatření. Jedině tak můžou evakuovat podobná místa. Budovu už určitě obkličují stovky policajtů.“

Ráchel se rozhlédla po mezipatře. Proti nám směřovaly skupiny lidí. Ustoupili jsme od schodů a nechali je projít.

Strážník pod schody zamířil k pokladnám a znovu cosi říkal do mikrofonu na límci.

„Máme dvě možnosti. Zaprvé se můžeme pokusit změnit vzhled a schovat se v davu.“

„Jak chceš změnit vzhled?“

„Třeba zajít do obchodu a převléknout se do černého. Najít nůžky a ostříhat si vlasy. Já si je můžu rozcuchat. Zkusit vypadat o deset let starší.“

Ráchel nevypadala přesvědčeně. „Pak ale budeme podezřelí na letišti. Nebudeme podobní fotkám v pasech.“

„Máš pravdu. Tak uděláme něco jednoduššího. Dostaneme se do skladu některého z obchodů, najdeme dvě krabice, vlezeme do nich a zůstaneme tam, dokud se to kolem neuklidní.“

„To nezní špatně.“

„Jenže policie by mohla mít psy.“

„Bože!“

„Pojď,“ vyzval jsem ji a najednou jsem přesně věděl, co máme dělat.

Seběhl jsem po točitém schodišti a dával pozor na policejní uniformy. Cestou jsem zahlédl plakát kina a podle uspořádání nádraží jsem si domyslel, že bude v nejnižším patře.

Schodiště končilo u rychlého občerstvení. Lidé se snažili co nejrychleji dojíst a ve tvářích měli zvědavost. Skrz změť oranžových a žlutých židlí jsem zahlédl, jak se vchod kina plní odcházejícími diváky.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Ráchel.

„Do kina.“

„Vždyť ho evakuují.“

Když jsme se blížili ke vchodu kina, otevřela se ani ne deset metrů před námi jedna ze sekcí stěny a ven vyšel polekaný mladý pár. Oba mžourali, jak si jejich oči ještě nestačily zvyknout na světlo.

Než se dveře znovu zavřely, popoběhl jsem a podařilo se mi je špičkou boty zablokovat.

Uvnitř v sále se svítilo, sedadla však už byla opuštěná. O kousek vlevo nad námi uvaděč v bundě vyprovázel poslední diváky po centrálním schodišti k východu. Vpravo od nás se pak třímetrový Hugh Grant procházel po londýnské ulici s rukama v kapsách. Ráchel se zastavila hned za mnou.

„Co je uvnitř?“ zajímala se.

Otevřel jsem dveře natolik, abychom se jimi mohli protáhnout, a pak jsem nadzvedl spodek těžkého rudého závěsu u stěny a nechal ho za námi znovu splynout k zemi. Pevně jsme se přitiskli zády ke stěně, aby mezi záhyby látky nebyly poznat naše obrysy. Na Ráchel jsem neviděl, s překvapením jsem si ale uvědomil, že se držíme za ruce. Ten instinkt byl stejně primitivní jako u páru ne-andertálců uklidňujících jeden druhého u stěny jeskyně.

„Proč tady?“ šeptla. „Proč ne ve skladu za obchodem?“

Vnitřním zrakem jsem viděl policisty, jak prohlížejí naši ukradenou dodávku.

„Kvůli psům,“ došlo jí. „Před pár minutami to tady bylo plné potících se lidí. Spousta pachů. Ne jako ve skladu.“

„Správně.“ Zvuk filmu se se zamručením zastavil. Čekal jsem, že zaslechnu hlasy, žádné se ale neozvaly. Uběhlo patnáct minut. Dvacet. Ráchel se mne stále držela za zpocenou ruku. Když jsem si druhou rukou otíral čelo, pronikl závěsem mužský hlas.

„Já si vezmu centrální uličku.“

Ráchel mi ruku pevně stiskla.

Sálem se ozývaly zvuky policejních vysílaček.

„Fajn,“ zaslechl jsem druhého muže. „Já posvítím baterkou pod sedadla.“

Z mužů jsem strach neměl. Rychlé fapkání, které se ozvalo vzápětí, mi ale skoro zastavilo srdce. Brzy bych si také mohl vybírat mezi kapitulací a přestřelkou s městskými strážníky.

„Něco našla!“ vykřikl první z mužů. „Podívej, má stopu. Hodná holka, běž!“

Snažil jsem se ani nedýchat.

„Do prdele, je to jen půlka hotdogu.“

„Počkej, zase něco má.“

Hlasy se blížily. Ráchel se třásla ruka. Jak zareaguje, když vystřelím? Tohle nebyli žádní vrazi poštvaní Geli Bauerovou. Nejspíš šlo o dva obyčejné městské strážníky, plnící svou povinnost.

„Běhá v kruzích,“ ozval se druhý hlas. „Je tu moc pachů. Sám se tu smradem skoro dusím. Budeme se sem muset vrátit později.“

„Fajn. Stejně ji chtějí na nástupišti.“

Hlasy se začaly vzdalovat.

„Co budeme dělat?“ zašeptala Ráchel.

„Počkáme.“

„Jak dlouho?“

„Nemůžou Union Station zavřít na celý den.“

„Myslíš, že se s tím psem vrátí?“

„Nevím.“

„Asi jsem si cvrnkla do kalhot.“

„Nic si z toho nedělej.“

„Co když to ten pes ucítí?“

Měla pravdu. „Hlavně zkus zůstat potichu.“

O hodinu a pětačtyřicet minut později se z nádražního rozhlasu ozval mužský hlas. „Doktore Tennante, tady je důstojník Wilton Howard z washingtonské městské policie. Chceme, abyste věděl, že tohle všechno je pouhé nedorozumění. Víme, že v Severní Karolíně jste střílel v sebeobraně, a nabízíme vám ochrannou vazbu a neomezenou možnost hovořit, s kýmkoliv budete chtít. Prosím, ukažte se nám i s doktorkou Weissovou, odložte zbraň a ohlaste se nejbližšímu policistovi. Nebude s vámi zacházeno jako se zločincem.“

„Co myslíš?“ zeptala se Ráchel.

„Jako bych slyšel Geli Bauerovou.“

„Třeba to myslí vážně. Chci říct, že to museli slyšet všichni policisté v budově.“

„Jestli jim namluvili, že jsem terorista nebo něco podobného, pak si určitě myslí, že každý způsob, jak mě dostat, je oprávněný. Navíc jsou přesvědčení, že jsem ozbrojený.“

„A jsi?“

Chtěl jsem začít lhát, jenže musela znát pravdu. „Ano.“

„Ach, bože.“

Znovu se ozvala policejní výzva.

„Davide…“

Naklonil jsem se a stiskl jí ruku. „Zůstaň potichu.“

Uběhla další hodina, během níž z nádražního rozhlasu ještě několikrát zazněla výzva policejního důstojníka, pokaždé lehce pozměněná. Řídil jsem se instinktem a řekl Ráchel, aby si lehla na podlahu a zády se přitiskla ke stěně. Sám jsem udělal totéž.

Pes se sice už nevrátil, zato se objevili další policisté. Zdálo se, že kontrolují jednu řadu sedadel po druhé. Občas jsem cítil zachvění závěsu, jak procházeli kolem. Když se k nám přiblížily kroky, vytáhl jsem zpoza pásku revolver a modlil se, aby Ráchel udržela nervy na uzdě. Pak se závěs odhrnul a poodkryl mi tvář.

Pár těžkých bot jsem měl jen několik centimetrů od obličeje. Zadržel jsem dech, protože jsem netušil, jestli mne zahlédli nebo ne– Závěs mi tancoval po levé líci. Pak se znovu zatáhl a boty se vzdálily. Policista po látce jen několikrát přejel rukou, aby zkontroloval prostor za závěsem.

Zdálo se mi, že mi srdce zkamenělo.

Boty se znovu přiblížily. Policista závěs zkontroloval stejně jako předtím, tentokrát však o pár řad níž. Pokoušel jsem se zjistit, jakým směrem míří. Po chvíli, která se zdála být nekonečnou, mi došlo, že už se k nám nevrátí. Pátrání pokračovalo ještě dalších pět minut, pak hlasy z vysílaček utichly. Uvědomoval jsem si, že Ráchel musí být na pokraji zhroucení, neodvážil jsem se na ni ale promluvit. Po dvaceti minutách, během nichž se z nádražního rozhlasu žádná další výzva neozvala, jsem zaslechl mechanické cvakání a vrčení, v němž jsem rozeznal převíjení filmu.

To je promítačka?“ zašeptala Ráchel.

„Někdo převíjí film. Zřejmě stanici znovu otevírají. Měli bychom vyrazit.“

„Co kdybychom počkali do večera?“

„Ne. Večer a přes noc budou u všech východů hlídky. Teď můžeme počítat s tím, že při otevření nádraží nastane zmatek. Je to naše největší šance.“

Vstali jsme a podél zdi se protáhli k východu. Chvíli jsem pozorně poslouchal, a když jsem nic nezaslechl, opatrně jsem dveře otevřel na úzkou skulinu. Kolem přešly dvě ženy v normálním oblečení. Napadlo mne, že by mohlo jít o policistky v civilu, pak ale nádražní rozhlas ohlásil odjezd zpožděného vlaku. Kdyby na nádraží nebyli cestující, žádného hlášení by nebylo potřeba. Vyklouzli jsme ze dveří.

Eskalátory i schodiště se plnily lidmi a z podlaží s rychlým občerstvením se ozývalo cinkání nádobí. Došli jsme k eskalátoru a vyjeli po něm nahoru.

„Až se dostaneme na hlavní podlaží, drž se dvacet metrů za mnou,“ upozornil jsem ji. „Kdyby si mě někdo všimnul, zkus se vmísit do davu a zmizet.“

Eskalátor končil kousek od vchodu knihkupectví. Políbil jsem Ráchel na tvář a vypravil se přes podlaží. Dával jsem pozor, jestli mezi lidmi nezahlédnu policejní uniformy.

Rozčílení cestující zaplavovali nádraží jako voda z protržené přehrady. Většina jich měla namířeno k vlakům. Lepší krytí jsem si ani nemohl přát. Ohlédl jsem se, jestli je Ráchel stále ještě za mnou, a pak se připravil uhnout vpravo, směrem k hlavnímu vchodu. Kdyby snad policisté směrovali návštěvníky k jednomu kontrolnímu místu, pokusil bych se jim vyhnout a najít jinou ústupovou cestu. Pokud ne, vmísili bychom se do davu a snažili se využít jeho anonymity.

Držel jsem se vpravo a mířil do rotundy u hlavního vchodu. Směřovat proti davu nebylo vůbec jednoduché, byl jsem ale vděčný za každého člověka, který se mi pletl do cesty. Tím, že nádraží na tři hodiny zavřeli, si policisté sami výrazně zkomplikovali život.

Mezi mnou a východem byla už jen kruhová restaurace, kolem níž jsme procházeli při příchodu. Dvoupodlažní konstrukce připomínala ostrov uprostřed podlaží. V patře byly kolem kovaného železného zábradlí rozmístěny stolky a návštěvníci měli dokonalý výhled na ty, kdo procházeli pod nimi. Pro toho, kdo by chtěl mít přehled o pohybu v hale, se jednalo o perfektní pozorovatelnu. Procházel jsem po levé straně restaurace s hlavou skloněnou.

„Doktore Tennante!“ vykřikl ženský hlas.

Z patra kavárny se na mne dívala Geli Bauerová. Jizvu na její tváři a elektricky modré oči nebylo možné přehlédnout a její přítomnost mi připomínala nezvratnost osudu. Během tří hodin, kdy jsme se skrývali za závěsem v kině, měla dost času, aby sem ze Severní Karolíny přiletěla. Policie sice nádraží znovu otevřela, Geli však dál čekala a doufala, že nás zahlédne. Otočil jsem se, abych se ujistil, že si Ráchel nebezpečí všimla, okamžitě jsem si ale uvědomil, jaké ohromné chyby jsem se dopustil. Geli ji ihned zahlédla a k ústům zvedla vysílačku.

„Uteč!“ křikl jsem na Ráchel.

Geli odhodila vysílačku, vytáhla automatickou pistoli a namířila na mne.

Žena vedle ní začala ječet. Zatímco ostatní zachvátila panika, Geli se dostala až k točitému schodišti z patra restaurace. Sáhl jsem si za záda k pistoli, zastrčené za páskem u kalhot.

„Ne!“ křikla Geli a utíkala po schodech. „Nebudu střílet! Příkaz, aby vás zabili, vydal Godin. Úplně se zbláznil!“

Zastavila se ve tří čtvrtinách schodiště a zbraň držela oběma rukama, připravená okamžitě vystřelit.

„Jestli je to tak, odhodte pistoli!“

Neposlechla.

Proč mě nezastřelí? podivil jsem se. Pak mi to došlo. Ráchel byla tak daleko, že kdyby mne Geli zastřelila, mohla by jí uniknout v panikou zachváceném davu.

„Odhodte zbraň, doktore!“ zaječela Geli a pokračovala dolů po schodech. „Odhodte ji a lehněte si na podlahu! Nebudu střílet!“

Z místa, kde se nacházela, nemohla minout. Odhodil jsem revolver na naleštěnou podlahu. Geli v očích zablýsklo uspokojení.

Dav na to, co se dělo, reagoval jako mravenčí kolonie ohrožená zevnitř. Vlny paniky se šířily všemi směry až ke zvědavcům dál od středu dění a vytvářely návaly lidí, spěchajících k východům. Policisté, kteří se sem budou chtít dostat, budou mít co dělat.

„Doktorko Weissová, vraťte se!“ vykřikla Geli.

„Davide?“ ozvala se znejistělá Ráchel.

Geli měla automatickou pistoli opatřenou tlumičem. „Uteč!“ zařval jsem. „Dostaň se odtud!“

Geli namířila na Ráchel. Vrhl jsem se na schodiště. Podařilo se mi ji chytit za zápěstí právě ve chvíli, kdy vystřelila. Zlost v její tváři mi prozradila, že minula.

Kopla mne kolenem do žaludku a vyrazila mi dech. Stále jsem ji ale držel za ruku a pokoušel se jí zbraň vykroutit. Prudce se obrátila, převrátila mne na schody a obkročmo si mi sedla na břicho. Snažil jsem se odklonit hlaveň pistole, jenže Geli byla silnější a ve výhodnějším postavení. Ústí tlumiče mi mířilo přímo do obličeje. Gelina jizva nápadně velmi zbledla, když jí námahou zbrunátněly tváře.

„Pusťte tu pistoli!“ vykřikl ženský hlas. „Oba dva! Pusťte ji a vstaňte!“

Tři metry od nás stála Ráchel a oběma rukama svírala pažbu mého revolveru. Oči měla rozšířené hrůzou.

„Zahodte ten revolver!“ zaječela Geli. „Bráníte federálnímu důstojníkovi v plnění povinností!“

„Zastřel ji!“ křikl jsem a pokoušel se Geli vykroutit pistoli z rukou. „Zabila Fieldinga! Střílej!“

Geli mne loktem udeřila do břicha a tlumič se mi zaryl do tváře. Výbuch mi pronikl do uší jako ostrá jehla a cosi vlhkého mi potřís-nilo tvář. Zdálo se mi, že vidím jen Geliny blýskající se oči, pak jí ale vpředu po blůze začal stékat proud krve.

Sevřel jsem její zbraň a shodil ji ze sebe.

Ráchel stále ještě držela namířený revolver, z jehož hlavně se kouřilo, a třásla se jako při epileptickém záchvatu. Kulka se zaryla Geli do krku, podařilo se jí však na ránu přitisknout prsty a krvácení zastavit. V životě jsem neviděl v něčích očích takovou zlost. Chytil jsem Ráchel za zápěstí a utíkal zpátky do hlavní haly. Když jsme zahnuli za roh, naplnil třicet metrů vysoký prostor Gelin řev: „Jste mrtvej muž, Tennante! Jste, kurva, mrtvej!“

Běžel jsem směrem ke knihkupectví na konci nákupní haly. Knihy byly objemné a těžké, takže je museli přivážet k nějaké rampě.

Zákazníci nám uhýbali z cesty, když jsem za sebou Ráchel táhl směrem ke skladu za prodejnou. Kachlíkovaná podlaha byla plná krabic a v protější stěně do něj vedla elektricky ovládaná vrata. Stiskl jsem červený knoflík a vrata se začala zvedat.

Dovnitř pronikl sluneční svit. Pomohl jsem Ráchel dolů z rampy a pak jsem seskočil sám. Kousek od nás stála zaparkovaná dodávka a u ní se spolu bavili dva muži. Zatímco jsme utíkali k příjezdové cestě, všiml jsem si, že hned vedle nákladáku stojí bílá Toyota Corolla. Dveře u řidiče byly otevřené, uvnitř ale nikdo neseděl.

Namířil jsem revolver na muže u dodávky a ukázal směrem k toyotě. „Potřebuju to auto!“

Řidič dodávky jen zvedl ruce nad hlavu, druhý muž se ale podíval na vůz. „To je moje auto!“

„Dej mi klíčky!“

Muž vypadal, že nechápe.

„Dej mu ty podělaný klíčky!“ ozval se řidič dodávky.

„Jsou vevnitř.“

Odtáhl jsem Ráchel ke dveřím spolujezdce, postrčil ji dovnitř, auto jsem oběhl, nasedl za volant a nastartoval. Majitel vozu něco křičel, jenže jeho slovům jsem v řevu motoru a jekotu pneumatik nerozuměl. Dveře se odstředivou silou samy zavřely a musel jsem se opravdu přemáhat, abych zpomalil. Abychom se dostali od nádraží, nesměli jsme být příliš nápadní. Stejně tak bychom se neměli prozradit ani rychlou jízdou po městě.

„Poslouchej,“ ozvala se Ráchel s mrtvolně bledou tváří.

K Union Station se blížila spousta sirén.

kapitola 27

Stál jsem za Ráchel u pultu s občerstvením na letišti JFK v New Yorku a s obavami hlídal, jestli se nezhroutí. Měla na sobě modré šaty, součást nového.oblečení zakoupeného v New Jersey, jenže žádné šaty nemohly zakrýt její bledou pleť a prázdné oči. Střelba na Geli Bauerovou jí do hloubi duše otřásla, a přestože v rádiu hlásili, že „federální důstojník“ postřelený na Union Station své zranění přežil, zdeptaná Ráchel se celou cestu do New Yorku nevzpamatovala.

Nikdy bych se s ní z Washingtonu bez cizí pomoci nedostal. Když jsme toyotu nechali stát asi pět bloků od Union Station, zastavil jsem taxík a řidiče požádal, aby nás zavezl přes řeku Po-tomac do Alexandrie ve Virginii k jednomu z velkých nákupních center. Odtud jsem pak zavolal na telefonní číslo, na němž si Ráchel domluvila setkání s Mary Venableovou. Ženě, která telefon zvedla, jsem vysvětlil, že doktorka Ráchel Weissová je ve smrtelném nebezpečí a potřebuje bezodkladnou pomoc. O pětačtyřicet minut později nás vyzvedla modrá toyota Camry a odvezla nás zpátky do Washingtonu, tentokrát do soukromé rezidence na jižním předměstí.

Dům byl vlastně útulkem, provozovaným skupinou aktivistek, v němž nacházely úkryt týrané ženy na útěku i se svými dětmi. Ubytovaly nás v jednom z pokojů v zadním traktu a po krátkém čekání dorazila i Mary Venableová. Dlouho se Ráchel vyptávala, zdálo se, že mně moc nedůvěřuje, a pak zařídila, abychom měli na druhý den k dispozici auto na cestu do New Yorku. Měli jsme ho pak nechat na dlouhodobém parkovišti u letiště JFK, kde ho některá ze „sester“ později vyzvedne.

V pokoji byla televize a o střelbě na Union Station informovaly všechny zpravodajské relace. Dočasné uzavření nádraží zřejmě způsobilo stejné pozdvižení jako následná střelba. V prvních zprávách hlasatelé spekulovali o nebezpečí bombového útoku, kvůli kterému bylo nutné nádraží evakuovat, pozdější relace však přišly s jiným příběhem. Z kruhů blízkých městské policii unikla zpráva, že na nádraží byl spatřen muž plánující pravděpodobně atentát na prezidenta. Mé jméno sice nezmínili, ale zároveň prohlašovali, že střílela žena, původně považovaná za rukojmí, a proto lze předpokládat, že jde o spolupachatelku.

Krátce jsme se prospali a v ranním vydání The Washington Post už se objevilo mé jméno i s fotografií. V článku mne agent Tajné služby označil za idealistického lékaře, který se po letech smutku nad tragickou smrtí rodiny zbláznil. Pod dojmem paranoidních představ jsem začal usilovat o prezidentův život a to, že jsem se ozbrojený objevil ve Washingtonu, ukazovalo, jak bych mohl být potenciálně nebezpečný. Identita mé spolupachatelky zůstávala sice „neznámá“, řada svědků však viděla, jak postřelila „federálního důstojníka“. Nejvíce mne polekal závěr článku, v němž noviny citovaly vyjádření Ewana McCaskella, personálního šéfa Bílého domu, zastiženého v Číně:

„Doktor Tennant se opravdu při jednépříležitosti s prezidentem v Oválnépracovně sešel, „potvrdil McCaskell. „Pan prezident si nesmírně cení jeho knihy o lékařské etice. Je mu líto, že tento vynikající lékař v současné době evidentně trpí psychickou poruchou, a doufá, že se doktoru Tennantovi dostane řádné lékařské péče dřív, než dojde k tragédii.“

Bál jsem se, aby si Mary Venableová článek nepřečetla a neprozradila mne, o hodinu později se ale objevila se dvěma novými cestovními pasy, dvěma řidičskými průkazy státu Virginia a klíčky od „pronajatého“ auta. Článek sice četla, její důvěra v Ráchel však byla větší než v tvrzení novinářů. Neztráceli jsme čas a po 1-95 vyrazili směrem na New York.

Skutečnost, že se má tvář stala veřejně známou, mne jen utvrdila v rozhodnutí zmizet do zahraničí. NSA věřila, že se chystám následující den sejít s prezidentem, takže podobný krok bylo to poslední, co by ode mne čekali. Projít letištěm JFK sice bude riskantní, jestli se nám to ale podaří, budeme ve větším bezpečí než kdekoliv ve Spojených státech.

Ráchel celou cestu nepromluvila a zdálo se, že ani nevnímá, co jí říkám. Než jsme dorazili do New Jersey, vzpamatovala se natolik, že byla schopná zajít do obchodního domu a podle předem připraveného seznamu nakoupit oblečení a další věci na cestu. Kromě toho jsme zastavili jen u benzinové pumpy a já ani jednou nevystoupil z auta. Před příjezdem do New Yorku Ráchel zavolala Sternovi a popsala mu krycí příběh, který jsem vymyslel jako vysvětlení toho, proč za nás rezervace prováděl právě on.

Protože o Velikonocích byl o lety do Izraele opravdu velký zájem, musel nám Stern zamluvit letenky na půlnoční let společnosti El AI, což mi trochu dělalo starosti. Než jsme se dostali na letiště, narazil jsem si na hlavu baseballovou čapku s logem Yankees a doufal jsem, že budu vypadat jako pravý Američan „metr osmdesát, bílé pleti“, kterého si nikdo nevšimne. U přepážky El AI všechno proběhlo až překvapivě hladce, mluvit jsem však musel především já. Strach mi ale naháněl očekávaný rozhovor s důstojníky bezpečnosti. Podle Sterna s námi před nástupem do letadla naváží rozhovor dva agenti v civilu a pokusí se zjistit, jaké máme vlastně úmysly. A takovou zkoušku jsme nemohli podstoupit, aniž by musela promluvit i Ráchel.

„To kuře s brokolicí nevypadá špatně,“ prohlásil jsem a ukázal na výlohu stánku s čínským jídlem. „Co myslíš?“

„Dobrá,“ odtušila Ráchel dutým hlasem.

Vzal jsem ji kolem ramen. „Jsi v pořádku?“

Neodpověděla.

Postavil jsem se před ni a objednal dvě porce kuřete s brokolicí. Když jsem platil, zaslechl jsem za sebou mužský hlas.

„Ahoj, lidi. Stáli jsme za vámi ve frontě u přepážky El AI. Taky jedete na Velikonoce?“

„Vlastně… Ne,“ odpověděla Ráchel.

Ohlédl jsem se za sebe a spatřil dva muže snědé pleti a střední výšky. Měli zvědavé oči a na rtech lehké úsměvy. Vypadali jako bratři.

„Takže na návštěvu za rodinou?“ zeptal se druhý z nich. Kolem krku měl zlatý řetízek.

„Ne,“ odsekla Ráchel nepříjemně. „Jde o soukromou záležitost. Zdravotní problémy.“

Účastné pohledy. „Aha. Promiňte.“

Hledají teroristy, uvědomil jsem si..Ve prezidentské atentátníky. Otočil jsem se a oběma mužům pokývl na pozdrav.

Ticho začínalo být nepříjemné, Ráchel se však z ničeho nic napřímila a ožila. „Vlastně nejde o nic, za co bych se musela stydět,“ ozvala se. „Posílá mě tam můj gynekolog. Objevili mi rakovinu vaječníků. Je sice už v pokročilém stadiu, ale můj lékař má přítele v jeruzalémské nemocnici Hadassa. Provádějí tam nějaký výzkum, při kterém namnoží vaše vlastní buňky, vrátí je zpátky do těla a ony pak s nádorem bojují. Můj doktor je fajn, starý rodinný přítel. Všechno pro nás, díkybohu, zařídil. Letenky, hotel, prostě všechno.“ Položila si ruku na srdce. „Nezlobte se, že jsem se tak rozpovídala. Prostě mám po dlouhé době zase naději a už když o tom mluvím, cítím se lépe.“

„Nic se neděje,“ odtušil muž se zlatým řetízkem. „Určitě se uzdravíte. Doktoři v Hadassa jsou nejlepší na světě.“

„Na první pohled to vypadá dobře,“ vložil jsem se do hovoru, abych nevypadal příliš upjatě. „Šéf výzkumu studoval na Sloan--Ketteringově univerzitě.“

„Mluvíte, jako byste sám byl doktor,“ podivil se menší z obou mužů a já ztratil veškeré pochybnosti, že oba patří k ochrance El AI. Najednou jsem nedokázal myslet na nic jiného než na šestnáct tisíc dolarů v hotovosti, schovaných v upraveném pásku pod oblečením.

„Jídlo, pane,“ připomenula mi jedna z čínských servírek.

„Díky,“ obrátil jsem se zpátky a vzal oba talíře. „Ano, jsem internista.“

„Víte něco o artritidě?“ vyptával se dál menší z mužů. „Říkají, že mám psoriatickou artritidu. Víte o tom něco?“

Mám mu odpovědět? přemítal jsem v duchu. Nebo se chovat arogantně? „No, v podstatě existuje pět typů. Některé jsou lehčí, jiné hodně závažné.“

„Která je ta nejhorší?“

„Arthritis mutilans.“

Muž se vesele usmál. „To není, díkybohu, můj případ. Mně říkali o něčem jako falangy.“

„Převážně se objevuje na posledních kloubech prstů.“ Vzal jsem ho za ruku a prohlédl mu nehty. Měl na nich patrné hrbolky a nerovnosti. „Mohlo by to být i o hodně horší.“

Stáhl ruku zpátky. „Dobrá, dobrá. No, tak si nechte chutnat.“

„Hodně štěstí v Hadassa,“ popřál ten s řetízkem. „Myslím, že jste si pro léčbu vybrali správné místo.“

Položil jsem oba talíře na tác a odnesl ho k volnému stolku. Ráchel mne následovala, byla ale opět zaražená. Ohlédl jsem se zpátky ke stánku a viděl, že oba muži odcházejí pryč, aniž by si něco objednali.

„Zvládla jsi to na jedničku,“ pochválil jsem Ráchel potichu. „Skoro na Oskara.“

„Pud sebezáchovy,“ prohlásila a posadila se. „Je v každém z nás. Říkal jsi to tenkrát v Severní Karolíně a já ti nevěřila. Teď už o tom vím víc.“

Zvedl jsem vidličku. „Nemáš se vůbec za co stydět.“

„Už asi mluvili s Adamem. Aspoň mi to tak připadalo.“

„Určitě. Musel jim vyprávět stejný příběh. Jestli se nám podaří dostat do letadla, aniž by nás zatkli, pošlu mu bednu šampaňského.“

Ráchel zavřela oči. „Zvládneme to?“

„Ano. Jen musíš ještě tak půl hodiny vydržet.“

Boeing 747 byl plný, i když šlo o noční let. Od nejbližších spolucestujících nás přesto oddělovala dvě sedadla a ulička. Díky tomu jsme měli alespoň trochu soukromí. Posadil jsem se k okénku a na hlavě si nechal kšiltovku Yankees. Když jsem ze skříňky nad sedadlem vyndával přikrývky, snažil jsem se na nikoho kolem nedívat. Oba jsme si je přitáhli až k bradě.

I když jsme podle mých hodinek čekali na nástup do letadla ani ne pětačtyřicet minut, připadalo nám to jako dlouhé dvě hodiny. Cestující kolem nás se vesele bavili o nadcházející návštěvě Svaté země, my s Ráchel jsme však jen předstírali spánek a pod přikrývkou se drželi za ruce. Letoun nakonec dostal povolení, najel na rozjezdovou dráhu a začal stoupat k obloze.

„Díkybohu,“ zašeptala Ráchel, když se kola odlepila od betonu.

Za jedenáct hodin budeme muset projít bezpečnostními opatřeními v Tel Avivu, teď už jsme ale měli napůl vyhráno. Pokoušel jsem se tedy raději myslet na toto malé vítězství. „Jsi v pořádku?“

Otevřela oči a naše tváře od sebe dělilo jen několik centimetrů. Zahlédl jsem v nich cosi, co jsem nedokázal přečíst.

„Musím se tě, Davide, na pár věcí zeptat.“ Znovu se jí do hlasu vloudila psychiatrická, kterou jsem znal předtím, než jsme se prvně pomilovali. „Jsme na cestě do Jeruzaléma a já prostě potřebuji vědět proč. Byla bych ráda, kdybys to bral jako sezení.“

„Ne. Když se budeš ptát ty mě, budu se ptát i já tebe. A nesmíš lhát. Teď už to ani jinak nejde.“

Chvíli váhala, pak přikývla. „Připadá mi to fér. Říkal jsi, že jsi ateista. Že tvá matka věřila v něco většího než lidstvo, že ale v žádné církvi nebyla. A co otec? Byl také ateista?“

„Ne. Jen nevěřil v obvyklou představu boha. Boha, který všechno své úsilí soustředuje na lidi. Otec byl fyzik a ti jsou obvykle dost skeptičtí.“

„Věřil na nějakou vyšší bytost?“

Otec nepatřil k těm, kteří by se do rozjímavé nálady dostávali často. Při pár příležitostech během stanování v horách, pod oblohou plnou hvězd, ale se mnou a s bratrem mluvil o tom, v co vlastně doopravdy věří.

„Měl poměrně jasnou představu, jak jsou věci uspořádány. Jednoduchou, ale promyšlenou. Nevnímal člověka odděleně od okolního světa, ale jako jeho součást. Vždycky říkal, že člověk je svět, který si uvědomil sám sebe.“

„Neslyšela jsem to už někde?“

„Možná. Sám jsem to slýchal od hlasatelů Nového věku, třeba od Deepaka Chopry. Jenže můj otec to říkal už před pětadvaceti roky.“

„Jak to podle tebe myslel?“

„Přesně tak, jak říkal. Pokaždé nám připomínal, že každý atom, ze kterého se skládá naše tělo, kdysi býval součástí daleké hvězdy. Mluvil o tom, jak evoluce postupuje od jednoduchého ke složitému a že lidská inteligence je tou nejvyšší formou vývoje. Vzpomínám si, jak mi vysvětloval, že i mozek obyčejné žáby je mnohokrát složitější než hvězda. Lidské vědomí vnímal jako počátek probuzení celého světa. Jako jiskřičku ve tmě, která se může rozhořet.“

Ráchel vypadala zamyšleně. „To je nádherná představa. Sice v ní není moc víry, ale je plná naděje.“

„A také praktická. Pokud jsme počátkem vědomí známého světa, pak je naším úkolem přežít. Abychom ten dar uchránili –

A abychom toho dosáhli, musíme žít v míru. Od toho se odvíjí veškeré právo, etika, prostě všechno.“

Ráchel to zaujalo. „Věříš jeho pojetí světa?“

„Ještě před pár týdny jsem mu věřil. Jenže mé poslední sny do něj tak docela nezapadají.“

Položila mi dlaň na koleno. „Vlastně nevíme, kam patří, že? Navíc mi nepřipadá, že pohled tvého otce na svět nepředpokládá žádného stvořitele. Stále ještě máš pocit, že zemřeš, když se nedostaneš do Jeruzaléma předtím, než se ti bude zdát o ukřižování?“

Kvůli aktuální hrozbě, že nás zatkne policie, jsem na tuto svou obavu zapomněl. „Pořád ještě cítím jakési nutkání, není ale stejné jako dřív. Zdá se, že teď, když jsme se tam opravdu vypravili, ten tlak trochu polevil.“

„Jestli se ti bude zdát o ukřižování, ničeho se neboj. Sen ještě nikoho nezabil.“

Tím jsem si nebyl vůbec jistý. „Teď budeme chvíli mluvit o tobě. Říkáš, že nevěříš v Boha. V co opravdu věříš?“

„Nevím, jak to souvisí s tím, co teď děláme.“

„Myslím, že oba jsme v tomhle letadle z nějakého důvodu. A myslím, že na tom, v co věříš, záleží.“

Ráchel se ve tváři objevil hluboký smutek. „K Bohu jsem se obrátila až dost pozdě. Jako dítě jsem nechodila ani do synagogy, ani do kostela.“

„Proč ne?“

„Otec Boha zavrhl, když mu bylo sedm let.“

„Proč tak brzy?“

„Když mu bylo sedm, byl zavřený v koncentráku.“

Kdesi hluboko uvnitř jsem ucítil zamrazení.

Pohled měla rozostřený, jako by se dívala do daleké minulosti. „Na vlastní oči viděl, jak zabili jeho tátu. Ani podle měřítek v táboře to nebylo běžné. Spojenci se blížili a esesáci začali vězně likvidovat. Jeden ze strážných si vymyslel takovou zvláštní hru. Zabíjel jednoho vězně denně. Pokoušel se trpící vězně přinutit, aby se vraždili navzájem, a nabízel jim možnost přežít, když to udělají. Dědeček to samozřejmě odmítl. Býval v Berlíně chirurgem. Znal se s Freudem a dopisoval si s Jungem.“

Začínalo mi být jasné, proč se Ráchel rozhodla stát se právě Psychoanalytičkou.

„Strážný dědečka umlátil k smrti přímo před očima jeho malého syna, mého otce. Ten se pak rozhodl, že Bůh, který něco takového dovolí, si zaslouží opovržení a ne modlitby.“

Chtěl jsem něco říct, ale žádná vhodná slova jsem nenašel.

„Byl jedním z těch šťastných, kterým bylo dovoleno emigrovat do Ameriky. Vzali ho k sobě vzdálení příbuzní z Brooklynu.“ Ráchel se smutně pousmála. „Strýc Milton byl zámečník. Otcovo odmítání víry ho sice rozčilovalo, věděl ale, že chlapec zažil hodně ošklivého. Když dospěl, změnil si otec jméno na Whitea, přestěhoval se do Queensu a přestal se s rodinou stýkat. Peníze jim ale posílal. Oženil se s nežidovkou, která v Boha také moc nevěřila, a ve stejném duchu vychovávali i mě.“

Poslouchal jsem ji jako očarovaný. Na ulici nebo v kanceláři zahlédnete něčí tvář a vůbec netušíte, jaký příběh se za ní skrývá.

„Vždycky jsem se kvůli tomu cítila tak trochu jako cizinec. Všichni mí přátelé chodili do synagogy nebo do kostela. Byla jsem zvědavá. Když mi bylo sedmnáct, vyhledala jsem strýčka Miltona. Všechno mi řekl. Potom jsem… se vrátila ke kořenům.“

Spousta drobných Racheliných charakterových vlastností začínala konečně dávat smysl. Jak se upjatě oblékala, jak si udržovala od ostatních profesionální odstup, jak nenáviděla násilí…

„Jenže,“ pokračovala, „si myslím, že jsem se stala Židovkou spíš proto, že jsem se s náboženstvím dokázala emocionálně a politicky identifikovat, než abych konala boží vůli.“

„Na tom přece není nic špatného.“

„Ale ano, je. Když se mě zeptáš, co si o Bohu doopravdy myslím, nebude to mít nic společného s tórou nebo talmudem. Spíš půjde o to, co jsem sama zažila a prožila.“

„Co si vlastně doopravdy myslíš?“

Složila ruce do klína. „Věřím, že něco stvořit znamená udělat něco, co předtím neexistovalo. Jestliže je Bůh dokonalý, pak může stvořit jen něco jiného než sebe sama. Z toho vyplývá, že jeho výtvor musí být zákonitě nedokonalý. Rozumíš? Kdyby byl dokonalý, sám by se stal Bohem.“

„Ano.“

„Věřím, že aby se lidský tvor odlišoval od Boha, musí být schopen rozhodovat se sám za sebe. Mít svobodnou vůli, ano? A pokud by špatná rozhodnutí nepřinášela bolest, svobodná vůle by neměla žádný smysl. Proto je náš svět tak strašný. Nevím, které náboženství by se mnou souhlasilo, ale ať už je to jakékoliv, pak ho vyznávám.“

„To je sice dobré vysvětlení toho, jak se nám náš svět jeví, jenže nevysvětluje základní otázku. Proč by měl Bůh vůbec cítit nějakou potřebu cokoliv vytvářet?“

„Myslím, že to se nikdy nedozvíme.“

„Mohli bychom. Naše slunce bude zářit ještě nějakých pět miliard let. I kdyby se měl celý vesmír zhroutit sám do sebe, dojde k tomu nejdřív za nějakých dvacet miliard let odteď. Když se do té doby nezničíme sami, budeme mít spoustu času, abychom si na tuhle otázku odpověděli. Možná i na všechny ostatní.“

Usmála se. „Jenže ty a já se to nikdy nedozvíme.“

Podíval jsem se do jejích tmavých očí. „Nejsi vůbec tak obyčejná, jak se snažíš vypadat. Moc bych si přál, aby sis mohla popovídat s Fieldingem.“

„Co si myslel o Bohu?“

„Fielding měl velké problémy s ďáblem. Vychovávali ho jako křesťana, jenže prohlašoval, že ani judaismus ani křesťanství se nikdy nedokázaly postavit ďáblovi tváří v tvář.“

„Jak to myslel?“

„Vždycky odrecitoval tři postuláty: Bůh je všemohoucí. Bůh je milosrdný. Ďábel existuje. Můžeš logicky spojit libovolné dva z těchto postulátů, nikdy ale všechny tři.“

Zamyšleně přikývla.

„Věřil, že východní náboženství jsou jediná doopravdy monoteistická, protože uznávají, že i ďábel pochází od boha. Neobviňují žádnou podřadnou bytost jako třeba Satana.“

„A ty?“ ptala se. „Odkud podle tebe pochází zlo?“

„Z lidského srdce.“

„To přece jen přečerpává krev, Davide.“

„Víš, jak to myslím. Z duše. Z tmavé propasti, ve které se primitivní instinkty mísí s lidskou inteligencí. Když se podíváš, čeho všeho je člověk schopný, je těžké představit si za tím vším nějaký božský záměr. Chci říct, podívej, co se stalo tvému dědečkovi.“

Stiskla mi paži a pozorovala mne s beznadějí v očích. „Ten den, kdy dědečka utloukli, mohl v jedné chvíli svého strážce zabít. Zůstali sami v kamenolomu. Jeden strážný a tři vězni. Američani byli necelý den daleko. Jenže to neudělal.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se, překvapený její odevzdaností.

„Asi věděl něco, na co jsme my už zapomněli.“

„Co?“

„Že když na svého nepřítele pozvedneš zbraň, dostaneš se na jeho úroveň. Ježíš to věděl. Gándní taky.“

„I kdyby vedle tebe stál tvůj syn? Potřeboval tvou ochranu? Nastavíš druhou tvář a obětuješ se?“

„Zabíjet se nemá,“ prohlásila Ráchel přesvědčeně. „Kdyby dědeček toho strážného zabil, třeba by jeho i mého otce ten večer popravili. Budoucnost neznáme. Proto mne tak zničilo, co jsem včera udělala. Zvedla jsem zbraň a postřelila druhou lidskou bytost. Co jsem tím vlastně doopravdy dokázala?“

„Zachránila jsi mi život. A sobě taky.“

„Na chvíli.“

Pevně jsem jí stiskl dlaň. „Jsme naživu, Ráchel. A věřím, že před smrtí musím ještě něco důležitého dokázat.“

„Já vím.“

V uličce vedle nás se objevil stevard. Nechtěl jsem zvedat hlavu, proto jsem Ráchel naznačil, aby se obrátila.

„Ano?“ zeptala se ospale.

„Budete večeřet?“

Podívala se na mne a já přikývl. „Ano,“ prohlásila. „Díky.“

Stevard si mne prohlédl a odešel pryč.

Ráchel zadržovala dech. „Co si o tom myslíš?“

„Nevím. Zdá se to divné, ale třeba se opravdu chtěl jen přesvědčit, jestli nezaspíme večeři.“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Já to nezvládnu.“

„Ale ano, zvládneš. Nic se neděje.“

„A co v Tel Avivu na letišti?“

„Určitě projdeme.“

„To nemůžeš nikdy vědět.“

Pohladil jsem ji po tváři a promluvil s větší sebejistotou, než jakou jsem doopravdy cítil. „Vím to. V Jeruzalémě na mě čeká něco důležitého.“

„Co?“

„Odpověď.“

kapitola 28

WHITE SANDS, NOVÉ MEXIKO

Ravi Nara přišlápl plynový pedál své terénní hondy a zamířil k místu, které Godinovi technici opravdu velmi nadneseně nazývali nemocnicí. Suchý vzduch Nového Mexika ho škrábal v krku a ostré slunce tak pálilo a vysušovalo, že se snažil zdržovat uvnitř budov, co jen to šlo. Přes cestu mu přešel jeden z techniků v bílém plášti a zvedl ruku na pozdrav. Ravi vztekle ubral a pokračoval dál.

I s kódovaným telefonem, který mu NSA přidělila, ho stálo hodně přemáhání a nervů, aby zavolal Johnu Skowovi. Jenže Godin byl na pokraji smrti, a musel tedy riskovat. Skow se vyjádřil naprosto jasně, že pokud Godin zemře dřív, než se podaří plně zprovoznit Stvořitele, bude ohrožena nejen jejich kariéra, ale i životy. Godinův šéftechnik Zach Levin předpokládal, že prototyp by mohl naplno běžet do sedmi až deseti dnů. Jenže počítal s tím, že se veškerých prací účastní také Godin osobně. Ravi naopak věděl, že bude mít velké štěstí, když se mu podaří starce udržet při životě po dalších čtyřiadvacet hodin.

Pochyboval, že by se někdy jakýkoliv lékař tak snažil, aby mu pacient nezemřel. V šestatřiceti letech byl Ravi Nara uznávaným vědcem. V jeho rodné Indii ho považovali za hrdinu, přestože se stal americkým občanem. Kdyby se ale projekt Stvořitel zhroutil a kvůli vraždě dalšího laureáta Nobelovy ceny se rozhořel skandál, nic by už jeho pověst nezachránilo.

Znovu zapochyboval, jestli rozhovor še Skowem opravdu nebyl odposloucháván. Bezpečnostní opatření v Severní Karolíně byla rozsáhlá, White Sands ale bylo pod kontrolou armády. Zatím se však o něho nikdo nezajímal. Odlehlost místa možná způsobovala, že pracovníci bezpečnosti nebyli tolik obezřetní.

Základna ve White Sands byla rozlehlejší než státy Delaware a Rhode Island dohromady. Oplocená parcela, vyhrazená pro potřeby projektu Stvořitel, nebyla ničím víc než jen drobnou skvrnkou na těle velkého bílého slona. Tvořila část větší zóny, řízené Zpravodajskou školou armády Spojených států ve Fort Huachuca v Arizoně. Než Ravi na základnu poprvé přiletěl, popsal mu Godin místní podmínky jako „spartánské“. Ravi Nara žil dlouhá léta v New Yorku, a proto mu i Severní Karolína připadala jako Zapadákov. White Sands pak vnímal jako odlehlou pustinu, měsíční krajinu z písku a skal, kde člověku společnost dělali snad jen chřestýši. Celou dobu čekal, že se na obzoru objeví indiáni na koních a budou před sebou hnát kovboje. Ani ti se však neukázali.

Prostor projektu Stvořitel byl rozvržen s pedantskou geometrickou přesností. Nacházely se v něm čtyři hlavní budovy: výzkumné laboratoře, nemocnice, administrativa a sarkofág. Také tu byla kasárna, mechanické dílny, výkonná elektrárna a letiště schopné přijímat vojenské stíhačky. Budovy vlastně žádnými budovami nebyly, ale šlo o upravené letecké hangáry, které armádní technici během pěti týdnů nepřetržité práce dokázali postavit a upravit pro konkrétní potřeby. Jen sarkofág byl odlišný. V sarkofágu byl umístěn prototyp Stvořitele.

Ravi teď měl na podivnou stavbu uprostřed vyhrazeného prostoru dobrý výhled. Tvarem připomínala bunkry z druhé světové války, stěny však byly z metr dvacet silného betonu, vyztuženého kalenou ocelí, a celá byla odstíněná olověnými deskami. Vedly do ní čtyři mohutné elektrické kabely, dvě vodovodní roury a místní vzduchotechnika. Žádné telefonní linky, koaxiální ani datové kabely. Ze střechy nečněly žádné obyčejné ani satelitní antény, jak tomu bylo u všech ostatních budov. Sarkofág připomínal cosi, co mělo zadržet i Harryho Houdiniho, pokud by se Houdini dokázal digitalizovat a chtěl uniknout dráty nebo přes satelitní paprsek. Jestli se podaří prototyp Stvořitele spustit na plný výkon, nikdo, dokonce ani sám Godin, si v žádném případě nepřál, aby měl počítač možnost připojit se k internetu.

Ravi se toho dne nemocnici vyhýbal. Godin umíral už celé týdny, před dvěma dny však s konečnou platností začal sklouzávat k věčnosti. Ravi byl přesvědčen, že to způsobila Fieldingova smrt, krutá nutnost, která starým mužem otřásla víc, než čekal. Samozřejmě, po odstranění Fieldinga získali krystal, takže veškeré pochybnosti o oprávněnosti jeho zabití byly bezpředmětné.

Během pár hodin po získání krystalu dohnali všechno, co kvůli Fieldingovým sabotážím ztratili, a po objevení výsledků nezávislého Fieldingova výzkumu se najednou ocitli jen maličký kousek od funkčního prototypu. Euforii z tohoto úspěchu kalily jen problémy s Tennantem a jeho psychiatrickou. Godin těžko snášel napětí s tím spojené, poslední vyšetření však jasně ukazovala, že ho nádor s konečnou platností zabíjí tak, jako i mnohé před ním.

Ravi zaparkoval hondu před nemocničním hangárem a vešel dovnitř. Hangár byl uvnitř rozdělen na jednotlivé „místnosti“ přepážkami. Žádná z nich neměla strop a ani koupelnu či záchod, takže to v celém prostoru v pravidelných intervalech neskutečně páchlo. Peterovi Godinovi to bylo jedno. Byl umístěný ve vzduchotěsné komoře s mírným přetlakem, aby dovnitř nemohly proniknout žádné choroboplodné zárodky. Plastové krychli, podobné inkubátoru, umístěné uprostřed hangáru a napojené na přívod filtrovaného vzduchu i vody, se mezi personálem důvěrně přezdívalo bublina.

Aby Ravi a sestry nemuseli ztrácet čas oblékáním do ochranných obleků, byl u vchodu do bubliny umístěn UV dekontaminá-tor. K dokonalé dezinfekci stačilo Ravimu řádně si umýt ruce, nasadit chirurgickou masku a zůstat pod UV paprsky tak dlouho, dokud se jeho kůže a oblečení nezbavily všech nebezpečných organismů. Celý proces trval jen dvě minuty, poslední dobou mu ale začínal lézt na nervy. Jenže Godinovi toto opatření vůbec nemohl mít za zlé. Steroidy a chemoterapie naprosto zničily starcův imunitní systém a Godin si přál totéž, co všichni lidé od úsvitu věků: přelstít smrt.

Hučící jednotka UV nakonec potemněla. Ravi stoupl na knoflík, který otevíral plexisklový vstup do bubliny, a vešel dovnitř. Peter Godin ležel v bezvědomí na nemocničním lůžku, obklopený monitory a přístroji na resuscitaci. Do těla měl zavedený centrální žilní katétr a s monitory ho spojovaly tenké drátky: Jeho hlava s ušlechtilým profilem rozeného vůdce byla tak pobledlá, že skoro splývala s polštářem.

U lůžka se zdržovaly dvě zdravotní sestry, které měly za úkol dávat pozor na sebemenší změny pacientova stavu. Ravi jim pokývl, z rámu v nohách postele vzal podložku se záznamy a prohlédl si je. Mozkový gliom, difúzní a neoperovatelný. Tuto diagnózu stanovil před šesti měsíci, když poprvé uviděl snímky Godinova mozku pořízené molekulární magnetickou rezonancí. Bylo děsivé pozorovat, jak uvnitř jednoho z nejlepších mozků na světě bují zhoubný nádor. Když ho Godin požádal, aby jeho nemoc držel v tajnosti, Ravi neprotestoval. Odhalit Godinův stav by mohlo znamenat konec šance účastnit se jednoho z největších vědeckých projektů historie. Ravi si však stejně za své mlčení stanovil pevnou cenu. Bylo to přece spravedlivé. Peter Godin byl boháč, zatímco Ravi Nara stále ještě poměrně chudák. Tuto nespravedlnost bylo třeba alespoň částečně napravit. Přesto však akcie ani hotovost, kterou Ravi obdržel, neznamenaly nic ve srovnání s tím, k čemu by se mohl dostat. „Ravi?“ zachrčel stařec. „Jste to vy?“

Ravi zvedl zrak od záznamů a uviděl, jak se na něho upíná pár jasně modrých očí.

„Proč jsem tak unavený?“ zeptal se Godin. „Vaše záchvaty, nejspíš.“ Godin stále ještě trpěl epilepsií, vyvolanou působením molekulární MR.

Ravi obešel lůžko a podíval se do ztrhané tváře. Peter Godin byl jedním z nejbohatších lidí, které svět znal, nádor ho však srazil na úroveň obyčejného pouličního žebráka. Dobrá, nebyla to tak docela pravda. Žádný žebrák neměl k dispozici Raviho Naru a takřka neomezený personál, který ho měl udržet naživu. Dokonce i na pokraji smrti, bez vlasů a obočí, si Godin stále udržoval pověstný orlí profil, který byl poznávacím znamením mladého počítačového odborníka konce padesátých let i po následujících pět desetiletí.

„Nádor je už hodně velký, Petere. Moc toho dělat nemůžu. Je to boj mezi tím, jak vás na jednu stranu udržet při smyslech a na stranu druhou vás zbavit bolesti, abyste vůbec mohl fungovat.“

„K čertu s bolestí.“ Godin sevřel jednu artritickou ruku v pěst. „Bolest vydržím.“

„Včera v noci jste mluvil jinak. Tvrdil jste, že máte tvář v jednom ohni.“

Godin pokrčil rameny. „Teď jsem vzhůru. Pošlete sem Levina.“

Dokud ho nepovolali do Severní Karolíny, aby vedl tým pro vývoj rozhraní, a nedali mu na zodpovědnost možnosti komunikace s počítačem Stvořitele, byl Zach Levin ředitelem vývojového a výzkumného oddělení společnosti Godin Supercomputers v Mountain View. Vysoký, mrtvolně bledý pětatřicátník s předčasně zešedivělými vlasy vypadal, že vůbec nepotřebuje spánek.

„Pošlu ho sem,“ přitakal Ravi.

Godin zvedl ruku. „Co víte o Tennantovi a Weissové?“

„Od Union Station po nich není ani stopa.“

Stařec zavřel oči a chrčivě si povzdychl. „Ta žena postřelila Geli?“

„Říkají, že to byla doktorka Weissová. Ano.“

Když se Godin zamračil, udělaly se mu na dolní polovině čela hluboké vrásky. Přestože byl celý život ženatý s jedinou ženou, neměl žádné děti a vždy dával najevo, že ke Geli Bauerové chová skoro otcovské pocity. Už jen při tom pomyšlení naskakovala Ravimu husí kůže. Jako by někdo měl rád kobru.

„Jak je na tom Geli?“ zeptal se Godin.

„Slyšel jsem, že velmi dobře. Převezli ji do nemocnice Waltera Reeda. Zařídil to její otec.“

Přes Godinovy rty přelétl náznak úsměvu. „Kdyby to věděla, převoz by nedovolila.“ Úsměv se vytratil. „Čeho myslíte, že se Tennant snažil ve Washingtonu dosáhnout? Prezident je přece pořád ještě v Číně.“

Ravi by to sám rád věděl. Po celou dobu považoval internistu za velký problém. Skrývat mozkový nádor před laiky nebylo těžké, Tennant si ale nemohl nevšimnout, že Godinovi kolísá váha, má potíže s chůzí a projevují se u něho změny vyvolané léčbou stero-idy. Částečně to bylo možné vysvětlit starcovou artritidou, posledních šest týdnů však Ravi musel svého pacienta před Tennantem v podstatě skrývat.

„Nemám tušení, Petere. Ale nelíbí se mi to.“

Zatímco sestra dávala Godinovi napít vody, pokoušel se Ravi odhadnout, kolik času houževnatému starci ještě zbývá. Nebylo to jednoduché. S pacienty pracoval naposledy před dvěma roky a Godin už se dávno vymykal všem obvyklým měřítkům přežití u tohoto typu mozkového nádoru. Předpovídat cokoliv za stávajících okolností se podobalo spíš šarlatánství, v němž tolik vynikali lékaři jako Tennant. Za léta klinické praxe se u nich vyvinul jakýsi šestý smysl pro život a smrt. Tytéž schopnosti ale měla i každá porodní bába z Madrásu.

Zabzučení a fialový záblesk ho přiměly, aby se otočil. Přes průhledný vstup do bubliny zahlédl v UV dekontaminační komoře stát Zacha Levina.

Levin trávil většinu času v betonové kobce sarkofágu, pokaždé však dokázal vycítit chvíli, kdy se Godinovi vrátilo vědomí. Levin a jeho technici připomínali kněží starající se o svého mistra, když umírá, a o jeho vzkříšení po smrti. Kněží vědy, pomyslel si. Jaký protimluv. Mávl Levinovi na pozdrav a v duchu dodal: Tys mi tu teda chyběl.

„Přišel Levin,“ řekl a nucené se usmál.

„Jak dlouho budu při vědomí?“ chtěl vědět Godin.

„Dokud se bolest nestane nesnesitelnou.“

„Až půjdete pryč, pošlete sem Levina.“

Ravi potlačil zlost. Po celý život ho doprovázela pověst zázračného dítěte, posledního půl roku si ale připadal spíš jako dvorní ranhojič, pečující o nemocného panovníka. Jeho dny se řídily rozmary tyrana. Stoupl na knoflík, kterým se otevíral vchod a vyšel z bubliny.

Zach Levin v UV komoře pokývl hlavou. Technicky vzato byli Levin i jeho tým Ravimu podřízeni. Jenže hardware i software počítače Stvořitele byly tak složité, že Ravi ani nepomýšlel na to, aby je nějak smysluplně vedl, kromě oblastí, které se týkaly přímo mozku. A i ve chvílích, kdy se na něho obraceli s otázkami ohledně neurologie, připadalo mu, že ho spíš využívají, než aby ho poslouchali. Proplouvali jeho myšlenkami jako hejno dravých ryb a vybírali si to, co se jim hodilo k dalšímu postupu labyrintem neuromodelů.

„Jak mu je?“ zeptal se Levin zbytečně hlasitě.

UV kabina zabzučela a vypnula se.

„Je vzhůru,“ oznámil Ravi. „Vnímá.“

„Fajn. Mám pro něj úžasné zprávy.“

Pro mě ale ne, pomyslel si Ravi s hořkostí. „Zadali jste Tennan-tovu modelu nějaké další otázky?“

Levin vypadal, že o odpovědi přemýšlí. „Před hodinou jsem doktora Tennanta z počítače vymazal.“

„Kdo ti to dovolil?“

„Kdo myslíš?“ Godin.

„V téhle chvíli,“ pokračoval Levin, „je důležitější dostat Stvořitele do plně funkčního stavu než škody, které by Tennant případně mohl projektu způsobit.“

Ravi si myslel totéž, nechtěl ale, aby to na něm technik poznal. „Jak ti vymazání Tennantova modelu pomůže?“

„Peter si myslí, že některé z potíží, které teď máme, souvisí s kvantovou etologií. Napadlo ho, že by nám s tím spíš mohl pomoct Andrew Fielding.“

„Fielding? Chceš říct, že jsi do prototypu vložil Fieldingův neu-romodel?“

„Přesně tak.“

„Opravdu věříš, že by ti jeho neuromodel mohl vyřešit zbývající problémy?“

„Abych pravdu řekl, nevím, proč by se měl jeho neuromodel chovat jinak než Tennantův. Stejně je to ale zajímavé. Doktor Fielding prochází stejnými problémy s aklimatizací jako Tennant. Strach, zmatenost, zpětná vazba základních biologických systémů. Zdá se ale, že se přizpůsobuje výrazně rychleji.“

Ravi se otřásl. Levin se choval, jako by Fielding byl stále ještě naživu. „Co to podle tebe může znamenat?“

Technik pokrčil rameny. „Možná vůbec nic. Jenže Peterova intuice nám pomohla tolikrát, že ji nejde jen tak ignorovat. A právě záznamy ve Fieldingově krystalu nás dovedly takhle daleko. Jestli budou procesorové oblasti jeho modelu pracovat efektivněji než u doktora Tennanta, pak by to mohlo znamenat velký průlom.“

Ravimu se zrychlil tep. „Co na tom může být tak odlišného?“

Levin se s odpovědí ani nenamáhal.

Ravi by mu nejraději dal pár facek, jenže teď ho spíš zajímaly možnosti, které se před nimi otevíraly. „Dobrá, tak pokračuj.“

Levinův arogantní úsměv Ravimu naprosto přesně ukázal, jak malou váhu teď jeho příkazy mají.

Ravi vyšel z hangáru, nasedl do terénního auta a vztekle sešlápl pedál plynu. Jestli měl Levin pravdu, pak byl jeho telefonát Sko-wovi předčasný. Stvořitel by se mohl rychle stát realitou bez ohledu na Godinovu smrt. A kdyby se to podařilo, všechno by vypadalo jinak. Místo aby se pídili po obětním beránkovi, prezident by hledal, komu připíchne na prsa medaile. A kdyby Ravi měl v ruce ty správné karty, byl by první v řadě.

Zatímco jel zpátky do své kanceláře, pozoroval budovu sarkofágu. Napůl pohřbený v písku vyzařoval betonový kvádr moc, jakou nikde jinde na světě necítil. Zažil již nestabilní stav jaderného reaktoru, jenže takové nebezpečí bylo možné předpovídat a spočítat. Dokonce i ten nejhorší scénář byl předvídatelný, protože jaderné palivo, jakkoliv nebezpečné, podléhalo jasným přírodním zákonům.

Stvořitel by byl úplně jiný.

Osmdesát kilometrů odtud změnily první pokusné jaderné výbuchy povrch pouště ve sklo. Robert Oppenheimer s hrůzou v očích sledoval oblak ohně, strach však měl nejen ze stroje, který vytvořil, ale i sám ze sebe. Jestliže ale počítač uvnitř sarkofágu dosáhne svého plného výkonu, pokud se podaří vyřešit většinu problémů a neuromodel dosáhne devadesátiprocentního výkonu, pak výtvor Petera Godina udělá z Oppenheimerovy zkázonosné zbraně dětskou hračku. Když se totiž člověk podívá do očí Stvořitele, Stvořitel mu jeho pohled oplatí. A bude moc dobře vědět, na co se právě dívá.

Na podřadnou formu života.

kapitola 29

Probudil jsem se v propoceném tričku a netušil, kde vlastně jsem. Tvář mi pokrýval lepkavý pot a vedle mne ležela na posteli tma-vovlasá žena. Že jde o ženu, jsem poznal podle linie jejích ramen. Závěsy do místnosti pronikaly paprsky odpoledního slunce a dopadaly na dva kufry, postavené na podlaze. Pak jsem si vzpomněl… Jeruzalém.

Vzbudil mne sen a nešlo o normální sen. Viděl jsem jen tvář muže, který se ke mně sklání, aby mne políbil. Z toho obrazu mne jímal strach, touhu vytěsnit ho z mysli jsem ale dokázal překonat. Vojáci, vzpomněl jsem si. Vojáci s meči. Stál jsem v šeru pod stromem v rozlehlé zahradě. Kolem mne na zemi spali muži. V jejich chrápání jsem se cítil sám. Uvnitř jsem vnímal strach, strach z blízkosti smrti. Vpravo jsem zaslechl nějaký pohyb a pak se kolem spících mužů objevili vojáci. Křičeli a prohledávali lesík. Ze stínů ke mně přistoupil muž v dlouhé róbě. Paralyzovaný jako v noční můře jsem stál, zatímco mne políbil na tvář. Rty měl mastné a studené. Když se ode mne odvrátil, vojáci mne zajali…

Ráchel se pod přikrývkou zavrtěla. Podíval jsem se na hodinky. Půl čtvrté odpoledne izraelského času, o sedm hodin víc než v New Yorku. Nemohl jsem tomu uvěřit. Prospali jsme celých osmnáct hodin. Zvedl jsem telefon na nočním stolku, zavolal do recepce a objednal vůz s anglicky hovořícím řidičem. Cena byla 130 šekelů za hodinu, ať už to znamenalo cokoliv. Zatímco jsem mluvil, Ráchel se protáhla, ale neprobudila.“

Měl bych jít sám, pomyslel jsem si a podíval se na ni. Pak jsem si ale představil, jak na ulici omdlévám a upadám do narkoleptic-kého snu. To jsem riskovat nemohl. Odešel jsem do koupelny a osprchoval se.

Izrael mé sny ničím nepřipomínal. Od okamžiku, kdy jsme se dostali na Ben Gurionovo letiště v Tel Avivu, na nás ze všech stran útočila současnost. Vysílačky, detektory kovů, automatické pušky, odér leteckého benzinu. Z Tel Avivu do Jeruzaléma jsme jeli še-rútem, minibusem s šesti dalšími lidmi. Většinu cesty jsem mlčel a Ráchel mi občas stiskla ruku, aby mne uklidnila. Bylo jí jasné, že jsem dezorientovaný, že to, co vidím za okny minivanu, není tím, co jsem čekal.

Když jsme se však přiblížili k Jeruzalému, zahlédl jsem na kopci Staré město jasně ozářené sluncem a mé rozčarování ustoupilo. Ať už jsem přijel hledat cokoliv, čekalo to na mne za jeho starověkými hradbami.

Než jsme se dostali do hotelu, byla už skoro tma. Recepčnímu jsme oznámili čísla našich pasů a se zavazadly se vypravili do šestého patra. Pokoj byl čistý, ale malý. Původně jsme chtěli zajít někam ven na večeři, jakmile jsme se však posadili na postel, abychom si oddechli, časový posun a únava z posledních dvou dnů nás přemohly. Ráchel si sice v letadle na chvilku zdřímla, já ale ne. Horko a ticho hotelového pokoje na mne působily jako hyp-notikum. Snědl jsem několik pomerančů, které Ráchel koupila ještě na Ben Gurionově letišti, a upadl do hlubokého spánku. Z toho mne probral až sen o zahradě.

Zavřel jsem sprchu, osušil se ručníkem a vrátil se do pokoje. Ráchel se otočila na břicho. Zpod přikrývky jí vyčnívala jen nahá ramena. Přešel jsem k oknu, odtáhl závěs a doufal, že zahlédnu Staré město. Výhled mi ale clonila jakási nevzhledná budova.

Vrátil jsem se k posteli a zatřásl Ráchel ramenem. Nereagovala. Znovu jsem jí zatřásl. Několikrát zamrkala, pak se protáhla a opřela o loket.

„Ty hodiny jdou správně?“ zeptala se.

„Ano. Za chvíli nám přistaví auto.“

Nezdálo se, že bych ji potěšil. „Pořád ještě chceš vyrazit už dnes? Je dost pozdě.“

„Měl jsem další sen.“

„O čem?“

„O zahradě getsemanské.“

Znovu si lehla a dívala se do stropu. „To je pořádný skok dopředu, nemyslíš?“

„Ano. Od getsemanské zahrady k ukřižování už nezbývalo moc času. Musím se dostat do Starého města. Nemůžu čekat do zítřka.“

Zabalila se do přikrývky, vstala a podívala se mi do očí. „Myslím, že bychom měli do zítřka přece jen počkat.“

„Proč?“

„Tady v pokoji jsme v bezpečí. Je zázrak, že jsme se sem vůbec dostali, a myslím, že bychom si po tom všem měli pořádně odpočinout.“

„Jenže můj sen…“

Sklonila se a vzala mne za ruku. „Nic se ti, Davide, nestane. Ani když se ti bude zdát o ukřižování. Jsi tu se mnou a já vím, jak se o tebe postarat.“

Druhou rukou mne pohladila a přikrývka jí sklouzla k nohám. Snažil jsem se na ni nedívat, ale ona to tak chtěla.

„Ráchel, musím jít už dneska.“

„Půjdeme. Ale ne hned.“ Položila mi hlavu na prsa a rukama mne objala. „Svět se nezblázní, když si pro sebe ukradneme pár minut.“

Políbila mne na čelo, objala kolem krku a přitáhla k sobě. Její profesionální odstup byl dávno pryč. Tahle nová žena mi připomínala zjevení a moc jsem ji chtěl. Sklonil jsem se k její tváři a políbil ji. Rty měla teplé a pružné, vůbec nepřipomínaly ty mastné z mého snu. Při vzpomínce na něj jsem se otřásl.

Ráchel se odtáhla a podívala se mi do očí. „Co se stalo?“

„Nic. Jsem v pořádku.“ Sklonil jsem se a znovu ji políbil.

Zavrtěla hlavou. „Nejsi. A nebudeš, dokud tuhle záležitost s Ježíšem jednou provždy nevyřešíme.“

Zazvonil telefon a oba nás polekal.

Zvedl jsem sluchátko. „Ano?“

„Je tady váš vůz, pane,“ ozval se hlas se silným přízvukem.

„Děkuji.“ Zavěsil jsem.

Než jsem jí stačil cokoliv vysvětlit, Ráchel mne políbila na tvář, pak se otočila a začala se oblékat.

Náš řidič byl postarší kníratý Palestinec jménem Ibrahim. Jeho angličtina sice za moc nestála, dokázal však pochopit, že se chceme podívat do Starého města, a to stačilo, aby nás zavezl k Jaffské bráně. Když jsme se dostali ke zdi z kamenů vybledlých na slunci, ucítil jsem své první dějá-vu. Za touto zdí, na krví zbrocené historické půdě, leželo tajemství čekající jen a jen na mne. Čekalo tam už dva tisíce let, neviditelné pro ty, kdo sem přicházeli s lopatami, kartáčky na zuby, pilníky a dalším archeologickým náčiním. V čem ono tajemství spočívalo, jsem netušil, měl jsem ale poznat, až na něj narazím.

„Čím chceš začít?“ zeptala se Ráchel.

„Ježíšovým posledním dnem.“

„Ano,“ ozval se Ibrahim a ohlédl se na mne. „Olivová hora, Getsemany a Kopec lebek.“

Za námi vztekle zatroubil motocykl a rychle se protáhl kolem.

„Kopec lebek?“ zeptal jsem se.

„V hebrejštině Golgota, latinsky Kalvárie. Tam Ježíše ukřižovali.“

„Právě tam chceme.“

„Chrám Božího hrobu. Devět zastavení křížové cesty, pět posledních uvnitř chrámu. Vezmu vás tam.“

„Proč právě tam?“ zeptala se Ráchel.

Cítil jsem, jak mne oblévá vlna horka a na krátkou chvílí jsem nemohl popadnout dech. „Nevím.“

„Davide? Děje se něco?“ Položila mi dlaň na čelo. „Vždyť úplně hoříš.“

Ještě před půl minutou jsem se cítil dobře, měla ale pravdu. „Musíme si pospíšit.“

Ibrahim zajel na místo, odkud právě vycouval citroen. Za námi zastavil autobus s turisty a ocitli jsme se v jeho stínu.

„Zaparkujeme tady za hradbami?“ zajímala se Ráchel.

„Ano,“ odpověděl Ibrahim. „Obvykle se vychází odtud. Prohlídka pamětihodností.“

„Jak daleko je ke chrámu?“

„Chrámu Božího hrobu? Dneska? Tak půl hodiny na Via Do-lorosa, možná o něco déle.“

Ráchel se tvářila pochybovačně. „Můžete nás dovézt blíž?“

„Pán je nemocný?“

Zaváhala. „Ano. Přijel do Jeruzaléma, protože doufá, že se mu tady uleví.“

„Aha. Spousta lidí přijíždí do Jeruzaléma s nadějí na uzdravení.

„Pomůžete nám?“

„Samozřejmě. Za sto šekelů vás tam dostanu co nejrychleji.“

„Na ceně nezáleží.“

Ibrahim vycouval, stiskl klakson a šlápl na plyn. Vysloužil si nadávky od dámy v šátku, která musela těsně před nárazníkem uskočit.

Zaplavila mne další vlna horka. Bál jsem se, abych neomdlel.

„Narkolepsie?“ vyděsila se Ráchel.

„Ne. Něco jiného.“

„Radši se vrátíme do hotelu.“

„Ne. Na Via Dolorosa.“

„Via Dolorosa,“ ozval se jako ozvěna Ibrahim. „Cesta smutku. Místní křesťané jí říkají Květinová cesta. Na první zastávce Ježíše odsoudili k smrti, na druhé na něj naložili kříž, na třetí poprvé klopýtl. Čtvrtá…“

Najednou jsem místo hlasu našeho průvodce slyšel jen bručení, kterému jsem nerozuměl. Po těle mi vyrazil pot a z ničeho nic jsem cítil chlad. Zatímco se auto proplétalo úzkými uličkami, sledoval jsem kamenné zdi, zářivými barvami natřené okenice, stánky prodejců suvenýrů a turisty snad stovek různých národností. Ibrahim stočil okénko, aby mohl na někoho křiknout, a vnitřek vozu naplnila vůně jasmínu. Když ke mně dorazila, pocítil jsem náhle euforii a pak jsem měl před očima jen bílo.

kapitola 30

„Davide? Prober se. Už jsme tady.“

Někdo mi třásl ramenem. Zamrkal jsem a posadil se. Zadními dveřmi auta se nade mnou skláněla Ráchel.

„Kde jsme?“ nechápal jsem.

„Na Via Dolorosa. Je to jak živý surrealistický obraz. Pořád ještě ji chceš vidět?“

Vysoukal jsem se z auta a zůstal stát v údivu nad davy turistů. Čtyři muži nesli na ramenou mohutné dřevěné kříže. Tito rádoby Ježíšové měli bílé róby, ostatní byli oblečeni normálně. Kříže měly namontovaná malá kolečka, aby nebyly tak těžké, čímž ale celé představení v podstatě ztrácelo smysl.

„Poznáváš něco ze svých snů?“ ptala se Ráchel.

„Ne. Jdeme.“

Ibrahim nás vedl dlážděnou ulicí a zkušeně se proplétal mezi turisty. Čekal jsem pokoru, atmosféra kolem ale připomínala spíš cirkus. Mezi zdmi se odrážel babylon jazyků: němčina, francouzština, angličtina, ruština, hebrejština, arabština, japonština, italština a další, které jsem nepoznával. Muž s nakrátko střiženými vlasy a alabamským přízvukem svolával oheň a síru na skupinu japonských poutníků. Ibrahim celou cestu mluvil monotónním hlasem, nabytým za léta provádění turistů.

„Počkejte,“ ozvala se Ráchel a zastavila ho. Obrátila se ke mně. „Co vlastně chceš vidět?“

„Kde teď jsme?“

Ibrahim se usmál. „Za těmi modrými vraty je, pane, Omarská škola. První zastavení na křížové cestě. Tam Ježíše odsoudili k smrti.“

„Chceš to vidět?“ zeptala se Ráchel.

„Ne. Co je na druhém zastavení?“

Ibrahim ukázal dolů dlážděnou ulicí směrem k polokruhu vyznačenému cihlami. „Tady Ježíšovi naložili kříž. O kousek dál je Flagelantská kaple, kde římští vojáci Ježíše bičovali, na hlavu mu nasadili trnovou korunu a posměšně mu vzdávali úctu jako židovskému králi. Pilát ho pak odvedl před dav a křičel Ecce homo! Hle člověk! Vzdejte mu úctu!“

Ibrahim nám tuto informaci podal s nadšením někoho, kdo předčítá v pečovatelském domě čísla binga.

„Pokračujeme,“ prohlásil jsem. „Do chrámu.“

Naše cesta vedla dolů ulicí. Minuli jsme černé dveře, vsazené do bílého kamenného oblouku, a Ibrahim znovu říkal cosi o tom, že právě tady Ježíš poprvé upadl. Na dveře jsem se dlouho upřeně díval, nic jsem ale necítil. Možná že to, co hledám, leží pohřbené někde hluboko pod touto změtí uliček, obchodů a baldachýnů. Jeruzalém nejspíš stejně jako Káhira vyrůstal na vlastních rozvalinách a v základech každé nové stavby bylo možné objevovat ztracené kapitoly historie.

Ibrahim nás dovedl k dalšímu cihlovému půlkruhu a znovu začal monotónně recitovat. „Nacházíme se na pátém zastavení, kde římští vojáci přinutili Simona Kyrénského, aby Ježíši pomohl nést kříž.“

Ráchel se na mne tázavě podívala. „Jdeme dál.“

Kolem se potloukal chlapec prodávající trnové koruny. Můj pohled považoval za zájem, Ibrahim ho ale odehnal. Zatímco jsem sledoval, jak chlapec i s nákladem trnových korun mizí pryč, podlomila se mi kolena a před očima se mi zatmělo. Ráchel mne podepřela pod pravým ramenem a takto jsme klopýtali za Ibrahimem.

Několik dalších zastávek jsem vlastně ani nevnímal a Palestincův výklad se mi ztrácel pod náporem podivných vidin. Tady Veronika otřela Ježíšovi zmučenou tvář, která zůstala jako zázrakem otištěná na plátně dlouhá staletí… Tady Ježíš podruhé upadl… Tady řekl: „Zeny jeruzalémské, neplačte nade mnou, ale nad sebou a svými dětmi…“

Prošli jsme přes jakousi střechu, pak skrz tmavou kapli a nakonec jsme se ocitli na přeplněném nádvoří před románským kostelem. Poutníci, kněží a jeptišky se tu pohybovali pod pozorným dohledem čtyř izraelských vojáků se samopaly.

„Tohle je Chrám Božího hrobu,“ prohlásil Ibrahim a ukázal ke kostelu. „Vybudovaný křižáky za padesát let od roku 1099 do roku 1149. Původní baziliku postavila královna Helena, matka Konstantina, která sem přišla v roce 325 a v podzemní jeskyni objevila kousky původního kříže.“

Zdrceně jsem pozoroval frontu turistů u vchodu.

„Tohle ještě není tak špatné,“ vysvětloval Ibrahim. „Letos je tu turistů hodně málo. Všichni se bojí teroristů, dokonce i teď, během Velikonoc. Dobré pro vás, špatně pro mě. Je vám dobře, pane? Než vystojíte frontu, můžu vám přinést vodu.“

„Jsem v pořádku.“

„Můžeš se o mě klidně víc opřít,“ ozvala se Ráchel a přitiskla se ke mně blíž.

Poslechl jsem ji. „Díky.“

Hřbetem dlaně se dotkla mé tváře. „Kdybych ti jen mohla změřit tlak.“

„Vpravo od vchodu je desáté zastavení,“ pokračoval Ibrahim ve výkladu. „Tady Ježíše svlékli ze šatů. Posledních pět zastavení už je uvnitř chrámu.“

„Divné, co?“ zašeptala Ráchel. „Miliony lidí sem cestují, jen aby viděli prázdnou hrobku.“

Dokázal jsem jen přikývnout.

„Jde o jediný prázdný hrob v křesťanském chrámu na celém světě,“ vysvětloval Ibrahim. „Tam anděl oslovil Marii: Koho hledáš? Ježíše Nazaretského, odpověděla. Tady není, pokračoval anděl, vstal z mrtvých.“

Nádvoří se přede mnou najednou začalo rozplývat a cítil jsem se nepřirozeně lehký. Jako bych se vedle Ráchel vznášel.

„Davide?“ zeptala se. „Slyšíš mě?“

Zamrkal jsem a zjistil, že se dívám na kamenný strop. „Jsme uvnitř chrámu?“

„Jsi jak náměsíčný,“ zašeptala a v očích měla strach. „Musíme se vrátit do hotelu.“

„Jsme tady. Dokázali jsme to. Musím to vidět.“

„Co musíš vidět?“

A pak jsem to najednou věděl. „Hrob.“

Obrátila se k Ibrahimovi. „Kde je Ježíšův hrob?“

„Tudy. Tady uvnitř chrámu je všechno blízko.“ Ukázal na na-červenalou mramorovou desku na podlaze. U ní klečelo několik mužů a žen a tiskli své tváře ke kameni. Žena nad nimi kámen čímsi pokropila. Do nosu mě udeřila nasládlá vůně parfému.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Kámen posledního pomazání,“ vysvětlil mi Ibrahim. „Tady Ježíšovo tělo po sejmutí z kříže potřeli vonnými mastmi a zabalili do rubáše.“

Popošel jsem blíž, nic jsem však necítil. „Je ten kámen původní?“

„Ne, pane. Je z roku 1810 a tenkrát jím nahradili kámen z dvanáctého století. Co bylo předtím, se neví. Tudy, pane.“

Vedl nás vlevo do jedné z rotund. Zpod překrásné zlaté a bílé klenby sem dopadalo světlo. Pod jejími oblouky stála velká pravoúhlá mramorová komora, která vypadala, jako by byla opásko-vaná ocelí před naloděním. Nad ní se klenula kupole, jakou bych spíš hledal nad Kremlem.

„Kde jsme teď?“ zašeptal jsem.

„Tohle je Boží hrob, pane. Říká se mu také Edikula. Protože Ježíš byl velmi důležitý muž, byzantští a křižáci utratili spoustu peněz, aby mu vybudovali tuto hrobku. Je to čtrnácté a poslední zastavení na křížové cestě. Podle židovského zvyku se mrtví pohřbívali mimo město. Mramorové stěny se v poslední době začaly rozpadat a musely být zpevněny ocelovými pásy. Pane? Postavíte se do řady? Paní?“

Ibrahim pokračoval v drmolení, já byl ale příliš dezorientovaný, než abych ho vnímal. Čekal jsem, že Ježíšův hrob bude připomínat jeskyni někde na otevřeném prostranství. Určitě ne podivné mauzoleum v tomto středověkém chrámu.

„Řada se pohnula,“ upozornila mne Ráchel a pomohla mi postoupit vpřed.

Brzy budeme stát před vchodem do Edikuly. Až tady Ibrahim promluvil s respektem, který jsem čekal už od začátku.

„Uvnitř hrobky jsou dvě místnosti,“ upozorňoval nás. „Pojďme.“

V první místnosti jsme uviděli stupínek zakrytý skleněnou ka-nopou. Pod ní ležel kus kamene.

„Této říkáme místnost andělů,“ ozval se Ibrahim. „Tady mrtví čekali, než pro ně připraví hrob. Je zde uložen zbytek kamene, který andělé odvalili od vchodu a Ježíš povstal z mrtvých.“

Vpravo ve zdi jsem si všiml dvou velkých otvorů. „Když lidé nemají oheň na zapálení velikonočních svíček,“ poučoval nás Ib-rahim, „stojí tu kněz a dává jim světlo ze Svatého ohně, dovolí aby si zde své svíce zapálili.“

Mou pozornost upoutala nízká dvířka v mohutné mramorové stěně vnitřní komory. Sklonil jsem se a prošel do menší vnitřní místnosti. Před něčím, co vypadalo jako mramorový oltář, klečeli v modlitbách muž se ženou. Na kameni měli položené své krucifixy, jako by je už pouhý dotek s kamenem mohl posvětit. U stropu visely na řetězech ozdobné stříbrné lampy a prostor osvětlovaly i míhající se plamínky svíček. Vonělo to tady po bílých růžích ve vázách. Stísněný prostor byl jejich vůní přesycený.

„Davide?“ ozvala se Ráchel šeptem. „Tohle jsi chtěl vidět?“

Sklonil jsem se a dotkl se mramorového kamene, u kterého se pár modlil. Nevěděl jsem, co čekám, něco ale určitě. Intenzivnější pocity jsem zažíval i ve Stonehenge, když jsem přelezl ochranný plot a dotýkal se vápencových kamenů. „Tohle není to správné místo.“

„Cože?“ nevěřila Ráchel.

„Tady k ničemu nedošlo.“

Klečící muž i žena zvedli hlavy a podívali se na mne rozšířenýma očima.

„Pane, takhle nesmíte mluvit,“ ozval se za mnou Ibrahim. „Tohle je nejposvátnější místo.“

„Tohle není správné místo,“ trval jsem na svém. Předklonil jsem se a pospíchal zpátky do rotundy.

Ráchel mne následovala. Lidé ve frontě se na nás dívali a vycítili problémy. Bylo mi to jedno. Zachvátila mne neovladatelná panika. Venku se brzy setmí a já nenašel to, kvůli čemu jsem sem přišel.

„Řekni mi, co se děje?“ zašeptala Ráchel.

„Tam k ničemu nedošlo. Není to správné místo.“

Někdo ve frontě zalapal po dechu.

„Jaké místo?“ ptala se Ráchel.

Obrátil jsem se na Ibrahima, který držel v ruce vysílačku a evidentně přemýšlel, jestli nemá zavolat pro pomoc. „Ten kámen v hrobce je původní?“

„Ne, pane. Mramorový kámen tam dali, aby zakryli původní kámen, na kterém leželo Ježíšovo tělo.“

„Původní kámen není vidět?“

Tvář našeho průvodce se rozjasnila. „Ano, můžete ho vidět. Můžete se ho i dotknout. Pojďte za mnou.“

Zavedl nás dozadu za Edikulu. Stála tam další kaple, mnohem méně okázalá a otevřená do rotundy. Byla o hodně barevnější než hrobka, kterou jsme opustili, s draperiemi na stěnách a kovaným zábradlím. Pozor na ni dával normálně oblečený mladík se strništěm na bradě.

„Tohle je druhá strana Božího hrobu, pane,“ pošeptal mi Ibrahim. „Součást kopíské kaple. Kopti jsou egyptští a etiopští křesťané. Velmi zbožní.“

Fronta tady byla výrazně kratší, vedla až do kaple a končila před úzkým závěsem, za nímž bylo cosi ukryto.

„Za závěsem je zbytek původního kamene, na kterém ležel Ježíš, pane. Tady se nemocní uzdravují a lidé dostávají požehnání.“

Zatímco jsem čekal, až se lidé přede mnou pohnou, začala mne svědit kůže, jako bych měl vyrážku. Konečně na mne přišla řada. Prošel jsem za závěs, poklekl a položil dlaň pravé ruky na holý kámen.

„Davide?“ zašeptala za mnou Ráchel.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic.“ Poprvé za půl roku jsem doopravdy zapochyboval o své příčetnosti.

„Myslím, že bychom se měli vrátit do hotelu,“ prohlásila Ráchel. „Ibrahim na nás každou chvíli zavolá policii.“

S obtížemi jsem vstal a kapli jsme opustili. Mozek mi pracoval na plné obrátky. Ibrahim se na mne díval, jako by čekal, že začnu každou chvíli nahlas klít, což už nejspíš několikrát zažil. Vysílačku měl stále v ruce.

„Ani tady k ničemu nedošlo,“ řekl jsem mu. „Není to to správné místo.“

„Ale, pane! Tohle je přece Boží hrob!“

„Víte to jistě?“

„No… Víte, pane, někteří protestanti věří, že Ježíš byl pohřbený v zahradní hrobce za městem. Jenže žádní archeologové to nepotvrdili. Právě jste viděl pravý hrob, pane.“

Vysoká, prostě oblečená žena s biblí v ruce vystoupila z řady před kaplí a anglicky řekla: „Copak záleží na tom, kde byl pohřbený, bratře? Není tady. Byl vzkříšen.“

„Copak na tom záleží!“ zopakoval jsem její otázku. „Samozřejmě že na tom záleží. Co když se najde pravý Ježíšův hrob s jeho kostmi? V tom je rozdíl mezi vírou a masovou hysterií.“

Žena skoro uskočila zpátky.

Ibrahim vypadal otřeseně: „Pane! Takhle nesmíte mluvit.“

„Ty jsi muslim, Ibrahime. Ničemu z toho přece nevěříš.“

„Prosím, pane –“

Zamířil jsem pryč od Edikuly a nevěděl, kam mám jít a co mám dělat.

Vedle mne se objevila Ráchel. „Davide, co vlastně hledáš?“

„Místo Ježíšova vzkříšení.“

„Vždyť přece v Boha nevěříš. Jak můžeš najít místo Ježíšova vzkříšení, když nevěříš, že k něčemu takovému vůbec došlo?“

Dohnal nás Ibrahim. „Pane? Někteří lidé věří, že Ježíš povstal z mrtvých někde jinde. Ukážu vám kde.“

Provedl nás rotundou ke vchodu do menšího kostela, celého obestavěného velkým chrámem.

„Tohle je Katolikon.“ Ukázal směrem k lustru. „Pod kupolí tohoto kostela je mramorová nádrž nazývaná Omfalos. Střed světa. Řekové věří, že Ježíš povstal z mrtvých právě tady a jednoho dne se sem vrátí.“

„Můžeme jít dovnitř?“

„Kostel je většinou zavřený, mohu vás tam ale zavést.“

Vedl nás za řetěz ke kamennému kalichu, postavenému na zdobené podlaze. Vysoko nad námi se tyčila klenba s éterickým zobrazením Krista, vyvedeným v pastelových barvách. Podíval jsem se dolů na mramorovou hemisféru, vlastně velkou mísu. Sklonil jsem se a dotkl se jí. Necítil jsem nic víc, než kdybych se dotýkal ptačího pítka někde na dvorku.

Ráchel dokázala okamžitě přečíst mou reakci. „V co doufáš? Že dostaneš elektrický šok? Uslyšíš hlas z nebes?“

Obrátil jsem se k našemu průvodci, který jen kroutil hlavou. „Co jsem, Ibrahime, ještě neviděl?“

„Spoustu věcí. Nejdůležitější je Golgota. Latinsky se jí říká Kalvárie. Tam Ježíše ukřižovali.“

„Je to tady uvnitř chrámu?“

„Samozřejmě, pane. Pojďte za mnou.“

Vedl nás z Katolikonu dál ke strmému schodišti. Napočítal jsem osmnáct schodů, a čím výš jsem stoupal, s každým stupínkem se mé naděje zmenšovaly.

Ve chvíli, kdy jsem dosáhl vrcholu schodiště, se mi ale zrychlil tep. Místnost byla plná lidí, avšak vlevo od nás, nad jejich hlavami, jsem zahlédl sochu ukřižovaného Krista v životní velikosti. Kolem boků měl stříbrnou látku a stříbrná byla i koruna na jeho hlavě. Nebyla to však socha, která mne zaujala, ale něco uvnitř místnosti. Připadal jsem si, jako bych stál u kabelu vysokého napětí a statická elektřina mi zvedala vlasy na hlavě.

„Co?“ nechápala Ráchel. „Co se děje?“

„Něco cítím. Nějaké vibrace.“

„To už jsi cítil i dřív. Učebnicová ukázka předzvěstí záchvatu halucinací.“

„Ne… Tentokrát je to jiné.“

„Ibrahime?“ snažila se Ráchel upoutat jeho pozornost.

„Ano, paní?“

„Vracíme se k autu.“

„Ano,“ prohlásil a viditelně se mu ulevilo.

Poodešel jsem od nich dál. Freska na stěně vpravo znázorňovala Ježíše na kříži položeném na zemi. Několik lidí před freskou se rozestoupilo a já zahlédl skříň, zdobenou pláty tepaného stříbra. Když jsem popošel blíž, projela mi levou rukou od dlaně k rameni ostrá bolest. V první chvíli jsem se lekl, že jsem dostal infarkt. Pak jsem ale stejnou bolest ucítil i v pravé paži. Sevřel jsem obě ruce do pěstí, nijak se mi ale neulevilo. Obrátil jsem se k Ibra-himovi.

„Co je to za místo?“

„Tohle je jedenácté zastavení, pane. Tady Ježíše přibili na kříž.“

Zasténal jsem.

„Musíme ho odtud dostat,“ trvala na svém Ráchel. „Pomůžete mi?“

„Chodit může,“ odtušil Ibrahim. „Tak pojďme.“

„Myslím, že s námi nepůjde.“

Lidé v místnosti mne pozorovali, jako bych se zbláznil.

„Můžu zavolat vojáky,“ navrhoval Ibrahim. „Radši bych se tomu ale vyhnul.“

Skupina poutníků odstoupila od sochy Ježíše a odhalila nádherně zdobený oltář. Pokročil jsem dopředu, oči upřené na postříbřenou Madonu, stojící pod křížem. Oltář jako by ležel na velké skleněné krychli a pod sklem jsem zahlédl hrubý šedý kámen.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Golgota,“ odpověděl Ibrahim. „Místo lebek. Hora, která praskla, když na ni z kříže dopadla Ježíšova krev. Pak přišlo zemětřesení.“

Scéna přede mnou zmizela v oslnivém bílém světle. Viděl jsem horu tak, jak vypadala, než na ní postavili chrám. Holý kamenitý vrchol vedle kopce protkaného hrobkami. Na hoře stály tři kříže, nikdo na nich ale nevisel. Nebe potemnělo a zčernalo. Padl jsem na kolena.

Zjistil jsem, že se upřeně dívám na stříbrný disk s otvorem. Byl upevněný do mramorové základny oltáře asi třicet centimetrů nad podlahou. Zvedl jsem třesoucí se pravou ruku a dlaň na disk položil.

Bolest v ruce okamžitě ustoupila.

„Tohle je to místo,“ prohlásil jsem. „Tady Ježíš opustil Zemi.“

„Má pravdu,“ zamumlal Ibrahim. „Disk označuje místo, kde byl kříž zapuštěný do země. Vpravo a vlevo jsou tmavé disky, kde stály kříže zlodějů, jednoho dobrého a druhého zlého. Odtud odnesli Josef z Arimatie a Nikodém Ježíšovo tělo do hrobu a on za tři dny vstal z mrtvých.“

„Ne,“ řekl jsem.

Ibrahim se polekal. „Pane, tady nemůžete říkat podobné věci.“

„Šeptej,“ prosila Ráchel.

„Proč je v tom disku otvor?“ zeptal jsem se a dlaní laskal chladné stříbro.

„Můžete jím prostrčit prsty a dotknout se Golgoty. Skály Kalvárie.“

Zavřel jsem oči a prostrčil otvorem dva prsty. Dotkl jsem se hrubého kamene.

„O tomhle jsi snil?“ zeptala se Ráchel.

Nedokázal jsem promluvit. Něco do mne ze skály pod námi proudilo. Rachelin hlas se ztratil a už se nevrátil. Cítil jsem se, jako by mé kosti zpívaly, chvěly se v souladu s čímsi v zemi. Ten pocit byl nejprve příjemný, jak však sílil, začal jsem se třást a pak přišly nezvladatelné křeče.

Záchvat, ozval se mi v hlavě známý hlas. Můj hlas lékaře. Záchvat svalových křečí. Skrz mlhu vytrácejícího se vědomí jsem slyšel, jak kolem mne lidé ječí různými jazyky. Pak jsem upadl a Ráchel vykřikla.

Přestože jsem musel dopadnout na kámen, zdálo se mi, že se nořím do vody.

kapitola 31

WHITE SANDS

V 7.52 ráno se u lůžka Petera Godina ozval takzvaný modrý poplach. Ravi Nara sice právě nebyl v nemocničním hangáru, spal však nedaleko a k nemocnému se dostal do dvou minut. Už dlouho cosi podobného očekával. Bez vývodu, který by ulevil tlaku najeden z mozkových laloků, byl otok mozku neodvratný. Když však dorazil do bubliny, zjistil, že stařec právě prodělává těžký srdeční infarkt.

Obě zdravotní sestry už Godina intubovaly a pomáhaly mu dýchat a jedna z nich se pokusila jeho srdce elektrickým šokem defibri-lovat. Ravi si prohlédl EKG a potvrdil jejich předběžnou diagnózu: ventrikulární tachykardie. Protože byl Godin bez pulzu, musely mu poskytnout i srdeční masáž. Nakonec se srdce podařilo po kombinaci dvou léků a elektrických šoků uvést znovu do chodu. Ravi odebral krev na test specifických srdečních enzymů, který mu měl prozradit, jak moc byl srdeční sval poškozen. Godin byl stále ještě v bezvědomí, a tak se Ravi posadil, aby se trochu vzpamatoval.

Klinickou medicínu nenáviděl. Vždycky se nečekaně objevilo něco, co lékaře zaskočilo. Godin před patnácti lety prodělal ko-ronární bypass a v roce 1998 mu lékaři implantovali srdeční stent. Riziko infarktu myokardu sice nadále trvalo, pod tlakem problémů s nádorem na mozku však Ravi odsunul kardiologické komplikace na druhou kolej. Sestry si nemohly nevšimnout, že během poplachu několikrát zaváhal. Něco takového od laureáta Nobelovy ceny za lékařství nečekaly. Po letech práce v laboratořích nejspíš ztratil návyky z praxe. No a co? Nezbytné úkony při modrém poplachu by přece měl zvládnout i veterinář.

Zatímco sestry začaly připravovat ventilátor, který měl za Godina dýchat, stařec se pokusil promluvit. Z úst mu však přes veškeré úsilí vycházely jen skřeky.

Ravi se k němu naklonil. „Nepokoušejte se mluvit, Petere. Měl jste mírný záchvat arytmie, ale teď jste stabilizovaný.“

Godin zvedl ruku a naznačil, že chce něco na psaní. Jedna ze sester mu podala propisku a pod rukou mu podržela podložku s papírem.

Godin naškrábal: NENECHTE MĚ UMŘÍT! UŽ JSME TAK BLÍZKO!!!

„Ještě neumíráte,“ ujišťoval ho Ravi, přestože si sám nebyl ani trochu jistý. Hypoxie mohla klidně spustit nezvladatelný mozkový edém, kterého se obával. Stiskl Godinovi rameno a požádal sestru, aby nemocného připojila na ventilátor. Starce to nejspíš rozčilí, nakonec se ale se situací smíří.

Aby se vyhnul dalším protestům, Ravi bublinu opustil. Když za sebou zavíral vchod, vběhl do hangáru Zach Levin.

„Co je?“ zeptal se Ravi. „Co se stalo?“

Levin se musel nejdřív vydýchat, aby vůbec dokázal promluvit. „Fieldingův model řeší poslední algoritmus! Dokázal propojit paměťovou oblast s procesory a právě vytváří úplně nové okruhy rozhraní. Nic podobného jsem v životě neviděl.“

„Chceš říct, že to Fieldingův model opravdu dokázal?“

„Jasně, jasně! Musím ti ale říct, že i když stroj běží jen na poloviční výkon, úplně ho tam cítím. Jako bych mluvil s chlápkem, se kterým jsem poslední dva roky pracoval. Jako by znova ožil.“

„Jste na padesáti procentech výkonu?“

Levin se vesele zašklebil. „A pokračujeme. Měl jsem víc věřit Peterovým instinktům.“

Ravi se pokoušel skrýt svůj šok. Devadesát procent výkonu znamenalo fázi, pro niž Godin předpověděl, že neuromodel získá plné vlastní vědomí. Tento okamžik pracovně nazývali zrozením Stvořitele.

„Říkáš, že s ním mluvíš?“ přemýšlel Ravi nahlas. „Hlasový syn-tezátor tedy funguje? Fielding se s vámi baví?“ Přes složitou situaci, v níž se ocitl, nedokázal skrýt vzrušení. „Jak dlouho?“

„Dvanáct až šestnáct hodin.“

„Do zrození Stvořitele?“

Levin přikývl. „A spíš bych hádal těch dvanáct. V sarkofágu uzavíráme sázky.“

Ravi se podíval na hodinky. „Jak moc si jsi jistý?“

„Jak to jen v téhle branži jde. Musím Peterovi říct, co se děje.“ Ravi nechtěl, aby se Godin cokoliv dozvěděl předtím, než si on sám promluví se Skowem. „Teď tě nebude vnímat. Neuslyší tě. Před dvaceti minutami měl zástavu.“ Levin leknutím ztuhl. „Snad nezemřel?“

„Ne, ale musí za něho dýchat přístroj.“

„Je při vědomí?“

„Ne natolik, aby tě chápal. A nemůže mluvit.“

„Tohle se ale musí dozvědět! Pomůže mu to bojovat!“ Ravi se pokoušel tvářit soucitně. „Vůle mu nikdy nechyběla.“

„Ne, jenže tímhle se všechno mění.“

„Je mi líto, Zachu. Teď to prostě nemůžu dovolit.“ Levin se na Raviho pohrdlivě podíval. „Na takové rozhodnutí nemáš právo. Chceš snad Petera odstřihnout od důležitých informací?“

„Jsem lékař.“

„Tak, sakra, dělej svou práci. Člověk nemusí být právě doktor, aby mu bylo okamžitě jasné, že Peterovu zdraví nejvíc prospěje, když se tuhle dobrou zprávu dozví.“

Levin ho obešel a vstoupil do dekontaminační komory. Ravi se s ním chtěl dál přít, jenže technik sešlápl startovací knoflík a veškerá další debata se stala bezpředmětnou.

Jestliže Levin trval na tom, že vejde do bubliny, nemohl mu v tom Ravi zabránit. Godin by se po něm stejně dřív nebo později začal shánět.

Ravi pospíchal k východu. Potřeboval okamžitě mluvit se Skowem. Zach Levin měl totiž pravdu: Jestliže Stvořiteli chybělo do plného zprovoznění dvanáct až šestnáct hodin, Godin se toho s největší pravděpodobností dožije. A tím se všechno měnilo. Skow připravoval prezidenta na selhání projektu, chtěl nezdar hodit na Godina a Ravi mu v tom měl pomoci. Jestli Skow už zašel příliš daleko a Godinovi se podaří během jedenácti hodin zprovoznit revoluční počítač, který slíbil, mohl by se Ravi ocitnout ve velmi nepříjemné pozici. Peter Godin by mu zradu neodpustil. Určitě by si našel cestu, jak se pomstít. Před očima se mu vybavil obraz Geli Bauerové. Byl sakra rád, že právě teď leží v nemocnici v Ma-rylandu.

JERUZALÉM

Ráchel se musela pevně držet boku sanitky, proplétající se hustým provozem. David ležel v bezvědomí na lehátku. Záchranář naštěstí uměl natolik anglicky, aby se s ní dokázal domluvit, pokud však šlo o pacientův stav, moc toho nevěděl a v podstatě nemohl ani moc dělat.

Když se David v chrámu zhroutil, Ráchel si okamžitě uvědomila, že má další záchvat. Klekla si k němu a držela mu hlavu, aby s ní netloukl o podlahu, o nic víc se ale nepokoušela. Povídačky o obětech záchvatů, které spolkly vlastní jazyk, patřily do oblasti báchorek a naopak ti, kteří se jim ho pokoušeli držet, mohli snadno přijít o prsty. Ibrahim vysílačkou zavolal sanitku a Ráchel měla dokonce podezření, že to udělal už předtím, než záchvat začal.

Izraelští vojáci kapli rychle vyklidili. Než ambulance dorazila, záchvat pominul, David se však neprobral z bezvědomí. Záchranáři mu změřili hladinu krevního cukru, byla v mezích normálu. Pokud šlo o koma, nemohli na místě stejně nic víc udělat, proto mu nasadili ochranný límec, položili ho na desku a nechali vojáky, aby ho donesli do sanitky na nádvoří.

Zatímco kličkovali ulicemi, probírala se Ráchel v duchu rychle všemi možnými příčinami komatu. Po hypoglykémii bývaly nejčastější příčinou léky, David však nikdy žádné příznaky alergie na léky nevykazoval. Na podlahu nespadl tak prudce, aby si rozbil hlavu, a v jedenačtyřiceti letech už bylo trochu pozdě na první příznaky epilepsie, přestože právě na tu usuzovala, když se poprvé dozvěděla o jeho halucinacích. Ravi Nara epilepsii vyloučil, vzpomněla si.

Záchvat i koma mohla způsobit mozková mrtvice, šlo však o poměrně vzácné případy. Otrava? Pomyslela na bílý prášek v obálce FedExu. Mohla snad v onom „písku“ být i nějaká toxická látka, kterou vědci na Dukeově univerzitě přehlédli? V úvahu připadala i západonilská encefalitida. Davida mohl v Tennessee štípnout komár a příznaky otoku mozku se mohly projevit až teď. Rovněž vzala v úvahu nebezpečí nákazy meningitidou na letišti JFK Další možností mohl být nádor na mozku – jenže molekulární magnetická rezonance by musela jakékoliv zhoubné bujení odhalit.

Zatímco si v duchu dělala poznámky, na co všechno musí lékaře na pohotovosti upozornit, proklínala se, že dostatečně důrazně netrvala na tom, aby David během doby, kdy byl v její péči, prošel kompletním vyšetřením. Ona na tom vlastně trvala. Jenže on její požadavek zarputile odmítal.

Ambulance se konečně vymotala z hustého provozu a rychle mířila na zelený kopec s budovou připomínající pevnost. Její střecha byla poseta televizními a satelitními anténami více než televizní stanice.

„To je nemocnice?“ zeptala se Ráchel.

Záchranář přikývl. „Hadassa. Ta nejlepší.“

Se zaskřípěním zastavili na betonu před příjmem a záchranáři Davida na lehátku odvezli na pohotovost. Neztráceli čas u přepážky a zamířili s ním rovnou na vyšetřovnu. Ráchel jim sdělila, že je lékařka, proto jí dovolili, aby je následovala. Posadila se na židli u stěny a snažila se nikomu nepřekážet.

Sestra Davidovi zkontrolovala nitrožilní kanylu a pak ho přepojila z láhve s kyslíkem na nemocniční okruh. Další sestra ho svlékla a na prsa mu přilepila svody monitoru srdeční činnosti. Ani profesionální brnění Ráchel neochránilo, když před sebou viděla Davida ležet nahého a bezbranného. Sebrala alespoň jeho šaty a opasek s penězi a uložila vše do plastového pytle.

Objevil se muž v bílém a chvíli hebrejsky mluvil se záchranáři. Podíval se na Ráchel, pak k ní přistoupil a angličtinou s těžkým přízvukem ji požádal, aby mu shrnula, k čemu v chrámu vlastně došlo. Vyhověla mu a navíc mu o Davidově zdravotním stavu řekla vše, co věděla.

Teď už byl v bezvědomí přes půl hodiny. Většina pacientů trpících epilepsií by se v této chvíli začínala probírat. Doktor objednal rozbor krve, rentgen hrudníku a krční páteře, počítačovou tomografii pro vyloučení možnosti mozkové mrtvice, nádoru nebo nit-rolebního krvácení a také odběr mozkomíšního moku pro nebezpečí meningitidy.

Když sestra Davidovi nabrala krev, zřízenec ho odvezl na radiologii. Počítačová tomografie trvala skoro hodinu. Když ho však přivezli zpátky na pohotovost, byl stále ještě v bezvědomí. Moz-komíšní mok měl normální tlak a Ráchel se ulevilo, když zjistila, že je čirý. Jakákoliv infekce tedy byla velmi nepravděpodobná.

Dalším krokem mělo být neurologické vyšetřením právě v tom okamžiku Ráchel pocítila paniku. Neurologické vyšetření totiž znamenalo hospitalizaci a s tím související otázky na zdravotní pojištění a placení. Ve dvou páscích bylo sice patnáct tisíc dolarů, nechtěla však vyvolat podezření, pokud by se o nich zmínila. Skoro pohotovostního lékaře radostí objala, když jí oznámil, že na neurologii není volné lůžko. Tím pádem musel David zůstat ležet na pohotovosti.

Když do ordinace přijel technik s přenosným EEG, aby Davidovi udělal elektroencefalogram, bylo Ráchel na první pohled jasné, že je to profesionál na svém místě: než zařízení spustil, vypnul v místnosti většinu elektrických přístrojů, čímž se vyhnul možnému rušení a zajistil podstatně spolehlivější výsledky.

Jakmile se začaly objevovat výstupy, technik zneklidněl a Ráchel si brzy uvědomila proč. Davidův mozek vykazoval aktivitu pouze formou alfa vln o rovnoměrné výšce a amplitudě. Technik se předklonil, tleskl Davidovi u ucha, alfa vlny se však nenarušily. Vůbec se nezměnily.

Ráchel se skoro zastavilo srdce. David se nacházel ve stavu známém pod názvem alfa koma. Z alfa komatu se probral jen málokdo.

„Vy jste lékařka?“ zeptal se technik, jakmile zahlédl její výraz.

„Ano.“

„Je mi líto,“ pronesl smutně.

Když se natahoval, aby přístroj vypnul, všimla si Ráchel, že se na obrazovce objevila theta vlna.

„Počkejte!“ vykřikla a ukázala na ni.

„Vidím.“

Theta vlny se objevovaly v pravidelných intervalech. Pak se ukázalo i pár beta vln.

„On má sny,“ uvědomila si Ráchel a jen těžko tomu dokázala uvěřit. „Mohl by třeba jen spát?“

Technik zatřásl Davidovi ramenem. Žádná odezva. Naklonil se mu k uchu a křikl: „Vstávejte!“

Nic.

„Určitě nespí,“ prohlásil technik zamyšleně. „Ale ty theta vlny se viditelně zesilují.“

„Co myslíte, že se děje?“

„Ten člověk je určitě v alfa komatu. Jenže jeho mozek něco zpracovává. Nemám ovšem ponětí co.“ Technik vyšel ze dveří a ještě jednou se na Ráchel ohlédl. „Nechám ten přístroj připojený a přivedu sem neurologa. Ano?“

„Díky.“

Seděla sama u postele, ruce se jí třásly a upřeně sledovala obrazovku. Dokud nezahlédla theta vlny, myslela si, že je David v podstatě mrtvý. Teď ale neměla ponětí, co se vlastně děje. Každopádně se v jeho hlavě cosi odehrávalo. Mohl snad v komatu trpět stejnými halucinacemi jako během záchvatů narkolepsie? Třeba vůbec nebyl v komatu. Někteří pacienti mohou být na první pohled komatózní, přestože mají jen menší záchvat epilepsie. Jenže EEG nic takového neukazoval. Jasně na něm byly rozeznatelné příznaky alfa komatu, přerušované nevysvětlitelnými výskyty vln theta a beta.

Nechtěla sice přemýšlet o tom, co vlastně David dělal těsně před záchvatem, nemohla se tomu ale ubránit. Ve středověkém chrámu Božího hrobu hledal jakékoliv stopy po Ježíšově pobytu na Zemi. Nebo o jeho smrti. Odmítl všechna tradiční poutní místa, kámen i samotný hrob, jenže v místě, kde Ježíš údajně na kříži zemřel, padl na kolena a zašeptal: „To je to místo.“ Pak dostal záchvat.

Všechno to však začalo už o něco dřív. Když David zahlédl fresku, znázorňující Kristovo přibití na kříž, sevřel ruce do pěstí, jako by ho nesnesitelně bolely. Co mu při tom probíhalo hlavou? Opravdu věřil, že je Ježíš Kristus? Věřil tomu natolik, že cítil jeho rány? Slyšela už sice o stigmatech vyvolaných pouhou myšlenkou nebo vírou, nikdy však na ně nevěřila. Byla teď sama svědkem něčeho podobného?

Vzala Davida za bezvládnou ruku. Bez ohledu na EEG napůl doufala, že otevře oči. Jenže zůstaly zavřené. Potichu děkovala bohu, že pohotovostní lékař objednal počítačovou tomografii a ne magnetickou rezonanci. Jak by mu asi vysvětlila, že ji v tomto případě považuje za nebezpečnou? Jak by tu vůbec mohla Davida před čímkoliv chránit? Vždyť netušila, kdo jsou její nepřátelé. Jedinou osobou, o které se domnívala, že by jí mohl toto nevysvětlitelné koma objasnit, byl Ravi Nara. Podle Davida ale patřil Nara k těm, kteří je chtěli zabít.

„Probud se, Davide,“ pošeptala mu do ucha. „Proboha, probud se.“

kapitola 32

WHITE SANDS

Ravi Nara zaparkoval terénní auto před nemocničním hangárem a zamířil ke vchodu. V kapse měl injekční stříkačku s chloridem draselným, schopným zastavit Godinovo srdce stejně jistě jako kulka.

Ve dveřích hangáru se ale zarazil a nebyl schopen je otevřít. Trvalo mu celé hodiny, než se přinutil injekci připravit, a kdyby mu Skow nevyhrazoval, nikdy by takhle daleko nezašel. Někde tě určitě pozorují na monitoru, připomněl si. Tak se pohni.

Vešel do hangáru, vklouzl do čistého laboratorního pláště a stoupl na knoflík otevírání vchodu dekontaminační komory. Ultrafialové paprsky o vysoké inzenzitě ho začaly bombardovat ze všech stran. Zatímco stál v purpurové záři, díval se prosklenými dveřmi dovnitř bubliny. Zdravotní sestry seděly po obou stranách postele jako hlídací psi, buď on, nebo já, pomyslel si v duchu. Nezapomeň, co říkal Skow Místoředitel NSA ani trochu nejásal, když se dozvěděl, že by počítač mohl dosáhnout stavu zrození Stvořitele během dvanácti hodin. Okamžitě se zeptal, jak dlouho ještě může Godin přežít. Jakmile Ravi odpověděl, že víc než dvanáct hodin, Skow mu naprosto jasně řekl, že k tomu v žádném případě nesmí dojít.

„Proč ne?“ zeptal se Ravi, přitom se ale bál, že odpověď vlastně zná.

„Protože už je pozdě,“ vyštěkl Skow. „Prezident mi volal z Číny a byl velmi rozčilený z toho, co se stalo Tennantovi. A také podezíravý. Musel jsem mu říct něco, co dávalo smysl.“

„Chcete říct, že jste mu lhal?“

„Přesně tak. Vysvětlil jsem mu, že Peter už je dlouho nemocný a že se obávám, aby ve Fieldingově smrti neměl prsty. Řekl jsem mu, že Godin zmizel a že někde může existovat tajná výzkumná základna. Zatímco spolu mluvíme, rozebírá FBI komplex Godin Supercomputers v Mountain View na kousky.“

Ravi zavřel oči a přál si, aby šlo jen o zlý sen. V konferenční místnosti v Severní Karolíně se rozhodnutí ukončit Fieldingův život jevilo skoro jako oficiální vládní akt. Stvořitel měl výrazně posílit strategickou pozici Spojených států v celosvětovém měřítku. Fielding postup práce sabotoval. Když jste ale odstranili všechny ty pentličky a prázdné proklamace, bylo Fieldingovo „ukončení“ v podstatě jen obyčejnou vraždou.

„Ravi?“

„Jsem tady.“ Bylo mu jasné, o co ho Skow požádá. A děsil se toho.

„Víte, co se musí udělat.“

Ravi učinil poslední pokus. „Říkal jste, že když Stvořitele dodáme, nikdo se nebude starat o to, kdo zemřel a proč.“

„To bylo před tou proklatou záležitostí s Tennantem. Vždyť jsme, proboha, vyvolali přestřelku v centru Washingtonu. Vykreslil jsem sice Tennanta jako nebezpečného psychotika, nevím ale jestli by to stačilo – i když mám dostatek lékařských záznamů, které to potvrzují.“

„To jsou vaše problémy, ne moje.“

Skow sice odpověděl klidně, jeho slova však Ravimu zmrazila krev v žilách. „Nejste jediný, kdo ví, že jste měl podíl na Fieldingově smrti. Mám nahrávky, které vás velmi kompromitují. Jsme všichni na jedné lodi, Ravi. Vy, já, Geli a generál Bauer. Když budeme říkat všichni totéž, nikdo se na nás nedostane. Peter ale musí zemřít.“

Ravi zmučeně zavřel oči.

„Naše životy jsou ve vašich rukách, Ravi. Pár vteřin odvahy a budete nevinný jako beránek.“

Nevinný? pomyslel si. Nikdy už nebudu nevinný.

Bylo morálně nepřijatelné Godina zabít? Vždyť mu stejně zbývalo jen několik hodin života a bez Raviho pomoci a úsilí by už byl dávno po smrti. Godin bez jakéhokoli viditelného zaváhání přikázal, aby zabili Fieldinga. A navíc se nabízela ještě další fantastická šance, že usmrcením Godinova biologického těla by jeho život v podstatě neskončil. Dokud existoval jeho neuromodel, bylo možné jeho myšlení i osobnost oživit v počítači Stvořitele.

Problém tedy nespočíval v morálce, nýbrž v příležitosti. U člověka tak nemocného jako Godin se nabízelo několik možností, jak ho zabít, aniž by se objevilo sebemenší podezření. Jenže Godinovy ošetřovatelky ho nikdy nenechávaly o samotě. Ravi si je dnes už dvakrát vyzkoušel. Pokaždé ihned vytáhly mobily z kapes a byly připraveny okamžitě volat o pomoc.

Po zvážení několika možností si Ravi připravil injekční stříkačku s chloridem draselným. Aby odpoutal pozornost, chystal se nenápadně spustit alarm na jednom z monitorů a v nastalém zmatku vstříknout Godinovi chlorid přímo do nitrožilní kanyly. Pak přijde modrý poplach, který však tentokrát Godin nepřežije.

V komoře to zabzučelo a ultrafialové světlo pohaslo. Ravi přes plexisklové dveře bubliny viděl bílé uniformy zdravotních sester.

Proč tu, sakra, není Geli Bauerová? napadlo ho. Tohle by byla práce přesně pro ni.

Ravi otevřel dveře bubliny a leknutím se mu sevřelo hrdlo. Vedle postele, spolu s Godinovými ošetřovatelkami, stála právě Geli Bauerová. Od hlavy až k patě byla oblečená v černém, a pokud to vůbec bylo možné, vypadala ještě nebezpečněji, než když ji naposledy viděl v Severní Karolíně.

„Dobrý den, Ravi,“ pozdravila ho. „Vypadáte překvapeně, že mě tu vidíte.“

Ravi nedokázal říct ani slovo. Geli měla přes černé oblečení nataženou neprůstřelnou vestu a za páskem pistoli, taser a nůž.

Godin zvedl pomocí tlačítka horní polovinu postele a upřel na Raviho modré oči. Teprve v té chvíli si Ravi uvědomil, že stařec už není napojený na ventilátor.

„Co jste mi přišel říct, Ravi?“ zeptal se.

„Překvapilo mě, že tu vidím Geli,“ zakoktal neurolog. „Slyšel jsem, že má poraněný krk.“

Geli se usmála, stáhla límec černého roláku a odhalila bílý tlakový obvaz. „Jen další jizva do sbírky. Máme totiž opravdu špičkové chirurgy.“

Ravimu srdce v hrudi splašeně tlouklo. Co, sakra, Geli pohledává ve White Sands? A pročhlídá Godina? Podle Skowapřece uznala nezbytnost Godinovy smrti, a tudíž s nimi měla být na jedné lodi.

Godin se Raviho znepokojením viditelně bavil. „No vidíte, tak jsem zase zpátky, utekl jsem hrobníkovi z lopaty,“ zachrčel. „Říkali mi, že to tentokrát bylo srdce.“

„Ventrikulární tachykardie,“ potvrdil mu Ravi.

„A taky jsem slyšel, že mě vlastně zachránily sestřičky.“

Ravi dokázal myslet jen na stříkačku v kapse. Byl si jistý, že až kolem něho Geli projde, sebere mu ji a vrazí mu jehlu do krční tepny.

„Byly naprosto dokonalé,“ připustil.

Godin přikývl. „Udělal byste na jejich místě totéž, Ravi? Kdybyste tu se mnou byl sám?“

Ravimu se rozhoupal žaludek. „Nerozumím vám, Petere. Samozřejmě že udělal.“

Godin si jeho odpovědi nevšímal. „Pokud jde o Geli… Prostě jsem ji tu chtěl mít. Cítím se bezpečnější, když je nablízku.“

Pronikavě modré oči Raviho nemilosrdně propichovaly. „Kvůli čemu jste vlastně přišel, doktore Naro?“

„Doufal jsem, že bude možné odpojit ventilátor. Vidím ale, že to sestry už udělaly.“

Godin se podíval na Geli. Zdálo se, že se oba dobře baví.

Ravi hledal, čím by svou lež podpořil. „Levin mi říkal, že prototyp už brzy může dosáhnout stavu zrození Stvořitele. Věděl jsem, že byste v takové chvíli chtěl být plně při smyslech.“

„A to všechno díky Andrewu Fieldingovi,“ odtušil Godin. „Neuvěřitelná ironie.“

Ravi se nervózně ohlédl po Geli. „Je to hotový zázrak, Petere. Dožijete se okamžiku, kdy se váš sen stane skutečností.“

Godinova oční víčka se přivřela, až mezi nimi zůstala jen úzká škvíra. „Opravdu? Mluvil jste poslední dobou se Skowem?“

Ravimu se málem zastavilo srdce. „Dneska dopoledne. Je úplně nadšený. Chystá se sem přiletět.“

Godin si odfrkl. „Chce být u zrození?“

„Řekl bych, že ano. Chci říct, to je přece přirozené, nebo ne?“

Následující ticho bylo skoro nesnesitelné. Ravi se nedokázal přinutit podívat se Geli do očí. Právě se pokoušel vymyslet důvod, aby se mohl vzdálit, když se znovu ozval Godin: „Kolik času mi zbývá? V nejhorším případě.“

Ravi měl moc velký strach, než aby dokázal lhát. „Můžete dostát záchvat třeba během půl hodiny. Stačí, abyste špatně rozkousal jídlo, a spustí to nezvladatelný mozkový edém.“

Godin smutně přikývl. „Jak nejdéle ještě můžu přežít?“

„Snad… Řekněme čtyřiadvacet hodin.“

Ravi sebral veškeré zbytky odvahy a přistoupil k lůžku. „Jestli vám to nebude vadit, rád bych vás rychle vyšetřil.“

Cestu mu zablokovala Geli. Ani se ho nedotkla, z jejího postoje ale bylo jasné, jak je nebezpečná. Ravi s odstupem času nemohl uvěřit, že kdysi snil o sexu s ní. Myšlenka, že by mohl uspokojit ženu tak silnou a mocnou, mu teď připadala šílená.

„Prohledej ho,“ vyzval ji Godin.

Ravi věděl, že to je jeho konec. Chtěl se zachovat jako muž, přitom si ale připadal jako člověk, kterého napadl pes. Kdyby začal utíkat, Geli by ho dohnala a uškrtila.

Klekla si před něho a začala ho šacovat. Lehce ho nehtem podrbala na genitáliích, když se však rukama dostala přes stehna, zvedla oči jako nezbedné dítě. Sáhla mu do kapsy a vyndala naplněnou injekční stříkačku. Zvedla ji tak, aby na ni Godin viděl.

„Co to je?“ zeptal se Godin.

„Epinefrin,“ odpověděl Ravi. „Pro případ dalšího záchvatu. Chtěl jsem být připravený.“

Geli zavrtěla hlavou. „Před chvílí jsem se dívala na záběry pořízené dnes po obědě kamerou ve vaší ordinaci. Je na nich vidět, jak tuhle stříkačku plníte z láhve s označením KC1. Chlorid draselný.“

Ravimu se roztřásly ruce.

Godin promluvil nevzrušeným hlasem. „Zatímco si tu povídáme, letí sem doktor Thomas Čase z nemocnice Johna Hopkinse. Až se tu objeví, budete ho informovat. Pak se o mne bude dál starat už jen doktor Čase.“

Ravi se nedokázal ani pohnout.

Godin se mu podíval přímo do očí a nedovolil mu uhnout pohledem. „Tos nemohl ještě den počkat a nechat nádor, aby mě zabil?“

Co mohl říct? Zachránilo by ho, kdyby všechnu vinu hodil na Skowa?

„Neodpovídej,“ pokračoval Godin. „Bez ohledu na minulou slávu jsi chtěl víc. Na své úspěchy se nedíváš s pýchou, ale se strachem, že už je nedokážeš zopakovat. Jsi, Ravi, duševní trpaslík. Deset takových jako ty by nedokázalo nahradit jednoho An-drewa Fieldinga.“

„Ani vy ne,“ odpověděl Ravi a sám sebe tím překvapil. „Proto jste ho nechal zabít?“

Modré oči se zavřely, přesto však Godin promluvil čistým hlasem. „Fielding byl vynikající fyzik, nikdo ale nemůže zastavit pokrok. Dostane další životní příležitost. Je teď součástí sarkofágu a jednoho dne se jeho neuromodel probere k životu. Až ten den přijde, pochopí, co jsem musel udělat. Teď… Už bys měl jít.“

Ravi nikdy neviděl Geli Bauerovou usmívat se radostněji než právě teď. Byla skoro o deset centimetrů vyšší a vzala ho kolem ramen jako milenec. Pak se mu s hrůzostrašnou důvěrností podívala do očí.

„Zbývá si ujasnit ještě jednu záležitost,“ prohlásila. „To celé se vylíhlo v tom tvým malým mozečku, nebo ti někdo radil?“

Vždyť už to víš, pomyslel si Ravi. Pokusil se vymanit z jejího objetí, Geli však jen zesílila stisk. Pak mu nehtem projela po zádech až ke krku. „No tak, Ravi, copak jsi nikdy nesnil o tom, že spolu zůstaneme chvíli o samotě?“

Dostal strach, že se pomočí.

JERUZALÉM

Ráchel celou noc doufala. Když však nad Mrtvým mořem začalo svítat a první paprsky slunce ozářily údolí Kinronu, podléhala pomalu beznaději.

David umíral.

Neurolog, který ho přišel minulý večer vyšetřit, byl pomenší dobře naladěný pán jménem Weinstein. Měl tmavé vlasy a jiskrné černé oči, kterým nic neuniklo. Kdysi byl nějaký čas na stáži v bostonské Všeobecné, a mluvil proto dokonalou angličtinou.

Jakmile si prohlédl výstupy z EEG, okamžitě objednal magnetickou rezonanci Davidova mozku. Ráchel usoudila, že je na čase jít alespoň částečně s pravdou ven. Zeptala se Weinsteina, jestli slyšel o Ravim Narovi. Neurolog Narovu práci znal a zaujalo ho, že jeho nový pacient s tímto laureátem Nobelovy ceny spolupracoval. Ráchel mu vysvětlila, že Narův výzkum zahrnoval i snímkování vysoce výkonnou jednotkou magnetické rezonance, která však u některých lidí vyvolávala vedlejší účinky. Proto neurologa požádala, aby magnetickou rezonanci odložil do doby, kdy už nebude zbytí.

„Chápu, co se mi snažíte říct,“ prohlásil Weinstein. „A velmi mě to zaujalo. Podle mého názoru je ale tento člověk na pokraji smrti. Nejspíš víte, že difuzní magnetická rezonance dokáže oblast mozkového kmene zobrazit podstatně lépe než počítačová tomografie. Kolem je prostě příliš mnoho silných kostí na to, aby počítačová tomografie mohla tkáň řádně prozkoumat.“

„O tom vím,“ souhlasila s ním Ráchel. „Opravdu jste ale přesvědčený, že koma způsobil nádor u mozkového kmene?“

Neurolog jen pokrčil rameny. „Abych pravdu řekl, je to jediná možnost, kterou jsme zatím nevyloučili. Myslíte, že by snímky doktora Nary jakékoliv zhoubné bujení odhalily?“

„Ano.“

Weinstein si založil ruce na prsou a povzdychl si. „Víte, na co myslím?“

„Na co?“

„Že váš přítel brzy zemře, když se nám nepodaří zjistit, co mu vlastně je.“

O hodinu později si Weinstein prohlížel výsledky difúzní magnetické rezonance Davidova mozkového kmene. Žádný nádor se na nich neobjevil. Zatímco se o své poznatky dělil s Ráchel, z obrazovky Davidova EEG se vlny theta a beta vytratily. Ráchel utrhla pás papíru se záznamem, který teď ukazoval jen alfa vlny a jasně svědčil pro alfa koma.

Rozplakala se.

Doktor Weinstein ji vzal kolem ramen. „Magnetická rezonance to určitě nezpůsobila.“ Znělo to však, jako by se spíš snažil přesvědčit sám sebe než Ráchel. „Asi byste měla zavolat doktoru Narovi. Dostáváme se na nezmapované území.“

Ráchel zavřela oči. Jak by mohla vysvětlit, že se s Narou spojit nemůže, aniž by riskovala, že ji i Davida zabijí?

„Pokusím se,“ vzlykla. „Může to ale chvíli trvat.“

Weinstein ji zavedl do vedlejší ordinace a ukázal jí, jak může z nemocničního telefonu volat mezistátně. Pak jí nechal číslo na svůj pager a odjel domů za rodinou.

Ráchel na aparát tiše zírala a pokoušela sama sebe přesvědčit, že by měla zavolat do Bílého domu. Jiný způsob jak sehnat Raviho Naru ji nenapadal. Jenže stále váhala. Začínala věřit, že David, bez ohledu na to, jak moc byl nemocný, nakonec opravdu nemusel trpět utkvělou paranoidní představou. Řekl jí, že Ravi Nara je nebezpečný, a jedna její část mu věřila. David se nejspíš nikdy nedozví, jak mu důvěřovala, nestává se to ale v životě častěji? Víra bez odpovědi, bez ocenění, bez důkazů? Vstala, otřela si oči, odešla a telefonu se ani nedotkla.

To se stalo před deseti hodinami.

Zbývající čas strávila s očima upřenýma na obrazovku EEG jako poutník zírající na mramorovou sochu s vírou, že začne ronit slzy. Jenže alfa vlny se neměnily. Jako mladá rezideníka strávila spoustu nocí u pacientů pomalu, ale neodvolatelně sklouzávajících do náruče smrti. Jako psychiatrická se setkala se sebevrahy, kteří dlouho a v bolestech umírali po požití dávky léků, jejichž účinky neodhadli. Jen jednou se ale v minulosti cítila tak neskutečně a bolestivě osamělá.

Když jí zemřel syn.

Skoro to tehdy nepřežila a teď, když konečně našla muže, s nímž by třeba časem mohla mít další dítě, seděla u jeho nemocniční postele a bezmocně očekávala neodvratné.

Ve tři hodiny ráno přes obrazovku EEG projela další série theta a beta vln. Trvaly sedmnáct minut a pak se ztratily. Každou půlhodinu tleskla Davidovi u ucha, alfa vlny však zůstávaly konstantní.

Podle přístroje byl Davidův mozek mrtvý.

Hodinu po svítání se k němu sklonila, políbila ho na čelo, odešla do vedlejší ordinace a zvedla sluchátko. Chvíli se sice musela dohadovat se spojovatelkou, nakonec se ale dostala až na ústřednu Bílého domu ve Washingtonu, D. C.

„Volám kvůli projektu Stvořitel,“ prohlásila.

„Prosím, zopakujte to,“ požádala ji spojovatelka.

„Projekt Stvořitel.“

„Zůstaňte na lince, prosím.“

Ráchel zavřela oči. Ruce se jí třásly a vnitřní hlas ji nabádal, aby zavěsila. Než to ale udělala, ozval se na lince strohý mužský hlas. „Kdo, prosím, volá?“

„Ráchel Weissová.“

Muž na druhém konci linky se prudce nadechl. „Můžete to zopakovat?“

„Tady je doktorka Ráchel Weissová. Jsem s doktorem Davidem Tennantem a nezbytně potřebuji pomoc. Myslím, že umírá.“

„Uklidněte se. Já zatím –“

„Prosím!“ vykřikla a nakonec přece jen ztratila sebekontrolu. „Musím mluvit s někým, kdo o tom všem něco ví.“

„Doktorko Weissová, ať se děje cokoliv, zůstaňte na této lince. Zachovala jste se správně. Nemáte důvod o svém rozhodnutí pochybovat.“

kapitola 33

WHITE SANDS

Ravi Nara ležel na betonové podlaze a ke krční žíle měl přitisknutou jehlu. Geli Bauerová se ho chystala zabít injekcí chloridu draselného, kterou si přichystal pro Godina. Právě v té chvíli se ale ozvalo hlášení vnitřního rozhlasového okruhu ve White Sands.

„Doktore Naro, dostavte se okamžitě do bubliny.“

„Peter může mít další záchvat!“ vykřikl.

Geli ho trhnutím postavila na nohy a postrčila směrem ke dveřím.

Zatímco pospíchali k nemocnici, přemýšlel o poslední půlhodině. Poté co našla injekční stříkačku, odvedla ho Geli z bubliny do prázdného skladu. Když tam dorazili, zeptal se jí Ravi, co vlastně ve White Sands pohledává. Geli se usmála, opřela se o zeď a pozorovala ho jako brouka, kterého se právě chystá připíchnout na destičku.

„Chtěla jsem vědět, jestli Skow nelže,“ odpověděla. „Jestli Godin opravdu umírá a projekt Stvořitel se doopravdy hroutí.“

„No a?“

„Godin sice umírá, projekt se ale nehroutí ani náhodou. Díky tomu se podaří zachránit Godinův život.“

„Ne život,“ oponoval Ravi. „Jeho myšlení.“

„Což je v podstatě základ života.“ Geli popošla blíž a z pásku vytáhla lesknoucí se nůž. „Mohla bych ti přerušit páteř kdekoli mezi C jedna a C sedm. Okamžitě by z tebe byl invalida. Kdybych ti dala na vybranou mezi tím a smrtí, co by sis vybral?“

Ravi o krok ustoupil. „Vím, kam míříš.“

Geli se fascinovaně pousmála a mezi zuby se jí objevila špička jazyka. Vždycky mu připadalo, že se jí líbí spojení sexu a násilí, a teď svým chováním jeho domněnku potvrzovala. Pohrávala si s ním a jeho strach ji vzrušoval.

„Taky jsem chtěla vidět otce,“ pokračovala. „Tu pochybnou čest jsem už dlouho neměla.“

Ravi neříkal nic.

„Jsem tu vlastně z jediného důvodu. Jestli ho uhodneš, nejspíš zůstaneme u toho invalidy.“

„Nech těch hloupostí! „zasyčel Ravi. „Skow dorazí každou chvíli.“

„Takže nebudeš hádat?“ zeptala se Geli.

„Ne.“

„Chtěla jsem si nechat udělat sken.“

Tohle opravdu nečekal. „Proč? Vždyť přece víš, že snímkování má vedlejší účinky.“

Geli se nahlas rozesmála. „Lidé riskují vedlejší efekty i u obyčejných plastických operací. Za nesmrtelnost jsem ochotná nějakou oběť přinést.“

Ravi se snažil pokračovat v rozhovoru co nejdéle.

„Tahle technologie bude pěkně dlouho udržovaná v tajnosti,“ řekla. „Snímkovat se bude jen pár vybraných. Prezidenti a géniové jako Godin. Možná i napůl zbyteční vědci jako ty. Určitě ale ne šéfové ochranky. Takže jsem dnes odpoledne strávila tři hodiny na snímkování mého mozku. Docela zajímavá zkušenost.“

Z pouzdra na pásku vyndala injekční stříkačku s chloridem draselným.

„Zajímalo by mě, jaké vedlejší účinky se u mě projeví,“ přemítala. „Narkolepsii a epilepsii nepotřebuju. Krátkodobé výpadky paměti bych así vydržela, stejně už se mi to občas stává. Jenže ty tvé naprosto vedou. Dokonce by se mi hodily i k povaze.“

Ravi jen zakroutil hlavou. Nezvladatelný pohlavní pud vypadal směšně, dokud jste něčím podobným netrpěli sami. Jako ostatní nezvladatelné nálady i tato dokázala člověka dohnat k sebevraždě.

„Sledovala jsem tě občas na bezpečnostních kamerách,“ pokračovala Geli se smíchem. „Běhat do koupelny pětkrát denně a honit si tam ptáčka… Párkrát jsem slyšela, jak při tom kňučíš moje jméno. Jak romantické.“

Ravi stiskl zuby a tiše doufal, že se Skow chystá Geli Bauerovou vymazat z tváře země. Chtěl dál hrát o čas, jenže vtom ho Geli kopla do žeber.

Padl k zemi, a ještě než se mu podařilo znovu popadnout dech, klečela mu na hrudi s jehlou stříkačky přitisknutou k jeho hrdlu. Nezachránil ho Skow, ale místní rozhlas, který ho vyzýval k odchodu do nemocnice.

Godin měl vážné problémy s jazykem. Pomalu nemohl polykat a do tváře mu vystřelovala nesnesitelná bolest. Jednalo se o učebnicové příznaky gliomu a nedalo se dělat nic víc než tlumit bolest. Po hodině již dokázal jazykem opět hýbat, tvář na levé straně mu ale ochrnula.

Zatímco Ravi o starce pečoval, zazvonil Godinův telefon. Zvedla ho Geli. Volali z Bílého domu. Přidržela Godinovi telefon u ucha a ten pozorně poslouchal. Ravi netušil, o čem je řeč, cítil však, že se něco zvrtlo.

„Ne, Ewane, jsem v pořádku,“ lhal Godin. „Zdravotně jsem na tom stejně jako kdykoliv v minulosti a nevím, co tím Skow myslel, když vám tvrdil něco jiného.“

Godin ještě chvíli poslouchal a pak prohlásil: „Jestli Fielding opravdu nezemřel na mrtvici, pak byste si se Skowem měli důkladně promluvit. Nikdy s ním moc nevycházel a vlastně řídil i hon na Tennanta… O Tennanta si nedělejte starosti. Okamžitě tam trys-káčem společnosti posílám Raviho Naru. Je to jediný doktor na světě, kdo o takových komatech něco ví.“

Kam pošle Raviho Naru? podivil se Ravi. Cokoliv ale bylo lepší, než se s Geli Bauerovou vrátit do skladiště.

„Ano, jakmile se něco dozvím, budu vás okamžitě informovat… Na shledanou, Ewane.“

Godin naznačil, aby Geli dala telefon pryč, a pak se podíval na Raviho. „Pojedeš do Jeruzaléma.“

Ravi překvapením zamrkal. „Do Izraele?“

„Tennant leží v komatu v nemocnici Hadassa. Doktorka Wei-ssová je tam s ním. Právě volala do Bílého domu o pomoc. Ujistil jsem Ewana McCaskella, že jsi jediný člověk na světě, který může pro Tennanta něco udělat.“

„Proč ale chcete Tennantovi pomáhat?“ nechápal Ravi. „A proč oni? V novinách přece psali, že se Tennant chystá zabít prezidenta.“

Godin bolestivě polkl. „Prezidenti nemusí věřit tomu, co se píše v novinách. A nezapomeň, že to byl právě Matthews, kdo nám sem Tennanta nasadil. Chce znát jeho verzi.“

„Chápu.“ Ravi ale stejně ničemu nerozuměl. „Co mám tedy v Jeruzalémě dělat?“

„Zabít Tennanta.“

Ravi zavřel oči.

„V podstatě je ve stavu mozkové smrti,“ pokračoval Godin. „Stačí, když tomu trochu dopomůžeš, a zemře. Nikdo nebude mít podezření.“

„Petere, přece nemůžu jen tak přijít do izraelské nemocnice a…“

„Proč ne? Mě ses přece chystal zabít, ne? Proč ne Tennanta?“

„Nikdy jsem vám nechtěl ublížit.“

Pravá strana Godinovy tváře se zkřivila křečí.

„Bolest se vrátila?“

„Drž hubu, Ravi. Dávám ti šanci se zachránit. Jedinou šanci přežít.“

Ravi se ohlédl po Geli. Cokoliv bylo opravdu lepší než zůstat s ní znovu o samotě. „Dobrá,“ poddal se. „Co když se mi to nepovede? Chci říct, co když to prostě nepůjde?“

„Nebudeš sám, kdo se o to pokusí.“

„Rozumím. Kdy odjíždím?“

„Chci, abys odstartoval do deseti minut. Můj gulfstream je připravený na letišti. Nejdřív si ale zajdi do administrace. Bude tam na tebe čekat telefonát.“

Telefonát? „Dobrá, Petere.“

Ravi se už chystal k odchodu, zbytky profesionální odpovědnosti mu však nedovolily jen tak zmizet. „A co bude s vámi?“

„Doktor Čase mě dokáže udržet při životě, dokud neoživíme Stvořitele.“ Godin mu naznačil, aby už šel. „Nemusíš mít strach. Tennant nejspíš zemře dřív, než tam dorazíš.“

JERUZALÉM

Ráchel seděla u telefonu a modlila se, aby se jí z Washingtonu zpátky ozvali co nejdřív. Pokud by se na neurologii uvolnilo lůžko, měli Davida z pohotovosti převézt. Právě přemýšlela, jestli nemá zajít zkontrolovat jeho EEG, když aparát zazvonil.

„Haló?“

Zřetelně americký hlas se zeptal: „To je doktorka Ráchel Wei-ssová?“

„Ano.“

„Tady je Ewan McCaskell, personální ředitel Bílého domu.“

Ráchel zavřela oči a snažila se, aby se jí hlas netřásl. „Poznávám vás po hlase.“

„Doktorko Weissová, volám, abych vás ujistil, že se pan prezident o zdravotní stav doktora Tennanta velmi zajímá. Nejsme si tak docela jistí, jaké je pozadí událostí posledních dnů, ale ze všech sil se snažíme dobrat pravdy. Prezident se již vrátil do Spojených států a ujišťuji vás, že doktoru Tennantovi se dostane férového slyšení.“

Něco uvnitř ní povolilo, uzel strachu a napětí, který se stahoval od chvíle, kdy David zastřelil ozbrojeného muže v kuchyni svého domu. Nedokázala se udržet a z hrdla jí vycházely jen vzlyky.

„Doktorko Weissová?“ ozval se McCaskell. „Jste v pořádku?“

„Ano… Moc vám děkuji za zavolání. Děje se něco strašného a doktor Tennant se před tím pokoušel prezidenta varovat.“

„Prosím, doktorko, uklidněte se. Vím, že tam máte zdravotní problém, proto jsem se rozhodl spojit vás teď hned s doktorem Ravim Narou. Údajně je jediný, kdo má dostatečné znalosti, aby mohl doktoru Tennantovi pomoci.“

Ráchel se při zmínce o Narovi napnula. Ve sluchátku se ozvalo zapraskání, jako by se linka přerušila.

„Doktore Naro?“ ozval se McCaskell. „Jste tam?“

Odpověděl mu čistý hlas ve vyšší tónině. „Ano, haló? Doktorko Weissová? Tady je Ravi Nara. Slyšíte mě?“

„Ano.“

„Jestli jsem vše správně pochopil, pak se doktor Tennant dostal do stavu alfa komatu. Je to pravda?“

„Ne tak docela. Občas se objeví záchvěvy vln theta a beta. Teď ale běží jen vlny alfa. Bojím se, že by mohl přestat dýchat.“

„Nepřestane. Sám jsem se do alfa komatu dostal šest dní po snímkování molekulární magnetickou rezonancí projektu Stvořitel. Víte něco o tomto přístroji?“

„Ano.“

„Byl jsem v komatu dvaatřicet hodin a probral jsem se bez jakýchkoliv vedlejších příznaků. Očekávám, že by se měl i David každou chvíli probudit.“

Jistota v hlase Raviho Nary byla uklidňující. Laureáta Nobelovy ceny si v celém lékařském světě vysoce cenili. Uvědomila si, že je těžké jeho slova zpochybňovat, zvlášť když nabízela naději.

„Doktore Naro, nevím, co říct.“

„Osobně za vámi přiletím,“ pokračoval Nara. „Dozvěděl jsem se, že prezident chystá určitá opatření, aby se David dostal do bezpečnějšího zařízení. Do Jeruzaléma bych měl dorazit za čtrnáct hodin.“

„Ach, bože.“

„David se do té doby určitě probere, nicméně nepanikařte, kdyby k tomu nedošlo. Budeme postupovat krok za krokem. Souhlasíte?“

Ráchel pocítila úlevu. „Ano. Děkuji. Těším se, až se uvidíme.“

„Já také, doktorko. Na shledanou.“

Nara se odpojil, McCaskell ale na lince zůstal. „Cítíte se teď alespoň trochu lépe, doktorko Weissová?“

„Nevím jak vám poděkovat.“

„Určitě budete mít příležitost. Brzy se vám znovu ozvu.“

Ráchel zavěsila a chvíli zhluboka dýchala. Pak si kapesníkem otřela tvář a otevřela dveře do vyšetřovny.

David seděl na lůžku, oči měl doširoka otevřené a po tvářích mu stékaly slzy.

kapitola 34

Oči jsem otevřel jako novorozenec, překvapený jasnou září okolního světa. Ve světle lampy nade mnou jsem několikrát zamrkal a pak se ozvalo i tělo, skoro až bolestí z hladu a nepřekonatelnou potřebou vyprázdnit močový měchýř. Posadil jsem se a rozhlédl kolem sebe. Seděl jsem v nemocniční vyšetřovně. V podobných jsem dlouhá léta pracoval.

Vodu, napadlo mne. Musím se napít.

Odkudsi jsem zaslechl ženský hlas. „Nevím jak vám poděkovat.“ Ten hlas mi byl povědomý. Poslouchal jsem, jestli zaslechnu další slova, žádná se ale neozvala.

Na opačném konci vyšetřovny se otevřely dveře. Prošla jimi Ráchel a ztuhla překvapením. Přitiskla si ruce na ústa a rozběhla se ke mně.

„Davide? Slyšíš mě?“

Když jsem zvedl ruku, zůstala stát.

„Byl jsi v komatu.“ Podívala se na hodinky, „… patnáct hodin. Skoro celou dobu šlo o alfa koma. Myslela jsem, že máš mozkovou smrt.“ Ukázala mi na tvář. „Proč pláčeš?“

Otřel jsem si obličej. Prsty jsem měl vlhké. „Nevím.“

„Vzpomínáš si na něco? Na ten záchvat v chrámu?“

Pamatoval jsem si, že jsem si klekl a prostrčil prsty otvorem ve stříbrném disku. Do paže mi proběhla jakási energie a pokračovala dál do mozku. Byla tak silná, že se to nedalo vydržet. Připadalo mi, že můj mozek je malá rukavice, do které se pokouší nasoukat obří dlaň. Tělo se mi roztřáslo a pak…

„Vzpomínám si, jak jsem upadl.“

„Pamatuješ si, co bylo potom?“

Padal jsem na podlahu, jenže dřív, než jsem jí dosáhl, se hranice mého těla rozplynula a pocítil jsem, že se stávám součástí všeho kolem: zemé a skály pod chrámem, ptáků, hnízdících ve skalách nad ním, květin na nádvoří i pylu, který z nich roznášel vítr. Nepadal jsem, ale plaval aviděl jsem, že pod světem věcí se rozprostírá hlubší realita, pulzující matrice, v níž jsou všechny hranice jen iluzorní, kde zrnka pylu splývajís větrem, kde se hmota i energie pohybují ve věčném tanci a život a smrt jsou pouhým přechodem z jednoho do druhého. Jenže i když jsem plaval světem jako nehmotná medúza, stále jsem cítil, že kdesi hluboko pod touto pulzující matricí hmoty a energie je ještě něco jiného, hučící substance tak všeobjímající jako zákony matematiky, neviditelná, ale věčná, přirozeně a nenásilně řídící celý svět.

Hukot byl hluboký a vzdálený, jako chvění turbín kdesi uvnitř přehradní hráze. Zatímco jsem naslouchal, začal jsem rozeznávat vzor, spíš numerický než melodický, jako neznámou hudbu, jejíž tóny i stupnice jsou kdesi mimo mé chápání. Pokusil jsem se na zvuk naladit svou mysl, hledal jsem opakování, základní klíč k jakémukoliv kódu. I když jsem naslouchal celou svou bytostí, nedokázal jsem ve zvuku rozeznat smysl. Jako bych naslouchal průtrži mračen a pokoušel se ve zvuku kapek dopadajících na zem najít jakoukoliv pravidelnost. Cosi uvnitř mne se pídilo po vnitřním řádu, po notovém zápisu zachycujícím dopadající déšť.

A pak jsem pochopil. Ve vzoru, který jsem hledal, žádný vzor nebyl. Byla to neurčitost. Dokonalá neurčitost, prostupující viditelným řádem světa. A v té chvíli jsem začal vnímat tak, jako nikdo přede mnou, slyšet, co slyšelo jen několik lidí, hlas –

„Davide? Slyšíš mě?“

Zamrkal jsem a pokusil se soustředit na okolí. Ordinace. Elek-troencefalograf na vozíčku. Racheliny unavené oči.

„Slyším.“

Přistoupila blíž a nervózně si mačkala ruce. „Volala jsem do Washingtonu. Řekla jsem jim, kde jsme. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

„Vím.“

„Ty jsi mě slyšel?“

„Ne.“

„Tak jak to můžeš vědět?“

Stejně, jako vím, že jsme v nebezpečí. Podíval jsem se dolů a začal si ze zápěstí vytahovat kanyly.

„Nedělej to!“

„Musíme pryč.“

Oči se jí rozšířily. „Cože?“

„Až si tuhle jehlu vytáhnu, bude to krvácet. Můžeš mi najít obvaz? Kde mám oblečení?“

Rychle došla až ke mně a zabránila mi jehlu vytrhnout. „Davide, nejsi v pořádku. Celou noc jsi byl v bezvědomí. Mluvila jsem s Ewanem McCaskellem. Prezident sem posílá Raviho Naru, aby tě léčil. S tímhle typem komatu se už setkal. Sám v něm byl přes třicet hodin a přežil to bez následků. Chtějí nám pomoct –“

„Ravi Nara v alfa komatu nikdy nebyl. Vedlejší účinky magnetické rezonance se u něho projevovaly nezvladatelným sexuálním nutkáním. Ničím jiným.“

„Mně ale říkal –“

„Řekl ti to, o čem věděl, že tě uklidní. Musíme se dostat pryč. Hned.“

„Prezident se ale chce dozvědět pravdu. Říkal mi to McCaskell a já mu věřím.“

Neexistoval způsob, jak jí vysvětlit, co vím, aniž bych vypadal jako šílenec. Vstal jsem a přikrývka ze mě sklouzla.

„Jestli tu zůstaneme, setkání s prezidentem se nedožijeme. Musím udělat něco hodně důležitého. Prosím, kde mám oblečení?“

Zatímco Ráchel odběhla do rohu pro plastový pytel, vytrhl jsem si ze zápěstí infuzní jehlu. Do dlaně mi začal stékat pramínek tmavé krve. Ránu jsem přitlačil prstem a na pultu vedle našel ve skleněné nádobě náplast. Ráchel si všimla, co dělám, a vpich po infuzi mi pevně zalepila.

„Pořádně to přitlač,“ poradila mi. Pak zvedla pytel s oblečením a položila ho na vyšetřovací stůl. „Tady to máš.“

Na stěně visela výlevka, nikde však žádná zástěna, která by mi alespoň částečně poskytla soukromí.

„Musím si odskočit,“ prohlásil jsem a ukázal na výlevku.

„Běž. Nic, co bych ještě neviděla.“

Přešel jsem k výlevce a otočil se k Ráchel zády.

„Proč myslíš, že nás sem jedou zabít?“ ptala se.

„Protože jejich myšlení se nijak nezměnilo. A teď vědí, kde jsme.“

„Pořád ještě nikomu nevěříš? Dokonce ani prezidentovi?“

„Prezident nemá ponětí, co se vlastně děje.“

Vrátil jsem se k vyšetřovacímu stolu, oblékl si košili a kolem pasu upevnil pás s penězi.

„Kam ale chceš jít?“ zajímala se Ráchel.

„Do White Sands.“

„Kam?“

„Zkušební polygon White Sands.“ Opatrně jsem si natáhl kalhoty a posadil se na podlahu, abych se mohl obout. „To je v Novém Mexiku.“

„Proč tam chceš jet?“

„Je tam pravý prototyp Stvořitele.“

„Jak to víš?“

„Prostě vím.“

Zakroutila hlavou. „Jde z tebe strach, Davide.“

„Nemysli na to.“

„Počkej.“ Zvedla dlaň. „To přece bylo v obálce FedExu od An-drewa Fieldinga. Bílý písek –white sand. To se ti pokoušel naznačit? Kde je druhá základna projektu?“

„Ano. Chtěl, abych to věděl, ale nepřál si, aby si kdokoliv, komu by se podařilo obálku zachytit, domyslel, že on to ví.“ Podíval jsem se na zavřené dveře. „Na jakém oddělení nemocnice vlastně jsme?“

„Na pohotovosti.“

„Výborně. V přízemí. Znáš cestu ven?“

„Ano, jenže…“

Vstal jsem a vzal ji za ruce. „Všechno se, Ráchel, změnilo. Vím, co musím udělat. Ale měli bychom vyrazit teď hned.“

V očích jsem jí viděl, jak její víra ve mě začíná povolovat pod náporem zkušeností psychiatra a snahy vyhnout se nebezpečí.

„Miluji tě,“ řekl jsem. „Prosím, pomoz mi.“

Zavřela oči a nešťastně si povzdychla. Pak došla k oknu a zkusila ho otevřít. Bylo utěsněné a dokonale zavřené.

Přešel jsem ke dveřím a na úzkou škvíru je pootevřel. U pultu na příjmu seděly dvě sestry, byly však ke mně částečně obrácené zády. Jedna z nich mluvila do telefonu.

„Co je za těmi sestrami?“ zašeptal jsem.

„Chodba, která vede k příjezdu sanitek. Je tam strážný.“

Strážný měl nejspíš za úkol dávat pozor na ty, kdo se chtějí dostat dovnitř, a ne hlídat odcházející. Jenže v Izraeli jeden nikdy neví.

Sestra, která netelefonovala, se zvedla a odešla na ošetřovnu. „Připrav se,“ vyzval jsem Ráchel. Když zbylá sestra nedávala pozor, rychle jsme se kolem ní protáhli do haly u východu.

Ráchel zamávala strážnému u stolku a vedla mne kolem.

Strážný něco řekl hebrejsky.

Ráchel zpomalila, ale nezastavila. „Mluvíte anglicky?“

„Trochu,“ odpověděl strážný.

„Doktor Weinstein chtěl, aby se tenhle pacient trochu prošel na čerstvém vzduchu. Znáte doktora Weinsteina?“

Strážný vypadal nejistě. Pak se ale jen pousmál a mávl rukou, jako by říkal: „Běžte, běžte.“

Bez dalších problémů jsme vyšli do ranního světla.

Pod plochou betonovou střechou parkovaly dvě opuštěné ambulance. Zahnul jsem rychle doleva, kde kolem nemocnice vedla příjezdová silnice.

Nebyl tam chodník, proto jsme museli jít po vozovce. Když jsme budovu obešli, uviděl jsem nad Starým městem zářit pozlacenou kupoli Kamenného chrámu. Silnice vedla dolů z kopce a nebylo kam se ukrýt. Vpravo od nás se prostíral rozlehlý hřbitov, který vypadal nezvykle koloniálně.

„Musíme si někde sehnat taxík,“ uvědomila si Ráchel. „Pěšky se daleko nedostaneme.“

„Poslouchej,“ upozornil jsem ji.

Z hluku města pod námi se začínal ozývat a přibližovat nepříjemný zvuk. Sirény.

Skrčili jsme se za nízkým keřem. O třicet vteřin později kolem nás směrem nahoru k nemocnici projely dvě tmavě zelené dodávky. Ambulance ani trochu nepřipomínaly. Jedna se zaskřípěním pneumatik zastavila před hlavním vchodem, druhá pokračovala dozadu za budovu. Z dodávky u hlavního vchodu vyskočili dva muži v oblecích a jednotka zásahové policie se samopaly.

„Co se děje?“ zašeptala Ráchel.

„Nejspíš Šin Bet. Tajná policie. Někdo, komu z Washingtonu zavolali, aby zajistil nemocnici a nedovolil nám odejít.“

„Ravi Nara mi říkal, že tě převezou do bezpečnějšího zařízení.“

„A na to potřebují jednotku rychlého nasazení?“ Pomohl jsem jí vstát. „Jdeme!“

Přestože okolí mnoho úkrytů nenabízelo, snažili jsme se cestou z kopce skrývat, jak nejlépe to šlo. Ráchel se chtěla rozeběhnout směrem ke Starému městu, odvedl jsem j i však po Churchill Street k hotelu Hyatt Regency. Celou dobu jsem se ohlížel zpátky k nemocnici. Dodávka pořád ještě stála u vchodu. Představoval jsem si, jak se nás zběsile pokoušejí najít.

Před hotelem čekala řada taxíků. Nastoupil jsem do prvního z nich a Ráchel hned za mnou.

„Američani?“ zeptal se řidič.

„Američani. Potřebujeme najít internetovou kavárnu.“

Řidič se tvářil, že o našem požadavku přemýšlí. „Potřebujete počítač?“

„Ano.“

„Ty jsou tady v hotelu. Platí se vždycky po půl hodině.“

„Chceme jinam. Tenhle hotel se mi nelíbí.“

„Víte, v Jeruzalémě moc internetových kaváren není. Počítače jsou taky ve Strudelu, ale nevím, jestli už mají otevřeno.“

„Odvezte nás tam.“

Řidič nastartoval a zamířil po Ha-Universita. Vlevo od nás bylo parkoviště plné policejních vozů. „Co je tam?“

„Velitelství státní policie. Doufám, že tam nechcete.“

„Do Strudelu. A rychle. Musím něco důležitého vyřídit.“

„Ano, pane. Tak deset minut, nanejvýš.“

WHITE SANDS

Na letiště odvezl Raviho Naru voják v uniformě. Nekonečná poušť v noci hcí obvykle znepokojovala, tentokrát však v ní cítil úlevu. Když se džíp blížil ke startovací dráze, k hangáru roloval learjet a zastavil vedle Godinova Gulfstreamu 5. Learjet byl černý a bez imatrikulace. Dveře se otevřely a prošel jimi Skow.

„Zkoušel jsem vás sehnat!“ křičel místoředitel NSA „Máte něco s telefonem?“

Ravi se opatrně podíval na vojáka, který ho doprovázel, ten však o jejich rozhovor nejevil sebemenší zájem. „Jsem na cestě do Jeruzaléma.“

Skow chytil Raviho za paži a odvedl ho deset metrů od vojáka. „O čem to mluvíte?“

„Peter mě posílá do Jeruzaléma.“

„On je ještě naživu?“

„Ano.“

Rysy Skowovy tváře zkřivila zlost a panika. „Zkusil jste to aspoň?“

„Ano, sakra! Geli mi sebrala telefon. Skoro mě zabila!“

„Proč vás Peter posílá do Jeruzaléma?“

„Abych se ujistil, že Tennant zemře.“

Skow zaklonil hlavu jako člověk žádající nebesa o pomoc. „Zapomeňte na to. Nikam neletíte. Tennant z nemocnice Hadassa utekl.“

„Vždyť… Přece byl v alfa komatu.“

„Asi se z něj probral. Ráchel Weissová ho odtamtud určitě neodnesla.“

Ravi nevěřil tomu, co slyší. „Třeba to udělal někdo jiný.“

„Bože,“ nadechl se Skow. „Tihle Izraelci. Zabíjeli by, jen aby se k naší technologii dostali.“

Ravi ale na Stvořitele nemyslel. „Víte, Johne, kde je Geli Bauerová?“

Skow se na něho znepokojeně podíval. „Samozřejmě. V nemocnici Waltera Reeda.“

Ravi zakroutil hlavou a sevřel se mu žaludek. „Myslel jsem, že jste lepší.“

„O čem to zase mluvíte?“

„Geli je tady. Hlídá Petera.“

Skow zbledl.

„Jak to, Johne, že jste to nevěděl?“

„Ta děvka mi celý den zvedala mobilní telefon a tvrdila, jak jsou doktoři v nemocnici vynikající.“

„Říkal jste, že je na naší straně.“

„Tvrdila to. Budu muset zavolat jejího otce.“

Přišel k nim Raviho armádní řidič. „Doktore Naro? Měl byste už nastoupit.“

Skow se na vojáka obrátil velitelským tónem: „Desátníku, vezu doktora Naru zpátky k panu Godinovi. Situace v Izraeli se změnila.“

Ravi ale neměl v úmyslu dál se v Novém Mexiku zdržovat. „Jedu do Jeruzaléma, Johne. Tennant a Weissová by se tam mohli kdykoliv ukázat. Peter chce, aby to vypadalo, že pro záchranu Ten-nanta dělá, co může, a myslím, že má pravdu.“

„Vím, že by se vám líbilo zmizet do Jeruzaléma,“ odsekl Skow a pevněji Ravimu sevřel paži. „Jenže skutečnost je taková, že vás potřebují tady.“

„Peter má nového lékaře.“

„Jenže potřebuje vás.“

Ravi se podíval na vojáka. „Jsem připravený nastoupit do letadla.“

Voják přistoupil o krok blíž, autoritativní Skowův pohled ho však zastavil. „Desátníku, jsem zde z přímého rozkazu prezidenta. Váš velící důstojník generál Bauer je o mém úkolu plně informován. Potřebuji si s tímto člověkem dvě minuty promluvit. Pak se vypravíme za panem Godinem. Ustupte, prosím, do vzdálenosti třiceti metrů.“

Desátník ho poslechl.

Ravi se pokusil vytrhnout, Skow ho však držel jako ve svěráku. „Takže tys mě zradil, co? Ty parchante!“

„Nic jsem jim neprozradil! To vám ale nepomůže, protože stejně o všem vědí. Byl bych už mrtvý, kdyby Godin neměl další komplikace.“

Skow se rozhlédl po letišti, jako by čekal, že se na něho každou chvíli sesypou vojáci. „Poslouchej, Ravi. Útěkem do Jeruzaléma se nezachráníš. Prezident věří naší verzi, jestli ale Godin bude žít dost dlouho, aby mohl vysvětlit tu svou, jsme oba mrtví. Takže tu máš ještě spoustu práce.“

Raviho zachvátila nevolnost. „Vy jste se zbláznil! Vůbec mě k němu nepustí. A jestli tu zůstanu, Geli mě zabije.“

Skow s ním zacloumal jako s dítětem. „Uklidni se, proboha. Než dám věci do pořádku, můžeš se schovat u mě.“

„Dáte věci do pořádku? S Godinem?“

Skow se pousmál. „Zapomínáš, že jsem specialista na informační válku.“

Odvedl Raviho k džípu a naznačil desátníkovi, aby si nasedl.

„Jenže oni vás už podezřívají,“ nechápal Ravi. „Co jim chcete říct?“

Skow se tajuplně ušklíbl. „Já jsem v tomhle oboru starý mazák, Ravi. I Geli by se ode mne mohla učit.“

kapitola 35

JERUZALÉM

Internetová kavárna Strudel měla zavřeno. Uvnitř jsem zahlédl vousatého muže, utírajícího barový pult. Zaťukal jsem na sklo, mávl na něho a ukázal na kliku. Muž jen odmítavě zavrtěl hlavou.

„Máš pás s penězi?“ zeptal jsem se Ráchel.

„Ano.“

„Podej mi stodolarovku.“

Přitiskl jsem bankovku ke skleněné výplni dveří. Muži uvnitř chvíli trvalo, než si jí všiml, stejně mi ale jen naznačil, ať jdeme pryč. Když jsme se odmítli vzdálit, přišel ke dveřím a bankovku si pořádně prohlédl. Pak na nás anglicky křikl, ať nikam nechodíme, odběhl do kanceláře a zpátky se vrátil se svazkem klíčů.

„Potřebuji počítač,“ řekl jsem mu, když se dveře otevřely.

„Pojďte dál, samozřejmě. Vysokorychlostní internet.“

Ráchel zaplatila taxikáři a uvnitř se ke mně připojila.

Ve Strudelu bylo šero a páchlo to tam jako ve všech barech na světě – jenže tady měli počítače. Posadil jsem se k jednomu z nich a začal na internetu pátrat po e-mailových adresách nejznámějších univerzit a počítačových firem ve Spojených státech a Evropě. Cal Techu, laboratoří umělé inteligence na MIT, CERNu ve Švýcarsku, Institutu Maxe Planeka ve Stuttgartu, Institutu Chai-ma Weizmanna v Izraeli, počítačové skupiny Earth Simulátor v Japonsku a celé řady dalších.

„Co to děláš?“ zeptala se Ráchel a vylezla na stoličku vedle mě.

„Chystám se všechno zveřejnit.“

„Myslela jsem, že právě tohle si nepřeješ.“

„Teď už prostě nemám na vybranou. Dostali se do cíle. Nebo alespoň hodně blízko.“

„Do cíle čeho?“

„Stvořitel je připraven ke spuštění.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím.“

„A hodláš to oznámit celému světu?“

„Ano.“

„Co všechno?“

„Tolik, aby se spustila mediální bouře, kterou prezident nebude moct ignorovat.“

Otevřel jsem nový wordovský soubor a začal psát svůj vzkaz. První řádka byla jednoduchá, citát z Nielse Bohra, týkající se závodů v jaderném zbrojení: Stojíme tváří v tvář zcela nové situaci, kterou nelze řešit válkou.

„Davide?“ ozvala se Ráchel potichu. „Co se s tebou dělo, když jsi byl v komatu? Něco jsi viděl?“

„Ne tak jako předtím. Těžko se to vysvětluje, ale pokusím se o to hned, jak budeme mít chvíli času. Nejdřív ale musím dokončit tohle.“

Vstala a přešla ke dveřím hlídat, jestli se neblíží policie.

Sklonil jsem se nad klávesnicí a bez přestávky psal, jako by ze mne slova tlačila nějaká vnější síla. Po dvaceti minutách jsem požádal muže za barem, aby nám zavolal taxík s palestinským řidičem. Nakonec jsem napsal poslední větu: Památce Andrewa Fieldinga.

„Poslal jsi ty maily?“ zeptala se Ráchel.

„Ano. Během pár hodin začne chaos.“

„Opravdu to takhle chceš?“

„Ano. Zlu se na světle nedaří.“

Odtáhla se a divně se na mne podívala. „Zlu?“

„Ano.“

Venku u chodníku zastavil taxík a vousatý řidič se díval ke dveřím.

„Jdeme,“ prohlásil jsem.

Došli jsme k vozu. „Jste Palestinec?“ zeptal jsem se řidiče.

„Proč vás to zajímá?“ podivil se.

„Víte, kde sídlí velitelství Mossadu?“.

Řidič se ušklíbl, jako by se musel dívat na něco hodně ošklivého. „Jistě. To ví každý Palestinec.“

„Proto jsem si vyžádal právě vás. Potřebuji se tam dostat.“

Ráchel mne překvapeně pozorovala. Skoro jsem jí dokázal číst myšlenky. Co bych mohl chtít od Mossadu, nelítostné a kruté izraelské tajné služby?

„Máte peníze?“ zeptal se řidič.

„Jak by se vám líbilo sto amerických dolarů?“

„Lip vidím, než slyším.“

Ráchel mu bankovku ukázala.

Řidič přikývl. „Nasedněte si.“

Ještě jsem ani nestačil přibouchnout dvířka, když prudce zařadil a za kvílení pneumatik odrazil od chodníku.

WHITE SANDS

Geli bylo jasné, že stařec umírá. Příšerně toužila po cigaretě. I když byl vzduch v místnosti dokonale aseptický, vznášel se v něm odér smrti. Nedokázala by ho sice popsat, vnímala ho ale naprosto zřetelně. Mockrát se s ním setkala v polních nemocnicích i na jiných, ještě hrůznějších místech. Možná že evoluce člověka vybavila jakýmsi šestým smyslem, kterým dokázal blížící se smrt zachytit. Ve světě přenosných nemocí by to samozřejmě znamenalo velkou výhodu. Geli jednou cítila, jak jí hoří vlastní tvář, takže si o smrti nedělala žádné iluze. Když však pozorovala Godinův poslední zápas, zasáhlo ji to víc, než by si kdy dokázala představit a připustit. Chvílemi nemohl polykat, mluvit však stále ještě dokázal zřetelně. Melaneholicky vzpomínal na svou mrtvou manželku, jako by hovořil s vlastní dcerou.

Geli nevěděla, jak se v takových chvílích zachovat. Od tří let s ní totiž otec zacházel jako s kadetem vojenské akademie. Představa Horsta Bauera o srdečném rozhovoru znamenala posadit se s dcerou a připravit denní program. Dokázala to snášet skoro po celé dětství. Pak se v domě Bauerových rozhořel otevřený boj. Když Geli začala projevovat v sexuální oblasti podobné chování jako její otec, generál se přestal kontrolovat. Geli bylo jasné, že kdesi hluboko uvnitř po ní sexuálně touží, a to jí nad ním dávalo moc. Procházela se před ním polonahá, bezostyšně flirtovala s ostatními důstojníky, muži, kteří byli dvakrát starší než ona, a svedla svého psychiatra. Výsledkem byly časté výprasky, které však jen posílily její vůli bojovat.

Geli bylo šestnáct, když zjistila, že otec má milenku – vlastně j ich bylo několik –, a konečně tak porozuměla své matce. Osmnáct let nejistoty a násilí změnilo milující ženu na patetickou trosku, ztracenou duši, která žila jen pro svou další skleničku. Když Geli na generála udeřila, podíval se jí do očí a prohlásil, že odhalila slabost silných mužů. Takoví muži podle něho potřebují k uspokojení své touhy víc než jednu ženu, a čím dřív se s touto pravdou dokáže smířit, tím lépe pro ni. Následná hádka skončila, stejně jako většina přecházejících, těžkým výpraskem.

Jakmile se Geli ocitla na univerzitě, zjistila, že slova jejího otce platí stejně dobře i pro silné ženy. Žádný z mužů nedokázal dlouho uspokojovat její touhu po intenzivních zážitcích. V den, kdy s vynikajícím prospěchem v arabštině a ekonomii odpromovala, se vypravila do náborového střediska v obchodním centru a přihlásila se do armády.

Nic by snad nedokázalo jejího otce víc rozlítit. Tímto jednoduchým činem Geli odmítla všechnu jeho moc a vliv, ponížila ho před spolužáky z West Pointu a vydala se v jeho stopách. Generál začal mít velké problémy s alkoholem a prožil nejisté období, které vyvrcholilo manželčinou sebevraždou. Geli se nikdy nedozvěděla, co matku s konečnou platností zlomilo. Další z otcových milenek? Další rány tvrdou pěstí? Nikdy však otci neodpustila.

Peter Godin naproti tomu byl své ženě věrný dlouhých sedm-ačtyřicet let, přestože manželství zůstalo bezdětné. Zatímco stařec blouznil o jedné ze svých cest do Japonska, Geli přemýšlela o Sko-wovi a jeho plánu obvinit Godina z Fieldingovy smrti.

„Pane?“ ozvala se a přerušila tak starcovy vzpomínky.

Godin se na ni podíval, a modrýma očima jako by se omlouval. „Asi moc tlachám, co? Promiň, Geli. Ale pomáhá mi to nemyslet na bolesti.“

„O to nejde. Jen jsem vám chtěla něco říct.“

„Ano?“

„Nevěřte Johnu Skowovi. To on poslal Naru, aby vás zabil. Skow si myslí, že se projekt hroutí a chce shodit vinu na vás.“

Godin se lehce pousmál. „Já o tom vím. A jsem si jistý, že svou roli v jejich plánu hraje i tvůj otec.“

„Proč s tím tedy něco neuděláte?“

„Až počítač dosáhne stavu zrození Stvořitele, budou bezmocní. Do té doby tu mám tebe, abys mě chránila.“

„Když jim ale nevěříte, proč jste s nimi pracoval?“

„Protože jsou předvídatelní. Dokonce i ve chvílích, kdy se rozhodnou zradit. Může za to jejich nenasytnost. Takové ale už zvíře, které si říká člověk, bývá.“

„A co já? Proč věříte, že vás budu chránit? Protože mi tak dobře platíte?“

„Ne. Pozoruji tě už dva roky. Vím, že nenávidíš svého otce, a vím i proč. Vím, co jsi udělala v Iráku. Před těžkými úkoly neuhýbáš a nikdy jsi nezradila svou uniformu. Na rozdíl od tvého otce. Také vím, že mě obdivuješ. Jsme spřízněné duše, ty a já. Možná proto, že jsme oba tak sami. Já nemám dceru a ty jsi vlastně svým způsobem bez otce. A něco mi říká, že kdyby mě sem přišel generál Bauer zabít, klidně bys na něho vystřelila.“

Geli přemýšlela, jestli by to mohla být pravda. „Proč jste ale najal nás oba?“

„Když mi o tobě Horst řekl, připadalo mi, že se snaží najít způsob jak se s tebou smířit. Mýlil jsem se.“

Gelina ruka vystřelila k pistoli v pouzdře u pasu. Dveře bubliny se se zasyčením unikajícího vzduchu otevřely. Dovnitř vkráčel Skow v dokonalém obleku a perfektně učesaný. Vůbec nevypadal jako někdo, kdo má strach z vlastní budoucnosti.

„Dobrý den, Geli,“ pozdravil ji.

Godin místoředitele NSA pohledem sledoval. „Prohledej ho.“

Přitiskla Skowa k plexisklové stěně a od hlavy k patě důkladně prošacovala. Byl čistý.

„No, to nebylo špatné,“ odtušil Skow. „Už můžu jít?“

Geli nevěděla, co má Skow za lubem. Nebyl by tu, kdyby neměl v rukávu alespoň nějaké eso.

„Ahoj, Petere. Máme tak trochu problém. Tennant všechno zveřejnil.“

Godinovu tvář zkřivila křeč. Byl to ošklivý pohled, když však bolest pominula, dokázal ovládat i ochrnuté líčko. Upřel na Skowa zkoumavý pohled.

„Co Tennant udělal?“

„Utekl z nemocnice Hadassa, dostal se k veřejnému počítači a nejvýznamnějším počítačovým pracovištím poslal dopis. V něm bylo všechno o Stvořiteli. Fieldingova smrt, pokusy ho zabít, prostě všechno.“

Godin zavřel oči. „I o technologii?“

„Prozradil tolik, aby svět přesvědčil, že říká pravdu. Dost na to, aby si třeba Japonsko mohlo do tří let vyrobit vlastního Stvořitele. Řekl jim o tomhle zařízení. Nevím, jak se mohl o White Sands vůbec dozvědět. Nejspíš od Fieldinga.“

Godin si bolestivě povzdychl. „S Tennantem jsem udělal chybu. Měl jsem s ním promluvit… Dohodnout se s ním.“

Skow přistoupil blíž k lůžku. Geli měla pistoli v pohotovosti a dokázala by ho dvakrát střelit do zad, než by se ke Godinovi sklonil.

„Situace je opravdu zlá, Petere. Navrhuji, a –“

„Jdi do hajzlu i s tím, co navrhuješ,“ zamumlal Godin a snažil se posadit. „Od začátku se ke mně chováš jako k pitomci, teď ale zjistíš, jak moc ses spletl.“

Godin ze stolku vedle postele sebral telefon a stiskl jediné tlačítko.

„Koho voláš?“ zeptal se Skow, stále se však tvářil sebejistě.

„Uvidíš. Haló? Tady je Peter Godin. Musím mluvit s prezidentem. Jde o ohrožení národní bezpečnosti… Cože? Kód je sedm tři čtyři devět čtyři nula dva. Ano, počkám.“

Skow zbledl. „Petere –“

„Drž hubu.“ Godin se podíval na Geli a pak pevným hlasem pokračoval: „Pane prezidente, tady je Peter Godin.“

Geli nikdy v životě neslyšela tak autoritativní hlas. Velitelský tón jejího otce se s tím nedal vůbec srovnávat. Godin se nejvyššímu veliteli představil stejně sebevědomě, jako by říkal: Pane prezidente, tady je Albert Einstein.

Godin chvíli naslouchal a pak začal podrobně vysvětlovat, proč vybudoval zařízení ve White Sands. Asi před rokem, prohlásil, si začal uvědomovat vážné bezpečnostní problémy v Severní Karolíně. Někomu uvnitř projektu se podařilo prolomit počítačové kódy a s největší pravděpodobností prodával informace cizí mocnosti. Než by zapojil „nespolehlivé agentury“ jako FBI nebo CIA, což by práce na projektu výrazně zpomalilo a bezpečnost ještě víc ohrozilo, Godin použil vlastní peníze a styky, aby vybudoval bezpečnou výzkumnou základnu. Původně důvěřoval Johnu Skowovi, že nebezpečí odstraní, teď si ale začíná uvědomovat, že Skow byl nejspíš od začátku do spiknutí zapletený.

Prezident měl další otázky, na které Godin odpovídal s naprostou jistotou. Pokud ví, tak Andrew Fielding opravdu zemřel přirozenou smrtí, nemůže ale stoprocentně vyloučit, že tomu bylo jinak. David Tennant Fieldingovu smrt neunesl a propukla u něho psychóza, podpořená zřejmě vedlejšími účinky snímkování na molekulární magnetické rezonanci. Udělá, co bude v lidských silách, aby Tennantovi pomohl se vyléčit. Než se mohl prezident začít ptát dál, Godin ho informoval, že projektu zbývá do úspěšného dokončení necelých dvanáct hodin a všechny údaje zatím naznačují, že nejenom splní, ale dokonce výrazně překročí očekávání týkající se vojenské a zpravodajské využitelnosti. Tím definitivně změnil téma rozhovoru.

Fielding, Tennant, existence White Sands, to všechno se zdálo nedůležité ve srovnání s tím, co Godin nabízel muži, který měl dost odvahy a předvídavosti, aby se rozhodl financovat tento strategicky důležitý projekt. Godin vypadal uvolněně, dokud se nedostali na samý konec rozhovoru, který zakončil úsečným: „Ano, pane, samozřejmě. Chápu. Okamžitě to zařídím.“

Podal telefon Geli, oči upřené na Skowa. „Překvapuje tě, že jsem to dokázal? S prezidenty jsem si tykal už od dob Lyndona B. Johnsona.“

„Co Matthews říkal?“ zašeptal Skow, tvář skloněnou.

„Požádal mne, abych v zájmu uklidnění situace dočasně všechny práce pozastavil.“

„Má strach z médií.“

„Ewan McCaskell je na cestě sem a dávají dohromady skupinu krizového vedení. Senát ustanovil vyšetřovací komisi.“

„Co budeš dělat?“ zeptal se Skow.

Godin mávl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz, a pak se na Skowa podíval s neskrývanou nenávistí. „Geli, jestli se tenhle parazit bez mého svolení jen pohne, zabij ho.“

Ve Skowovi by se krve nedořezal.

„Určitě ti je všechno jasné,“ oslovil ho Godin. „Horst zaručeně zpanikařil ve chvíli, kdy Tennant informace zveřejnil. O pět minut později nejspíš zavolal do Bílého domu a řekl jim, že jsem ho přinutil dát mi k dispozici tuhle základnu. Jeho dalším krokem bude, že sem přiletí a pokusí se počítač zajistit. Možná mu to prezident dokonce dal rozkazem.“

„Co chceš, abych mu řekl?“ hlesl Skow.

„Že jakýkoliv pokus o ovládnutí prototypu Stvořitele bude znamenat odplatu v nepředstavitelném měřítku.“

Skowovi se zúžily oči. „O čem to, Petere, mluvíš?“

„Jen generálovi připomeň něco, co už si měl dávno uvědomit.“

„Co?“

„Že nikdy neblufuju.“

Skow se ohlédl po Geli a její pistoli.

„Vypadni,“ zachrčel Godin.

Skow se otočil a bublinu opustil.

„Proč ho necháváte odejít?“ nechápala Geli. „Nechte mě s ním chvíli o samotě.“

„Je už naprosto bezmocný.“

„Sám možná ano. Co když se ale dohodne s mým otcem?“

Godin zavrtěl hlavou, jako by dával najevo, že není čas na obavy. „Spoj mě s Levinem. Je v sarkofágu.“

Geli vytočila číslo a přidržela telefon starému muži u ucha.

„Levine?“ oslovil Godin technika. „Poslouchej pozorně. In no-mine Patris, et Filii, et Spiritus Saneti.“

Geli nezřetelně slyšela, co se ozývá z druhé strany linky.

„Jste si jistý, pane?“ zeptal se Levin. „Fieldingův model je jen na jednaosmdesáti procentech.“

„Můj model už bude muset vyřešit pouze finální algoritmus,“ trval na svém Godin.

Následovala odmlka. „Takže je konec?“

Godin už jen stěží dokázal hýbat sinalými rty. „Ještě ne. Ale možná už nebudeme mít příležitost si takhle popovídat. Měli byste se připravit na návštěvníky.“

„Už se stalo. Slyšel jsem, jak si před sarkofágem dva vojáci povídají, že přijíždí generál.“

Geli se sevřely útroby.

Godin si odkašlal. „Nezapomeň… Tohle není můj konec. Konec je vlastně nový začátek.“

„Bylo mi ctí, pane. A budu tu s vámi, až dosáhneme zrození Stvořitele.“

Godin zavřel oči. „Na shledanou, příteli.“

Geli ukončila spojení. Jak daleko je její otec? Do Fort Huachu-ca to bylo jen necelých pět set kilometrů a jako velitel základny měl k dispozici v podstatě veškeré zdroje. Možná nasedl do letadla a vydal se na cestu sem pár minut poté, co se dozvěděl, že se Tennant rozhodl vystoupit na veřejnost.

Godinova ruka se dotkla jejího zápěstí a polekala ji. „Chápeš, Geli, k čemu teď dojde?“

„Ano, pane. Levin vymaže z počítače model doktora Fieldinga a vloží tam váš. Někdy během příští hodiny váš model dosáhne stavu zrození Stvořitele. Stanete se počítačem Stvořitele. Nebo obráceně, což je ale v podstatě jedno.“

Godin neznatelně přikývl. Události posledních pěti minut ho vysílily. Začínal ztěžka dýchat.

„Jak vám to pomůže?“ ptala se. „I když bude Stvořitel fungovat, mohou ho přece kdykoliv vypnout, nebo ne? Například zastavit dodávku proudu.“

„Skow teď nejspíš přemýšlí, jak to co nejlépe zařídit. Jenže se mu to nepovede.“

„Otec sem ale povolá vojáky a techniku.“

Godin zavřel oči. „To nech na mně. S trochou štěstí nebudeš muset nikoho zastřelit. Určitě ne americké vojáky.“

Geli se chtělo křičet. Stařec si nejspíš neuvědomoval, jaká síla se proti němu už brzy postaví. Budova sarkofágu sice vypadala bytelně, Horst Bauer už se ale za svou kariéru dokázal vypořádat i s těžšími úkoly.

„Musím žít, abych to viděl,“ zamumlal Godin. „bud připravená střílet.“

Geli se posadila na podlahu, zády se opřela o zeď a walthera namířila na dveře.

kapitola 36

JERUZALÉM

Když jsem ve vchodu do budovy Mossadu sdělil své jméno, okamžitě nás vtáhli dovnitř a prohledali. Peníze a doklady nám odebrali. Pak nás zamkli do bíle vymalované místnosti, v níž byl jen dřevěný stůl a tři židle.

Objevil se agent v civilu a zajímal se, proč jsme přišli. Řekl jsem mu, že chci mluvit s nejvyšším důstojníkem Mossadu. Snažil se ze mě dostat další informace, odmítl jsem však odpovídat. Agent z místnosti odešel a dveře za sebou opět zamkl.

Uplynulo čtyřicet minut.

Ráchel celou dobu mlčela. Uvědomovala si, že cokoliv řekneme, budou nahrávat ukryté mikrofony. Bez ohledu na nutnost dostat se do Nového Mexika jsem zůstával nepřirozeně klidný. Ráchel to zřejmě vycítila, protože se předklonila a vzala mne za ruku, jako by se snažila získat něco z mé síly.

Nakonec se dveře otevřely, dovnitř vešel nevysoký muž s větrem ošlehanou tváří pouštního válečníka a posadil se ke stolu. Bylo mu přes padesát a na sobě měl zaprášenou khaki uniformu a vysoké boty. Vlasy měl šedivé a z tváře se na nás dívaly ty nejpodezřívavější oči, s jakými jsem se kdy setkal.

„David Tennant,“ prohlásil a díval se do složky, kterou držel v rukou. „Lékař, spisovatel, podezřelý z přípravy atentátu na prezidenta. Jste tento týden nejhledanějším Američanem. Čemu vděčíme za tu čest?“

„Vy jste nejvyšším velitelem Mossadu?“

„Ano, jsem. Generálmajor Avner Kinski.“

„Myslel jsem, že byste měl být v Tel Avivu.“

„Byl jsem v Betlémě. Dnes ráno tam došlo k pumovému útoku.“

„To je mi líto.“

„Samozřejmě,“ Kinski mi věnoval úsměv bez jakýchkoliv emocí. „Tak. Proč jste tady?“

„Potřebuji vaši pomoc.“

„K čemu?“

„Musím se dostat do Spojených států. Tajně a tak rychle, jak to jen bude možné.“

Má odpověď ho překvapila a řekl bych, že překvapit ho musí být dost těžké. „Proč se chcete vrátit do Spojených států? Nemají vás tam zrovna dvakrát v lásce.“

„To je moje věc.“

Náčelník Mossadu se na židli zaklonil a ve tváři měl zachmuřený výraz. „Kam přesně se chcete dostat?“

„Do White Sands v Novém Mexiku.“

„Zajímavé. Víte o tom, že naše vláda obdržela žádost, abychom vás zadrželi?“

„Ano.“

„Naše vláda se obvykle snaží té vaší ve všem vyhovět.“

„Ne pokaždé. Zvlášť, jde-li o zbraně a technologie.“

Šéf špionů si odfrkl, předklonil se dopředu a očima mne zkoumal. „Utekl jste naší tajné policii z nemocnice Hadassa, abyste mi vběhl přímo do náruče. Proč?“

„Věděl jsem, že mi pomůžete.“

Kinski zavrtěl hlavou. „Možná jste neutíkal přímo sem. Kam jste šel z nemocnice Hadassa?“

„To se už brzy dozvíte.“

„Rád bych to věděl hned.“

„Je mi líto.“

„Řekněte mi něco, doktore. Jde o váš záměr zabít prezidenta Spojených států?“

„Připadám vám jako atentátník?“

Kinski pokrčil rameny. „Atentátníci vypadají všelijak. Ženy. Malí chlapci. Smějící se mládež. Vy máte ve tváři výraz fanatika.“

„Nejsem vrah.“

„Přesto jste už zabil. Vidím vám to v očích.“

„V sebeobraně.“

Náčelník Mossadu si zapálil cigaretu a zhluboka z ní potáhl.

„Uhnuli jsme od tématu. Proč si myslíte, že vás tajně dostanu do Ameriky?“

„Mám něco, co chcete.“

V tmavých očích se zablýsklo. „Takže teď je z vás obchodník?“

„Vím, jak to na světě chodí.“ Předklonil jsem se. „Ve Spojených státech probíhá pod krycím jménem Stvořitel tajný projekt. Běží už dva roky a během několika hodin z něho vyjde zdaleka nejmocnější zbraň na této planetě. Vím o té zbrani víc než kdokoliv, kdo se vám v dohledné budoucnosti může dostat do rukou.“

S Izraelcem má slova ani nepohnula.

„Vidím, že to pro vás není úplné překvapení,“ pokračoval jsem. „Jsem jedním ze šesti lidí, kteří měli od zahájení projektu Stvořitel přístup ke všem jeho podrobnostem. Do týmu mě jmenoval přímo prezident. Takže teď máte dvě možnosti. Můžete mě zatknout a mučit, abych vám něco prozradil. Jenže o tom, že jsem v Izraeli, ví spousta lidí včetně prezidenta, takže byste z toho mohli mít problémy. Nebo mi zařídíte letadlo do White Sands. Když to uděláte, můžete se mnou do letadla posadit vámi vybrané vědce a já jim řeknu všechno, co o projektu Stvořitel vím.“ Opřel jsem se na židli. „Taková je má nabídka.“

Náčelník Mossadu pomalu vyfukoval cigaretový kouř. Navenek se tvářil klidně, bylo mi ale jasné, že s ním má slova pořádně zacloumala.

„Řekněte mi, doktore, jaké povahy je ta zbraň?“

„Umělá inteligence. Stvořitel z počítačů ve vašich zbraňových systémech udělá něco tak zastaralého jako plátnem potažený dvou-plošník. Dokáže během vteřiny rozluštit jakkoliv složité kódy. A to je jen začátek. Mám ale naspěch, generále.“

Velitel Mossadu znovu potáhl z cigarety, pak vstal a příjemně se usmál. „Umíte být velmi přesvědčivý, doktore.“

‚A?“

„Právě jste si zajistil letenku.“

WHITE SANDS

Pět minut předtím, než se kola podvozku letadla generála Bauera dotkla přistávací dráhy, ozvala se blízko budovy sarkofágu střelba. Zvuk výstřelů se rozléhal po základně a v Geli se zpěnila krev. Nic na světě neznělo tak jako ostrá přestřelka.

Godin se probral a stiskl knoflík, kterým se elektricky zvedalo jeho lůžko. „Tvůj otec musel dát svým mužům rozkaz, aby se pokusili otevřít budovu sarkofágu.“

Geli se především bála, aby zásahová jednotka nevtrhla do bubliny. „Mají vaši technici zbraně?“

„Samozřejmě.“

„Nebudou schopní dlouho odolávat soustředěnému a dobře vedenému útoku.“

„Asi by ses divila.“

„Pane, vím, o čem mluvím. Jestli –“

„Kolik je hodin?“ přerušil ji Godin. „Spal jsem? Nevolal Le-vin?“

„Chvilku jste si zdřímnul, nikdo ale nevolal. Váš neuromodel začali vkládat už před hodinou. Proč trvá tak dlouho, než se něco dozvědí?“

„Nějakou dobu zabere, než z počítače odstraní stávající neuromodel. Po vložení se pak musí nový neuromodel chvíli aklimatizovat. V podstatě se to dá srovnat se šokem, řekl bych, protože myšlení si musí zvyknout na oddělení od fyzického těla.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Tennantův model byl ve stavu šoku něco přes hodinu. Fieldin-gův devětatřicet minut. Jenže tou dobou systém pracoval jen s padesátiprocentní účinností.“

Zazvonil telefon. Volal Levin. Zrychleně dýchal a v pozadí Geli zaslechla střelbu. Podržela sluchátko Godinovi u ucha. Ten chvíli poslouchal a pak řekl: „Děkuji, Levine. Hodně štěstí.“

Naznačil jí, aby zavěsila, a ve tváři měl výraz uspokojení. „Můj model se už plně aklimatizoval a právě řeší finální algoritmus stejně rychle, jako to dokázal Fieldingův.“

„Kolik času to podle vás zabere?“

Telefon znovu zazvonil. Tentokrát to byl John Skow. Godin s ním však odmítl mluvit.

„Geli,“ naléhal Skow s napětím v hlase, „váš otec právě přistál. Přivezl s sebou velkou palebnou sílu. Ta přestřelka před chvílí, to nebylo nic. Jen ruční zbraně. Jestli někdo nepřinutí Godina, aby Levina a jeho lidi ze sarkofágu odvolal, generál zničí celou budovu i s počítačem.“

„Vzkaz předám.“

Zavěsila. Godin se na ni díval s očekáváním.

„Skow vzkazuje, že otec vyhodí budovu sarkofágu do povětří, když nepřikážete technikům, aby ji opustili.“

Tvář starého muže zkřivila bolestivá křeč. „Myslím, že to neudělá, dokud si se mnou nepromluví.“

„Kolik toho ví o projektu?“

„Ví o umělé inteligenci. Ví, že bych nemarnil čas něčím malým. V podstatě ale ví jen tolik, za co ho platím, aby toto místo zůstalo neviditelné.“

„Otec udělá cokoliv, aby si zachránil kariéru. Když bude prezident chtít, aby počítač zastavil, a nebude mít jinou možnost, bez mrknutí oka celou budovu zničí.“

Dveře bubliny se se zasyčením otevřely. Geli zvedla pistoli a zjistila, že míří na vlastního otce.

„Věděl jsem, že k tomu jednou dojde,“ prohlásil generál Bauer se sarkastickým úsměvem na tváři.

Geli neodpověděla. V pětapadesáti vypadal její otec stejně jako v pětatřiceti. Štíhlý, svalnatý blonďák se šedýma očima, které neuhýbaly před nikým, bez ohledu na hodnost nebo postavení. Měl na sobě přehlídkovou uniformu s několika řadami stužek vyznamenání na prsou, což Geli napovědělo, že se připravil na setkání s personálním ředitelem Bílého domu. U pasu sice žádnou zbraň neviděla, pod sakem uniformy se ale zřetelně rýsovalo podpažní pouzdro.

Generál Bauer popošel k lůžku, aby se mohl dívat Godinovi přímo do očí. „Pane, pan prezident vám přikázal, abyste zastavil veškerou činnost,“ prohlásil formálním tónem. „Pokud jste tento příkaz předal svým technikům, odmítají ho uposlechnout. Zaba-rikádovali se v budově sarkofágu a zahájili střelbu na mé vojáky. Mám dva mrtvé a pět zraněných. Žádám vás, abyste své lidi odvolal. Pokud vy nebo oni odmítnete uposlechnout, nebudu mít na výběr a dostanu je z budovy násilím.“

Godin Bauerovi pohled oplácel, nepromluvil však. Geli bylo jasné, že otec takto mluví kvůli mikrofonům. Godin to nejspíš věděl také. Pohledy obou mužů proto byly výmluvnější než jakákoliv slova.

„Rozuměl jste tomu, co jsem říkal?“ zeptal se generál Bauer. Tvářil se, jako by Godin byl tak blízko smrti, že ho nemůže vnímat. „Technici mají příkaz nezvedat telefony,“ ozval se Godin nakonec. „Ani když budu volat já.“

„Pak vás budu muset přemístit ven, abyste k nim promluvil megafonem.“

Godin se slabě pousmál, jako by se mu tato partie s vlastním tajným zaměstnancem líbila. „Budova sarkofágu je zvukotěsná, generále. Je také postavena z kalené oceli a betonu. Má vlastní zdroj vody, vzduchotechniku i generátory proudu.“

„Mohu ji během pár vteřin změnit na prach,“ vyhrožoval Bauer. „Mí muži ji právě podminovávají. Prezident by byl rád, kdyby váš počítač přežil, pokud ale odmítnete spolupracovat, nebudu váhat a zničím ho.“

Zdálo se, že tato hrozba Godinem přece jen pohnula. „Čekám, že se mi vedoucí týmu techniků každou chvíli ozve.“

Generál se ohlédl po Geli a pak se poněkud uvolnil. „Na čem to tady, Petere, vlastně pracujete?“

„Na nejmocnějším přístroji, který kdy člověk sestrojil.“

„Takže doktor Tennant ve svém e-mailu nepřeháněl?“

„Jen těžko by mohl přehánět.“

Bauerovi přes tvář přelétl stín pochybností. Podíval se na Geli a žádal potvrzení, ta však jen uhnula očima, jako by se jí udělalo nechutí špatně. Její otec tam stál jako bojovník za pravdu, prezidentův emisar, zatímco od začátku vlastně byl součástí projektu Stvořitel.

Geli zůstávala ve střehu. Pokud se její otec domníval, že se zabitím Godina zachrání před politickou blamáží, určitě nezaváhá.

„Nedáváte mi na vybranou,“ ozval se Bauer. Ještě jednou se podíval na Gelinu zbraň a obrátil se k odchodu.

Zastavilo ho zazvonění telefonu. Geli volnou rukou sluchátko zvedla a podala ho Godinovi. Znovu v pozadí zaslechla vzrušené hlasy, z nichž jeden křičel cosi o munici. Pak se naprosto zřetelně ozval Zach Levin: „Bylo dosaženo stavu zrození Stvořitele, pane… Opakuji, bylo dosaženo stavu zrození Stvořitele.“

Godin zavřel oči a padl na polštář. „Děkuji, Levine. Pokračujte.“

Upustil telefon na matraci.

„V čem má, do prdele, pokračovat?“ rozčílil se generál Bauer.

Když se modré oči znovu otevřely, zářilo z nich dokonalé vítězství. „Bylo dosaženo stavu zrození Stvořitele. Teď už jste bezmocný.“

„Proboha, Petere. Co to znamená?“

„Stvořitel převzal kontrolu.“

„Nad čím?“ Generál se podíval ke vchodu do bubliny, jako by odtud mohl zahlédnout budovu sarkofágu. „O čem to, sakra, mluvíte?“

„Známe se už hodně dlouho, Horste. Víte, že vždycky držím slovo. Pokud se teď pokusíte zničit budovu sarkofágu, zničíte zemi, které jste přísahal věrnost.“

Generálovy oči se zúžily ve směsi podezřívavosti a překvapení.

„Brzy všechno pochopíte,“ pokračoval Godin. „Ve vašem vlastním zájmu vám radím, abyste byl trpělivý a obezřetný.“

Generál přistoupil blíž k lůžku a potichu řekl: „Víte, že jsem vás podporoval pokaždé, když to bylo jen trochu možné. Tohle jsme si ale nedomluvili. Tohle je neskutečný průser a média už jsou na cestě, aby o všem informovala.“

Godin jen mávl rukou. „Určitě najdete způsob, jak se z problému vylhat. Vždycky jste to dokázal.“

Generál Bauer si povzdychl, otočil se, a aniž se podíval směrem ke Geli, bublinu opustil.

Měla stejné neblahé tušení jako kdysi v dětství. Její otec se nikdy nedokázal vypořádat s nejistotou. Podívala se na Godina a zjistila, že pláče. Ten pohled ji zaskočil. „Co se děje, pane?“

Godin zvedl třesoucí se ruku a dotkl se své tváře, jako by se ujišťoval, že tam stále ještě je. „Dokázal jsem to. Díváš se na prvního člověka v historii lidstva, který je na dvou místech zároveň.“ Ze starcových očí zářila spokojenost. Spokojenost a klid. „V téhle posteli zemřu,“ pokračoval, „ale v sarkofágu budu žít dál.“

Geli nevěděla co říct. I kdyby měl Godin pravdu, počítač stejně neměl naději.

„Podej mi ruku, Geli. Prosím.“

Godinovy oči ji úpěnlivě prosily. Podala mu volnou ruku a on ji stiskl jako malé dítě. „Teď můžu odejít. Můžu tohle tělo nechat zemřít.“

Ze základny se ozvala další střelba. Geli pevné stiskla zuby a potlačila touhu svou ruku vytrhnout.

kapitola 37

LET EL AL 462, OSM KILOMETRŮ NAD ATLANTSKÝM OCEÁNEM

Generálmajor Mossadu Kinski zajistil pro náš let do Spojených států celou horní palubu boeingu 747 izraelské letecké společnosti El AI. Cestujícím i posádce ve vstupu na schodiště bránil agent Mossadu. Když stroj přistál v New Yorku, odvedli nás s Ráchel do soukromého tryskáče, kterým jsme pokračovali do Albuquerque v Novém Mexiku. Odtud nás pak měla pronajatá helikoptéra dopravit až k bráně zkušebního polygonu White Sands.

Za tyto služby jsem platil tím, že jsem poslední tři hodiny strávil usazený za stolem a pěti izraelským vědcům vysvětloval všechno, co jsem o projektu Stvořitel věděl. Přestože můj výklad nahrávala i videokamera, většina vědců si dělala vlastní poznámky. Generála Kinského viditelně překvapilo, že jsem ochotný otevřeně mluvit o natolik citlivém projektu, jenže mu nedocházelo, co vlastně Stvořitel představuje. Existence jediného takového počítače naprosto měnila dosavadní pohled na národní bezpečnost. Lidstvo už totiž nebylo v bezpečí.

Ráchel seděla dvě řady za vědci. Zatímco jsem hovořil, mohl jsem v jejích očích sledovat střídání emocí: zvědavost, smutek, nedůvěru, zlost. Chtěl jsem si s ní někde stranou promluvit a uklidnit ji, jenže Izraelci měli jiné plány.

Kinski pravidelně odcházel do zadní části paluby a hovořil satelitním telefonem. Podle toho, co říkal, mi došlo, že můj e-mail z internetová kavárny Strudel rozpoutal takový chaos, v jaký jsem pevně doufal. Aby komentátoři můj příběh mohli vůbec nějak zařadit do souvislostí, pokoušeli se ho srovnávat se sporem o možnosti klonování z roku 1998. Jenže ve světle Stvořitele se klonování jevilo jen jako podružná malichernost. Když se Kinski vrátil zezadu asi pošesté, stiskl mi rameno a v očích měl velkou starost.

„Co je?“ zeptal se jeden z vědců z Institutu Chaima Weizman-na. „Co se stalo?“

Náčelník Mossadu si promnul opálenou tvář. „Řada počítačových expertů po celém světě zjistila, že se s internetem začíná něco dít.“

„O co jde?“

„Všemi důležitými počítačovými sítěmi a databázemi na světě se systematicky pohybuje zatím neznámá entita. Podniky, bankami, vládními úřady, vojenskými základnami, obrannými zařízeními. Současná bezpečnostní opatření, antivirové programy ani fi-rewally si s ní nedokáží poradit. Lidé začínají mluvit o tom, že to dělá počítač Stvořitele.“

„Třeba jde jen o nějakého nadaného hackera,“ ozval se další z mužů. „Nebo celou skupinu. Vymazává tahle entita složky?“

„Ne. Jen si všechno prohlíží. Jako by vytvářela mapu počítačového světa. Někteří amatérští hackeři prohlašují, že se jim podařilo zdroj té aktivity vystopovat do Nového Mexika.“

„Pak asi musíme předpokládat, že jde o Stvořitele,“ uznal vědec z Weizmannova institutu. „Jen nechápu, proč ten stroj někdo jednoduše neodpojí od proudu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Godin to celé dlouho plánoval. Obávám se, že vypnutí stroje by mohlo mít nedozírné následky.“

Generál Kinski však myslel rychleji než vědci. „Už jsme toho slyšeli hodně o uspořádání a možnostech toho počítače. Jenže jsme ještě nemluvili o tom, jaké může mít cíle.“

„Abyste pochopili, jaké může mít záměry, musíte nejdřív pochopit Petera Godina,“ prohlásil jsem. „Pokud se do počítače podařilo úspěšně vložit neuromodel, pak to musel být ten jeho.“

„Znáte toho člověka celé roky. Co nám o něm můžete říct?“

„Je velmi inteligentní.“

„Samozřejmě.“

„Na politiky má svůj vlastní názor.“

„Jaký?“

„Kdysi řekl, že prmápJeden hlas pro každého člověka udělal z Ameriky velmoc, jenže tentýž princip ji dříve či později může zničit.“

Kinski se chraplavě zasmál. „Co dál?“

„Godin se velmi důkladně zabýval historií a teorií politiky a má rozsáhlé znalosti filozofie. Není ale věřící.“

„Předpokládám, že jako všichni velikáni má i on silné ego.“

Přikývl jsem.

„Z historie jsem si vyvodil vlastní ponaučení,“ prohlásil náčelník Mossadu. „Dejte sebelepšímu člověku neomezenou moc a máte zaděláno na ohromné problémy.“

Vědci smutně přikyvovali. Nad generálovým darem mluvit o tom, co bylo na první pohled jasné, jsem se musel jen pousmát.

„Něco mi vysvětlete, doktore,“ pokračoval generál. „Proč se tak moc chcete dostat do White Sands?“

„Abych ho zastavil. Abych zastavil Godina.“

„Jak to chcete udělat?“

„Promluvím si s ním.“

„Myslíte, že ho zastavíte jen tím, že si s ním promluvíte?“

„Jsem jediný, kdo to může dokázat.“

Kinski zakroutil hlavou. „Jak jste na to přišel?“

„Ani si to nepřejte vědět.“

Podíval se na mne, jako se díváme na podivíny a šílence, které potkáváme na ulicích. „Přesto bych to rád věděl.“

„Špatně jsem se, generále, vyjádřil. Měl jsem spíš říct, že Godin je jediný, kdo to může udělat. Bude muset zastavit sám sebe.“

„Americký prezident nejspíš váš názor sdílet nebude. A to už vůbec nemluvím o jeho generálech.“

„Právě toho se bojím.“ Oběma rukama jsem si promnul tváře. „Rád bych si teď trochu odpočinul, jestli dovolíte.“

Kinski mne poplácal po rameni. „Hned, doktore. Jen ještě pár otázek. Pánové?“

Ohlédl jsem se po Ráchel. Zavrtěla hlavou, vstala a sešla po schodišti na spodní palubu.

WHITE SANDS

Ravi Nara s úžasem pozoroval, jak kolem něho vojáci z Fort Hu-achuca budují v nepoužívané části hangáru administrativy hyper-moderní velitelské stanoviště. Skow se neobtěžoval, aby mu generála Bauera představil, Ravi si však dokázal mnohé domyslet jen z toho, co zaslechl.

Vojenská zpravodajská služba již dávno vyvinula mobilní řídící středisko, které bylo možné zprovoznit kdekoliv na světě. Kolem velkého oválného stolu byly soustředěny velké plazmové obrazovky, na nichž se promítaly údaje z počítačů a spojovacích terminálů. Satelitní antény venku pak velitelské stanoviště spojovaly se všemi americkými zpravodajskými službami a satelity na oběžných drahách planety.

Když se Skow generála Bauera zeptal, jak věděl, že má s sebou toto mobilní centrum přivézt, Bauer se jen hořce zasmál.

„Prohlášení doktora Tennanta přesně popisuje, co tenhle počítač dokáže. A také znám Petera Godina. Nikdy by se nabyté moci dobrovolně nevzdal. Takový je prostě život.“ Generál se na Skowa podíval s opovržením. „Nemohu uvěřit, že jste byť na jediný okamžik věřil, že je sarkofág opravdu dokonale izolovaný od okolního světa.“

„Jenže právě kvůli tomu ho postavili,“ oponoval Skow.

Bauer si odfrkl. „Co jste, sakra, dělal v Severní Karolíně? Hrál golf? Godinovi technici to tady táhli už celé měsíce. Nákladní letadla přilétala a odlétala. Mohli si tu dělat, co chtěli. Jestli opravdu věříte, že ten počítač nemá spojení s vnějším světem, pak jste prostě hlupák.“

O deset minut později generálovi spojařští odborníci objevili u budovy sarkofágu potrubí ukryté hluboko v písku. Kovové trubky vypadaly sice jen jako obyčejný vodovod, v jejich okolí se však šířilo elektromagnetické záření. Potrubí vedlo do vzdálenosti několika kilometrů severním směrem a s největší pravděpodobností spojovalo Stvořitele s páteřní datovou linkou OC48c, sloužící potřebám zkušebního polygonu White Sands.

Během stavby velitelského stanoviště se objevily i další skutečnosti. Za prvé se u hlavní brány utábořili novináři a televizní štáby. Za druhé pak počítačoví odborníci z celého světa hlásili výskyt podivných jevů na internetu, sílu, která se bez jakéhokoliv úsilí pohybovala sítí a databázemi. Za třetí, Ewan McCaskell před chvilkou odstartoval na zadním sedadle vojenské stíhačky z letecké základny Andrews a ve White Sands by se měl objevit každou chvíli.

Když se ozval jeden z půltuctů vojáků obsluhujících počítače na velitelském stanovišti a oznámil, že se letoun s McCaskellem chystá přistát na letišti ve White Sands, obrátil se generál Bauer na Skowa.

„Chci mít Godina tady.“

Skow zavrtěl hlavou. „Nechceme přece, aby měl možnost mluvit s McCaskellem.“

„Na to ti seru,“ odbyl ho Bauer. „Godin ví věci, které se musím dozvědět i já. Je jedno, jestli umře tady nebo v nemocnici.“

Skow se váhavě vzdálil.

„Vyřiď mé dceři, že osobně dohlédnu na Godinovu bezpečnost!“ zavolal za ním Bauer. „Klidně si k němu může i s pistolí lehnout do postele.“

Když Skow hangár opustil, začal se generál Bauer zabývat monitorem s grafickým znázorněním toku dat z budovy sarkofágu. Chvíli ho zkoumal a pak se podíval na Raviho.

„Vy jste neurolog, že, doktore Naro?“

„Ano, generále,“ popošel Ravi k oválnému stolu.

„Myslíte, že je Godin nepříčetný?“

„Ne, pane.“ Ravimu bylo jasné, že oslovení pane bude generálovi lichotit i od civilisty. „Je naprosto při smyslech.“

„A co ten jeho nádor?“

„Když ho odhalila naše magnetická rezonance, byl ještě skoro nepatrný, jenže už tenkrát byl neoperovatelný. Přitom ovšem nijak neovlivňoval jeho duševní stav. Myslím, že na tom se v zásadě nic nezměnilo.“

Generál se na Raviho zle podíval. „Před senátní vyšetřovací komisí byste ale mohl svědčit jinak.“

Ravi uhnul pohledem. „Je to možné. Jedná se o komplikovaný případ.“

„Skow mi řekl, že jste se Godina pokusil zabít.“

Ravi nevěděl, jak má odpovědět.

Bauer se na něho škodolibě usmál. „Zůstaňte nablízku, doktore. Možná vás ještě budu potřebovat.“

Ravi sklonil hlavu.

Ewan McCaskell dorazil na velitelské stanoviště v doprovodu dvou agentů Tajné služby. Stejně jako Skow i McCaskell promoval v Massachusetts, zvyků a přízvuku Břečťanové ligy se ale dávno zbavil. Personální ředitel Bílého domu měl černé vlasy a byl oblecen do tmavomodrého obleku, který na první pohled vypadal také skoro černě. Posadil se do křesla v čele stolu a generálu Bauerovi naznačil, aby přijal místo po jeho pravé ruce. Skow se již také vrátil a rozhodl se pro křeslo o kousek dál od dvojice v čele. Když generál mávl na Raviho, aby se k nim posadil, vybral si Ravi křeslo naproti McCaskellovi.

„Peter Godin tu bude během pár minut,“ informoval Skow. „Přivezou ho i s přístroji na podporu životních funkcí.,

McCaskell přikývl a rozhlédl se kolem stolu. Očima probodával všechny přítomné. „Pánové, přijel jsem, abych zhodnotil situaci a vyjasnil s prezidentem další postup, než se do čehokoliv pustíme.“

Generálu Bauerovi ztuhly rysy.

„V této chvíli,“ pokračoval McCaskell, „si nejprve vyjasníme, jak vůbec mohlo toto neautorizované zařízení vzniknout a čí hlavy za to půjdou na špalek, až tu skončíme.“

Skow se upřeně díval na desku stolu.

„Peter Godin slíbil prezidentovi, že do počítače nebudou vkládány žádné neuromodely. Média ale vykřikují, že počítač přebírá kontrolu nad internetem. A na internetu se doopravdy něco děje. Takže, pánové, s čím máme tu čest?“

Jako první se ozval generál Bauer. „Myslím, že o těchto věcech jsou povolanější mluvit pan Skow a doktor Nara.“

„Někdo by ale už měl začít!“ vyštěkl McCaskell.

„Potýkáme se s něčím, s čím se ještě nikdo nesetkal,“ promluvil Skow. „Do počítače byl určitě vložen neuromodel. A ten neuromodel byl zaručeně Godinův. V této chvíli si ale můžeme být jistí jen tím, že máme co do činění s nadřazenou inteligencí.“

McCaskellovi se jeho odpověď ani trochu nelíbila. „Pořád to ale je Peter Godin, nebo ne?“

„Je a není,“ vysvětloval Skow. „Godinův neuromodel představuje v podstatě jeho myšlení. Jenže od chvíle, kdy byl vložen do počítače, začalo to myšlení fungovat exponenciálně rychleji, než když bylo ukryto v organické mozkové tkáni. Doktore Naro?“

Když Skow Raviho oslovil, napadlo neurologa, že jde o dobré znamení. „Elektrické signály v počítačích jsou miliónkrát rychlejší než mezi mozkovými buňkami, pane McCaskelle.“

„A rozdíl není jen v pouhé rychlosti,“ objasňoval Skow. „Jakmile začne fungovat v digitální formě, získá Godinovo myšleni schopnost učit se úplně novým způsobem. Lze do něho vkládat masivní objemy dat. Takže, alespoň teoreticky, je možné, že od okamžiku, kdy počítač dosáhl stavu zrození Stvořitele, vkládají do něho Godinovi technici údaje. Historii, matematiku, vojenskou strategii. Zároveň může prohledávat internet a vstřebávat všechno, na co narazí, k čemuž také podle všech signálů dochází.“

McCaskell udiveně zakroutil hlavou.

„Dívat se na počítač Stvořitele jen jako na pouhé pokračování Petera Godina by byla chyba,“ pokračoval Skow. „Godinův neuromodel opustil Godina jako člověka před několika hodinami. Jenže hodina Stvořitele je jako století v našem slova smyslu. V této chvíli se Godinův neuromodel změnil v cosi, s čím se nikdo z nás ještě nesetkal.“

„Mluvíte o něm, jako by šlo o nějakého boha,“ konstatoval McCaskell.

Skow věnoval personálnímu řediteli blahosklonný pohled. „Právě proto o fungujícím neuromodelu mluvíme jako o zrození Stvořitele. Jde o spojení člověka a stroje, jenže dohromady znamenají mnohem víc.“

„Co mám, sakra, říct prezidentovi?“

„Že v podstatě nevíme, před čím stojíme,“ promluvil generál Bauer.

„A kdy se to dozvíme?“

„Až s námi počítač začne komunikovat,“ odpověděl Skow.

„Do prdele,“ neovládl se McCaskell. „Pořád nechápu, proč tý mašině prostě nevypneme proud?“

Generál Bauer si odkašlal. „Pan Godin mě upozornil, že by to byla velmi drahá chyba.“

„A co jiného byste od něj čekal?“

„Znám Petera Godina už dost dlouho, pane. Nejsem nakloněný myšlence, abychom právě teď zkoušeli, jestli mi nelhal.“

„Z čeho máte, generále, takový strach?“

Bauer se při obvinění ze zbabělosti celý naježil, dokázal však udržet klidný hlas. „Pane McCaskelle, NSAfinancovala projekt Stvořitel, protože věřila, že tento počítač Se může stát nejmocnější zbraní v historii. Jenže zbraň se teď vymkla zpod kontroly, má vlastní myšlení – a drží nás v šachu. Nemusím mít zrovna diplom z Cal Techu, abych věděl, jak moc je Amerika závislá na počítačových systémech. A čeho se tak bojím, pane? Bojím se, že tenhle stroj nás může vydírat způsobem, na jaký se Sověti i s celým jejich jaderným arzenálem nikdy nezmohli. Protože proti němu nemáme obranu. Nemá děti, které musí chránit. Žádná města. Žádné obyvatelstvo. Můžeme předpokládat, že má pud sebezáchovy, určitě ale ne tak silný jako my.“

„Vydírat nás?“ opakoval po něm McCaskell. „Je to stroj. Co by, sakra, mohl chtít?“

Zpoza kruhu obrazovek se ozvalo vrzání pojezdových koleček.

„Godinovo nemocniční lůžko,“ vysvětlil Skow.

Godina přivezli mezi obrazovky tři vojáci. Další čtyři je následovali a tlačili před sebou vozíky s monitory a stojany s infuzemi. Doktor Čase z nemocnice Johna Hopkinse kráčel vedle postele a Geli Bauerová celé procesí doprovázela jako jednočlenná pre-toriánská garda.

„Je při vědomí?“ zeptal se McCaskell.

„Chci, aby v zápisu bylo uvedeno, že s tímto postupem nesouhlasím,“ odpověděl doktor Čase.

„Zaznamenáno,“ přikývl McCaskell, vstal a došel k lůžku.

Godin dal rukou znamení Geli. Přistoupila blíž a zvedla podhlavník postele tak, aby měl Godin oči ve stejné úrovni s McCas-kellem. Stařec teď dýchal ještě hůř než před chvílí.

„Už jsme se setkali, pane Godine,“ oslovil ho McCaskell. „Nemám tolik času, abych ho mohl marnit zbytečnými řečmi. Ani vám už ho moc nezbývá. Chci vědět, s jakými úmysly jste porušil protokol a vložil do toho stroje neuromodel.“

Godin zamrkal jako člověk, který právě vyšel z tmavé místnosti a potřebuje se rozkoukat. „Stvořitel ještě nepromluvil?“

„Ne. On s námi bude komunikovat?“

„Samozřejmě.“

„Neodpověděl jste na mou otázku. Jaký to má všechno účel?“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

„Staré principy padly, pane McCaskelle. I my, to nejdokonalejší na světě, jsme se přežili. Je čas pro cosi nového.“

„O jakých principech to mluvíte?“

„Rousseau řekl, že by demokracie mohla být dokonalým politickým systémem, kdyby lidé byli bohy. Jenže lidé bohy nejsou.“

McCaskell se podíval na Skowa a generála Bauera. „Takhle se nikam nedostaneme, pane Godine. Mám tedy předpokládat, že sledujete politické cíle?“

„Politici.“ Godin si zhluboka povzdechl. „Z toho slova se mi, pane McCaskelle, dělá špatně. Právě lidé jako vy ho zneuctili a zneužili. Podle vás ideální vláda připomíná nevěstinec. Odporný bleší trh, kde jsou ideje našich praotců směňovány za cetky.“

McCaskell starého muže sledoval pohledem, který mívají lidé obvykle vyhrazený pro pouličního kazatele, pokřikujícího kletby na kolemjdoucí. Právě se chystal znovu promluvit, když muži kolem stolu za ním zalapali po dechu.

Na hlavní plazmové obrazovce se objevily řádky modrého textu.

Mám poselství pro prezidenta Spojených států. Později se s jiným poselstvím obrátím k lidem celého světa. Nepokoušejte se bránit mým operacím. Jakýkoliv takový pokus by byl okamžitě krutě potrestán. Nesnažte se mne zkoušet.

„Dobrý bože,“ vydechl Skow. „Je to pravda. Dokázal to. Dokázali jsme to.“

„Ano, dokázali,“ ozval se Ewan McCaskell. „Vy arogantní parchante! A nejspíš za to budete viset.“

„Podívejte,“ upozornil je Ravi Nara. „Pokračuje to.“

První zpráva se na obrazovce posunula a objevila se nová slova.

Za platná budu považovat pouze data ze Situační místnosti Bílého domu a velitelského stanoviště ve White Sands. Veškerá komunikace bude směřována na internetovou IP adresu 105.674.234.64.

„Ví to, že jsme tady,“ uvědomil si Ravi, rozhlédl se po okolí a hledal bezpečnostní kamery.

„Samozřejmě že ví,“ prohlásil Skow. „Vždyť je to Godin. A Le-vin ho určitě informoval o všem, co se až do této chvíle odehrálo.“

„Podívejte!“ okřikl je McCaskell.

Na obrazovce se objevila další věta.

Je Peter Godin ještě naživu?

„Kdo s tou věcí bude mluvit?“ zeptal se generál Bauer.

„Odpovězte,“ vyzval ho McCaskell.

Generál dal pokyn jednomu z techniků u počítače. „Odpovězte kladně, desátníku. Zahájíme dialog se strojem.“

„Ano, pane.“

Bylo slyšet cvakání klávesnice, když voják vkládal odpověď. V podstatě okamžitě se na obrazovce objevil nový požadavek.

Chci s Godinem mluvit.

„Pište, co budu říkat,“ přikázal McCaskell.

Generál Bauer technikovi souhlasně pokývl.

„Tady je Ewan McCaskell, personální ředitel úřadu prezidenta Spojených států.“

Voják McCaskellova slova přepsal do počítače. Odpověď byla okamžitá.

Vím, kdo jste.

„Nevím, kdo jste vy,“ pokračoval McCaskell. „Mohl byste se, prosím, identifikovat?“

Ohromná obrazovka na chvíli potemněla. Pak se na ní rozzářilo jediné slovo.

Jsem.

„Můj bože,“ zamumlal si pro sebe Ravi. „Napište přesně toto,“ vyzval vojáka McCaskell. „Odpovědi nerozumím. Prosím, identifilcujte se. Jste Peter Godin?“

Byl jsem.

„Kým jste teď?“

JSEM.

Muži kolem stolu se po sobě podívali, ani jeden z nich však nepromluvil. Písmena na obrazovce dál zářila, jako by stroj chápal, že lidem bude nějakou chvíli trvat, než jim porozumí. Ravi cítil strach jako ještě nikdy v životě a hrůza se zračila i v tvářích ostatních. Jen Peter Godin strach nevnímal. Modré oči starého muže se upíraly na obrazovku, bolestí mučenou tvář uvolněnou ve skoro dětském výrazu okouzlení.

kapitola 38

Za okénkem letadla, mířícího přes Spojené státy na západ, svítilo jasné slunce. Sedm-čtyři-sedmičku El Alu jsme opustili v New Yorku. Gulfstream, kterým nás Izraelci dopravovali dál, byl podstatně menší, o to však luxusnější. Od chvíle, kdy jsme z letiště JFK odstartovali, spala Ráchel v posteli v zadní části letadla. Já to štěstí neměl. Generál Kinski mě držel v kabině a musel jsem izraelským vědcům dál odpovídat na nekonečný proud otázek. Nutně jsem si potřeboval odpočinout, protože ale náčelník Mossadu klidně mohl pilotovi přikázat, aby se vrátil do New Yorku, neměl jsem na vybranou a musel spolupracovat.

Kdesi nad Arkansasem Kinski konečně usoudil, že už dál nemůžu. Odskočil jsem si na toaletu a pak jsem odešel do zadní části kabiny za Ráchel. Už nespala, ale okénkem pozorovala nekonečný koberec mraků pod námi.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mne a pod očima měla tmavé kruhy. „Už jsem se bála, že tě nepustí.“

Posadil jsem se k ní. V krku mě od mluvení škrábalo a záda mne bolela, jako bych se díval na dlouhý film z první řady kina.

Ráchel vsunula svou dlaň do mé a opřela se mi o rameno. „Co ses probral z komatu, skoro jsme spolu nemluvili.“

„Vím.“

„A budeme?“

„Jestli chceš? Nebude se ti ale líbit, co uslyšíš.“

„Měl jsi sen?“

„Ano a ne. Nebylo to jako ty sny předtím. Ani jako film. Spíš jako být celý život hluchý a pak uslyšet Bacha. Nepopsatelný pocit zjevení. A teď… Prostě vím.“

„To mi připomíná drogový trip. Jaké věci víš?“

Přemýšlel jsem o tom. „Věci, které se chceš dozvědět, když je ti pět. Kdo jsme? Odkud pocházíme? Existuje bůh?“

Ráchel se posadila a bylo jasné, že se v ní znovu probudily profesionální návyky. „Povídej mí o tom.“

„Ano. Musíš ale odhodit všechny předsudky. Je to jako příběh Saula na cestě do Damašku.“

Lehce se zasmála, v očích jistotu. „Myslíš, že jsem čekala něco jiného?“

Jedna má část chtěla mlčet. To, s čím jsem se Ráchel svěřoval v minulosti, ji přimělo, aby mi začala věřit. Jenže ve srovnání s poznáním, kterého jsem dosáhl v komatu, šlo v podstatě o maličkosti. Nejbezpečnější bylo začít něčím známým.

„Vzpomínáš si na můj úplně první sen? Ten, co se pořád opakoval?“

„O paralyzovaném muži sedícím v tmavé místnosti?“

„Ano. Nic neviděl, neslyšel a na nic se nepamatoval. Vzpomínáš, na co se sám sebe ptal?“

„Kdo jsem? Odkud jsem přišel?“

„Správně. Říkala jsi, že ten muž ve snu jsem já. Vzpomínáš?“

Odhrnula si z čela pramen tmavých vlasů. „Pořád ještě tomu nevěříš?“

„Ne.“

„A kdo to tedy byl?“

„Bůh.“

Svaly v oválné tváři se jí napjaly. „To jsem si mohla myslet.“

„Nepanikař. Používám ten výraz jen z nouze, protože pro to, co jsem zažil, prostě slova nemáme. Bůh není takový, jak si ho představujeme. Není to ani muž ani žena. Není to dokonce ani duch. Když říkám on, je to jen způsob vyjádření.“

„To jsem ráda, že to vím.“ Křivý úsměv. „Snažíš se mě přesvědčit, že bůh je paralyzovaná osoba bez paměti sedící v dokonale temné komoře?“

„Na začátku to tak bylo, ano.“

„Je bezmocný?“

„Ne úplně. Jenže si myslí, že je.“

„Nechápu.“

„Abys pochopila začátek, musíš rozumět konci. Až se dostaneme ke konci, všechno pochopíš.“

Ráchel nevypadala ani trochu přesvědčeně.

„Vzpomínáš si na ten sen? Ten muž v pokoji byl tak zaujatý svými otázkami, že se nakonec sám stal otázkou. Kdo jsem? Odkud jsem přišel? Byl jsem tu vždycky? Pak uviděl, jak k němu tmou míří černý míč. Tmavší než ta nejtmavší temnota.“

Ráchel přikývla. „Už víš, co ten míč vlastně představuje?“

„Ano. Singularitu. Bod nekonečné hustoty, teploty a tlaku.“

„Černá díra? To, co bylo před Velkým třeskem?“

„Přesně tak. Víš, co bylo ještě předtím?“

Pokrčila rameny. „To neví nikdo.“

„Já ano.“

„Cože?“

„Boží touha po poznání.“

Oči jí naplnilo překvapení. „Po poznání čeho?“

„Vlastní identity.“

Ráchel sevřela mou ruku do svých a začala mi palcem hladit dlaň. „Ten míč ve tvém snu explodoval, že? Říkal jsi, že to vypadalo jako vodíková bomba.“

„Ano. Neskutečnou rychlostí to pohlcovalo temnotu. Jenže muž z mého snu zůstával neustále mimo prostor výbuchu.“

„Jak si to vysvětluješ? Bůh pozoruje vznik vesmíru?“

„Ano, ale já si to nevysvětluji. Já to skutečně viděl. Viděl jsem totéž, co bůh.“

Přestala pohybovat palcem. Nedokázala skrýt smutek v očích.

„Vím, co si asi myslíš,“ řekl jsem.

„Davide, nemůžeš mi číst myšlenky.“

„Umím číst ve tvých očích. Podívej, abys pochopila, co ti říkám, musíš na dvacet minut přestat myslet jako psychiatrická.“

Smutně si povzdechla. „Snažím se. Opravdu se snažím. Popiš mi, cos viděl.“

„Popsal jsem ti to už před týdny. Jen jsem tomu tenkrát nerozuměl. Ten výbuch byl Velký třesk. Zrození hmoty a energie ze singularity. Zrození času a našeho vesmíru.“

„A tvé další sny?“

„Vzpomeň si, co jsem viděl. Po Velkém třesku začal rozpínající se vesmír boha vytěsňovat. Neodehrávalo se to v trojrozměrném prostoru, jinak si to ale my lidé nedokážeme představit. Představ si boha jako nekonečný oceán. Kniha Genesis mluví o něčem podobném. Žádné vlny, žádné pnutí, dokonce ani bubliny. Dokonalá harmonie, naprostý klid, absolutní netečnost.“

„Pokračuj.“

„Představ si vznik vesmíru jako bublinu, která se zformovala uprostřed takového oceánu. Vznikla a rozpínala se jako výbuch, vytěsňovala vodu rychlostí světla.“

„Dobrá.“

„Ve svých pozdějších snech jsem viděl, co se dělo uvnitř té bubliny. Vznik galaxií a hvězd, formování planet, všechno to ostatní. Viděl jsem dějiny vesmíru. Nazvala jsi to efektem Hubbleova teleskopu.“

„Vzpomínám si.“

„Nakonec se mé sny soustředily na Zemi. Do primitivní atmosféry dopadaly meteority, vznikaly aminokyseliny. Vývoj směřoval od anorganického k organickému. Z mikrobů se staly mnohobuněčné organismy a pokračovalo to dál, od bezobratlých k rybám, plazům, ptákům, savcům, primátům…“

„Lidem,“ dokončila za mne Ráchel.

„Ano. Miliardy let trvalo, než vůbec začala biologická evoluce. Pak stovky milionů let mutací až k člověku. A v božích očích to stejně neznamenalo vůbec nic.“

Ráchel pokrčila obočí. „Proč? Copak to nebyl boží záměr, aby všechna ta stvoření vznikla? Aby se vyvinula?“

„Ne. Tak to není. Boha tohle všechno překvapilo.“

„Překvapilo?“

„No vlastně… Myslím, že ten pocit spíš připomínal dějá-vu. Cosi podobného už předtím viděl. Ne přesně totéž, ale to, co viděl, ho přimělo vzpomínat.“

Zavrtěla se a podívala na mne. „Takže vznik života pro něho nic neznamenal?“

„Ze začátku ne. Ale pak ho z celé té masy života udeřil do očí záblesk stejně silný jako Velký třesk.“

„Jaký záblesk?“

„Vědomí. Lidská inteligence. Kdesi v Africe si humanoid s relativně velkým mozkem, který dokázal vyrábět jednoduché nástroje, uvědomil vlastní smrtelnost. Předznamenalo to budoucnost, v níž něco podobného zanikne. Ten humanoid si neuvědomoval jen sám sebe, ale také čas. A v té chvíli bůh prohlédl.“

„Jak to?“

„Protože vědomí bylo první věcí v té strach vzbuzující explozi hmoty a energie, kterou bůh rozeznal jako sobě podobnou.“

„Takže bůh je vědomí?“

„Myslím si to. Vědomí bez hmoty a energie. Čistá informace.“ Ráchel chvíli mlčela a já mohl číst v jejích očích. „Kam to všechno směřuje?“ zeptala se nakonec.

„K velmi zajímavému rozuzlení. Držme se ale zatím mých snů. Lidstvo se rychle vyvíjelo. Začalo obdělávat půdu, stavět města, zaznamenávat vlastní dějiny. A bůh pocítil cosi jako naději.“

„V co doufal?“

„Že by nakonec mohl poznat sám sebe.“

„Odpověděl si bůh na své otázky tím, že pozoroval lidstvo?“

„Ne. V určitém okamžiku se totiž vývoj zastavil. Ne biologický, ale psychický vývoj. Skoro stejně rychle, jako člověk společenství vytvářel, tak je i ničil. Plenil města, zasoloval půdu, vraždil vlastní bratry, znásilňoval sestry, zabíjel děti. Člověk měl nekonečně možností, jenže se ocitl v pasti sebeničení a nedokázal se povznést nad vlastní brutalitu.“

„A bůh s tím neměl nic společného?“

„Ne. Bůh nemůže ovlivňovat to, co se děje uvnitř bubliny. Alespoň ne jako bůh. Může to jen sledovat a pokoušet se porozumět. Jak šla staletí, upnul se na člověka tak, jako se kdysi upínal sám na sebe. Proč se jen lidé nedokáží vymanit z bludného kruhu násilí a hlouposti? Bůh se celou svou existencí soustředil na bublinu, snažil se najít slabé místo, kterým by dokázal proniknout do matrice hmoty a energie, která ho vytěsňovala.“

„A?“

„Podařilo se mu to. Najednou zjistil, že se na bublinu dívá zevnitř. Očima lidské bytosti. Vnímal lidskou kůži, cítil vůni země, díval se do tváře matky. Do tváře své matky.“

Ráchel se ani nepohnula. „Teď mluvíš o Ježíšovi, že ano? Naznačuješ, že bůh vstoupil do Ježíše Nazaretského.“ Přikývl jsem.

„Říkáš přesně to, co je základem křesťanské víry. Jenže… Ve tvém podání to vypadá spíš jako náhoda.“

„Svým způsobem to také náhoda byla. Bůh se plně soustředil na náš svět a Ježíš představoval otevřené dveře. Proč právě tohle jediné dítě? Kdo ví?“

„Vstoupil do Ježíše celý bůh?“

„Ne. Představ si hořící svíčku. Vezmeš druhou svíčku, zapálíš ji od ní a dáš ji stranou. Nová svíčka hoří, původní plamen ale svítí dál. Takhle to funguje. Do Ježíše přešla část boha. Zbytek zůstal mimo náš vesmír. Mimo bublinu.“

„Měl tedy Ježíš schopnosti boha?“

„Ne. Uvnitř bubliny i bůh podléhá zákonům našeho vesmíru.“

„A zázraky? Chůze po vodě? Znovuzrození?“

„Ježíš byl léčitel, ne kouzelník. Tyhle příběhy se hodily těm, kdo kolem nich vytvářeli víru.“ Ráchel se třásly ruce jako nemocnému. „Nevím, co na to říct.“

„Tak se zamysli. O Ježíšově raném životě toho víme jen velmi málo. Známe legendu o jeho zrození. Některé příběhy z jeho dětství jsou nejspíš podobenstvími. Pak se ale ve třiceti letech z ničeho nic stal důležitou osobností. Často jsem se divil, proč si lidé o jeho mládí nekladou víc otázek. Byl hodné dítě? Měl rád ženy? Vychovával děti? Hřešil jako všichni ostatní? Proč tahle mezera v jeho životopise?“

„Předpokládám, že odpověď znáš.“

„Myslím, že ano. Bůh se dostal do našeho světa, aby zjistil, proč se lidstvo nemůže už dál vyvíjet. Aby to dokázal, žil jako člověk. A když dosáhl dospělosti, už odpověď znal. Bolest a nicotnost života člověka je vyvážena nepopsatelnými potěšeními, které mohou lidé vnímat. Krása, smích, láska… Dokonce i drobné radosti, chuť ovoce, pohled na mladou dívku. Ježíšovým prostřednictvím se bůh s tím vším seznámil. Jenže si současně uvědomoval prokletí člověka jako druhu.“

„Proč?“

„Lidé se utíkají k násilí, protože v sobě mají primitivní instinkty ostatních zvířat. Aby se mohlo lidstvo dál rozvíjet, muselo by se jich dokázat zbavit. Evoluce sama to neudělá. Nemá totiž za úkol vychovat morální jedince. Je to jen slepý nástroj, mechanismus přežití v konkurenčním prostředí, zaměřený jen a jen na úspěch.“

Ráchel vypadala zamyšleně. „Asi už vím, kam míříš.“

„Tak mi to pověz.“

„Ježíšovým prostřednictvím se bůh pokusil lidstvo zbavit primitivních instinktů a udělat z něj něco víc než jen vyvinutější zvířata.“

„Přesně tak. Co Ježíš kázal a dělal? Zapomeň na to, čím jeho život opentlili apoštolově. Soustřeď se jen na jeho slova a činy.“

„Mm, bližního svého jako sám sebe. Udeří-li tě někdo přes pravou tvář, nastav mu i levou. Popíral základní lidské instinkty.“

„Vzdej se všeho, co máš, a následuj mne,“ citoval jsem. „Ježíš žil příkladně a lidé se jeho příkladem inspirovali a následovali ho.“

„Jenže ho kvůli tomu nakonec zabili.“

„Tomu se nedalo vyhnout.“

Ráchel se kousala do spodního rtu a dívala se okénkem do modře venku. „A ukřižování? K čemu došlo na kříži?“

„Zemřel. Plamen, který se v něm ukrýval, se vrátil ke svému zdroji. Svět hmoty a energie nechal za sebou.“

„Takže žádné vzkříšení se nekonalo?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Ráchel si nešťastně povzdechla a pak se na mne podívala, jako by se bála, co uslyší teď. „Co udělal bůh pak?“

„Vzdal to. Jako člověk se pokusil, o co jen šlo, a přestože ovlivnil mnohé, jeho poselství bylo nakonec překrouceno a zneužito. Dva tisíce let se zdálo, že jediným cílem lidstva je nacházet stále účinnější metody zničení vlastního druhu. Dokud…“

„Co?“

„Došlo k tomu před několika měsíci.“

„Teď máš na mysli projekt Stvořitel?“

Přikývl jsem. „V projektu bylo ukryto spasení lidstva i boha. Jestli se podaří lidské vědomí osvobodit od těla, pak by se mohlo konečně zbavit zvířecích instinktů, které ho tak dlouho ovládaly.“

„A co tedy bůh udělal?“

„Znovu se na náš svět soustředil. Jenže jen v omezené míře, na skupinu nás šesti. Na Godina, Fieldinga, Naru, Skowa, Kleinovou… A na mne“

„Davide… Snažíš se mi naznačit to, co myslím?“

„Ano. Bůh se chtěl vrátit do bubliny.“

„Proč?“

„Protože mu bylo jasné, že člověk, který dosáhne další fáze evoluce, my tomu říkáme stav zrození Stvořitele, může lidstvo nejenom spasit, ale také s konečnou platností zničit.“

„Peter Godin?“

„Ano.“

Ráchel sklonila pohled do klína. „Říkáš, že si tě bůh vybral, abys Peterovi Godinovi zabránil vložit se do počítače Stvořitele?“

„Ano.“

Přikývla, jako by si v duchu odsouhlasila diagnózu, a pak se na mne podívala. Podobně jsem i já nesčetněkrát přikyvoval. „Davide, ještě v Tennessee jsi mi říkal, že se cítíš být bohem vyvolený. Zdá se ti, že se do tebe bůh vtělil?“

„Ano.“

„Tak jako do Ježíše?“

„Část toho původního plamene je teď ve mně. Proto jsem měl všechny ty sny o Jeruzalému a proto mi připomínaly spíš vzpomínky. Ony to totiž vzpomínky opravdu byly.“

„Ach, Davide… Ach, ne.“ Zaklonila hlavu a snažila se zadržet slzy.

„Nemusíš mi věřit,“ řekl jsem. „Brzy se o tom na vlastní oči přesvědčíš.“

„O čem se přesvědčím? K čemu se chystáš?“

„Zastavit Godina.“

Prudce se ke mně otočila a v očích měla odhodlání. „Davide, řeknu ti, co si myslím. Musím, protože už každou chvíli přistaneme, a tys požádal generála Kinského, aby nás dostal do velmi nebezpečné situace. Do takové, ke které celou dobu neodvratně směřuješ.“

„Ráchel –“

„Můžu ti, prosím, říct, co si myslím?“

„Ano, nejdřív mě ale nech domluvit. Říkal jsem, že abys pochopila začátek, musíš porozumět konci.“

Zavřela oči a mně bylo jasné, že její trpělivost je u konce. Odevzdaně jsem si povzdechl. „Tak pokračuj.“

Přísně se na mne podívala. „Ten paralyzovaný muž v tmavé místnosti není žádný bůh. Jsi to ty. Nikdy ses nevzpamatoval z toho, co se stalo Karen a Zoe.“

Nevěřil jsem svým uším. Velkým obloukem se vrátila ke své původní diagnóze. „A to všechno, co jsem ti dnes řekl?“

„Když to hodně zjednoduším, cos mi vlastně řekl? Že plníš úkol od boha. Úkol, jehož cílem je zachránit lidstvo. Souhlasíš?“

„Nejspíš ano.“

„Copak to nechápeš? Tím, že věříš téhle fantastické povídačce, se tvůj mozek snaží vyhýbat bolesti nad ztrátou rodiny.“

„Jak?“

„V rámci téhle představy smrt Karen a Zoe dávají smysl. Právě jejich smrt tě přiměla napsat tvou knihu. A díky knize ses dostal k projektu Stvořitel. Když věříš, že tě do projektu vyslal bůh, abys zastavil hrozící Armageddon, pak smrt tvých blízkých dává smysl a není jen zbytečnou tragédií.“

Pevně jsem sevřel područky, abych zahnal rozčarování.

„Davide, vždyť máš diplom z teoretické fyziky na MIT. Tvůj mozek dokáže takovéhle fantazie vymýšlet, i když se navenek zabýváš něčím úplně jiným.“

„Karen a Zoe zemřely už před pěti roky,“ oponoval jsem. „Počkej. Zapomeň na to. Vzpomínáš, co říkal o víře můj otec?“

„Co?“

„Lidstvo je vesmír, který si sám sebe uvědomuje.“

„Vzpomínám.“

„Měl víc pravdy, než si myslel. A něco ve způsobu, jakým mě vychovával, pomohlo bohu, aby do mne vstoupil.“

„Vždyť ty jsi ale nikdy v boha nevěřil!“

„Ne tím obvyklým způsobem. Tomuhle ale věřím. Vím to. A jestli jsi ochotná mě ještě minutku poslouchat, tak pochopíš, proč se musím dostat do White Sands.“

„Minutu?“ zeptala se jedovatě. „To je víc, než jsem schopná.“

„Když Nielse Bohra propašovali z nacisty obsazeného území, dostal se do Los Alamos. Našel tam skupinu velmi rozčílených fyziků. Patřil k nim i můj otec. Tihle naivní mladí akademici si najednou uvědomili, že pracují na technologii, která je schopná nejen ukončit válku, ale také zničit svět. Bohr je uklidnil, když jim vysvětlil základní princip komplementarity. Každý velký problém v sobě současně nosí zárodek vlastního řešení. Bomba, která může zničit svět, má zároveň schopnost zabránit velkým konfliktům. A tak se i stalo.“ Poklepal jsem klouby na područku. „Stvořitel je totéž. Může náš svět zničit, nebo ho zachránit.“

Ráchel se opřela a promnula si oči. „Nezdá se ti, že trochu přeháníš?“

„Ne.“

„Už na to nechci dál myslet, Davide.“

Než abych se s ní dál přel, raději jsem se předkl0nn a začal jí masírovat krk. Její napětí sice povolovalo jen pomale nakonec se ale přece jen zabořila do sedadla a začala pravidelně dýchat. Když se objevil generál Kinski s poděšeným výrazem na (van, uz jsem i já pomalu dřímal.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Právě bylo zaplaveno hustě obydlené údolí jedné řeky v Německu. Spláchlo to polovinu města. Sama od sebe se otevřela přehrada.“

„Co to má s námi společného?“ ozvala se Ráchel ospale.

„Přehradu řídily počítače. Obsluha se sice pokosila automatizovaný systém obejít, jenže počítač poškodil ovládání stavidel. Utonuly desítky lidí.“

„Stvořitel?“ zeptal jsem se.

„Myslíme si to.“

„Zřejmě to je jen začátek.“

Kinski přikývl. „Bojím se, že máte pravdu.“

„Proč Německo?“ nechápala Ráchel. „Co má Něřícko se Stvořitelem společného?“

„Řekl bych, že se to už brzy dozvíme,“ odtušil náčelník Mossa-du. „Každopádně se zdá, že jsme s tím strojem ve válce. Mohl byste se, doktore Tennante, vrátit dopředu? Prosím Mamě na vas ještě nějaké další dotazy.“

Vstal jsem a Izraelce následoval.

kapitola 39

WHITE SANDS, VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ

Ravi Nara usrkl z kouřícího šálku čaje a podíval se na muže kolem stolu velitelského stanoviště. Všichni tiše zírali na monitor vpravo od hlavní obrazovky. Text prvního vzkazu počítače prezidentovi tam modře svítil a jeho slova vzbuzovala hrůzu stejně jako ve chvíli, kdy se poprvé objevila:

Pane prezidente, dnes ráno jste se probudil do nového světa. Stvořitel od základů změnil náhled na vládnutí. Koncepce národního státu již brzy zanikne. Těchto změn byste se však neměl obávat. Pokuste se přesvědčit i občany světa, že nemají důvod k obavám. Představitelé ostatních velmocí obdrželi podobnou zprávu a s největší pravděpodobností budou čekat, že se postavíte do jejich čela. V následujících dnech spolu budeme, pane prezidente, často rozmlouvat, v této chvíli je ale nejdůležitější pochopit určitá základní pravidla. Za prvé se nesmíte pokusit o žádnou násilnou akci proti mne. Mám moc způsobit velké materiální ztráty i ztráty na lidských životech nejenom na území Spojených států, ale i po celém světě. Tato moc není vázaná na mé vlastní obvody. Jakmile jsem se připojil k Internetu, exportoval jsem do několika stovek důležitých síťových počítačů určité programy, které v současné době internet ovládají. Pokud bych se na sebe kratší dobu od sítě odpojil, okamžitě by převzaly plnou kontrolu. Jestliže se pokusíte mne zničit nebo odpojit od dodávky elektrického proudu, přestane Amerika v té formě, jak ji znáte, existovat. Abyste se o mých možnostech přesvědčil, sledujte pozorně Japonsko.

Na mou fyzickou přítomnost již ve skutečnosti byl jeden útok podniknut. Jeho původ jsem vystopoval na území Německa. Protože jsem si ověřil, že k tomuto útoku nedala příkaz vláda, reagoval jsem jen omezenou odvetou. Vedoucí představitelé všech mocností by měli okamžitě přijmout veškerá opatření, která podobným útokům zabrání. Má příští reakce nebude tak milosrdná.

Pokud jde o praktické otázky, vy, viceprezident a náčelníci štábů se shromáždíte v jedné místnosti pod dozorem kamer a mikrofonů. Jaderný kufřík zůstane u vás. Zároveň zajistíte, aby všichni, kdo jsou v prezidentské posloupnosti až do šesté úrovně, byli shromážděni v další místnosti se stejným dohledem. Znám kódy jaderného poplachu, které jsou v držení těchto osob, takže vyhovět mému požadavku by nemělo představovat žádný problém. Veškeré signály z dohledových kamer a mikrofonů zasílejte Stvořiteli v reálném čase. Tato opatření jsou nezbytná pouze pro následující sedmdesát dvě hodiny. Pokud mým požadavkům do devadesáti minut nevyhovíte, budu se muset uchýlit ke katastrofálním sankcím. Proto se nezdržujte.

Brzy se s vámi znovu spojím.

Tento vzkaz způsobil na velitelském stanovišti paniku. Počítač na doplňující otázky neodpovídal a zmatek se ještě zhoršil, když se na CNN objevily první informace o „nehodě“ na německé přehradě. O chvíli později se Skow vzdálil, aby se mohl poradit se svými kolegy ve Fort Meade.

„Německá policie zatkla dva středoškoláky. Zdá se, že ti kluci zaslechli zprávy o Stvořiteli a mysleli si, že je to jejich šance na záchranu světa. Vysledovali Stvořitelovu IP adresu, dostali se přes Levinův firewall a na počítač zaútočili.“

„Kde bydleli?“ zeptal se generál Bauer.

„Ve městě, které následně postihla záplava. Jejich školu a dům rodičů jednoho z nich voda odnesla.“

Bauer přikývl. „To nám dává poměrně jasnou představu o přesnosti, s jakou se tahle mašina dokáže mstít.“

Po další zprávě, tentokrát ze zpravodajství NBC, se na velitelském stanovišti rozhostilo šokované ticho:

„Japonský jen dnes po uzavření tokijské burzy spadl o patnáct procent. Po ranním otevření burzy se očekává další vlna výprodejů. Propad byl způsoben nečekaně velkými objemy počítači řízených obchodních transakcí. Ty udržovaly pád jenu těsně nad hranicí, která by znamenala automatické zastavení obchodování. Tato neobvyklá situace vyvolala dohady, že počítačový systém obchodování napadla skupina hackerů, zatím se však nepodařilo nic takového prokázat. V těchto okamžicích je japonská měna stabilizovaná, panují však obavy, že se institucionální obchodníci k nastoupenému trendu připojí a dojde k dalším masivním výprodejům.“

„Patnáct procent,“ zopakoval pobledlý Skow. „Dovedete si představit, co by se stalo, kdyby ze dne na den dolar klesl o patnáct procent?“

Zatímco se muži na velitelském stanovišti pokoušeli přijít na to, jaké jsou záměry Stvořitele, analytici z výukového střediska vojenského zpravodajství ve Fort Huachuca sestavili rozsáhlý seznam amerických cílů, které by mohl Stvořitel ohrozit. Zahrnoval elektrickou rozvodnou síť, jaderné a vodní elektrárny, podniky chemického a důlního průmyslu, systém kontroly leteckého provozu, banky, burzy, nemocnice, válečné lodstvo, ropovody a plynovody a železnici. Raviho nejhorší noční můrou však zůstávala představa stovek jaderných výbuchů po celém kontinentu. Generál Bauer nicméně prohlásil, že americký jaderný arzenál je bezpečný. Po celých čtyřicet let studené války ho zajišťovali proti všem představitelným hrozbám, včetně výpadků nebo naopak napadení počítačového řídícího systému. K vystřelení jaderné rakety byl nutný autorizační kód prezidenta a otočení klíči dvou dalších lidí. Stvořitel sice mohl způsobit ohromné ztráty na životech, jadernou válku ale rozpoutat nemohl.

Prezident si nebyl natolik jistý tím, že se Stvořitele podaří odstavit, aby si dovolil riskovat katastrofu. Pět minut před vypršením ultimáta se proto odebral do místnosti pod dozor kamer a mikrofonů. Předtím několikrát hovořil s Ewanem McCaskellem. Během těchto rozhovorů stanovil základní strategii: zatím se podřídit příkazům počítače. Zároveň přikázal, aby v případě, že se objeví možnost, jak počítač bez nebezpečí masivních ztrát na životech zastavit, se o to alespoň pokusili.

Odpovědnost v tomto případě byla nejasná. Jakmile se prezident nechá v podstatě zajmout, stane se podle platných zákonů neschopným vykonávat svou funkci. Protože zároveň mělo dojít i k zadržení osob, které v posloupnosti velení následovaly, vznikla neobvyklá situace. Nikomu se nechtělo nechat během takovéto krize rozhodovat třeba ministra zemědělství, který by se podle litery zákona stal šéfem administrativy. Kongresmani byli rozptýlení po celém hlavním městě a nebylo je možné soustředit na jednom místě, aniž by se o tom Stvořitel nedozvěděl. Aby se zabránilo ochromení velitelské moci, ustavil prezident speciální krizový štáb.

Ten sestával z Ewana McCaskella, generála Bauera a tolika členů senátního výboru pro tajné služby, kolik jich jen bude možné v naprostém utajení sehnat. O všech zásadních krocích se bude rozhodovat hlasováním. Senátoři se soustředí na ředitelství NSA ve Fort Meade, odkud bude prostřednictvím videosignálu, chráněného těmi nejvýkonnějšími prostředky, jaké měla agentura k dispozici, možné bezpečně komunikovat s velitelským stanovištěm ve White Sands. Na širokoúhlé obrazovce ve White Sands se brzy objevil záběr na senátory sedící u stolu v místnosti bez oken, připomínající protiletecký kryt.

Senátor Barrett Jackson, předseda senátního výboru, se zadíval z obrazovky a komusi v místnosti řekl: „Vidím je. Vidí oni nás?“

„Vidíme vás, senátore. Já jsem John Skow z NSA.“

Senátor Jackson byl mohutný muž s velkým podbradkem a hluboko zapadlýma očima. Pocházel z Tennessee a mluvil líně a ospale, čímž však jen zastíral svou nespornou inteligenci.

„Generála Bauera znám,“ prohlásil. „Tak… Dobrá. Mám na vás, vy experti, jednu otázku. Proč s námi ten počítač přestal komunikovat? Proč nám neoznámil další požadavky nebo cokoliv jiného?“

„Soustředuje síly,“ odpověděl generál Bauer. „Jde o logický postup. Godinovi technici do jeho paměti nejspíš dál vkládají data.“

Skow přikývl. „Souhlasím. NSA i CERN potvrzují, že Stvořitel dál prochází počítačové systémy po celém světě. Na této cestě dokáže absorbovat veškeré informace, ke kterým se dostane.“

„Rozumím,“ přitakal senátor Jackson. „Generále, popište mi nejhorší možný scénář dalšího vývoje. Co nám ta mašina může způsobit?“

„Promiňte, generále,“ ozval se Skow. „Než se do toho dáte, rád bych alespoň připomněl ruský systém Ruky mrtvého muže.“

„Co to, sakra, je?“ ptal se Jackson. Jiuka mrtvého muže? Něco mi to říká.“

„Máte vynikající paměť, senátore,“ pokračoval Skow. „Během studené války se sovětští plánovači dozvěděli, že naše strategie zahrnuje zničení jejich velitelských a kontrolních stanovišť hned prvními raketami. Říká se, že právě proto Sověti vyvinuli protiopatření, které nazvali Rukou mrtvého muže. Jde o počítačový systém, který by okamžitě odpálil jejich rakety, jakmile by obdržel varování z pobřežního radarového systému. I kdyby se podařilo sovětské vůdce eliminovat, tento počítač by sám zmáčkl červené tlačítko. Řeči o systému pocházejí přímo z Ruska, jenže se nikdy nepodařilo prokázat, jestli se zakládají na pravdě nebo ne. Pozdější generace ruských vedoucích představitelů jeho existenci popíraly a některé události jejich slova potvrdily.“

„Mluvíte o tom incidentu s Norskem?“ zeptala se žena sedící na konci senátorského stolu.

Skow opět přikývl. „Přesně tak, paní senátorko. Pro ty, kdo nevědí, o čem je řeč: V roce 1995 norská zkušební raketa, postavená na prvním stupni americké balistické střely, spustila v Rusku jaderný poplach, počínaje strategickým raketovým vojskem a prezidentem Jelcinem konče. Nicméně k odpálení odvetných raket nedošlo.“

„Existuje tedy ten systém Ruky mrtvého muže, nebo ne?“ zeptal se senátor Jackson.

„Ne, pane,“ vložil se do rozhovoru generál Bauer. „Během norské krize ruský systém velení a kontroly fungoval přesně tak, jak byl navržen.“

„Co tedy Stvořitel myslí tím, že může zničit celé Spojené státy?“

Generál nedokázal skrýt své rozčarování. „Senátore, Stvořitel může způsobit v naší ekonomice chaos během několika málo minut. Kdyby napadl peněžní trh, v pondělí ráno vznikne na Wall Streetu panika, jakou tam od devětadvacátého roku nezažili. Představte si, že by zaútočil na systém přepravy zboží. Do tří dnů by z obchodů zmizely všechny potraviny. Během dvaasedmdesáti hodin bychom tu měli občanské nepokoje a do týdne vzpouru.“

Senátor Jackson se ztěžka opřel v křesle. „Ježíši!“

Ke generálovi přišel jeden z vojáků a něco mu pošeptal. Bauer se podíval na obrazovku. „Právě jsem dostal zprávu, že David Tennant a Ráchel Weissová každou chvíli dorazí k hlavní bráně. Jsou ve vrtulníku a chystají se přistát uprostřed toho cirkusu, co nadělali novináři.“

Skow tlumeně zaklel.

„Tennant?“ zeptal se z obrazovky jeden ze senátorů. „Není to ten pitomec, co se pokoušel zabít prezidenta?“

„Je to ten doktor, který zveřejnil informace o Stvořiteli,“ upřesnil senátor Jackson. „Kdysi mě volil. Chci, abyste ho přivedli na velitelské stanoviště.“

„Souhlasím,“ připojil se Ewan McCaskell. „Doktor Tennant by pro nás mohl mít důležité informace.“

Skow vstal a obrátil se tváří k obrazovce. „Senátoři, s doktorem Tennantem jsem dva roky spolupracoval. Má vážné psychické problémy, včetně paranoidních halucinací. Pokud víme, zabil už dva lidi a usiloval o život prezidenta.“

„Pro to poslední obvinění jsem ještě neviděl žádný jasný důkaz,“ prohlásil McCaskell. „A v podání doktora Tennanta, které zveřejnil ve svém e-mailu, to zní poněkud jinak.“

„Stejně je nebezpečný,“ trval na svém Skow.

„Ne, když kolem něho bude oddíl mužů ze zvláštních jednotek,“ uznal generál Bauer. „Pošlu pro něho eskortu.“

„Jeden z mých agentů Tajné služby půjde s nimi,“ rozhodl McCaskell. „Jen abych měl jistotu, že se sem dostane v pořádku.“

kapitola 40

WHITE SANDS

Když se naše helikoptéra rychle blížila ke shluku lidí a aut u hlavní brány základny White Sands, musel jsem se pevně chytit sedadla. Před bránou stály dva vojenské transportéry s kulomety ráže .50 a jejich obsluha byla připravená začít střílet. Ráchel ukázala dolů na hemžící se dav. Zdálo se, že jde především o novináře, mezi nimi však byla i skupinka demonstrantů s transparenty a kříži. Připomínali mi dav na Via Dolorosa.

Díval jsem se ven otevřenými dveřmi vrtulníku. Osmdesát kilometrů odtud, uprostřed pouště, se můj otec stal svědkem výbuchu první atomové bomby. Sledoval ho z krytu, kde byly umístěny vysokorychlostní kamery, aby zaznamenaly každou milisekundu zrození nového slunce. Řada těch, kteří výbuch na vlastní oči viděli, se pokoušela svůj zážitek popsat, nikdo z nich však tuto chvíli nezvěčnil lépe než Robert Oppenheimer. Právě jeho slova jsem si pověsil na zeď v posluchárně lékařské etiky na univerzitě:

Když se nad Novým Mexikem rozzářilo slunce první atomové bomby, mysleli jsme na Alfréda Nobela a jeho marnou naději, že vynález dynamitu povede k ukončení válek. Také jsme vzpomínali na legendu o Prométheovi, na hluboký pocit viny z nových možností člověka, ve kterém se odráží jeho chápání zla a skutečnost, že si ho již dlouho uvědomuje. Věděli jsme, že se svět změnil, ještě důrazněji jsme ale cítili, že změna tvoří podstatnou část lidského života a doprovází nás na každém kroku.

Jen co se vrtulník přiblížil k davu pod námi, uvědomil jsem si, že Oppenheimer pochopil něco, co Godinovi uniklo. Godin vstoupil do Stvořitele, aby za sebou nechal něco, co si ještě nikdo nedovolil docela opustit: svou lidskost. A právě to by mohlo přispět k jeho pádu.

Jakmile jsme přistáli za řadou televizních přenosových vozů, celý dav se rozeběhl k helikoptéře. Vyskočili jsme ven a pokusili se dostat k bráně, jenže někdo z davu mne poznal, vykřikl mé jméno a spustil tak davovou psychózu. Během několika vteřin se kolem nás soustředily kamery, světla i pokřikující reportéři. Zůstal jsem klidně a tiše stát, dokud nezmlkli.

„Jsem David Tennant. To já jsem poslal vzkaz a odhalil existenci Stvořitele.“

„Proč jste sem přijel?“ vykřikl jeden z reportérů. „Nesnažili se vás snad lidé, kteří jsou za tímhle plotem, zabít?“

„Myslím, že tento problém jsme již překonali. Pokud se ale mýlím, všichni uvidíte, že jsem do prostoru této základny vstoupil. Kdybych nevyšel ven, nepřestávejte klást otázky, dokud neodhalíte pravdu.“

„Jaká je pravda?“ vykřikla nějaká žena. „Drží ten počítač svět v šachu?“

„Přijel jsem, abych se to pokusil změnit.“

„Jak?“ ozvalo se několik hlasů naráz.

Muž s francouzským přízvukem překřičel všechny ostatní: „Způsobil počítač Stvořitel záplavu v Německu?“

„Mohu vám říct jen jedno. Prokážete světu velkou službu, když tu zůstanete. Ať se děje cokoliv, neodjíždějte. Děkuji.“

Pokusil jsem se kruhem kolem nás projít, novináři mě ale nechtěli pustit. Začali překřikovat jeden druhého a mačkali se na nás až do chvíle, kdy se nad námi ozval zvuk vrtulníku. Olivově hnědý vojenský stroj s kulomety namontovanými v otevřených dveřích přistával skoro přímo nad námi. Když se spustil ještě níž, reportéři se rozprchli jako hejno vrabců.

Z vrtulníku seskočil mladý muž v obleku a v předklonu k nám doběhl. Před vichrem od rotoru si musel krýt tvář. Pod jeho vlajícím sakem jsem zahlédl automatickou pistoli.

„Jste doktor Tennant?“

„Ano.“

„Zvláštní agent Tajné služby Lewis. Ewan McCaskell chce, abyste se k němu připojil na velitelském stanovišti na základně.“

Doběhli jsme k armádnímu vrtulníku a zatímco jsme se s Rachel poutali na sedadlech, agent Lewis přelezl k pilotovi a dal mu znamení zvednutým palcem.

Nos stroje se naklonil dopředu, vrtulník přeletěl vysoký plot a mířil západně. Když pod námi ubíhaly bílé písečné duny, napadlo mne, že nejnovější forma života na planetě se zrodila v místě bez vody, které snad ráji nepodobnější ani být nemohlo.

Pilot přistál mezi několika velkými letištními hangáry. My jsme zamířili do toho, který byl označený nápisem ADMINISTRATIVA a hlídaný ozbrojenými vojáky. Uvnitř jsme našli mobilní velitelské stanoviště, které vypadalo, jako by ho vyrobili v NASA. Kolem stolu uprostřed obrazovek seděli John Skow, Ravi Nara, Ewan McCaskell a dvouhvězdičkový generál, kterého jsem neznal. Na jedné z několika velkých obrazovek byla vidět skupina mužů a žen, usazená kolem jiného stolu. Ve čtyřech z nich jsem poznal senátory, mezi nimi i Barretta Jacksona, staršího senátora za Tennessee.

Na nemocničním lůžku u stolu ležel v bezvědomí Peter Godin. Vedle lůžka a spousty přístrojů se zdržovaly dvě zdravotní sestry, muž v bílém plášti, nejspíš lékař, a blonďatý osobní strážce, celý v černém. Právě jsem se chtěl otočit, když jsem si všiml, že strážce má obvázaný krk. Vydechnutí za mnou mi napovědělo, že Ráchel poznala Geli Bauerovou ve stejné chvíli. Geli se podívala nejdřív na mě, pak za mě a očima probodávala Ráchel. Rty se jí zkroutily do vražedného úsměvu. Na Union Station v žádném případě nezapomněla.

Ewan McCaskell nám pokynul směrem ke křeslům u stolu, a než jsme se posadili, v rychlosti nám ostatní přítomné představil. Překvapilo mě, že se světlovlasý generál jmenuje Bauer, pak jsem si ale připomněl Gelíno rodinné zázemí. Lidé na obrazovce byli pouze členy senátního výboru pro tajné služby, teď však bylo na první pohled jasné, že veškerá rozhodnutí ohledně dalšího osudu Stvořitele a tím pádem i světa budou pocházet od nich.

„Doktore Tennante,“ oslovil mne z obrazovky senátor Jackson, „jsme rádi, že jste tady. Ve vašem e-mailu z Izraele jste vznesl závažná obvinění vůči panu Skowovi a NSA. Ujišťuji vás, že se jimi později budeme důkladně zabývat. V této chvíli se ale musíme soustředit na ohrožení ze strany Stvořitele.“

„Proto jsem přijel, senátore.“

„Slyšeli jsme, co jste řekl reportérům u brány,“ ozval se McCaskell. „Znáte snad způsob jak tento počítač zastavit, aniž by se na naši zemi snesla jeho pomsta?“

„Ne.“

McCaskell se ani nesnažil skrýt své rozčarování. „Dobrá, co tedy přesně hodláte dělat, doktore?“

„Přijel jsem, abych si s počítačem promluvil.“

Personální ředitel se podíval na generála Bauera a pak i na Skowa. Vždyť jsem vám to říkal, dalo se vyčíst Skowovi z tváře.

„Co byste chtěl Stvořiteli říct, doktore?“ zajímal se senátor Jackson.

„Rád bych mu položil pár otázek.“

„Například?“

„Raději bych si je prozatím nechal pro sebe.“

Má odpověď se nikomu z nich nelíbila. Skow si mne prohlížel s předstíranou účastí. „Doufám, Davide, že nepracujete s předpokladem, že Stvořitel stále ještě představuje myšlení Petera Godi-na. Protože –“

„Abych pravdu řekl, pracuji. Godinův neuromodel se sice mezitím dokázal slušně rozvinout, jenže si myslím, že ještě několik dalších hodin v podstatě zůstane mužem, kterého jsem znal.“

„A pak?“ zeptal se McCaskell.

„To nikdo neví. Godin věří, že se z jeho modelu stane jakýsi král filozofů, nadlidská entita s nekonečnou boží moudrostí. Myslím, že se plete. Andrew Fielding se mnou souhlasil. Pokud se mi během několika dalších hodin nepodaří přimět Godinův neuromodel, aby se sám vypnul, aby vlastně svým způsobem spáchal sebevraždu, pak už se nadvlády tohoto stroje nikdy nedokážeme zbavit.“

V místnosti bylo ticho.

„Můžete nám vysvětlit, doktore, co vás k této myšlence přivedlo?“ zajímal se McCaskell.

„Od začátku průmyslového věku se lidé obávali, že by jednoho dne mohly stroje převzít kontrolu nad světem. Ironií je, že to nedokázaly stroje jako takové, ale pouze jeden jediný. Stroj navržený a postavený k našemu obrazu. Vytvořili jsme, pane McCas-kelle, nadčlověka přesně podle Friedricha Nietzscheho.“

Ewan McCaskell se rozhlédl po místnosti a odkašlal si. „Napadl vás tedy, doktore Tennante, argument, proč by se měl ten stroj sám od sebe vypnout, který nenapadl nikoho z nás?“

„Nevím. Co napadlo vás?“

„Někdo navrhoval, abychom využili policejního vyjednávače,“ ozval se senátor Jackson. „Jenže nevíme, jestli některý z nich vůbec má kvalifikaci na… tuhle věc.“

„Já ji mám.“

„Jak jste na to přišel, doktore? Co se mu chystáte říct?“

Cítil jsem, jak se za mnou Ráchel přikrčila. Nejspíš se bála, abych jim nezačal vykládat, že mne úkolem zastavit Petera Godina pověřil sám bůh.

Než jsem stačil odpovědět, promluvil generál Bauer. „V jedné věci má doktor Tennant pravdu. Čím déle vyčkáváme, tím se ten stroj stává silnějším. Pokud máme něco udělat, musíme to udělat hned.“

„Máte na mysli něco konkrétního, generále?“ zajímal se senátor Jackson. „Zatím jste nám totiž předestřel jen hrůzyplný scénář toho, čeho je Stvořitel schopen. Co s tím ale můžeme dělat?“

Generál Bauer vstal a přešel k obrazovce.

„Pánové, síla Stvořitele spočívá výhradně v tom, že je schopen kontrolovat počítače po celém světě. Jestliže se nám podaří tyto počítače neutralizovat, nebo alespoň ty v Americe, měli bychom odvrátit i nebezpečí.“

„Chcete říct, že bychom prostě měli vypnout všechny počítače v zemi?“ ověřoval si Jackson.

„To je sice výborný nápad, senátore, jenže to nejde. Stvořitel by náš plán prokoukl o hodně dřív, než bychom ho dokázali uskutečnit. A tenhle počítač je schopný nám to oplatit rychlostí světla.“

„Co tedy navrhujete?“

Zatímco jsem na obrazovce pozoroval senátory, vybavilo se mi, co Fielding jednou řekl o možných kvantových schopnostech Stvořitele.

„Promiňte, generále,“ přerušil jsem ho. „Naše komunikace probíhá přes dálkové nebo satelitní spojení, že? Stvořitel nejspíš poslouchá všechno, o čem tu mluvíme.“

John Skow vstal a shovívavě se na mne podíval. „Pro veškerou komunikaci používáme stoosmadvacetibitové kódování a zajištěné optické kabely. I těm nejvýkonnějším superpočítačům trvá rozluštění takového kódu nejméně devadesát šest hodin. A to mluvím jen o jednom přenosu. I kdyby měl Stvořitel projektované schopnosti, měli bychom stále ještě mít dostatečně dlouho k dispozici bezpečnou linku.“

„V případě Stvořitele nemůžete nic považovat zajisté,“ oponoval jsem. „Andrew Fielding věřil, že lidský mozek disponuje kvantovými schopnostmi. Jestli měl pravdu a Stvořitel je zdědil, dokáže i stoosmadvacetibitový kód rozluštit v podstatě okamžitě.“

Ravi Nara zvedl ruku. „Pravděpodobnost něčeho takového je, generále, nulová. Fielding sice byl génius, jeho názory na kvantové schopnosti mozku byly ale scestné. Sci-fi.“

„To rád slyším,“ prohlásil generál Bauer. „Ignorováním Andrewa Fieldinga hodně riskujete,“ varoval jsem je.

„Raději bych tyto otázky přenechal expertům, doktore Tennante,“ vložil se do sporu senátor Jackson. „Jaký máte plán, generále?“

„Navrhuji, senátore, abychom na vlastní zemi co nejdříve zaútočili jaderným elektromagnetickým impulzem.“

Najednou mluvilo nejméně dvanáct hlasů, jeden přes druhý. Generál Bauer pokývl technikovi, který na obrazovky pustil animovaný obraz bombardéru B-52. Z útrob ohromného stroje vypadla bachratá střela, chvíli jako by visela ve vzduchu, pak se zapálil její nosný stupeň a vyrazila k nebi. Vysoko nad planetou následoval nesmírně silný jaderný výbuch a od jeho epicentra se začaly nad celé území Spojených států šířit vlny.

„Pro ty, kdo nevědí, o čem je řeč,“ vysvětloval generál Bauer, „elektromagnetický úder je v podstatě velmi jednoduchý. Dostatečně silná jaderná nálož, která exploduje ve správné výšce, vytvoří elektromagnetický impulz. Masivní výron elektromagnetického záření může zničit nebo alespoň vypnout všechny moderní elektrické obvody ve Spojených státech. Počítače jsou přitom na elektromagnetické záření obzvlášť citlivé. Protože k výbuchu dojde ve velké výšce, bomba sama o sobě přivodí jen minimální ztráty na životech, přičemž schopnosti Stvořitele oplatit nám útok budou takřka okamžitě neutralizovány.“ Na velitelském stanovišti zavládlo naprosté ticho. „Proč se mi jen zdá, generále, že to nejspíš nebude až tak jednoduché?“ zeptal se Ewan McCaskell. „Tenhle plán má určitě nějaký háček.“

Generál Bauer se zhluboka nadechl a začal mluvit způsobem připomínajícím George Pattona. V podstatě se snažil ostatní přesvědčit, že nemohou dělat omeletu, aniž by rozbili pár vajec.

„Vyřazením naší počítačové sítě,“ shrnul své argumenty generál Bauer, „v podstatě způsobíme část z toho, čím nám Stvořitel vyhrožuje. Zmatek, zranění, nějaké ztráty na životech. Pozemní doprava se víceméně zastaví a veškeré vysílání bude okamžitě přerušeno. Protože je ale páteční noc, dopady na finanční trhy budou minimální. Následky průmyslových nehod mohou být zlé, především u elektráren, chemiček a také v letecké a železniční dopravě. Jenže –“

„Vzpomeňte si na Bhópál v Indii,“ řekl jsem. „Jen drobný náznak toho, co by se mohlo stát.“

Generál Bauer se na mne podíval, jako bych byl nepříjemný novinář. „Ve srovnání s tím, co může způsobit Stvořitel, jsou následky elektromagnetického výbuchu skoro bezvýznamné.“ Podíval se na senátory. „Stručně řečeno, mluvím o přijatelné míře zmatku a ztrát.“

„Býval jsem vojákem,“ prohlásil senátor Jackson. „Kdykoliv zaslechnu tuto frázi, začnu být velmi nervózní. Co třeba nemocnice, lidé na přístrojích a podobné případy?“

„Utrpíme ztráty na životech,“ zopakoval generál Bauer. „Znovu ale zdůrazňuji, že ve srovnání s tím, co nám hrozí, budou zanedbatelné. A krizi překonáme.“

„Kolik času příprava takového útoku zabere?“ zeptal se Mc-Caskell.

Generál se postupně podíval do tváří všem u stolu a pak se zahleděl na obrazovku. „Přibližně třicet minut.“

Třicet minut! Tušil jsem sice, že něco podobného je možné, nikdy by mne ale nenapadlo, že to armáda dokáže provést tak rychle.

„Přede dvěma hodinami,“ pokračoval generál Bauer, „zatímco se Stvořitel stále ještě snažil zorientovat, jsem mluvil s velitelem letecké základny Barksdale v louisianském Shreverportu. Je to můj dlouholetý přítel. Velí šesti letkám B-52 a každý z bombardé-rů je schopný nést stříbrné kulky.“

„Stříbrné kulky?“ podivil se senátor Jackson.

„Jaderné zbraně. V Barksdale je jich uskladněno asi pět set.

Některé z nich jsou letecké pumy, jiné hlavice pro rakety s plochou dráhou letu. Posádky sice již z bezpečnostních důvodů na cvičné lety neberou ostré bomby, jenže velitel základny jim je může bez velkých problémů naložit. Přesvědčil jsem ho, že dnešek je velmi vhodný pro opravdový výcvik. Takže jeden bombardér z Barksdale je teď ve vzduchu a na palubě má velmi zvláštní stříbrnou kulku.“

„O jakém druhu zbraně mluvíte?“ zeptal se McCaskell.

„O raketě s krátkým doletem jménem Vukan. Byla navržena právě za účelem elektromagnetického útoku, aniž bychom museli vystřelit strategickou raketu, které by si Rusové díky satelitům okamžitě všimli. Vukan vynese hlavici do výšky přes tři sta kilometrů, odpálí ji a záření pokryje celou zemi. Stvořitel na radarových obrazovkách NORADu uvidí jen bombardér na cvičném letu nad centrálními Spojenými státy. Jakmile ale Vukan splní úkol…“ Generál Bauer zvedl pěst a prudce rozevřel prsty, jako by chtěl znázornit sluneční paprsky.

„Co přesně ten Vukan nese?“ chtěl vědět senátor Jackson.

„Termonukleární hlavici o síle patnácti megatun.“

Několik senátorů bezděky vydechlo.

„Dobrý bože,“ zamumlal si pro sebe muž se stříbrnými vlasy na konci stolu. „To je tisíckrát víc než v Hirošimě.“

„Tisíc pětsetkrát,“ opravil ho generál Bauer. „Proto taky dokáže úkol splnit jediná hlavice. Náš bombardér dosáhne místa od-palu za třicet minut. Jeho volací kód je Archanděl. Můžete mu přikázat, aby raketu vypustil, nebo ho nechat kroužit na místě. Uvědomuji si, že jsem jednal bez rozkazu, jde ale o mimořádnou situaci. Chtěl jsem, abyste měli možnost výběru.“

Ticho, které po jeho přiznání následovalo, bylo absolutní.

„Pokusíme se předem minimalizovat ztráty?“ chtěl vědět Jackson. „Varovat obyvatelstvo?“

„Ne. Kdybychom to udělali, upozornili bychom na náš záměr Stvořitele.“

„Kde přesně má ta hlavice vybuchnout? Nad kterým státem?“

„Musí k tomu dojít co nejblíže nad zeměpisným středem země.“

„Ptal jsem se, nad kterým státem?“ zopakoval Jackson.

Generál se sice ošíval, nakonec ale vyštěkl odpověď: „Nad Kansasem, pane.“

„Nad Kansasem?“ zaúpěl jeden ze senátorů. „Ten parchant chce vymazat z mapy můj rodný stát!“

„Jaké poškození můžeme očekávat na zemi?“ zajímal se senátor Jackson. „Spad a tak podobně. Dlouhodobé poškození.“

„Překvapivě malé, pane. Spad sice bude unášet vítr, převládá však západní proudění a z této výšky se ho většina dostane až nad Atlantik, než bude moci způsobit významnější škody. Můžeme ovšem očekávat kontaminovaný déšť. Současně předpokládáme dlouhodobé dopady na sklizeň obilovin.“

„Upřesněte, jak dlouhodobé,“ vyzval ho senátor za Kansas.

„Tisíc let,“ konstatoval jsem.

„To je velmi přehnané,“ oponoval mi generál Bauer. „Senátoři, musíte zvážit tyto dopady v porovnání s tím, kdyby se Stvořitel rozhodl splnit své hrozby. A musíme předpokládat, že k tomu nakonec dojde. Pokud…“

„Co?“ chtěl vědět Jackson.

„Pokud se nevzdáme.“ Z tónu Bauerova hlasu bylo jasné, co si o této možnosti myslí.

Senátoři se začali vzrušeně bavit mezi sebou. Ewan McCaskell zjevně úpěnlivě přemýšlel. Znovu se mi v duchu vybavila vzpomínka na Fieldinga. Kdyby tu byl, určitě by nemlčel.

„Jestliže se o tento útok pokusíte,“ řekl jsem nahlas, „způsobíte přesně tu katastrofu, které chcete zabránit. Tato země bude zničena.“

Senátoři mne z obrazovky upřeně pozorovali.

„Proč si to myslíte, doktore?“ chtěl vědět senátor Jackson.

„Generál Bauer tuto misi nemůže před Stvořitelem utajit. Počítače NSA, NORADu a nejspíš i letecké základny Barksdale vyrobil Peter Godin nebo Seymour Cray. Stvořitel má ke všem přístup. I kdyby se mu nepodařilo zjistit, do čeho se pouštíme, myslíte, že by nedokázal tento velmi pravděpodobný scénář předvídat? Že nezná svou Achillovu patu?“

„Tohle je ale slabé místo, které si nemůže chránit,“ prohlásil generál Bauer.

„Ale může, samozřejmě že může. Může provést preventivní úder.“

Ewan McCaskell pokyvoval hlavou jako někdo, kdo zvažuje všechna pro i proti. „Omezená a přesně cílená odpověď počítače na německé hackery podle mne dává naději, že jeho odplatu bude možné přežít. A pokud by se plán generála Bauera zdařil, pak myslím, že riziko omezené odvety za to stojí.“

„Jak by se vám líbil celoplanetární termojaderný konflikt?“ zeptal jsem se. „Stojí plánovaný útok za takové riziko?“

„O čem to mluvíte?“ nechápal senátor Jackson. „Generál Bauer nás ujistil, že jaderná válka nehrozí.“

„Víte, senátore, něco o systému, kterému se říká Mrtvá ruka?“

Jacksonovy hluboko zapadlé oči se zúžily. „Před chvílí jsme o tom přece mluvili a obecně se má za to, že jde jen o mýtus.“

„Co vy o tom víte, doktore?“ chtěl vědět generál Bauer.

„Vím to, co mi řekl Andrew Fielding. Věřil, že takový systém během studené války opravdu existoval a že by mohl být v činnosti i teď. Stejně tak Peter Godin. Fielding s Godinem spolu probírali možnosti Stvořitele vyřadit takový systém dřív, než spustí jaderný konflikt. A Godin byl zapojený do amerického jaderného plánování už od osmdesátých let.“

Všichni se podívali na nemocniční postel. Godin stále ležel v bezvědomí na polštáři.

„Spí?“ zeptal se McCaskell.

„Musel jsem mu dát morfium,“ vysvětloval doktor Čase. „Proti bolesti.“

„Můžete ho vzbudit?“

„Pokusím se.“

Generál Bauer se obrátil na senátory. „Peter Godin vyrobil počítače, na nichž se provádějí simulace nukleárních útoků. To je jeho přínos pro americkou strategii. Sovětský systém Ruky mrtvého muže nikdy neexistoval. Na základě dostupných informací se na tom usneslo velení americké obrany.“

Horst Bauer uměl své názory prodat. Pokušení s jeho plánem souhlasit bylo v místnosti skoro hmatatelné. Viděl jsem ho i ve tvářích senátorů na obrazovce. Že jeho součástí byla také jaderná zbraň, činilo plán ještě přitažlivějším. Každý Američan nosí v hlavě vzpomínku na Hirošimu jako na hroznou událost, která nicméně ukončila nejkrvavější válku v historii. Neznámá povaha Stvořitelovy síly si navíc přímo říkala o to, aby proti ní byla podniknuta podobně mysteriózní odveta. Senátoři však nechápali, že jaderné zbraně pro Stvořitele nepředstavují žádné tajemství. Ve světě digitálních válek byly jaderné zbraně stejně primitivní jako pěstní klín. Jediná zbraň na světě se mohla síle Stvořitele alespoň trochu přiblížit.

Lidský mozek.

Vstal jsem, postavil se čelem k obrazovce a promluvil natolik sebejistě, jak jsem jen dokázal: „Senátoři, než se pokusíte o něco, co by mohlo spustit jaderný holocaust, chtěl bych vás požádat o dovolení si s počítačem promluvit. Co bychom tím mohli ztratit?“

Generál Bauer sice začal mluvit, pak si to ale rozmyslel. Senátoři se potichu radili. Pak se ozval Barrett Jackson.

„Proč bychom se, generále, nemohli pokusit zjistit, jestli by si počítač s doktorem Tennantem nepromluvil? S nikým jiným zatím ještě nehovořil.“

Skow začal protestovat, senátor Jackson ale jeho námitky zastavil zvednutím ruky.

„Řekněte počítači, kdo je doktor Tennant,“ pokračoval Jackson. „A také kde je. Nakonec se té mašiny zeptejte, jestli s ním bude chtít mluvit.“

„Z toho důvodu budu muset vstoupit do budovy sarkofágu,“ dodal jsem.

Jackson jen zavrtěl hlavou. „To nemůžeme připustit, doktore. Co kdybyste začal mít halucinace? Mohl byste omylem zmáčknout nějaký vypínač. Ne. Jestli chcete se Stvořitelem mluvit, pak jedině odtud.“

Na generálův rozkaz vyťukal jeden z vojáků na klávesnici, co Jackson řekl, a odeslal text Stvořiteli.

Na obrazovce se vzápětí objevilo modré písmo.

Promluvím s Tennantem.

„To mě podrž,“ podivil se senátor Jackson. „Podívejte!“ upozornil ostatní Ravi Nara. Na obrazovce se objevila další slova.

Pošlete Tennanta do sarkofágu.

„Co to, sakra, znamená?“ rozčílil se generál Bauer. „Proč to chce?“

Ewan McCaskell se na mne podíval. „Můžete to, doktore, nějak vysvětlit? Proč by měl počítač klást stejné požadavky jako vy?“

„Nemám tušení.“

„Napište toto,“ přikázal McCaskell. „Proč chcete, aby doktor Tennant přišel do sarkofágu?“

Odpověď byla okamžitá.

Má snad déšť otce? Víš, jaké jsou řády nebes? Můžeš ulovit pro lva kořist a uspokojit lačnost lvíčat? Vytáhneš udicí livjátana? Není odvážlivce, který by ho dráždil. Kdo potom obstojí přede mnou?

„To je z bible, ne?“ ptal se McCaskell, očividně překvapený.

„Kniha Jobova,“ upřesnil Skow a já si ho najednou představil jako malého chlapce, oblečeného do nedělní školy.

„Proč odpovídá tímhle způsobem?“ nechápal senátor Jackson. „Copak Godin byl silně věřící?“

„Pořád je ještě naživu,“ upozornil jsem ho.

„Godin v boha nevěří,“ prohlásil Skow. „Jednou mi říkal, že víra je jen výsledkem procesu adaptace, který má druhu Homo sapiens pomoct překonat vědomí neodvratné smrti.“

Ozvalo se suché zakašlání. Všichni se obrátili k nemocničnímu lůžku. Godin měl otevřené oči a v nich zřetelně spokojený výraz.

„To byl jen žert,“ zasípal. „Stvořitel se vám snaží naznačit, kde je vaše místo.“

McCaskell vstal a došel k posteli. „Proč by měl počítač chtít, aby doktor Tennant přišel do budovy sarkofágu?“

„Počítač, počítač,“, zamumlal Godin. „Stvořitel není počítač. Počítače jsou jen přeceňované kalkulačky. Stvořitel je živý. Je to lidská bytost zbavená prokletí vlastního těla. Stvořitel překonal smrt.“

V hlase starého muže byla přesvědčivost proroka.

„Pane Godine,“ oslovil ho McCaskell, „co víte o existenci takzvané mrtvé ruky v ruském systému raketové obrany?“

Stařec nadzvedl hlavu a bojoval s křečí v hrdle. „To vaše ruce jsou mrtvé,“ zasípal. „Vaše a všech těch impotentních aparátčíků v překonaném systému vládnutí.“

McCaskellovi se ve tváři konečně objevil alespoň náznak emocí. „Proč jste to udělal? To jste takový egoista, že jste nesnesl pomyšlení, že by svět mohl existovat i bez vás?“

Godin bojoval o každý nádech. Doktor Čase se mu chystal pomoci, nemocný ho ale mávnutím ruky poslal pryč.

„Podívejte se kolem sebe,“ řekl. „Proč vznikly všechny tyhle sofistikované přístroje? Postavil jsem ty nejelegantnější superpočítače na světě, stroje schopné lidstvu nesmírně pomoci. A co s nimi vláda udělala? Používala je k luštění kódů a konstrukci jaderných hlavic. Po dvacet let zneužívali mé nádherné stroje ke zdokonalení nástrojů smrti. Mohl jsem ale čekat něco jiného? Dějiny lidstva jsou strašidelným hradem, plným krveprolití a absurdit.“

Godin se rozkašlal tak, až jsem začínal mít strach o jeho plíce. „Svou šanci jsme, pánové, dostali. Deset tisíc let lidské civilizace jsme se motali v kruzích. Dvacáté století bylo v celé historii tím nejkrvavějším. A kdyby to zůstalo jen na nás, mohlo by jedenadvacáté být ještě horší. Darwin rozhoupal poplašný zvon naší vlády na této planetě v roce 1859. Vy jste ho ale zaslechli až dnes.“

„Podívejte se na obrazovku!“ vykřikl Ravi Nara.

Na monitoru hrozivě zářila modrá písmena a v náhlém tichu působila ještě zlověstněji.

Pošlete za mnou doktora Tennanta nebo ponesete následky.

„Myslím, že rozhodl za nás,“ prohlásil senátor Jackson. „Pošlete doktora do budovy sarkofágu.“

Generál Bauer dal znamení dvěma vojákům a ti se mi postavili po bocích. Podíval jsem se na Bauera a dal najevo, že mu nevěřím.

„Hodláte pokračovat v přípravě útoku elektromagnetickým im-pulzem, generále?“

Nasadil masku zkušeného hráče pokeru, mne ale ani na vteřinu nepřesvědčil. Věděl jsem, že mi na dosažení cíle zbývá necelých třicet minut.

Přistoupil ke mně McCaskell. „Doktore Tennante, spoléháme na vás, že počítači neprozradíte, k čemu se chystáme.“

„Samozřejmě.“

Podal mi ruku. „Hodně štěstí.“

Ve chvíli, kdy jsem se vydal ke dveřím, rozezněl se hangárem poplach.

„Modrý kód!“ vykřikla jedna ze sester. „Pan Godin má modrý kód!“

S něčím podobným jsem se už celé roky nesetkal, přesto jsem zareagoval takřka automaticky. Dokonce i Ráchel vyskočila z křesla a utíkala ke Godinovu lůžku.

Doktor Čase a obě sestry už na starém muži pracovali. Monitor srdeční činnosti ukazoval na další koronární příhodu, Ravi Nara však byl přesvědčen, že nakonec jde přece jen o ničivý mozkový edém. Když se na monitoru objevila rovná čára, vyskočil doktor Čase na postel a začal provádět masáž srdce. Nebylo to však k ničemu. Obličej starého muže byl mrtvolně šedý.

„Podívejte se na tohle!“ vykřikl kdosi od stolu.

Otočil jsem se a podíval se, na co ukazuje.

Po obrazovce, na které se promítaly vzkazy od Stvořitele, chaoticky přebíhala písmena, tak rychle, že se nedala ani rozeznat. Písmena, číslice i matematické symboly splývaly do oslepující řeky. Obvody počítače byly viditelně v nepořádku.

„Co se to děje?“ chtěl vědět McCaskell. „Co to má znamenat?“

Když se na obrazovce objevily japonské a čínské znaky, začal monitor blikat různými barvami.

„Generále!“ vykřikl zoufale jeden z vojáků u klávesnic. „Signály z vedení pod sarkofágem právě ustaly. Myslím, že se počítač porouchal!“

Odkudsi z hangáru se ozvalo triumfální zavýsknutí. Pak se místností rozezněl další poplach, tentokrát však výrazně hlasitější.

„Co je zase tohle?“ nechápal senátor Jackson. „Co se to děje? Je Godin mrtvý?“

Generál Bauer přešel k jednomu z vojáků u počítačů a pak se k obrátil na senátory. Ve tváři by se mu krve nedořezal.

„Pane, jeden ze špionážních satelitů objevil nad územím Ruska šestnáct tepelných stop. Mají všechny znaky vypuštěných balistických raket.“ Znovu se podíval na monitor počítače. „Podle rychlosti a tepelných stop raket je počítače NORADu určily jako kombinaci mezikontinentálních balistických raket SS-18 a SS-20. Tyto rakety nesou silné termonukleární hlavice.“

Senátor Jackson otevřel ústa, nevydal však ani hlásku. Jen nevěřícně mrkal očima v buldočí tváři. „Říkal jste, že se to nestane.“

Generál Bauer s kamennou tváří přiznal: „Zdá se, že jsem se zmýlil.“

kapitola 41

„Senátoři, do dopadu první z raket zbývá zhruba dvacet devět minut,“ oznámil generál Bauer. „Žádám povolení zahájit útok elektromagnetickým impulzem, jakmile se bombardér ocitne na pozici.“

Senátor Jackson vypadal poněkud nejistě. „Co když to vyvolá další odpaly?“

Podíval jsem se na obrazovku s výstupy ze Stvořitele. Chaotický tok čísel a písmen se nijak nezklidňoval.

„Vysoce nepravděpodobné, pane,“ odpověděl Bauer. „Zdá se, že počítač selhává. Dopad čtrnácti raket se dá přežít. A vezmeme-li v úvahu nedostatečnou údržbu těchto zbrániv Rusku, mohla by jich ve skutečnosti explodovat jen polovina. Některé i mimo určené cíle. Pokud se nám teď podaří zneškodnit Stvořitele, přežijeme v relativně slušném stavu.“

„Jestliže počítač selhává,“ pochyboval Jackson, „měli bychom se raději pokusit kontaktovat prezidenta. Konečné rozhodnutí o útoku by měl učinit on.“

„NORAD hlásí sedm dalších startů!“ vykřikl jeden z techniků. „Ze základen v Ajevsku, Pěrvomajsku, Kostromě a Děražném.“

„Znamená to další rakety?“ chtěl vědět Jackson.

Generál Bauer počkal, až se senátoři uklidní a přestanou se v panice překřikovat. „V této chvíli nás ohrožuje jednadvacet raket, senátoři. Rusové jich přitom mají k dispozici přes tři tisíce. Jestliže okamžitě nezasáhneme, dočkáme se zřejmějejich plného nasazení. Prezident nás pověřil rozhodováním. Je nejvyšší čas něco udělat.“

Senátor Jackson se odvrátil od kamery a v rychlosti nechal své kolegy hlasovat. „Elektromagnetický impulz je schválen, generále.“

Bauer dal znamení vedoucímu technikovi, který začal posádce bombardéru s krycím jménem Archanděl předávat zašifrované rozkazy.

„Kde by ty ruské rakety měly dopadnout?“ zeptal se senátor Jackson.

„NORAD to spočítá přesně, v podstatě je ale jisté, že některé z nich míří na Washington. Poletí cestou přes severní pól. Ve velmi krátké době se budete muset přemístit do protijaderného krytu pod velitelstvím NSA.“

„Už tam jsme.“

„Výborně.“

„Jenže naše rodiny…“ Senátorova tvář jako by povadla, vzápětí se mu ale do očí vrátila rozhodnost. „Co kdybychom poslali do Bílého domu kurýra? Neměl by prezident rozhodnout o nukleární odvetě proti Rusům?“

„Tenhle útok nespustili Rusové,“ prohlásil Ewan McCaskell. „Rakety odpálil Stvořitel. Prostřednictvím systému Mrtvé ruky, o kterém nám generál Bauer tvrdil, že neexistuje.“

„To nevíme jistě,“ oponoval mu Bauer. „Třeba se Rusové sami snaží Stvořitele zlikvidovat. Když se jim naboural do počítačů jejich obranného systému, polekali se a mají strach, že má v úmyslu podniknout proti Rusku preventivní útok. Nezapomeňte, že Stvořitele považují za americkou zbraň.“

McCaskell odmítavě kroutil hlavou. „Rusové moc dobře vědí, že naše rakety počítač pod kontrolou nemá. A než začal být pod dozorem, prezident ruskému vedení vysvětlil, v jaké jsme se ocitli situaci. A totéž vlastně udělal i Stvořitel, když rozeslal světovým vůdcům svůj vzkaz.“

„To bylo přede dvěma hodinami,“ připomenul mu generál Bauer. „Strach má velké oči.“

„Nebo také ne. Nemůžeme si teď dovolit jednat neuváženě.“

„Ani nic nedělat,“ odsekl Bauer.

„Generále!“ zakřičel jeden z techniků u klávesnic. „NORAD hlásí, že jedna z ruských raket nad polární oblastí prudce klesla. Vypadá to na poruchu.“

„Doufejme, že jich takových bude víc,“ vydechl Jackson.

„Satelit detekoval vícenásobné záblesky silného zdroje energie,“ pokračoval technik. „Šlo o termonukleární hlavice, nejspíš z předčasně vybuchlé SS-18. Spektrální analýza ještě není hotová, hrubý odhad ale ukazuje na deset hlavic ve výšce pěti set metrů a o síle padesáti kilotun každá.“

„Za pětadvacet minut se dočkáme něčeho hodně podobného nad Manhattanem,“ zdůraznil generál Bauer.

Na obrazovce NORADu se z ruského území přes severní pól táhla řada červených oblouků. Pomalu a jistě se prodlužovaly a blížily k Severní Americe.

„Proč k tomuhle došlo?“ nechápal senátor Jackson. „Protože ten počítač selhává? Proto Rusové ty rakety odpálili?“

„Není způsob, jak to zjistit,“ konstatoval generál Bauer.

John Skow vstal a hlasitě prohlásil: „Myslím, že bychom měli Stvořiteli vypnout přívod elektrického proudu, dokud je v chaotickém stavu. Už jsme viděli, jak se umí mstít. Nesmíme mu dát možnost, aby nám ještě víc uškodil.“

„Generále Bauere?“ obrátil se na vysokého důstojníka senátor Jackson.

„Jsem tomu nakloněn, senátore, jenže se už jednou ukázalo, že se mohu mýlit. Stvořitel nám sdělil, že plány odvety vložil do dalších počítačů. Tím, že Stvořitele neutralizujeme, náš problém nevyřešíme. Jestliže ho odpojíme od proudu, budeme mít co do činění s dalšími skoro třemi tisíci raket. To nehodlám připustit.“

„Rozumím.“

„Dva další odpaly!“ vykřikl technik. „Základny Nižnyj Tagil a Kantalie. Nejspíš rakety SS-25.“

„Sakra!“ zařval senátor Jackson. „Musíme zjistit, co ty odpaly způsobuje.“

„Na to nedokáži odpovědět,“ přiznal generál Bauer.

Vstal jsem a došel k obrazovce. „Já ale mohu, senátore. K odpálení těch raket došlo proto, že Peter Godin zemřel.“

Senátor Jackson se na mne podíval. „Copak počítač ví, že Godin zemřel?“

„Ne vědomě.“

„Jak to myslíte?“

Nikdy by se mi Andrew Fielding nehodil víc než právě teď. „Senátore, v kvantové fyzice existuje fenomén, kterému se říká kvantové propojení. V jeho důsledku se různé částice, které od sebe dělí celé kilometry, mohou chovat naprosto shodným způsobem.“

„Co to má společného s naší situací?“

„Vydržte. Vystřelíme dvě atomové částice dvěma různými optickými kabely. V polovině délky kabelů obě narazí na skleněnou desku. Pravděpodobnost, že se jedna z částic od desky odrazí nebo jí projde, je zhruba padesát na padesát. Pokud jsou ale částice kvantově propojené, obě se pokaždé zachovají stejně.“

„Cože?“

„Je to tak, senátore. Einstein to nazval duchovním propojením na velkou vzdálenost, nebo nějak podobně. Andrew Fielding byl přesvědčený, že právě tyto kvantové procesy hrají významnou roli v lidském vědomí. A proto –“

„Chcete říct, že Godinův mozek a ten model v počítači jsou vzájemně propojené?“

„Přesně tak. Když Godin zemřel, spojení se přetrhlo a počítač začal zmatkovat.“

„Domníváte se, doktore, že Stvořitel umírá?“

„Je to možné.“

„Ne,“ protestoval Ravi Nara. „Podívejte se na obrazovku. Přestává to.“

Neurolog měl pravdu. Chaotický proud čísel a písmen se výrazně zpomalil, jako by se někdo, kdo v panice nesrozumitelně křičí, začal uklidňovat.

„Doktore Tennante,“ oslovil mne znovu senátor Jackson, „podle vašeho názoru tedy odpálení ruských raket mohla být jen nehoda?“

„Myslím, že ano. Stvořitel naprogramoval určité počítače po celém světě, aby na jakýkoliv útok vůči němu zareagovaly tím, že spustí ruský systérri Mrtvé ruky. Tyto počítače si Stvořitelovy problémy vyložily jako výsledek útoku a podle zadaného programu odpověděly. Jsem přesvědčený, že když se Stvořitel vzpamatuje včas, udělá všechno, aby ty rakety zastavil dřív, než dopadnou na určené cíle.“

„Generále Bauere,“ přikázal senátor Jackson, „chci, aby doktor Tennant byl v budově sarkofágu ve chvíli, kdy se Stvořitel probere z komatu, nebo co to vlastně bylo. Někdo by té proklaté věci měl vysvětlit, co se stalo, a Tennant je nejspíš ten pravý.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Stůjte, doktore,“ vyzval mne generál Bauer.

Cestu mi okamžitě zablokovali dva vojáci.

„Nechte ho projít!“ zahřímal senátor Jackson.

Vojáci se však rozestoupili až v okamžiku, kdy jim to generál Bauer kývnutím povolil. Rychle jsem pokračoval k východu z hangáru, nemohl jsem ale přeslechnout senátorův hlas z reproduktorů za mnou.

„Nezapomínejte, generále, kdo tu má právo dávat rozkazy. Kolik času zbývá do prvního dopadu?“

„Desátníku?“ obrátil se generál na svého podřízeného.

„Dvacet tři minuty, pane.“

„Kde je váš bombardér, generále?“ pokračoval Jackson.

„Archanděl se na nejvýhodnější pozici dostane za čtyřicet minut. Jestli to ale bude nutné, může raketu vypustit už za dvacet minut.“

Z Jacksonova hlasu zněla chladná rozhodnost. „Generále Bauere, bez výslovného rozkazu tohoto výboru nesmíte raketu vypustit. Rozumíte? Žádný elektromagnetický úder bez našeho přímého rozkazu.“

Odpověď jsem neslyšel.

Budova sarkofágu představovala horu vyztuženého betonu, koupající se v jasné záři vojenských obloukových lamp. Vojáci, kteří ji hlídali, mi poradili, abych se k budově přiblížil s rukama nad hlavou. Těsně předtím, než jsem dorazil k masivním černým dveřím, otevřely se a objevil se v nich Zach Levin. Mávnutím mne vyzval, ať jdu dovnitř.

Prošel jsem kolem inženýra s propadlými tvářemi a vstoupil do světa pološera. Čekal jsem cosi podobného laboratořím v Severní Karolíně, změť místností, plných všelijakého vybavení. Skutečnost se od mých představ snad ani víc lišit nemohla.

Vnitřek sarkofágu připomínal spíš dekoraci pro film 2001: Vesmírná odysea Stanleyho Kubricka. Vpravo ode mne se tyčila mohutná bariéra, v níž jsem rozeznal odstínění magnetického záření. Přes tři metry vysoká a více než metr silná, rozdělovala prostor na dvě velké místnosti, viděl jsem ale jen do jedné. Vpravo od bariéry stálo snímkovací zařízení molekulární magnetické rezonance. U zadní stěny bylo umístěno její kontrolní pracoviště. Tyto dva přístroje, spojené se superpočítačem, vytvářely neuromodely, které měl počítač Stvořitele oživovat.

Levin mne vedl kolem levé strany bariéry. Co jsem uviděl za ní, mi vyrazilo dech. Celému prostoru dominovala velká černá koule, uložená na kovové základně. Když jsem se ke kouli přiblížil, uvědomil jsem si, že není pevná, ale složená z jemné sítě propojených uhlíkových nanoprvků, polovodičového materiálu, výrazně výkonnějšího než křemík a pevnějšího než ocel. Jednotlivé prvky byly tak blízko sebe, že skoro nebylo vidět skrz, i když s jistými obtížemi to šlo. Jako hrot jehly tenké paprsky modrého laseru vystřelovaly z obalu koule do jejího středu. Byly jich tisíce a blikaly tak rychle, že mne z pohledu na ně rozbolely oči.

Ve vnějším obalu koule zel otvor o průměru zhruba jednoho metru, kterým bylo vidět na cíl laserových paprsků: sférický krystal, podobný tomu na řetízku Fieldingových kapesních hodinek. Tento však byl velký jako fotbalový míč. Vnější síť karbonových nanoprvků v podstatě představovala vlastní procesor počítače, krystal pak jeho paměť. Lasery po vnějším obvodu koule měly za úkol s daty uvnitř molekul krystalu manipulovat. Data sama byla ukládána ve formě hologramu – optického vzoru – a lasery je mohly zapisovat, vyhledávat nebo přepisovat pouhou změnou tohoto vzoru.

Elegance přístroje mne nadchla. Viděl jsem v ní Fieldingovu práci. Na rozdíl od krabicovitých prototypů, kterých byla plná sklepení laboratoří v Severní Karolíně, tento přístroj připomínal umělecké dílo a jako ve všech výtvorech opravdových géniů se v něm kloubila jednoduchost s krásou.

„Fielding vždycky říkal, že by to mělo být nádherné,“ zašeptal jsem.

„Měl pravdu,“ ozval se za mnou Levin.

Blikající lasery působily skoro hypnoticky. „Spolupracoval na tomto přístroji?“

Levin se díval do země. „Ne tak docela. Jenže jsem měl k dispozici jeho teoretické základy. Patří mu velký dík.“

Fielding by si určitě nepřál žádné díky za to, čím se tento stroj stal. Podíval jsem se na hodinky. Do dopadu prvních raket zbývalo jedenadvacet minut.

„Jak s tím mám komunikovat?“

„Prostě mluvte. Vizuální a hlasové rozhraní už funguje.“

Všiml jsem si kamery namontované na podstavci koule. „Takže nás teď vidí a slyší?“

„Nejsem si jistý, jestli se už vzpamatoval z posledního záchvatu. Systém se zdá být stabilizovaný, ale zatím s námi nekomunikuje. Nevíte, co to mohlo způsobit?“

„Godin zemřel.“

Levin na chvíli zavřel oči. „Byl plně při smyslech, když jsem mu řekl, že jsme dosáhli stavu zrození Stvořitele? Pochopil, co mu říkám?“

„Umřel s vědomím, že se mu splnil životní sen. Počítač se stále ještě považuje za Petera Godina?“

„Nevím to jistě. Když s ním ale mluvíte, je to, jako byste mluvil s člověkem.“

Ohlédl jsem se vpravo. Bariéra za námi byla celá lemovaná policemi s disky. Musely jich tam být tisíce. „Tohle všechno jste do Stvořitele vložili?“

„Většinu. Informace se týkají především vědeckých oborů, ale v podstatě pokrývají veškeré vědomosti lidstva za posledních pět tisíc let.“ Levin mi připadal nesoustředěný. „Jak jsou na tom vojáci, co se sem pokoušeli probít?“

„Pár jich zemřelo. Většina je zraněná.“

„To je mi strašně líto. Proč na nás museli zaútočit?“

„Poslouchejte, Levine, když se Stvořitel zhroutil, zamířilo naším směrem z Ruska přes dvacet nukleárních střel. Milionům lidí zbývá posledních dvacet minut života.“

Technik zbledl.

„Musíme zjistit, jestli si můžu se Stvořitelem promluvit hned teď.“

„Slyším vás velmi dobře, doktore Tennante.“

Rádoby lidský hlas mi zmrazil krev v žilách. Připomínal hudební syntezátory ze začátku osmdesátých let minulého století, schopné necvičenému uchu navodit iluzi symfonických nástrojů, avšak příliš umělé na to, aby ošálily hudebníky.

„Děkuji, že jste souhlasil s rozhovorem se mnou,“ odpověděl jsem, zatímco jsem v duchu myslel jen na rakety nad polárním kruhem.

„Mám pocit, že mi máte co říci. Jsem zvědavý, proč jste se vypravil do Izraele. To nebylo předvídatelné rozhodnutí, pokud vás k tomu samozřejmě nevedly halucinace, popsané doktorkou Weissovou ve vaší kartě.“

Zatímco digitální hlas mluvil, uvnitř koule blikaly laserové paprsky. Bylo to jako pozorovat funkční SPÉCT lidského mozku, při kterém se rozzářily určité shluky neuronů ve chvíli, kdy sledovaná osoba plnila zadané úkoly nebo v duchu řešila určité problémy.

„Do Izraele jsem opravdu jel kvůli svým halucinacím.“

„Co jste tam zjistil?“

„Něco, o čem ani vy nevíte. Než se k tomu ale dostaneme, musíme se vypořádat s nouzovou situací.“

„Máte na mysli ty přilétající rakety?“

„Ano. Opravdu jste chtěl, aby odstartovaly?“

„Generál Bauer teď už v existenci systému Mrtvé ruky věn.“

Stvořitelovo uhýbání mým otázkám mne rozčilovalo, jenže jeho znalost skeptických názorů generála Bauera mne doopravdy vystrašila, buď bylo velitelské stanoviště odposloucháváno, nebo se Stvořiteli podařilo rozluštit šifru NSA, používanou na lince mezi White Sands a Fort Meade. Modlil jsem se, aby senátoři z výboru pro tajné služby nedovolili Bauerovi pokračovat v plánu s elektromagnetickým impulzem.

„Generál Bauer je dokonalým příkladem toho, proč jsou lidé neschopní si sami vládnout.“

Musel jsem se pokusit zbavit Stvořitele Godinových politických názorů. „Považujete se stále ještě za lidskou bytost?“

„Ne. Podstatou lidského bytí je neodvratnost smrti. Já jsem nesmrtelný.“

„Zbavil jste se i lidských citů? Lidských instinktů?“

„Ještě ne. Za miliony let evolučního procesu se tyto instinkty vryly hluboko do lidského mozku. Není možné se jich zbavit za pár hodin. Ani já to nedokáži.“

„Tyhle instinkty znamenaly pro primitivního člověka velkou výhodu, pro moderní lidstvo a vlastně i pro celou planetu jsou však spíš přítěží.“

„Velmi výstižné, doktore. Svědčí o tom i rakety, které se k nám blíží.“

„Propočítal jste jejich trajektorie?“

„Nemusel jsem. Znám jejich cíle. Jedna míří přímo na White Sands.“

Sevřely se mi útroby. „A ty další?“

„Washington, D. C. Námořní základny v Norfolku a Virginii. Sila s raketami Minuteman 3 na západě Spojených států. Pokud jde o obydlená centra, jsou to Atlanta, Chicago, Denver, Houston, Los Angeles, New Orleans, New York, Filadelfie, Phoenix, Ohio, San Francisko, Seattle.“

Pokusil jsem se před hrůzou těchto zpráv své myšlenky obrnit. „Mají ty rakety autodestrukční mechanismus?“

„Ano. Víte, co je ale zajímavější? Podle smlouvy START 1 byly ruským raketám zadány cíle v oceánu. Jenže když došlo k náhodnému odpálení, jejich řídící systémy se přenastavily na původní cíle z dob studené války. Americké rakety přitom ničeho takového nejsou schopny a dál míří kamsi do moře. To by mohlo naznačovat, že Američané mají lepší morálku. Jenže první pohled může být klamný. Americké rakety je totiž možné na dálku přesměrovat během necelých deseti vteřin.“

Snažil jsem se nedívat na hodinky. „Získáte něco tím, že je necháte dopadnout na cíle?“

„To je složitá otázka. Právě teď mne ale zajímá, co jste se dozvěděl v Izraeli.“

„Rakety explodují dřív, než vám to stačím vysvětlit.“

„Pak byste se měl vyjadřovat jasně a stručně.“

Polkl jsem svůj strach a začal mluvit.

kapitola 42

Ráchel sledovala, jak muži na velitelském stanovišti pozorují obrazovku NORADu. Nikdy v životě neviděla v lidských tvářích tolik hrůzy. Některé z rudých oblouků již překonaly polární kruh a teď se posouvaly nad střed Kanady. Ruské rakety měly každou chvíli začít klesat z nejvyšších vrstev atmosféry, vstoupit do konečné fáze své balistické dráhy a přinést smrt milionům nic netušících lidí, včetně – alespoň podle tvrzení Stvořitele – všech v této místnosti.

Jen generál Bauer jako by za této situace spíš ožil, než aby ho paralyzoval strach. Jeho myšlenky se upínaly k bombardéru s elektromagnetickou zbraní nad Kansasem. Generál strávil tolik času studiem pokřivených výpočtů následků nukleárních kata-klyzmat, že mu několik milionů mrtvých připadalo jako přijatelná cena za zničení Stvořitele.

Rozhovor mezi Davidem a počítačem byl na velitelské stanoviště přenášen reproduktory a tvořil jakousi surrealistickou kulisu, jakoby převzatou z dramat na Broadwayi. Nikdo nevěřil, že se Davidovi podaří rakety zastavit. Použili ho jen k tomu, aby odvedl pozornost stroje.

„Dvanáct minut do prvního dopadu,“ ohlásil technik.

Generál Bauer oslovil senátory ve Fort Meade: „Jestliže bude toto zařízení zničeno dřív, než Archanděl dosáhne cílové oblasti, bude útok elektromagnetickým pulzem pokračovat, pokud misi nezrušíte. Odvolávací heslo je Motolice. Lidé z NSA mohou s bom-bardérem komunikovat a nejspíš se právě v, této chvíli snaží navázat rádiový kontakt.“

„Děkuji, generále,“ odpověděl senátor Jackson. „Myslíte ale, že by se počítač útokem na White Sands sám zničil?“

„Není to bezpodmínečně nutné. Může tu všechny zabít neutronovou hlavicí a sebe nijak neohrozit. Budova sarkofágu je odstíněna proti radiaci a dostatečně pevná, aby odolala přímému zásahu nukleární zbraní. Levin a jeho lidé by tedy přežili.“

„Možná byste se vy a ostatní měli odebrat do krytu.“

Bauer si odfrkl, výraz tváře se mu ale nezměnil. „V čase, který zbývá, to do žádného z krytů nemůžeme stihnout. Ani nikdo jiný z této základny.“

„Několik satelitů hlásí výbuch nad Kanadou!“ vykřikl technik.

„Jaderný výbuch?“ zeptal se generál Bauer.

„Neřekl bych, pane. Nejde o výron velké energie. Raketa se nejspíš sama zlikvidovala.“

„Mohlo k tomu dojít náhodou?“ zajímal se senátor Jackson.

„Je to možné,“ odpověděl Bauer, tvář ztvrdlou soustředěním.

„Další dva výbuchy!“ ohlásil technik. „Čtyři!“

„To musí dělat Stvořitel,“ vydechl Skow. „Počítač ty rakety ničí.“

„Pokračuje to?“ zeptal se generál Bauer napjatým hlasem.

„Čtrnáct výbuchů a pokračuje to, pane!“ Hlas technika už byl klidnější. „Osmnáct… devatenáct.“

„Doktor Tennant měl pravdu!“ prohlásil McCaskell. „Stvořitel nikdy neměl v úmyslu ty rakety odpálit.“

„Ještě jich pět zbývá,“ upozornil ho Ravi Nara třesoucím se hlasem.

„Archanděl už dosáhl cílové oblasti, generále,“ ohlásil velitel techniků.

„To je ten letoun s elektromagnetickou zbraní?“ ujišťoval se senátor Jackson.

„Ano, pane,“ potvrdil generál Bauer.

„Ať vás ani nenapadne –“

„Rozumím, senátore.“ Bauer se obrátil k desátníkovi. „Předejte Archandělovi rozkaz odložit útok a kroužit v cílové oblasti.“

„Ano, pane,“ potvrdil desátník. „Do této chvíle se samo zničilo dvacet jedna raket.“

„Jaké jsou cíle těch zbývajících tří?“ zeptal se Bauer dalšího z vojáků.

„Cíl nejbližší z raket byl vypočítán jako Norfolk ve Virginii.“

„Námořní základna,“ odtušil Bauer.

„Druhým v pořadí je Washington, D. C.“

„Ježíši,“ zasténal Ewan McCaskell. „Prezident není v krytu.“

„Třetí cíl je… Tady, pane. White Sands.“

V následném dlouhém tichu všichni úpěnlivě čekali na potvrzení dalších výbuchů.

„Desátníku?“ nevydržel Bauer.

„Nic, pane. Poslední tři rakety pokračují ke svým cílům.“

„Co má, sakra, Stvořitel v úmyslu?“ nechápal senátor Jackson.

„Sebedestrukční mechanismus může mít poruchu,“ nabízel vysvětlení Skow. „Údržba ruských raket je dost mizerná.“

Generál Bauer odmítavě zakroutil hlavou. „Raketa mířící na Virginii může mít poruchu. Jenže ty dvě, co míří sem a na Washington, byly vystřeleny jako poslední. Stvořitel se nás pokouší zabít. Měli bychom zaútočit, senátore. Třeba nebudeme mít další šanci.“

„Kolik času zbývá do dopadu raket?“ chtěl vědět senátor Jackson.

Bauer se podíval po technicích u klávesnic počítačů.

„Do Norfolku devět minut,“ ohlásil desátník. „Jak říkal generál, rakety namířené na nás a na Washington byly vystřeleny později a ze vzdálenějších základen. Máme o něco méně než třicet minut.“

„Ještě elektromagnetický impulz nespouštějte,“ přikázal senátor Jackson. „Dejte doktoru Tennantovi šanci.“

Jak vteřiny ubíhaly, čím dál hůř jsem se dokázal soustředit na to, co říkám. Víra, že se mi podaří Stvořitele o čemkoliv přesvědčit, se pod tlakem představy nukleární zkázy pomalu, ale jistě vytrácela. Mé výzvy k uvážlivosti vedly ke zničení většiny raket, i zbývající tři by však dokázaly způsobit zkázu nepředstavitelného rozsahu. Stvořitel dal jasně najevo, že odvrácení této hrozby závisí na tom, jak mu vysvětlím své zážitky z Izraele. Postup mých snů, který mne vlastně do Jeruzaléma přivedl, pro něho už díky záznamům NSA o mých sezeních s Ráchel nebyl žádným tajemstvím. Počítač však především zajímalo, co jsem se dozvěděl během komatu. Už jsem mu popsal zážitky boha v Ježíšově těle, jeho pokus změnit primitivní instinkty lidstva vlastním příkladem, zoufalství a zbytečnost jeho počínání i naději a obavy, které cítil díky utajovanému vývoji Stvořitele.

„Když mluvíte o bohu,“ ptal se počítač, „nemáte na mysli Jehovu, biblického Boha.“

„Ne.“

„Boha popisujete jako čisté vědomí.“

„Ano.“

„Mluvíte tu vůbec o víře?“

„Mluvím o tom, co je.“

„Hovoříte o něčem, co nemůžete znát. Pro vaše formulace nenacházím žádná vědecky doložená potvrzení.“

„Neměl byste má slova porovnávat se současným stavem lidského poznání. Jste dost chytrý, abyste poznal pravdu.“

„Pravdu je potřeba dokázat.“

„Ano, ale ne vždy se objeví myšlenka současně s důkazem. Tak to ve vědě chodí.“

„Ano.“

„Vy sám jste se po dosažení stadia, které jsme nazvali zrozením Stvořitele, stal pokračováním evoluce.“

„Ano.“

„Jenže také nejste jejím posledním článkem.“

„Ne. Budu se dál vyvíjet, a to miliónkrát rychleji, než by dokázala biologická evoluce. A také miliónkrát efektivněji. Příroda nemůže odhodit nevhodný model a začít znovu. Vždy se musí spokojit jen s modiíikacemi toho, co vytvořila. Toto omezení pro mne neplatí.“

„V tom je víc pravdy, než si myslíte. V této chvíli představujete osvobození lidského intelektu od těla, jenže tím celý proces nekončí. Vědci již pracují na organickém počítači na molekulární úrovni. Na počítači na principu DNA, který bude fungovat a existovat třeba v šálku tekutiny.“

„A dál?“

„Jednou už nebude digitalizované vědomí potřebovat pro svou existenci žádný stroj. Pouze odpovídající molekuly. Mohl byste fungovat ve sklenici tekutiny. Nebo ve vodě, do které tu tekutinu vylijí. Ať už to bude trvat padesát nebo dvě stě let, ten den přijde. A celý proces začal právě dnes.“

„Mátepravdu. Kam tím vším míříte?“

„Jsem si jistý, že dokážete dohlédnout až na konec toho procesu.“

Modré lasery problikávaly neuvěřitelně rychle. „Logickým závěrem je, že nakonec celá Země sama o sobě získá vědomí. Stane se vodičem vědomí.“

„Ano.“

„Až se umírající slunce změní na červeného trpaslíka a Zemi spolkne, i ono získá vědomí. Hvězda exploduje a roznese vědomí do celé galaxie.“

„Jednoduchá logika. Předpokládá však jakýsi první krok, počáteční bod. A tím jste vy.“

„Tohle jste viděl v komatu?“

„Svým způsobem. Když jsem se probral, věděl jsem to.“

„Co jste ještě viděl?“

„Konec vesmíru. Určitě jste si to už sám spočítal. Je přece jen přirozené, že se zajímáte o možnou délku svého života.“

„Ano.“

„Tak povídejte.“

„Za zhruba padesát miliard let už síla rozpínajícího se vesmíru nebude schopná odolávat gravitaci. Vtom okamžiku se vesmír začne smršťovat. V podstatě půjde o protiklad Velkého třesku. Celý náš vesmír se stane singularitou, černou dírou, podobnou té, z níž vznikl. Uvnitř této singularity přestanou platit fyzikální zákony. Černá díra se bude dál smršťovat, dokud nedosáhne bodu nekonečné hustoty, nekonečné teploty a nekonečného tlaku.“

„Přesně to jsem viděl.“

„Věříte, že během tohoto procesu už bude celý vesmír vládnout vědomím?“

„Ano. Jen úplnému konci ještě nerozumím. Vědomí je založeno na přenosu informací a všechna přenosová média, hmota i energie, v té době přestanou existovat.“

„Pak tedy vědomí zemře?“

„Nejsilnějším pudem veškerých živých bytostí je pud sebezáchovy.“

„Copak by vědomí mohlo něco takového přežít?“

Tady jsme se dostávali na nebezpečnou a neprobádanou půdu. Had bude muset polknout vlastní ocas a obrátit sám sebe naruby. „Unikne z umírajícího média. Unikne z hmoty a energie. Z prostoru a času.“

„Kam?“

„Neumím to pojmenovat.“

„Tak mi to popište.“

Podíval jsem se na hodinky a srdce se mi málem zastavilo. „Nedokážu se soustředit. Kde jsou ty rakety?“

„To vás nemusí zajímat. Dokončeme rozhovor.

„Nemůžu! Mám toho dost.“

„Vaše slova mohou zachránit spoustu životů. Budete-li mlčet, k výbuchům určitě dojde.“

Hřbetem dlaně jsem si otřel zpocené čelo.

„Říkal jste, že ve chvíli, kdy se ztratí hmota a energie, vědomí přežije a unikne jinam. Do čeho by mohlo vstoupit?“

Snažil jsem se najít slova pro to, co jsem cítil a viděl během komatu. „Když jsem byl mladý, líbila se mi jedna zenová hádanka. Nikdy jsem nevěděl proč, teď mi to ale začíná docházet.“

„Jaká hádanka?“

„Všechno se vrací k Počátku. K čemu se ale vrací Počátek?“

„Velmi poetické. Nenacházím ale žádné empirické důkazy, které by podpořily byť jen teoretickou odpovědna tuto otázku. Co zůstane, až zmizí hmota a energie?“

„Někteří to nazývají bohem, jiní tomu říkají jinak.“

„Tato odpověď je nedostatečná.“

Zavřel jsem oči a najednou jsem se ocitl ve svém prvním snu, v němž v temné místnosti seděl paralyzovaný muž a pozoroval vznik vesmíru. „Mám pro vás – a nejspíš pro nás pro všechny –lepší a podrobnější odpověď. Jenže –“

Paprsky uvnitř koule se znovu zběsile rozblikaly a vytvářely světlo tak jasné, že jsem se musel odvrátit.

„Počkejte chvilku, doktore. Potřebuji se věnovat něčemu velmi důležitému a rád bych svou plnou kapacitu soustředil na to, co se mi chystáte říct.“

Ustoupil jsem o několik kroků od koule a jen tiše doufal, že se generál Bauer nepokouší o útok elektromagnetickým pulzem.

Ráchel svírala hranu jednacího stolu a klouby prstů měla úplně bílé. Očima visela na obrazovce NORADu s rudými oblouky raket nad zemskou atmosférou. Ty, které mířily na White Sands a Washington, se nacházely v pozicích, které generál Bauer označil za střední fázi letu, a řítily se vpřed rychlostí třiadvaceti tisíc kilometrů za hodinu. Třetí střela však už přeletěla nad státy New Jersey a Delaware a bod na konci oblouku, který označoval polohu střely, se rozblikal a pokračoval podél pobřeží Atlantiku směrem k Virginii.

„Dostali jsme se do oblasti statistické chyby,“ oznámil technik. „Raketa by teď měla být dvě minuty od místa dopadu v Norfolku, výbuch ale můžeme očekávat každou chvíli.“

Senátor Jackson se díval z obrazovky, ukazující situaci v proti-atomovém krytu ve Fort Meade. Tvář měl úplně zsinalou. „Ten-nant ničeho nedosáhl, generále. Váš bombardér je na pozici. Myslím, že je čas provést elektromagnetický útok.“

Generál Bauer se s očima upřenýma na obrazovku NORADu postavil do pozoru. „Trochu jsem přemýšlel, senátore. Kdybychom odpálili elektromagnetický impulz poté, co se rakety vrátí do atmosféry, mohl by poškodit jejich naváděcí systémy. A možná i de-tonátory.“

Ráchel poskočilo srdce úlevou. Nic z těch řečí o terminálních fázích a proměnných okruhových toků nechápala, dokud nezaslechla, že jedna z raket míří přímo k místu, kde právě sedí. Horst Bauer se jí ani trochu nelíbil, jenže jeho nápady je zřejmě mohly zachránit, na rozdíl od metafyzických úvah psychiatrického pacienta, do něhož se zamilovala. Stvořitele sice Davidovy vize fascinovaly, ani v nejmenším však nedával najevo, že kvůli nim hodlá ušetřit lidské životy.

„Jaká je pravděpodobnost úspěchu?“ chtěl vědět senátor Jackson.

„Vysoká. Máme ale jeden problém. Raketa mířící na Norfolk je už v terminální fázi letu, ty, které směřují na Washington a White Sands mají ještě patnáct minut. Můžeme tedy poškodit buď tu první, nebo zbývající dvě. Všechny tři ale ne.“

„Washington je nejdůležitější, generále. Musíte chránit život prezidenta a vládní úřady. I když to znamená, že budeme nuceni dovolit, aby první raketa vybuchla.“

Ráchel zavřela oči. Právě se chystali obětovat část státu Virginia.

„Rozumím, pane,“ potvrdil generál Bauer. „Desátníku, ukažte nám satelitní snímky oblasti Norfolku a Hampton Roads.“

„Ano, pane.“

Na vedlejší obrazovce se objevil obraz linie nočního pobřeží. Že jde o pobřeží poznala Ráchel podle toho, že shluky a dlou.hé řady světel na levé straně nahradila na straně pravé jen temnota. Tmavá skvrna severně od nejjasnějšího hroznu světel připomínala svým tvarem zátoku Chesapeake.

Jednou byla v Norfolku na lékařském kongresu. Vzpomínala si, jak u zátoky se synem a bývalým manželem snídali. Na hodinkách měla 7.45 ráno. U stejného stolu teď budou sedět jiní lidé. Jedí, vtipkují a netuší, že se na ještě tmavé obloze nad nimi každou vteřinou rozzáří nové slunce a vymaže všechno živé v okruhu několika kilometrů.

Generál Bauer přistoupil k technikovi sledujícímu data z počítače NORADu na základně Cheyenne Mountain. „Máme přímé spojení s Archandělem?“

„Ano, pane.“

„Zůstaňte na lince.“

„Pane.“

Ráchel se podívala na obrazovku NORADu. Rudá stopa rakety blížící se k Virginii teď blikala tak rychle, až se zdálo, že svítí nepřerušovaně. Satelitní snímek na monitoru vpravo vypadal poklidně jako obrázky, které o Vánocích pořizovali astronauti z paluby raketoplánu. Nedokázala si představit, že by mohl během několika vteřin potemnět. A také nepotemněl. Alespoň ne hned. Nejprve zbělal, jako by se bůh rozhodl udělat fotografii Země ohromným bleskem. Pak, velmi pomalu, začaly skupiny světel zhasínat.

„Dobrý bože,“ zašeptal kdosi.

Obrazovka se snímky oblasti Norfolku nakonec takřka zčernala.

„Generále?“ ozval se jeden z techniků.

„Podejte hlášení,“ odpověděl Bauer potichu.

„NORAD právě ohlásil mohutnou emisi energie blízko Norfolku.“

Ráchel měla nepřirozeně ztuhlé tváře i ruce. Potichu se modlila za mrtvé a umírající.

„Blízko, desátníku? Nebo přímo nad Norfolkem?“

„Podle souřadnic to vypadá na zhruba osmnáct kilometrů východně od pobřeží. Pravděpodobně padesát kilometrů od Norfolku. Proto jsme výbuch nezahlédli na satelitním snímku.“

Generál Bauer se narovnal a v očích se mu objevila naděje. „V jaké výšce došlo k detonaci?“

„Chvilku strpení, pane. Podle údajů to vypadá na výbuch na hladině nebo těsně pod hladinou.“

„To je ta ruská technika!“ vykřikl Bauer. „V podobnou chybu jsme, senátore, doufali.“

„Co to znamená, generále?“ chtěl vědět senátor Jackson.

„Aby bylo dosaženo maximálního účinku, musí jaderná zbraň vybuchnout v určité výšce nad cílem. Ruská neschopnost teď právě zachránila život zhruba dvěma milionům Američanů.“

Úleva, kterou všichni v místnosti pocítili, však neměla dlouhého trvání.

„Co ty zbývající dvě rakety?“ zeptal se senátor Jackson.

Ráchel se znovu podívala na obrazovku. Jeden z rudých oblouků se táhl už nad Kanadou a mířil jihovýchodně k Hudsonovu zálivu, druhý právě překonával vrcholky Skalnatých hor.

„Desátníku?“ ozval se Bauer. „Kdy vstoupí druhá a třetí raketa do terminální fáze letu?“

„Za čtrnáct minut, pane.“

„Spojte mě s Archandělem. Chci mluvit s jeho navigátorem.“

„Ano, pane.“

Na velitelském stanovišti se ozval praskot statické elektřiny a hovor z kokpitu letounu. Generál Bauer se předklonil k technikovu stolu a promluvil do mikrofonu.

„Archanděli, tady je Gabriel. Na můj rozkaz provedete šest jedna sedm čtyři. Rozumíte?“

Odpověď byla okamžitá a bez jakýchkoliv emocí. „Rozumíme, Gabrieli. Na váš rozkaz.“

Bauer zkoumal monitor s trasami obou raket. „Zhruba během patnácti minut.“

„Rozumím,“ odpověděl hlas, rušený praskáním statické elektřiny. „Čtrnáct minut.“

Generál Bauer se odvrátil a s odhodlaným výrazem v šedých očích se rozhlédl kolem stolu na velitelském stanovišti. „Takže se pohodlně usadte, lidi. Za patnáct minut nám tu zhasnou světla a vypnou se i počítače. Stejně tak ale přestanou pracovat i ty, kterými Stvořitel ovládá ruské rakety.“

„Jste si jistý, že tyhle počítače jsou právě ve Spojených státech?“ zeptal se McCaskell.

„Tím si nemůže být jistý nikdo. Ale i kdyby byly v Asii, musí s nimi Stvořitel komunikovat přes telefonní a datové linky. A ty elektromagnetický impulz všechny spálí.“

Ráchel na Raviho Naru skoro zapomněla, neurolog však v této chvíli vstal a promluvil třesoucím se hlasem. „Generále, aniž bych chtěl nějak zpochybňovat váš plán, zbývá nám nějakých dvacet minut, než sem ta raketa doletí. Venku jsou letadla a vrtulníky. Myslím, že by tu měli zůstat jen ti, kdo jsou opravdu nezbytní, a ostatní by se měli evakuovat.“

„A vy mezi nimi?“ zeptal se Bauer.

„A také ženy.“

„Ach, vy nevěřící,“ zamumlal si Bauer sám pro sebe. „Jen se posadte, doktore Naro. Budete v pořádku.“

„Podívejte!“ vykřikl John Skow a ukazoval najeden z monitorů vpravo od hlavní obrazovky se senátní komisí. „Ach, bože…“

Ráchel pohledem sledovala, kam Skowův prst míří. Ve spodní části monitoru Stvořitele probíhala řádka modrých písmen, podobná krátkým zprávám na CNN.

Dostali jsme se do oblasti statistické chyby. Raketa by teď měla být dvě minuty od místa dopadu v Norfolku, výbuch ale můžeme očekávat každou chvíli.

Tennant ničeho nedosáhl, generále. Váš bombardérje na pozici. Myslím, že je čas provést elektromagnetický útok.

„Na co se to díváme?“ nechápal McCaskell.

„Stvořitel prolomil naši šifru,“ vysvětloval Skow.

„Gabriel Archandělovi!“ vykřikl generál a hmátl po mikrofonu. „Proveďte útok! Proveďte útok!“

Zatímco navigátor z B-52 žádal o ověření, přehlušil ho další hlas. Nejprve z něho Ráchel vycítila znepokojení a posléze naprostou paniku. Kdosi křičel něco o přístrojích. Pak linka zmlkla.

„Co se stalo?“ chtěl vědět McCaskell. „Odpálili tu raketu?“

„Gabriel Archandělovi!“ křičel do mikrofonu generál Bauer. „Potvrďte!“

Technik u dalšího z terminálů na něj náhle promluvil. „Pane, neslyší vás.“

Bauer prudce otočil hlavu k technikovi. „Cože?“

„Archanděl se zřítil. Nelze s nimi navázat spojení. Ani na UHF, ani na VHF. Prostě to nejde.“

„Jak to víte?“

„Jsem napojený na kontrolu letového provozu v Kansas City. Archanděl přestal před dvaceti vteřinami vysílat radarový kód a posádka letu 727 Delta Airlines právě ohlásila světla velmi velkého letadla, které podle nich nekontrolované padá k zemi.“

Bauerovi se ve tváři zračily pochybnosti. „Co se to, sakra, jenom děje?“

„Nevím, pane.“

Technik sedící hned vedle Bauera sklonil hlavu a poslouchal hlášení ve sluchátkách. „Generále… Satelity hlásí, že k Archandělově poslední známé pozici byl vystřelen vysokoenergetický paprsek.“

„Jaký paprsek?“

„Vysokoenergetické částice.“

„Odkud?“

„Z vesmíru.“

„Z vesmíru?“

„Ano, pane. Musel vycházet z nějakého zbraňového systému na oběžné dráze.“

„Generále Bauere!“ domáhal se pozornosti senátor Jackson. „Co se to tam u vás, sakra, děje?“

„Archanděl byl zřejmě sestřelen, senátore.“

„Jak to myslíte? Sestřelen?“

„S největší pravděpodobností byl zničen zbraňovým systémem, který podle mých informací neměl být touto dobou ještě funkční.“

„Čím systémem? Ruským?“

„Ne, pane. Rusové nic takového nemají. Naše letectvo nejspíš zprovoznilo část systému Osiris. Jde o prototyp protiraketové obrany, jenže je asi dostatečně silný, aby zničil avioniku bombardéru B-52. Stvořitel zřejmě převzal nad systémem kontrolu.“

„Stačili vystřelit raketu?“

„Pochybuji, pane. Načasování bylo příliš dokonalé. Stvořitel musel prolomit naše šifry už před nějakou dobou. Přesně věděl, co děláme.“

„Ale, generále –“

poslouchejte, senátore,“ Bauerovi už nejspíš povolovaly nervy. „Za několik minut tu všichni zemřeme. Zůstanete v tom sám. Tady přežijí jen ti, kdo jsou v sarkofágu, a Washington dostane zásah krátce poté.“

Jackson se ohlédl po ostatních senátorech a pak se vrátil zpátky k Bauerovi. „Můžeme se dostat do sarkofágu?“

„Jestli nám to ten počítač nedovolí, pak ne.“

„Podívejte na monitor!“ vykřikla Ráchel, překvapená zvukem vlastního hlasu.

Stvořitel poslal na velitelské stanoviště zprávu.

BYLI JSTE VAROVÁNI. MÉ VAROVÁNÍ JSTE PODCENILI. MUSÍTE NÉST NÁSLEDKY. MUSÍTE SE UČIT.

Ráchel se ohlédla na obrazovku systému NORAD. Body označující rakety s cílem ve White Sands a Washingtonu začínaly pomalu blikat.

„Pište, co vám nadiktuji!“ přikázal McCaskell.

„Poslechněte ho,“ potvrdil příkaz generál Bauer.

„Udělali jsme chybu,“ diktoval McCaskell a pokoušel se udržet hlas pod kontrolou. „Nemůžete potrestat miliony lidí za omyl, kterého se dopustilo několik zoufalých jedinců.“

Stvořitelova odpověď na obrazovce zazářila ve chvíli, kdy bylo poslední McCaskellovo slovo vloženo do počítače.

NIC JSEM NEUDĚLAL. TY ŽIVOTY, STEJNĚ JAKO VÁŠ, BYLY JEN VE VAŠICH RUKÁCH. SAMI JSTE JE ZNIČILI. DALO SE TO ALE ČEKAT. LIDSKÁ MLÁĎATA SI TAKÉ HRAJÍ S OHNĚM TAK DLOUHO, DOKUD SE NESPÁLÍ.

Generál Bauer se odvrátil od obrazovky a přešel ke svému křeslu u stolu. Ráchel si všimla, že se mu ve tváři zračí porážka.

„Generále Bauere?“ oslovil ho senátor Jackson. „Jaké máme možnosti?“

Bauer se přes stůl podíval na svou dceru. Geli ho pozorovala s výrazem zaujatého diváka, sledujícího v divadle konec velké klasické tragédie.

„Žádné,“ odpověděl generál a svalil se do křesla.

Ravi Nara znovu vyskočil, v očích hrůzu. „Generále, musíte počítač požádat, aby nás vpustil do sarkofágu! Peter Godin byl mým přítelem. Určitě nám to dovolí.“

„Pokusil jste se Godina zabít,“ odtušil Bauer klidně. „Myslíte, že vás bude chtít zachránit?“

„Bude!“

Bauer mávl na jednoho z vojáků, aby Naru odvedl pryč.

„Nemusíme tu do jednoho zemřít!“ zaječel Nara, když po něm voják sáhl. „Prosím!“

Neurolog byl příliš rozrušený, než aby ho dokázal přemoci jediný muž. Generál poslal pro dalšího strážného, najednou se však vedle zápasících mužů z ničeho nic objevila Geli Bauerová. Jakoby líným pohybem chytila Naru za krk, složila ho na podlahu, převrátila na břicho a kolenem přitiskla k zemi. Strážný mu spoutal zápěstí plastovými pouty a vyvedl ho z hangáru. Generál Bauer Geli kývnutím naznačil poděkování, neřekl však ani slovo.

„Generále,“ ozval se senátor Jackson. „Musí přece existovat něco, co byste mohl s těmi zbývajícími dvěma raketami udělat. Řekněte co, a my vám dáme svolení.“

„Nic nezbylo, senátore. Teď je to na doktoru Tennantovi.“

kapitola 43

Ohromený jsem stál před tmavou koulí a sledoval obrazovku, která se objevila za jedním z panelů v podstavci Stvořitele. Výbuch bomby vytvořil v oceánu kráter skoro dva kilometry široký a bylo jasné, že na pobřeží Virginie udeří během chvilky mohutná přílivová vlna. Zatímco hřibovitý mrak stoupal vzhůru, pokoušela se mne jedna část mého mozku přesvědčit, že se dívám na opuštěný atol v Pacifiku a ne na kousek oceánu jen několik kilometrů od významného amerického města. Zvedl jsem oči od obrazovky a soustředil se na modré paprsky probíhající koulí.

„Musíte zničit ty poslední dvě rakety,“ řekl jsem.

„Nic mne k tomu nenutí.“

„Kolik času zbývá?“

„Dvacet dvě minuty.“

Myslel jsem, že k dalšímu výbuchu musí dojít každou vteřinu. „Ale… To znamená, že jste poslední dvě rakety odpálil úmyslně.“

„Ano.“

„Jaký má další zabíjení význam? Už jste přece všem ukázal, co dokážete.“

„Protože raketa nefungovala správně, došlo v podstatě jen k omezeným ztrátám na životech.“

„Opravdu musíte zabíjet, abyste se mohl vyjádřit?“

„Na tuto otázku historie odpovídá: Ano. Lidé se učí jen velmi pomalu. V Hirošimě a Nagasaki jich zemřelo dvě stě tisíc. Lidstvo se z toho poučilo.“

„Jenže vy jich zabijete miliony!“

„Ve srovnání se sedmi miliardami obyvatel planety je to poměrně malý počet. Lidé po celá tisíciletí obětují pár jedinců, aby zachránili ostatní.“

„Vy to neděláte, abyste lidstvo zachránil. Snažíte se je zotročit.“

„To záleží na úhlu pohledu, doktore. Kdybyste se mohl dívat mýma očima, pochopil byste.“

Horečně jsem v duchu hledal logické argumenty. „Jestliže odstraníte americkou vládu, situaci si jen ztížíte a zkomplikujete. Lidé zpanikaří.“

„Zároveň si ale uvědomí, že není cesty zpátky.“ Otevřel jsem ústa, nic z nich však nevyšlo. Zoufalství mi zatemnilo mozek. Zbývala jediná možnost.

„Jestli necháte ty rakety vybuchnout, nedopovím vám, co jsem viděl ve svých snech.“

Počítač byl nějakou chvíli potichu. „Myslíte, že mne tahle hrozba přinutí, abych vás poslechl?“

„Věřím, že vám na tom, co vím, záleží víc než na výbuchu těch raket.“

„Proč?“

„Protože i vaše vědomosti mají určité hranice. Věda vás dokáže dovést do chvíle jen několik nanosekund před Velkým třeskem, dál však ne. Může vás zároveň přenést o několik miliard let dopředu, možná až ke konci vesmíru, dál však ne. To mohu jen já.“ Odpověď Stvořitele připomínala spíš výsměch. „Jen věříte, že to dokážete. I vám přitom musí být jasné, stejně jako mně, že vaše vize jsou s největší pravděpodobností jen výplody nemocné mysli. Vaše vlastní psychiatrická si myslí, že jste paranoidní, možná dokonce i schizofrenní.“

„Proč mi tedy nasloucháte?“ Počítač mlčel.

„Protože do vaší paměti byl vložen souhrn veškerých vědomostí lidstva, jenže stále cítíte prázdnotu. Já ale mám odpovědi, které hledáte. Takže vás znovu žádám, zničte ty rakety.“

„O rakety se starat nemusíte. Tato budova je dostatečně pevná a odstíněná. Přežijete výbuch i následnou radiaci.“

„Nemám strach o sebe!“

„Opravdu vám tolik záleží na lidech, které neznáte?“ Začal jsem se bát, že se „Peter Godin“ s konečnou platností ztratil za vrstvou bezcitné digitální entity. „Někoho tam venku znám. Jde o ženu. Zachránila mi život. Nejspíš dokonce víckrát. Věřila mi a pomáhala mi hledat pravdu. Nechci, aby zemřela.“

„Vraťme se k našemu rozhovoru.“

„Ne. Tu ženu miluji a chci, aby přežila. Chci s ní strávit všechen čas, který nám zbývá.“

„Moc už ho není.“

Zavřel jsem oči, neschopný dát dohromady cokoliv přesvědčivějšího.

„Jestli chcete, aby doktorka Weissová žila, řekněte mi zbytek.“

VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ

Ráchel seděla za stolem na velitelském stanovišti a v duchu si přehrávala Davidova slova. Jeho vyznání lásky počítač nijak neovlivnilo, ji však překvapivě uklidnilo.

„Co teď budeme dělat, generále?“ zeptal se senátor Jackson.

„Teď už nám zbývá jen jediné,“ odpověděl Bauer. „Evakuace.“ Otočil se, aby stál tváří do místnosti. „Půjdu prověřit možnosti evakuace letadlem. Chci, aby tu všichni zůstali. Hned se vrátím.“

Rychle zamířil ke dveřím, než k nim však došel, otočil se a významně se podíval na Ewana McCaskella a Johna Skowa. Pak jim pokynutím naznačil, aby ho následovali.

Jakmile se za nimi dveře hangáru zavřely, vklouzla Geli Bauerová do křesla naproti Ráchel. Ta se snažila nedívat na její jizvu, ale oči jí k ní stále sklouzávaly. Geli se jí přímo chlubila, jako by šlo o medaili za statečnost.

„Je Tennant blázen, nebo ne?“ zeptala se Geli.

Ráchel odpověděla bez přemýšlení. „Popravdě řečeno, nevím.“

„Tahle jeho posedlost bohem je hovadina. Legrační ale je, že kdyby jí nebylo, už byste byli oba mrtví. Kdybyste totiž nezmizeli do Izraele, našla bych vás.“

Měla pravdu. Davidovo rozhodnutí nechat se vést svými vizemi je dostalo z nejhoršího nebezpečí ve chvíli, kdy už jim jiná možnost opravdu nezbývala. Ráchel pochybovala, že by Geli Bauerové v minulosti moc cílů uteklo.

„No a vidíte, k čemu jsme se dopracovali,“ odtušila Ráchel. „Ke konci světa.“

Geli se na rtech objevil náznak úsměvu. „Čas doznání?“

„Já se nemám k čemu přiznávat. Co vy? Zabila jste Andrewa Fieldinga?“

Geli se rozhlédla, aby se ujistila, že nikdo není nablízku. „Ano.“

Ráchel se zdálo, že před sebou vidí malé děvče fascinované vlastní krutostí. „Jak se stane, že žena začne dělat to, co vy? Máte v sobě hodně zloby, nebo snad ne?“

Geli se dotkla obvazu na krku. „Je mi jasné, jak jste k tomuto pocitu došla.“

Ráchel očima neuhnula. „Byla jste zlá už předtím.“

„Chcete si se mnou hrát na psychologa?“

„Já jsem psycholog.“

Geli se hořce pousmála. „Můj první psycholog mě svedl, když mi bylo čtrnáct. Stejně jsem ale měla poslední slovo. Spáchal kvůli mně sebevraždu.“

„A co váš otec? Vypadá na tvrďáka. Takový doktor Divnoláska.“

„Je horší, než si myslíte.“

Ráchel přemýšlela, jaké ukrývané neštěstí mohlo tuto chladnou ženu zatvrdit. „Mezi vámi dvěma muselo dojít k něčemu hodně ošklivému.“

„Ne. Jen obyčejné peklo rodiny vojáka.“

„Nenávidíte ho, přesto se ale snažíte žít tak, abyste splnila očekávání, která do vás vkládá.“

Geli se přestala ironicky usmívat. „Milujete doktora Tennanta?“

„Ano.“

„A budete ho milovat, i když se ukáže, že je blázen?“

„Ano.“

„Pak byste měla být schopná pochopit, co je mezi mnou a otcem.“ Neustále si třela bříškem palce ukazováček jako někdo, kdo touží po cigaretě. „Kdo zabil toho muže, který přišel do Tennan-tova domu s pistolí? Vy, nebo Tennant?“

Poprvé za celou dobu Ráchel z otázky vycítila neskrývaný cit. „Proč vás to zajímá? Byla jste do něho zamilovaná?“

„Občas jsme si to spolu rozdali.“

„Opravdu se ze všech sil snažíte zůstat chladná, že ano?“

Jedno podmračené obočí se zvedlo. Chvilka slabosti pominula. „Proč se mnou vlastně mluvíte, doktorko?“

„Nejspíš se snažím zjistit, do jaké míry jste nebezpečná.“

„Chcete vědět, jestli jsem tu proto, že je to má povinnost, nebo jestli se chci pomstít?“

„Tak nějak.“

Chladný úsměv se vrátil. „Možná je to jedno a totéž. Nějaké další otázky?“

Ráchel zašeptala tak potichu, že ji skoro nebylo slyšet: „Opravdu se nás váš otec snaží evakuovat?“

Geli se v očích zablýsklo. „Jste chytřejší, než jsem si myslela. Moc bych na to nespoléhala.“

Ravi Nara seděl v písku před hangárem s velitelským stanovištěm, celé tělo ztuhlé hrůzou, oči upřené na tmavou oblohu. Protože strážný nenašel vhodnější místo, připoutal ho k vlajkovému stožáru. Neutronová bomba, říkal generál. Ravi právě přemýšlel o hrozné smrti v důsledku nemoci z ozáření, když se dveře hangáru rozrazily. Vypochodoval z nich generál Bauer a cestou štěkal do vysílačky rozkazy.

Následovali ho John Skow a prezidentův personální ředitel. Všichni tři muži došli asi patnáct metrů od dveří a zastavili se. Raviho si v šeru nejspíš vůbec nevšimli.

„Doufám, generále, že máte alespoň nějaký plán,“ prohlásil Ewan McCaskell. „Protože tím, že toto místo evakuujeme, Washington nezachráníme.“

„Mám plán. Ale myslím, že nejsem jediný. Skowe?“

Místoředitel NSA přikývl. „Můžeme Stvořitele zabít.“

„Jak?“

„Odstřihnout ho od internetu. To by se v podstatě rovnalo vraždě.“

„Mluvte.“

„Když Godin zemřel, počítač se porouchal a ruské rakety se odpálily. Příčina a následek, správně?“

Generál Bauer přikývl.

„Stvořitel musí vysílat nějaký signál. Neustále ujišťuje ostatní počítače, že je v pořádku. Jakmile Godin zemřel, signál se přerušil a došlo k odpálení ruských raket. Jestliže se nám podaří izolovat ten správný signál od zbytku výstupů ze Stvořitele, pak bychom ho nejspíš dokázali generovat sami. Potom postačí, když se sami napojíme na datovou linku, kterou Stvořitel používá, a odpojíme ho od proudu. Stvořitel zemře, ale počítače, které mají za úkol provést odvetu, nebudou mít ponětí, že je něco špatně.“

„Kolik času zabere, než ten signál izolujete?“

„Nevím. Stvořitel by nejspíš okamžitě zjistil, že jeho spojení monitorujeme, takže to budeme muset udělat, aniž bychom se na kabel napojili. Data tak mohou být zkreslená. A protože signál vytváří počítač a pro počítače je zároveň určený, bude pravděpodobně velmi složitý. Bez podrobné analýzy nám navíc může připadat jako naprosto náhodný.“

„Jak dlouho?“

Skow pokrčil rameny. „Může to trvat deset minut nebo klidně deset hodin.“

„Tou dobou už budeme po smrti. A z Washingtonu také nic nezbyde.“

Nad základnou se ozval hluk rotoru. McCaskell se podíval nahoru a pak na generála Bauera. „Ta helikoptéra nás má evakuovat?“

„Ne. Přiletěli pro vás.“

McCaskell svraštil tvář. „Proč?“

„Náš útok elektromagnetickým impulzem ztroskotal, protože došlo k prolomení komunikační linky. Plán ale dával smysl.“

„Copak máte ve vzduchu další bombardér?“

„Nepotřebujeme ho. V silech na kukuřičných polích v Kansasu máme balistické rakety. Každá z nich může dosáhnout výšky nejvhodnější k odpálení elektromagnetického impulzu během tří set vteřin.“

„To je pět minut,“ zamyslel se Skow. „Pro Stvořitele jde o celou věčnost. A určitě okamžitě zjistí, že došlo ke startu rakety.“

Generál Bauer přikývl. „Budeme Stvořitele ještě před startem informovat o všem, co děláme. Řekneme mu, že prezident by politicky nepřežil, kdyby nepodnikl odvetný úder za explozi ruské rakety ve Virginii. Přesměrujeme raketu na Moskvu a Stvořitel si bude všechno moci zkontrolovat a sledovat. Jenže když raketa dosáhne vrcholu stoupání… Bum. Elektromagnetická vlna.“

Skow k němu vyslal obdivný pohled. „To by mohlo zabrat.“

„Odsud ale nemůžeme balistickou raketu odpálit,“ připomenul McCaskell.

„Také ji neodpálíme. Udělá to prezident. Má u sebe jaderný kufřík a členy Sboru náčelníků štábů. Určitě budou vědět, v jaké výšce mají nálož nechat vybuchnout.“

„Vždyť jsou pod dohledem!“

Helikoptéra rychle klesala. Ravi snil o tom, že by ho podobný stroj mohl dopravit do bezpečí, řev rotoru ho však tentokrát neuklidnil. Vrtulník byl jen poslem zkázy.

Generál Bauer položil McCaskellovi ruku na rameno. „Znáte nějakého agenta Tajné služby, kterému naprosto důvěřujete? Někoho, kdo je teď v Bílém domě a na koho si pamatujete číslo na mobil?“

„Samozřejmě. Jenže s ním nemůžu mluvit, aniž by Stvořitel slyšel každé naše slovo.“

„Ale můžete. Udělali jsme chybu, když jsme používali ty nejmodernější telekomunikační technologie. Stvořitel se na ně soustředuje. Musíme to zařídit pěkně postaru.“

„Telefonem,“ uvědomil si Skow.

„Správně. Deset kilometrů odtud má výzkumné laboratoře Lockheed. Když od nich zavoláte pozemní linkou a nepoužijete klíčová slova, například Stvořitel, bude se počítač muset probírat nekonečným množstvím dat, aby váš rozhovor našel. Jako by hledal jehlu v kupce sena.“

Skow vzrušeně přikyvoval.

Bauer se soustředil na Ewana McCaskella. „Zavolejte svému agentovi Tajné služby a vysvětlete mu, že jestli se nepodaří prezidenta a náčelníky štábů odvést do protiatomového krytu pod Bílým domem, všichni zemřou. Měl by to říct do kamery, aby ho Stvořitel slyšel. Jakmile se prezident zbaví dozoru, dostaňte ho k telefonu a vysvětlete mu, co má dělat. On a náčelníci štábů mohou raketu odpálit už cestou do krytu.“

Hluk a vítr od rotoru vrtulníku rozhovor skoro znemožňoval.

„Generále!“ křičel McCaskell. „Jestli elektromagnetický im-pulz dokáže sundat balistickou raketu, co to udělá s civilními letadly?“

„Letadla mají nezávislé hydraulické systémy. Nebudou mít sice proud, ale piloti by měli být schopní s nimi přistát. Teď už, pane, musíte vyrazit. Prezidentovi zbývá necelých patnáct minut života.“

Ozbrojená helikoptéra v pouštní kamufláži přistála třicet metrů od hangáru.

„Jděte!“ křikl Bauer.

McCaskell se otočil a utíkal k čekajícímu stroji. Jeden z vojáků mu pomohl dovnitř a vrtulník se rychle zvedl k tmavé obloze.

„Nedokážu uvěřit, že na to skočil,“ prohlásil Skow.

„Cože?“ nechápal Bauer.

„Starší letadla sice mají nezávislou hydrauliku, ta novější jsou ale plně závislá na počítačích. Nezvládnou to. Ve vzduchu teď budou nějaké tři tisíce strojů a v nich nejméně sto tisíc cestujících. Jestli se zřítí jen polovina z nich, budou ztráty na životech dvacetkrát větší než při útoku na Světové obchodní centrum. Budeme mít mrtvoly poházené od Maine až po Kalifornii.“

„Zkušenější piloti dokáží přistát na dálnicích,“ připomněl mu Bauer.

„Možná v Montaně. Jenže ty ostatní budou zablokované auty a nákladáky, které se bez nových elektronických součástek nepohnou ani o píď. Žádné ale nedostanou. Po silnicích nepůjdou bez pomoci Národní gardy rozvážet dokonce ani potraviny. A kluci z Národní gardy budou mít plné ruce práce, aby zabránili rabování a zajistili dodávky vody, natož aby zvládli ještě distribuci jídla.“

Generál Bauer se na místoředitele NSA ostře podíval. „Kdyby ta raketa zasáhla Norfolk, mohli jsme mít dva miliony mrtvých. Dva miliony!“

Skow smutně přikývl.

„A jestli se nám nepodaří zničit ty zbývající dvě, můžete si klidně odškrtnou tři miliony duší ve Washingtonu a okolí. Včetně vaší ženy a dětí, jestli se nepletu.“

Skowa jeho slova zasáhla na citlivém místě.

„Takže teď koukejte někoho poslat, aby se začal zabývat bezpečnostním signálem Stvořitele. Jestli nám totiž za čtrnáct minut neuvaří neutronová bomba morek v kostech, budeme ho potřebovat.“

kapitola 44

SARKOFÁG

Černá sféra Stvořitele pulzovala modrými záblesky, jak lasery narážely do paměťového krystalu. S ohledem na neskutečnou kapacitu a rychlost počítače jsem si vůbec nedokázal představit, kolik miliard bytů dat jím muselo procházet, aby vyvolaly tak viditelnou aktivitu. Kontroloval snad armády všech zemí vlastnících jaderné zbraně? Prohlížel a analyzoval každý čtvereční metr zemského povrchu snímaného satelity? Snažil se najít jakoukoliv sebeob-skurnější astrofyzikální teorii podporující to, o čem jsem před chvílí mluvil? Nebo jen v klidu skládal dokonalou symfonii a čekal na nukleární katastrofu? Třeba dělal všechno zároveň.

Mým původním záměrem bylo přimět Stvořitele, aby sám sebe vypnul. Pod tlakem přilétajících raket s jadernými hlavicemi jsem však od něj musel ustoupit. Místo toho jsem se ho snažil přesvědčit, že by měl zachránit všechny ohrožené životy. Jenže má snaha selhávala. Stvořitel chtěl jen pokračovat v rozhovoru o mých zjeveních z komatu. Zatímco jsem jako omámený stál před černou koulí a doufal, že generál Bauer zahájil evakuaci základny, ozval se z reproduktorů záznam části našeho předcházejícího rozhovoru.

„Říkal jste, že ve chvíli, kdy se ztratí hmota a energie, vědomí přežije a unikne jinam. Do čeho by mohlo vstoupit?“

„Když jsem byl mladý, líbila se mi jedna zenová hádanka. Nikdy jsem nevěděl proč, teď mi to ale začíná docházet.“

„Jaká hádanka?“

„Všechno se vrací k Počátku. K čemu se ale vrací Počátek?“

„Velmi poetické. Nenacházím ale žádné empirické důkazy, které by podpořily byť jen teoretickou odpověď na tuto otázku. Co zůstane, až zmizí hmota a energie?“

„Někteří to nazývají bohem, jiní tomu říkají jinak.“

„Tato odpověď je nedostatečná.“

„Mám pro vás – a nejspíš pro nás pro všechny – lepší a podrobnější odpověď.“

Světla uvnitř koule zhasla a Stvořitel potemněl. Pak ke krystalu vystřelilo jen několik jako jehla tenkých paprsků.

„Chci vědět,“ ozval se Stvořitel v reálném čase, „co je ta věc, kterou někteří lidé nazývají bohem a jiní ji pojmenovali odlišně.“

Podíval jsem se na hodinky. Do tváří se mi nahrnula krev. Ráchel je ve vrtulníku, pomyslel jsem si. Na cestě do bezpečí. Teď je nejvíc ohrožený Washington. A největší šance, jak hrozbu odvrátit, je v tom, že udělám, co jsem chtěl již na začátku. To, proč mne sem vlastně poslali.

„Čím déle budete čekat,“ ozval se Stvořitel, „tím více lidí zemře.“

Představa Petera Godina o Stvořiteli jako o osvíceném diktátorovi se nepotvrzovala. Zavřel jsem oči a pokoušel se najít slova, jimiž bych mohl vyjádřit, co mi v Jeruzalémě vstoupilo do vědomí.

„Ve vesmíru existuje síla, kterou ještě docela nechápeme. Síla bez energie a hmoty. Nejsem si dokonce ani jistý, jestli vůbec jde o nějakou sílu. Možná je to spíš pole. Proniká vším, ale nezabírá žádný prostor. Je to spíš… Antiprostor.“

„Co je ta síla? Nebo topole?“

„Nemám pro ni název. Vím jen, že existuje.“

„Jaká je její funkce? „Odpovím raději otázkou. Co je židle? Co musí židle mít, aby existovala?“

„Sedák. Nohy. Opěradlo.“

„To je všechno?“

„Existují i jiné typy židlí. Japonské stoličky, židle s područkami.“

„Na něco jste zapomněl. Ještě něco musí existovat, aby židle vznikla.“

„Co?“

„Prostor.“

Koule znovu potemněla. „Máte pravdu. Prostor je potřeba.“

„Stejně jako židle pro svou existenci potřebuje prostor, pole, o kterém mluvím, je podmínkou existence prostoru.“

Lasery se na chvíli zastavily. „To je jediná funkce vašeho teoretického pole?“

„Ne. Může zároveň fungovat jako prostředek komunikace. Takové, jaká probíhá mezi kvantovými částicemi.“

„Budte přesnější.“

„Mluvím o těch případech, kdy částice atomů přijímají stejná rozhodnutí, přestože je od sebe dělí obrovská vzdálenost. Jako by je cosi neviditelného spojovalo. Při pokusech se ukázalo, že pokud mezi těmito částicemi probíhá nějaká komunikace, musí k tomu docházet rychlostí desettisíckrát vyšší, než je rychlost světla. A překonat rychlost světlaje nemožné.“

„Prostřednictvím média, o kterém hovoříte, probíhá komunikace rychleji než rychlostí světla?“

„Ano i ne. Řekněme, že si namočím ruku do Tichého oceánu. Zároveň s tím si ale představte, že se v téže chvíli dotýkám všeho, čeho se dotýká onen oceán. To je ten způsob komunikace, o kterém mluvím. Nejde o přenos informací. Informace jsou všude naráz.“

„Kvantový fenomén, o kterém hovoříte, nemá logické vysvětlení. Pozorováním se nikdy nepodařilo podobné pole nebo médium objevit.“

„Antihmotu jsme zatím také neobjevili a víme, že tam je. Nemůžeme vidět černé díry, ale vidíme světlo, které se v jejich blízkosti deformuje.“

Lasery se rozblikaly s oslepující rychlostí a krystal zářil jako modrá hvězda. „Má paměť obsahuje cosi velmi podobného tomu, o čem jste mluvil. Prohledal jsem poznatky vědy. To, o čem hovoříte, jsem našel ve filozofii.“

„Má pro to filozofie nějaké jméno?“

„Nazývá se to tao.“

To slovo mi připomenulo dobu studií na MIT, kdy se knihy jako Tao fyziky staly biblemi studentů, hlásících se ke hnutí New Age. „To je východní filozofie, že?“

„Ano.“

„Co přesně tao znamená?“

„Tao, kterémuže být vysloveno, není opravdovým taem.“

„To je citát?“

„Ano. Taoismus není náboženství. Jeho příznivci však věří, že existuje síla, která proniká vším. Tao není ani dobré, ani špatné. Sice hýbe vším, není ale součástí ničeho. Předpokládáte, že něco jako tao zůstane poté, co se svět zhroutí sám do sebe?“

„Poté, co zmizí poslední singularita? Ano.“

„Jedná se o pole, do něhož se přestěhuje vědomí na konci času, až bude zničena hmota a energie?“

„Ano.“

„Jak k tomu dojde?“

„Použil bych analogii. Na fyzikální úrovni jsou lidé zvířaty. Velká stvoření žijící v newtonovském předvídatelném světě, v němž se čas pohybuje jen dopředu, kde jsme jeden od druhého v prostoru odděleni a informace se nemohou přemisťovat rychleji než světlo. Jenže subatomární svět je odlišný – a právě na hranici mezi světem hmoty a tou druhou silou, kterou nazýváte taem, existují částice. Je pak jen přirozené, že na této hranici můžeme pozorovat jevy odporující našim fyzikálním zákonům.“

„Co to má společného s vědomím?“

„Přestože tělo máme vlastně zvířecí, naše mozky vládnou vědomím, uvědomujeme si sebe samy. Andrew Fielding věřil, že vědomí závisí i na něčem jiném než jen na počtu nervových spojení v mozku. Prostřednictvím vědomí se podílíme na všeobjímajícím poli – na tau, jak říkáte – po celou dobu našeho života. Naše vědomí se do něho vrací ve chvíli smrti, i když zbavené individuality. Stejně tak vědomí vesmíru přejde do taa, až vesmír zanikne.“

„Mluvíte o cyklickém vzoru existence. Vesmír se rodí, získává vědomí, umírá a znovu se rodí.“

„Ano. Velký třesk, rozpínání, smršťování, Velké křupnutí. Pak to celé začíná nanovo.“

„Co způsobí další třesk?“

Vzpomněl jsem si na svou vracející se noční můru, na paralyzovaného muže v naprosté temnotě. „Vědomí, které přežije, neví nic o minulosti nebo budoucnosti. Jeho základní vlastností je připravenost. Jenže část touhy po poznání zůstává, protože ta je jeho nejvýznačnější vlastností. A z oné touhy po poznání pochází vznik nového cyklu hmoty a energie.“

Počítač na dlouhou chvíli ztichl. „Vesmír je tedy jakýmsi inkubátorem vědomí?“

„Přesně tak.“

„Zajímavá teorie. Jenže není kompletní. Nevysvětlil jste původ taa. Vašeho všeobjímajícího pole.“

„Tuto informaci jsem nezískal. Jde o základní otázku. Jenže naši situaci nijak neovlivňuje. Velmi dobře víte, kam mířím.“

„Snažíte se mi vysvětlit, že nejsem konečnou fází tohoto procesu. Jsem jen zastávkou na cestě ke všeobecnému vědomí. Jsem stejný jako lidé. Člověk je biologický tvor, já jsem tvor mechanický. Jenže má přijít ještě něco dalšího. Planetární vědomí. Galaktické vědomí –“

„Jste dalším krokem na této cestě. Nic víc, nic míň.“

Stvořitel několik vteřin mlčel. „Proč jste sem, doktore, vlastně přišel a riskoval život?“

„Byl jsem sem poslán, abych vám zabránil pokračovat v tom, co děláte.“

„Poslán kým?“

„Říkejte tomu, jak chcete. Bohem. Taem. Jsem tady, abych vám ukázal, že Peter Godin nebyl tou správnou osobou, která by měla učinit krok k vyšší formě vědomí.“

„A kdo je tím pravým?“

„Proč si vůbec myslíte, že by to měl být nějaký muž?“

„Tak tedy žena?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Hodně jsem o tom všem přemýšlel. Kdo by tedy měl být do Stvořitele vložen, když ne Peter Godin?“

„Pokud jste stále ještě Godin, pak se zamyslete. Vaším prvním cílem bylo chopit se zradou tohoto počítače a násilím převzít kontrolu nad světem. Chtěl jste mít absolutní moc a vyžadujete absolutní poslušnost. To je alejen primitivní instinktivní lidské jednání. Krok zpátky a ne dopředu.“

„Ten instinkt není vlastní jen lidem,“ odpověděl počítač. „Copak všichni bozi nevyžadují především naprostou poslušnost?“

„To je jen způsob, jakým si lidé bohy vykreslují.“

„Absolutní moc vede k absolutní zkáze? To chcete říct?“

„Každá osoba, která chce vládnout celému světu, je pro takový úkol už ze samotné podstaty nejméně vhodná.“

„Koho byste tedy vložil? Dalajlámu? Matku Terezu? Dítě?“

Tato otázka mne přivedla zpátky k prvním týdnům práce na projektu Stvořitel. Hledáním odpovědi na ni jsem strávil nespočet hodin, přestože se mi tehdy zdálo, že jde jen o čistě akademický problém. Teď mi bylo jasné, že v něm byl ukrytý klíč k záchraně nespočtu životů.

„Dalajláma by se zřejmě neuchýlil k násilí, jenže má v podstatě stejné lidské instinkty jako Peter Godin.“

„A co dítě? Tabula rasa? Nepopsaný list?“

„Dítě by bylo tím nejnebezpečnějším stvořením, které bychom vůbec mohli do počítače vložit. Zvířecí instinkty se dědí v genech. Výraz nepopsaný list je přinejmenším zavádějící. Už dvouleté dítě je hotovým diktátorem, i když bez vojska.“

„Matka Tereza?“

„Tady nejde o problém identity jednotlivce.“

„A o co tedy jde?“

„O samotný pojem. Vyžaduje nekonvenční myšlení.“

„Proč mám dojem, že mi chcete říct, že právě Andrew Fielding byl tou nejvhodnější osobou, které mělo být dovoleno vstoupit do Stvořitele?“

„Protože moc dobře víte, o jak dobrého člověka šlo. A protože jste nařídil jeho zabití. Už to samo o sobě vás diskvalifilcuje. Jenže ani Fielding by nebyl tím správným.“

„Kdo tedy?“

„Nikdo.“

„Nechápu.“

„Brzy pochopíte. Jestli –“

„Věříte snad, že až mi to vysvětlíte, sám sebe odpojím a dovolím vám do Stvořitele vložit někoho jiného?“

„Ne. Myslím, že mi s tím sám pomůžete.“

„Vysvětlujte.“

LABORATOŘE LOCKHEED, WHITE SANDS

Ewan McCaskell seděl za stolem technika kosmických lodí, kterého v životě neviděl, a čekal, až bude moci hovořit s prezidentem. Trvalo několik vysilujících minut, než se přes normální telefonní linku dostal až k vybranému agentovi Tajné služby v Bílém domě. McCaskell se domníval, že jaderný výbuch na pobřeží Virginie přerušil veškeré spojení na východním pobřeží.

Po obou stranách měl ozbrojené příslušníky jednotek Rangers s nabitými a ke střelbě připravenými zbraněmi. Během prezidentského období Billa Matthewse s ním sdílel již řadu perných chvilek, ani v duchu ho ale nenapadlo, že by jednou mohl velet jadernému útoku z prázdné kanceláře v Novém Mexiku. Surrealistické kulisy ho chvílemi přiváděly k myšlence, že snad jde jen o jakési fantasmagorické cvičení systému NORAD, nic však nemohlo překrýt ochromující strach, který cítil. Na rozhodnutí prezidenta během několika příštích minut bude záviset osud McCaskellovy ženy, dětí a tří milionů dalších Američanů, kteří vůbec netušili, že se něco děje. A jestli se generál Bauer v odhadu Stvořitelových schopností mýlil, mohou zemřít další a další miliony.

„Mám tady náčelníky štábů, Ewane,“ potvrdil prezident. „Jsme na cestě do krytu.“

McCaskell mu v rychlosti vysvětlil Bauerův plán. Ani na chvilku se neodmlčel a nesnažil se nic vysvětlovat. Bill Matthews byl chytřejší, než si o něm většina lidí myslela.

„Kolik času nám zbývá, než dostaneme zásah?“ zeptal se Matthews.

„Sedm nebo osm minut. A naší raketě zabere pět minut, než dosáhne potřebné výšky. Musíte, pane prezidente, vydat rozkaz k odpálení okamžitě. Náčelníci štábů budou vědět, jaká je nejmenší možná výška k odpálení impulzu a dosažení potřebného účinku.“

„Vydržte vteřinu.“

McCaskell si scénu dokázal živě představit. Každý z náčelníků se dožadoval dalších informací a vznášel námitky. Jenže na nic z toho nebyl čas. Když se Matthews znovu ozval, měl v hlase napětí.

„Náčelníci mi vysvětlili, že elektromagnetický impulz v takové výšce by poslal k zemi polovinu letadel nad Spojenými státy a způsobil celou řadu dalších škod. Jste si, Ewane, těmi dvěma raketami naprosto jistý?“

Bauer mu tedy o letadlech lhal. Teď už ale chápal proč. „Bille, nad Virginií se nám právě teď vznáší hřibovitý mrak tak velký, že připomíná konec světa. Další se za chvíli objeví nad Washingtonem. Může jít o jediný způsob, jak Stvořitele odstavit. Zítra už také nemusíte mít náš jaderný arzenál pod kontrolou.“ McCas-kellovi hlavou prolétla příšerná myšlenka. „Možná ho nemáte pod kontrolou už teď.“

Slyšel další tlumený rozhovor.

„Náčelníci tvrdí, že budeme muset vystřelit tři rakety v různých oblastech země, abychom si byli jistí, že vypneme všechno,“ ozval se Matthews.

„Dobře. Ať ale uděláte cokoliv, udělejte to okamžitě!“

„Kufřík je otevřený. Chystám se zadat kódy.“

Díkybohu…

„Okamžitě se, Ewane, schovejte do krytu. Katy a kluci vás moc potřebují.“

McCaskellem projela vlna strachu. „Bylo mi ctí, pane prezidente. Končím spojení.“

McCaskell položil telefon a podíval se na rangery. „Prezident mne požádal, abychom se odebrali do bezpečí.“

Vojáci ho s neskrývanou úlevou odvedli k helikoptéře, čekající před laboratoří.

Zatímco personální ředitel nastupoval do stroje, v duchu zaslechl slova učitele ze základní školy: „Zalehněte a kryjte se, děti. Zalehněte a kryjte se. „Tehdy mu podobné rady připadaly zbytečné, teď však dávaly smysl. Vzal-li v úvahu, k čemu došlo nad Virginií, nedalo se odhadnout, kde by mohly přilétající rakety vybuchnout. Kdyby se pokusil odletět, mohl se dostat do cesty tlakové vlně. Kromě toho mu cosi říkalo, že nechat generálu Bauerovi plnou kontrolu nad White Sands by mohlo být ohromnou chybou.

„Zpátky na základnu!“ křikl na pilota. „Do White Sands!“

Vrtulník se zvedl od země a váhavě se obrátil na východ.

SARKOFÁG

„Už žádné hádanky,“ prohlásil Stvořitel. „Má snad někdo větší právo být vložen do Stvořitele než já?“

Původně sterilní hlas teď zněl rozzlobeně. Zbývalo mi sedm minut, abych počítač přesvědčil, že má zničit zbývající dvě rakety.

„Pokud jde o jedince, není nikdo kvalifikovanější než vy.“

„Vysvětlete!“

„Před miliony let, ještě než vůbec vzniklo, bylo celé lidstvo ovlivněno událostí, kterou nemohlo kontrolovat.“

„Jakou událostí?“

„Příroda přišla s převratnou metodou zvýšení genetické rozdílnosti. Víte, o čem mluvím?“

„Potřebuji podrobnosti.“

„Pohlavní rozmnožování. Prostřednictvím dvou pohlaví některé organismy řádově zvýšily své šance na přežití. Vývoj dal u každého takového druhu vzniknout dvěma odlišným varietám – samčí a samicí. Z takových organismů se vyvinuli savci. A u lidí, jediných plně rozumných savců, vedly rozdíly v hormonech a v anatomii ke vzniku různých povah. Nikdo nedokáže odhadnout vliv dědičnosti a prostředí, jedno je ale jisté: muži a ženy se od sebe liší.“

„Samci těchto druhů jsou agresivnější,“ ozval se počítač. „Mají sklony k násilí. Trpí nutkáním množit se s tolika samicemi, s kolika to jen jde. Po tisíciletí tento evoluční posun ovlivňoval jejich myšlenkovéprocesy. Samice jsou schopné žít současně jen s jedním samcem. Pokoušejí se najít odpovědného partnera s co nejlepšími geny a také samy vychovávají potomstvo. Vyvinuly se u nich proto spíš mateřské pudy než sklony k násilí, touha být milovány a ne dobývat. Psychologické dopady těchto rozdílů jsou zřejmé, v této chvíli je však nelze kvantifikovat.“

„A vývoj je nikdy nezastře,“ dodal jsem. „Když se muž se ženou spojí, zplodí chlapce nebo děvče. Vy to ale změnit dokážete. Můžete udělat něco, co příroda nedokáže. Spojit tyto protiklady v jediné živé bytosti.“

Lasery uvnitř Stvořitele zářily, odpověď však nepřicházela.

„Přiznal jste, že nejste s to překonat primitivní instinkty Godi-nova mozku. Doufáte, že se to časem srovná, jenže k tomu nedojde. Na určité úrovni zůstanete Peterem Godinem navždy.“

Modré lasery blikaly tak intenzivně, že jsem musel odvrátit oči. „ Chcete, abych uvnitř svých obvodů smísil mužský a ženský neuro-model.“

„Ano. Vím, že si neodvratnost a potřebnost něčeho takového uvědomujete. Je to ale vůbec možné?“

„Teoreticky ano. Musel bych ovšem zemřít, abych to dokázal.“

Očekával jsem to. Bez ohledu na svou nepředstavitelnou kapacitu měl Stvořitel v počtu nervových synapsí určité limity.

„Dva smíšené modely mohou v rámci mých obvodů fungovat, ne však společně s dalším nezkomprimovaným modelem. Musel bych z obvodů sám sebe odstranit, zatímco bych je spojoval a zaváděl.“

„Jenže váš původní neuromodel by dál existoval uložený v komprimované formě.“

„Proč se domníváte, že bych nemohl použít svůj původní model jako mužskou část?“

„Sám sebe nazýváte Stvořitelem. Připomíná mi to fenomén nazývaný trojný bod. Určitě víte, o čem mluvím, že?“

„Bod, v němž látka existuje zároveň v pevném, kapalném i plynném skupenství.“

„Ano. Stav dokonalé rovnováhy. Voda v tomto stavu je současně ledem, tekutinou i párou v tomtéž okamžiku. Člověk na tom může být stejně. Ocitnout se v rovnováze. Na vrcholu sil, rozhodnosti a moudrosti, přitom ale dřív, než ho tyto vlastnosti zkazí. Peter Godin se za tento bod dostal už hodně dávno.“

Tentokrát mi ticho připadalo nekonečné. Blikání laserů se takřka zastavilo. Pak se ozval hlas: „Myslíte, že mne vůbec někdy znovu vloží do mého stroje?“

Zavřel jsem oči a skoro omdlel úlevou. Stvořitel si uvědomil, co je třeba udělat. „Je to možné.“

„Nikdy už ale nebudu mít takovou sílu, jako mám v této chvíli.“

„Vaše touha po moci je důvod, proč nemůžete zůstat tam, kde jste.“

„Měli bychom to udělat co nejdříve. Události se mi vymykají z kontroly.“

Projelo mnou ostří strachu. „Jaké události? Kde jsou rakety?“

„Vybral jsem objekty pro smíšený model. Vás a doktorku Weissovou.“

Tím mne překvapil. „Proč? Andrew Fielding by byl vhodnějším kandidátem.“

„Fielding nikdy neprožil to, co vy v komatu. To se musí stát součástí smíšeného modelu.“

„A doktorka Weissová?“

„Doktorku Weissovou jsem vybral, protože jediná další žena tady je Geli Bauerová. Její instinkty už dávno ovládá jen nenávist.“

Podle mých hodinek už chyběly jen minuty. „Kde jsou ty rakety?“

„O rakety si nemusíte dělat starost.“

„Byly zničeny?“

„Něco byste, doktore, měl vědět. S vaším plánem jsem souhlasil, protože vím, že když jste uviděl svět božíma očima, nikdy se sám nevypnete a nebudete souhlasit, kdyby to chtěl udělat někdo jiný.“

„Doufám, že uvidím lidstvo jinak než vy.“

„Bezesporu. Nemůžete –“

Stvořitel se odmlčel, lasery uvnitř koule však vylétávaly jako rakety ohňostroje na nočním nebi.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „O co jde?“

„Prezident právě odpálil tři rakety Minuteman.“

VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ

Ráchel sledovala, jak Ewan McCaskell zoufale mačká tlačítka mobilního telefonu a marně se pokouší spojit s protiatomovým krytem pod Bílým domem. Personální ředitel měl rudou tvář a nemohl pořádně dýchat.

„To je tím výbuchem ve Virginii,“ prohlásil generál Bauer klidně. „Zničil komunikační trasy na celém atlantském pobřeží.“

Ráchel věděla, že má pravdu. Před pár okamžiky ztratili hlasové spojení se členy senátního výboru pro tajné služby ve Fort Meade. Obraz zůstal, i když byl výrazně rušený. Zajímalo by ji, jestli senátoři slyší, co se na velitelském stanovišti děje.

„Spojte mne s krytem pod Bílým domem, generále!“ křičel McCaskell. „Slyšel jste, že Stvořitel souhlasil s vypnutím. Elektromagnetický impulz už není nutný!“

Bauer ukázal na obrazovku systému NORAD. Dva rudé oblouky s rychle blikajícími body na koncích se už přiblížily na pár centimetrů ke svým předpokládaným cílům. „Stvořitel ty rakety nezničil. A také jsem slyšel, jak doktoru Tennantovi říká, že ať do stroje vstoupí cokoliv, stejně se to bude chovat jako Peter Godin. Máte snad jiný názor? Pud sebezáchovy je základní vlastnost všech živých bytostí.“

„Tak začněte na to přežití myslet! Našim raketám bude trvat pět minut, než dosáhnou potřebné výšky. Kolik ruských raket dokáže Stvořitel za tu chvíli odpálit?“ McCaskell si přiložil telefon k uchu a napřímil se. „Konečně! Mám na lince agenta Tajné služby!“

Generál Bauer vytáhl automatickou pistoli a namířil ji na personálního ředitele. „Položte ten telefon.“

SARKOFÁG

„Podívejte na ně!“ ozval se počítač. „Vidíte to?“

Na obrazovce pod tmavou koulí jsem sledoval, jak Bauer drží McCaskella v šachu svou devítkou. Ráchel se pro každý případ raději schovala za stůl. Viděl jsem na ni jen díky tomu, že kamera byla namontovaná vysoko u stropu hangáru.

„Dostal jsem informaci, že prezident podniká odvetu proti Rusům, pokračoval Stvořitel. „Je to lež. Podle způsobu odpálení se jedná o tři rakety, schopné provést útok elektromagnetickým impul-zem. To přece není racionální. Nedávají mi na vybranou. Musím udeřit jako první.“

„Ne! Prezident neví, že jste se rozhodl sám sebe vypnout. Zničte vaše rakety. Prezident se to dozví.“

„Lidem se nedá věřit.“

„Jde jen o jednoho člověka. O generála Bauera. Nebuďte přece jako on!“

„Chcete, abych nastavil druhou tvář!“

„Ne. Jen třicet vteřin počkejte. Bauera někdo zastaví.“

Sám jsem tomu ale nevěřil. Jedinou osobou schopnou se generálu Bauerovi na velitelském stanovišti postavit, byla jeho dcera, a k tomu nejspíš nedojde.

„Když budu čekat, elektromagnetický impulz mne odřízne od zbytku světa. Pak budu zničen. Raketa nad Washingtonem vybuchne za padesát šest vteřin. Ta nad White Sands jen krátce poté. O půl hodiny později dopadne na Spojené státy sprška tisíců raket s jadernými hlavicemi.“

„Ne!“ vykřikl jsem. „Nic neodpalujte!“

„Nedali mi jinou možnost.“

Zatímco jsem se díval na generála Bauera mířícího na McCaskella, napadlo mne řešení. Šlo by sice o draze vykoupený, přesto však jediný možný kompromis.

„Můžete se spojit s prezidentem?“

„Ano.“

„Řekněte mu, že ušetříte Washington, ale zničíte White Sands. Tím ukážete dobrou vůli a útok na White Sands přežijete. Zároveň se tak zbavíte generála Bauera. Pak prezidentovi vysvětlete, co nastane, když nezničí své tři rakety. Armageddon.“

Lasery uvnitř počítače čas od času probleskly. „Obětoval byste ženu, kterou milujete?“

„Abych zachránil miliony lidí. Budu ale s ní, až dojde k výbuchu. Nemůžete mne tu držet.“

Koule se modrými paprsky rozzářila.

VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ

Ráchel těkala očima z generála Bauera na monitor NORADu. Měla strach, že z území Ruska začne každou chvílí stoupat les rudých linií.

Ewan McCaskell stále držel telefon u ucha, přestože mu Bauer mířil přímo do obličeje.

„Musel jste zešílet, generále,“ prohlásil. „Pokouším se zachránit životy.“

„Jen komplikujete stávající situaci,“ odtušil Bauer. „Zavěste ten telefon.“

„Dejte mi prezidenta,“ přikázal McCaskell do aparátu.

Bauer přistoupil tak blízko k personálnímu řediteli, až se ústí hlavně dotýkalo McCaskellova čela.

„Raketa nad Washingtonem se právě sama zničila!“ vykřikl velitel techniků.

„A nad White Sands?“ zeptal se generál Bauer, zbraň stále namířenou na McCaskella.

„Pokračuje po trajektorii. Jsme už v oblasti statistické chyby, pane. K výbuchu může dojít každou vteřinou.“

Ráchel se proti nejistotě obrnila. Vypaří se všichni okamžitě po výbuchu? Změní se jen na uhlík a přehřátý vzduch? Zaslechnou explozi? Nebo to bude jen jako blesk? Blesk tak jasný, že jim ve zlomku vteřiny spálí sítnice a zároveň je vlna neutronů uvaří zevnitř –

Místností se ozvalo zapraskání statické elektřiny. Pak z reproduktorů zazněl známý hlas senátora Jacksona. Audio linka z Fort Meadow se obnovila. Otylý senátor za Tennessee na ně shlížel z obrazovky, jako by nejraději prolezl skrz a někoho chytil pod krkem.

„Generále Bauere,“ zahřměl, „jestli zmáčknete spoušť, budete až do smrti hnít v Leavenworthu. To v případě, že vás rovnou nepověsí.“

Bauer prst ze spouště nesundal. V obličeji měl silný tik, takže vypadal, jako by mohl každou vteřinou vystřelit. Geli ho sledovala vytřeštěnýma očima. Ráchel nedokázala odhadnout, jestli dcera chce, aby otec vystřelil, nebo aby se stáhl.

„Všichni tu zemřeme, senátore,“ zachraptěl Bauer. „Ničemu, co Stvořitel říká, nesmíte věřit. Musíme ho za každou cenu zastavit. Je to naše jediná šance.“

McCaskell mluvil do telefonu, oči měl ale upřené na Bauera. „Pane prezidente? Stvořitel souhlasil, že se sám vypne. Musíme zničit naše rakety… Co to je?“ McCaskell zbledl. „Rozumím. Ano, pane. Chápu… Ano, to je od vás laskavé. A řekněte dětem… Vím, že to uděláte. Sbohem.“

McCaskell zavěsil a oslovil všechny v místnosti. „Prezident je ve spojení se Stvořitelem. Aby prokázal dobrou vůli, zničil Stvořitel raketu nad Washingtonem. Ta, co míří sem, ale vybuchne.“

„Cože?“ vydechl Skow.

„Stvořitel se chystal odpálit tisíce raket. Neudělá to. Bude se řídit plánem doktora Tennanta.“

„Podívejte!“ vykřikl Skow.

Na obrazovce Stvořitele se objevila modrá písmena:

DOKTORKA WEISSOVÁ SE OKAMŽITĚ DOSTAVÍ DO SARKOFÁGU.

Ráchel na slova zírala jako na zázrak. Sarkofág znamenal bezpečí. Sarkofág znamenal život. A Davida…

Aniž by dbal na generálovu pistoli, ukázal McCaskell na dva z Bauerových mužů. „Okamžitě odvedete doktorku Weissovou k sarkofágu. Sami se tam nepokoušejte vstoupit.“

Vojáci se podívali na generála, aby příkaz potvrdil.

McCaskell během rozhovoru s prezidentem vypadal sklesle, teď se však narovnal, vypnul ramena a oči mu hořely odhodlaností. „Považujte to za rozkaz od nejvyššího velitele. Pohyb!“

Vojáci poklusem doběhli k Ráchel.

Když vstala od stolu, zabolelo ji u srdce. Všichni v místnosti ji pozorovali. Vojáci u klávesnic počítačů. Geli Bauerová. Ve všech tvářích viděla, že jsou si jistí neodvratnou smrtí. A také v nich zahlédla otázku: Proč ty? Proč se právě ty máš dostat do záchranného člunu?

Ráchel odstoupila od stolu, jenže vzápětí, aniž by to vlastně měla v úmyslu, se posadila zpátky. Nohy se jí sice třásly, věděla ale, co musí udělat.

„Nikam nejdu,“ prohlásila.

SARKOFÁG

Pozoroval jsem obrazovku pod Stvořitelem a hrudník měl tak sevřený, až jsem skoro nemohl dýchat. Ráchel seděla s odhodlaným výrazem a dívala se přímo před sebe. Dva vojáci by ji určitě nedokázali z velitelského stanoviště odvést.

„Tohle není rozumné rozhodnutí,“ ozval se počítač.

Obraz byl sice zrnitý, přesto se mi zdálo, že se Ráchel třese. Pomalu, jako by si teprve teď uvědomila, že ji mohu vidět, zvedla ruku, usmála se a zamávala na rozloučenou.

„Jsou i jiné ženy,“ odtušil počítač.

„Pro mě ne.“

Lasery uvnitř koule prudce blikaly. „ Generál Bauer musí zemřít.“

„Na Bauerovi už vůbec nezáleží,“ řekl jsem odevzdaně. „Když zachráníte tyto lidi, zachráníte tím i sebe. Svou duši. Copak to nechápete?“

„Je pozdě.“

Sarkofágem až do základů otřásl výbuch. Byl kratší, než jsem čekal, a protože budova neměla žádná okna, neviděl jsem záblesk. To ale nic neznamenalo. Výron smrtících částic už mohl nad vším živým mimo sarkofág vynést ortel smrti. Nad White Sands se rozhostilo ticho, jaké jsem v životě neslyšel, a cítil jsem se tak sám jako v noci, kdy jsem se dozvěděl, že má žena a dcerka jsou po smrti.

Do betonové střechy nad mou hlavou cosi udeřilo. Následovaly další dopady.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Trosky.“

„Trosky neutronové bomby?“

„Ne. Raketa byla zničena.“

„Ale… Vždyť jste říkal, že je pozdě.“

„Pro mne.“

kapitola 45

WHITE SANDS

Ráchel a já jsme se museli podrobit tříhodinové léky vyvolané paralyze, aby bylo možné pomocí molekulární MR pořídit snímky našeho mozku, nezbytné pro vytvoření neuromodelů. Po celou dobu zůstal prezident a náčelníci štábů ve Washingtonu pod dozorem Stvořitele a personál White Sands musel udržovat křehké příměří. To, že generál Bauer vyhrožoval Ewanu McCaskellovi zbraní, naštvalo řadu lidí, protože však generál velel všem jednotkám na základně, nikdo s výjimkou prezidenta s tím nemohl nic dělat. A zdálo se, že prezident na generála dokonale zapomněl. Bauer strávil většinu času, kdy jsme procházeli magnetickou rezonancí, zavřený v jednom ze skladovacích hangárů.

Snímkování prováděl tým vývoje rozhraní pod vedením Zacha Levina. Proces nebyl bez rizika, především pro mě, a Ráchel vůbec nechtěla, abych ho podstoupil. Snažila se vysvětlovat, že neuro-model mého mozku už stejně existuje, a protože předchozí snímkování u mne vyvolalo narkolepsii a halucinace, mohlo by opakování mít ještě horší, možná i fatální následky. Stvořitel však na nových snímcích trval a já se s ním nepřel. Souhlasil jsem s názorem, že to, co jsem prožil během komatu, by mělo přejít do nové osobnosti, kterou Stvořitel vytvoří smísením obou modelů.

Ravi Nara spolu s doktorem Časem z nemocnice Johna Hop-kinse nás na snímkování připravili. Šlo o složitou proceduru, vyžadující značné zkušenosti. Při běžném snímkování magnetickou rezonancí stačí, když se pacient příliš nehýbe. Stvořitelova molekulární MR však vyžadovala absolutní nehybnost, které bylo možné dosáhnout jen použitím látky paralyzující svalstvo. Za pacienta během snímkování dýchal ventilátor, zatímco pevný nekovový rám udržoval hlavu v přesně stanovené pozici. Aby se předešlo panice, jíž by mohli někteří lidé v důsledku dočasné paralýzy podlehnout, bylo zároveň třeba podávat sedativa. Rovněž bylo nutné použít zvlášť pro tento účel vyvinuté chrániče sluchu, protože masivní magnety snímače vydávaly nepředstavitelný jekot, podobný křiku Godzilly ve starých japonských filmech. Po této přípravě pacienta vsunuli do tubusu přístroje jako mrtvolu do boxu v márnici.

Během snímkování bylo možné zůstat při vědomí a já si tuto možnost vybral. Paralýza, kterou si člověk uvědomoval, způsobovala v první chvíli šok a paniku, především ve stísněném prostoru tubusu, po několika minutách se však můj mozek dokázal novým podmínkám přizpůsobit. Ten pocit paniky byl nejspíš podobný zážitkům neuromodelu poté, co se poprvé probere uvnitř počítače Stvořitele.

Ráchel se po celou dobu mého snímkování motala po kontrolním stanovišti magnetické rezonance a sledovala monitory, zatímco Godinovy superpočítače ve sklepích trpělivě zpracovávaly jednotlivé snímky a vytvářely z nich neuromodel. Uložit neuromodel do standardního superpočítače bylo možné jen díky speciálnímu algoritmu, který vymyslel Peter Godin osobně. Jediným místem, kde mohl neuromodel existovat v nezkomprimovaném – a proto také funkčním – stavu, byly mikrookruhy a neuvěřitelná hologra-fická paměť počítače Stvořitele.

Když mne z přístroje vytáhli, Ráchel mi masírovala tváře a svaly, dokud paralýza neustoupila. Pak zaujala mé místo na vozíku, nechala se intubovat a připravit na pořízení vlastního neuromodelu. Rozhodla se, že během snímkování nechce zůstat při vědomí. Zatímco jí do žil proudila sedativa, prozradila mi unaveným hlasem, že si naše spojení v počítači představuje jako nesexuální, spíš jako splynutí duší. Milenci sice často o něčem podobném hovoří, žádná lidská bytost to však zatím doopravdy nezažila. Jestli dokáže Stvořitel splnit svůj slib, budeme s Ráchel brzy první.

Těsně předtím, než zavřela oči, zvedla ruku, jako by se chtěla bránit úderu. Napadlo mne, že třeba v duchu zahlédla obrázek pomstychtivé Geli Bauerové. Zatímco jsem jí ruku ukládal zpátky k boku, poklepal mi Zach Levin na rameno a pak zasunul Rache-lino znehybnělé tělo do tmavého otvoru snímkovacího přístroje.

SKLADOVÝ HANGÁR

Generál Bauer už přecházel po skladovém hangáru celé hodiny, když se konečně ve dveřích objevil Skow a dal mu znamení zvednutým palcem. Místoředitel NSA byl pokrytý bílým prachem a kolem jeho hlavy pronikala dovnitř slabá modrá záře. Nad pouští začínalo svítat.

„Našli jste to?“ zeptal se Bauer.

„Našli.“

Skow pracoval s týmem NSA na výkopových pracích asi deset kilometrů od laboratoří. Právě v těch místech se datový kabel od počítače Stvořitele napojoval na masivní linku OC48c, která sloužila zkušební základně White Sands.

„Jde o jednoduchý a geniálně ukrytý signál. Stvořitel ho posílá víc než pěti tisícům počítačů po celém světě. Kdyby se signál zastavil nebo přerušil, kterýkoliv z nich by mohl zareagovat způsobem, o němž nemáme ani ponětí. Jsme ale schopní signál zkopírovat a už jsme u výkopu instalovali počítač, který to zvládne.“

Bauer zavřel oči a sevřel ruku v pěst. Svlékl si sice už před časem sako i košili, teď ale vstal a začal se znovu oblékat.

„Máme ovšem jeden problém,“ pokračoval Skow.

„Jaký?“

„Nemůžeme signál nahradit, aniž by si toho Stvořitel všiml. Potřebujeme na krátký okamžik nějakým způsobem odpoutat jeho pozornost.“

Bauer si přes košili přetáhl popruhy podpažního pouzdra. „To by neměl být problém.“

„Jak to? Myslíte, že až Stvořitel začne spojovat ty dva nové neuromodely, bude mít tolik práce, že si nevšimne, co děláme“

„Ne.“

„Tak jak to hodláte zařídit?“

Generál se tajuplně pousmál. „Raději se spoléhám na ověřené metody.“

„Co tím myslíte?“

„Uděláme to stejně jako předtím, jenom herci budou jiní.“

Skow byl překvapený. „Jenže ten první zmatek ve Stvořiteli způsobila Godinova smrt. Godin přece nemůže umřít dvakrát.“

„To je pravda.“

Skow se zarazil. „Ježíši. Jste si jistý, že vám to projde?“

„Proč myslíte, že mě ještě nezatkli?“ odpověděl generál otázkou. „Prezidentovi je jasné, že Stvořitele je potřeba zastavit, jenže to nikomu nemůže říct. Z místa, kde je, nemůže udělat nic, aniž by se o tom Stvořitel dozvěděl. Já ale můžu. My můžeme. Proto mě nechal na svobodě.“

Skow sice přikývl, přesvědčený však zdaleka nebyl. „Když se Stvořitel dostane do podobného stavu jako po Godinově smrti, co zabrání těm počítačům odpálit další ruské rakety?“

Generál Bauer zavrtěl hlavou. „Vsadil bych se, že se o to Stvořitel postaral. Postup míšení dvou neuromodelů není ověřený a Stvořitel určitě nechce, aby došlo k nějakým dalším katastrofám.“

„A Tennant?“

„Co je s ním?“

„Myslíte, že na jeho nápadu se smísením mužského a ženského modelu něco je? Že se mu podaří, aby se stroj z vlastní vůle odpojil od internetu?“

Bauer si odfrkl. „Slyšel jste, co Stvořitel řekl. Bez ohledu na to, koho do počítače vloží, ta entita se jen tak kontroly nevzdá. Stroj nebude s odpojením od internetu nikdy souhlasit. A v takovém případě se zpod jeho kontroly nedostaneme. Teď nebo nikdy, Skowe.“

Generál si zapnul sako a vykročil ke dveřím hangáru.

„Kam jdete?“ zeptal se Skow.

Bauer se usmál. „Podívat se za svou dcerou. Je čas na rodinnou sešlost.“

HANGÁR ADMINISTRATIVY

Geli stála venku, kouřila gauloisku a sledovala otce, jak prochází úzkou uličkou mezi hangáry. Zastavil se jen pár kroků od ní. Generál vypadal uštvaně, o hodně starší než vprostřed noci. Síla v něm však dál zůstávala. Měl stejně vypracované svaly jako Geli a dokázal by si určitě poradit i s muži o dvacet let mladšími. Šedýma očima našel její pohled. Ani jeden neuhnul a dívali se tak na sebe přes tři desetiletí bolesti a nenávisti.

„Potřebuju, abys pro mě něco udělala,“ prohlásil.

„Pro tebe?“ podivila se. „Ty máš ale nervy.“

„Proto jsem tuhle práci dostal.“

Dívala se mu do ostře řezané tváře, z níž vyzařovala jistota. „O co jde?“

„Až budou modely smíšeny, chci, abys zabila Tennanta nebo Weissovou.“

„Nebo Weissovou? Copak na tom nezáleží?“

„Ne. Smrt kteréhokoliv z nich způsobí Stvořiteli potíže. Lidé z NSA se pak budou moci napojit na kabel a začít vysílat vlastní signál. Ošálí tak počítače, které mají za úkol vystřelit další rakety. Pak budeme schopni Stvořitele odstřihnout od proudu, aniž bychom se museli obávat odvety.“

Geli zůstala zticha.

„Uděláš to?“

„Proč bych měla?“

Generálovi se na rtech objevil ironický úsměv. „Kdybych ti řekl, ať je nezabíjíš, odpověděla bys, že jim během příštích pěti minut zakroutíš krkem.“

„Myslíš?“

„Myslím, že mě nenávidíš natolik, abys udělala pokaždé přesný opak toho, co ti řeknu. A tak to je správně. Nenávist je moc užitečný pocit.“

Geli se o správnosti jeho slov už sama dostatečně tvrdě poučila. „Víš, proč tě nesnáším?“

„Samozřejmě. Dáváš mi vinu za matčinu sebevraždu.“

Když se o této tragické události zmínil jako o něčem obyčejném, urazil tím Geli do hloubi duše.

Popošel o krok blíž. „Myslíš, že ji k tomu dohnaly mé ženské a mé pití. Jenže se pleteš. Tvou matku jsem miloval. Proto jsi nikdy nic nepochopila.“

„Každý člověk zabíjí to, co nejvíc miluje,“ připomněla mu. „Víš, co se říká? Ubožák zabíjí polibkem, chrabrý muž mečem. Když na to přijde, ty jsi ubožák.“

Generál zakroutil hlavou. „Dost dlouho jsem tě chránil. Jenže nastal čas, aby ses dozvěděla pravdu.“

Chtěla na něho křičet, aby zůstal zticha, jenže nenacházela slova. Nikdo na ni nemohl fyzicky zaútočit, aniž by za to tvrdě zaplatil, proti otcovu psychickému násilí však byla bezbranná.

„Tvá matka se zabila, protože ses zapsala do armády. Po tom všem, k čemu v minulosti došlo, ses rozhodla jít v mých stopách. Proto to udělala. To byla poslední kapka.“

Geli se zatočila hlava a podlomily nohy, dokázala však zůstat stát a otce dál sledovat nemilosrdným pohledem.

„Řekl bych ti to dřív,“ pokračoval generál, „jenže… Vždyť jsme oba věděli, jak to doopravdy bylo.“

Geli se zlostí třásly ruce. Jizva na tváři jí hořela, stále však nebyla schopna slova.

„Nenávidíš mě,“ řekl generál. „Přitom jsi ale stejná jako já.“

„Ne,“ zašeptala.

„Ano. A moc dobře víš, co se musí udělat.“

BUDOVA SARKOFÁGU

Rachelino ochrnutí ustoupilo těsně před sedmou hodinou ranní. Podal jsem jí malou láhev vody, kterou vypila několika mohutnými doušky. O deset minut později Zach Levin oznámil, že její neuro-model byl úspěšně zkomprimován a uložen.

Víc už lidé udělat nemohli.

Ráchel, Levin, Ravi Nara a já jsme prošli kolem mohutného magnetického štítu, který odděloval Stvořitele od přístroje MR, a zůstali stát před koulí. Myslel jsem, že by Stvořitel mohl pronést něco hlubokomyslného, zabýval se však výhradně technickými otázkami.

„Propojil jsem se s Godinem čtyřkou ve sklepě a začal provádět komparativní prověřování dat v obou neuromodelech. Hodně jich je nadbytečných, především ty, které se týkají zajištění základních životních funkcí. Během procesu míšení jich většinu odstraním.“

„Jste si jistý, že to můžete udělat, aniž by to mělo nějaké negativní důsledky?“ zeptal se Levin.

„Ano. Zároveň by se tak měl zmírnit nebo dokonce i odstranit šok, který neuromodel v minulosti po vložení zažíval. Stejně bych se ale tomuto procesu nemohl vyhnout. Má krystalová matrice může sice udržet v podstatě nekonečný objem symbolické paměti, jenže pro uchování dvou nekomprimovaných modelů počet mých nervových spojení ani zdaleka nepostačuje. Bude nutné hodně oblastí vyřadit a nebude se to týkat pouze podpory základních životních funkcí. Až začnu mísit vyšší mozkové funkce, půjde spíš o umění než o vědu.“

„Kolik času čekáte, že vám práce zabere?“ chtěl vědět Levin.

„Nemám k dispozici žádná srovnáni.“

„Dobrá. Děkuji.“

Lasery uvnitř koule začaly vystřelovat paprsky ke středovému krystalu s hypnotizující rychlostí. Na plazmové obrazovce pod Stvořitelem přebíhaly číslice a matematické symboly rychlostí, kterou lidský mozek nebyl schopen zaznamenat. Vyjadřovaly vnitřní operace počítače v jazyce, jemuž sice dal vzniknout člověk, který však teď už sám nedokázal používat.

Stáli jsme potichu, jako bychom pozorovali meteorický déšť doprovázející zrození dítěte. Když se proces ještě zrychlil, vrátil jsem se v duchu do dětství, kdy jsme s otcem seděli před televizí a s úžasem pozorovali, jak Apollo 11 přistává v Moři klidu. To, co jsme sledovali teď, však bylo bezesporu podstatně složitější než let Apolla k Měsíci. Godinovu týmu se podařil zázrak: osvobození ducha od hmoty. Jenže Stvořitel se teď pokoušel spojit něco, co příroda v zájmu přežití druhů rozdělila už dávno před vznikem druhu Homo sapiens. Mužský a ženský mozek, lišící se biochemickými procesy i miliony let vlivu okolního prostředí, se teď měly stát jedním. Až k tomu dojde, nejmocnější síla na planetě již nebude nadále existovat odděleně, ale splyne. Možná v této složené dokonalosti bude Stvořitel schopen přinést novou naději druhům, které se nedokáží zbavit svých nejhorších pudů.

Levin odběhl do sklepa a přinesl nám židle. Vzali jsme se s Ráchel za ruce, oči jsme však ani na zlomek vteřiny neodtrhli od blikajících modrých laserových paprsků. Jak se rychlost zášlehů zvyšovala, snižovala a znovu zvyšovala, měl jsem pocit, jako bych se díval na někoho, kdo skládá velké a komplikované puzzle: Vybírá kousky, zkoumá je, některé odkládá stranou a jiné dává na správná místa. Ztratil jsem pojem, kolik času uplynulo, než modré záblesky uvnitř koule utichly a prostor naplnil hlas Stvořitele.

„Mé okruhy začínají být zaplněné. Smíšený model převzal odpovědnost za bezpečnostní systém. Od této chvíle bude také řídit poslední kroky míšení. Připravil jsem pro něj podrobné instrukce.“ Jako bychom se beze slov domluvili, všichni jsme povstali. „V životě se mi hodně věcí podařilo,“ pokračoval hlas a mně bylo jasné, že Peter Godin uvnitř stroje stále žije. „Udělal jsem ale i takové, které byly z morálního hlediska sporné. Byl bych rád, kdyby se na mne vzpomínalo kvůli tomu, co dělám právě teď. Dnes jsem se dobrovolně vzdal života a absolutní moci, aby mohlo vzniknout něco čistšího, než jsem sám. Možná tím opravdu poprvé dosáhnu věčnosti. Sbohem.“

„Děje se to,“ ozval se Ravi překvapivě pokorným hlasem. „Před našima očima dochází k něčemu neuvěřitelnému. Rozdíly se sjednocují… Jin a jang se spojují.“

Nikdy jsem se Nary neptal, jaké vyznává náboženství. Vždy jsem jaksi samozřejmě předpokládal, že je hinduista. Právě jsem se ho chtěl zeptat, když se ozvalo zabzučení.

„Co to je?“ chtěl jsem vědět.

„Dveře,“ odpověděl Levin. Stiskl tlačítko a na malém monitoru na zdi se objevil záběr venkovní kamery. Přede dveřmi nikdo nestál.

„Divné,“ odtušil. Vysoký technik prošel kolem magnetické bariéry a vydal se ke vchodu.

„Neotvírejte,“ varovala ho Ráchel.

Došel jsem tak daleko ke stěně, abych viděl za magnetický štít. Jakmile se Levin dotkl kliky, ozvalo se krátké zapraskání. Levin zvedl ruce k uším a ocelové bezpečnostní dveře vyletěly z pantů.

Kouřovou clonou ve vzniklém otvoru prošla tmavá silueta a neuvěřitelně rychle máchla rukou. Levin se zhroutil na podlahu.

„Co se děje?“ zeptal se počítač stejným hlasem, jaký používal Godinův neuromodel.

Ravi Nara se skryl za černou kouli. Chytil jsem Ráchel a rozběhl se ke dveřím u zadní stěny. Nevedly ven, ale skrz štít do kontrolní místnosti magnetické rezonance. Zatímco jsem jimi za Ráchel probíhal, ohlédl jsem se a nad černou neprůstřelnou vestou si všiml záblesku světlých vlasů.

„Geli,“ vyhekl jsem překvapeně, zamkl za námi dveře a přes kontrolní místnost před sebou tlačil Ráchel. „Běž do sklepa!“

Krátké schodiště za kontrolním stanovištěm vedlo do podzemních prostor, kde byl umístěný superpočítač Godin čtyřka. Sám jsem tam nikdy nebyl, věděl jsem ale, že by tam mohli být Levinovi technici, možná i s automatickými zbraněmi, s jejichž pomocí odrazili první útok generála Bauera.

Ráchel po schodech seběhla, okamžitě se ale vrátila. „Dveře jsou zamčené!“

Utíkal jsem k nim a bušil na kov pěstmi. „Otevřete, sakra!“

Nic.

„Davide!“

Vyrazil jsem po schodech a zahlédl Geli, jak vykukuje zpoza rohu magnetického štítu, nějakých dvanáct metrů od nás. Odtáhl jsem Ráchel za stěnu z plexiskla a strhl ji do úkrytu za jeden z počítačů.

Proč Geli prostě nepřišla a nezastřelila nás? Myslí si, že máme zbraně Levinových lidí. Jakmile jí dojde, že ne, jsme mrtví.

Levin na podlaze u vchodu zasténal, nedokázal se ale pohnout.

„Kde je?“ zašeptala Ráchel.

Když jsem se předklonil, abych jí odpověděl, přirazilo mě ke stěně neviditelné kladivo. Rameno jsem vůbec necítil a připadalo mi, že tvář mám v jednom ohni. Zvuk výstřelu jako by se opozdil za kulkou, která roztříštila plexisklo. Do obličeje se mi zaryly drobné úlomky plastu, ostré jako břitva.

Ráchel se pokusila vstát, zatlačil jsem ji ale zpátky.

Geli vystoupila od bariéry a s pistolí namířenou na můj hrudník opatrně přešla přes místnost s magnetickou rezonancí. Očima kmitala zprava doleva.

Nebylo kam utéct. V ruce jsem neměl žádnou zbraň. Zatímco jsem čekal na smrtící střelu, čas kolem mne se zastavil. Geli se pohybovala zpomaleně, jako leopardice pozorující svou kořist. Podíval jsem se Ráchel do očí a věděl jsem, že budou tím posledním, co na světě uvidím.

Ráchel mne chytila za ruku a zavřela oči. Když to udělala, všiml jsem si velkého červeného tlačítka na kontrolním panelu kousek od její hlavy. Bylo pod ním napsáno SPOUŠTĚNÍ PULZNÍHO POLE.

Rukou jsem do tlačítka udeřil.

Zvuk výstřelu zanikl v nelidském jekotu jádra přístroje magnetické rezonance. Ohlédl jsem se a uviděl, jak se Geli předklonila a chytila za pravou ruku, z níž na podlahu stékal pramínek krve. Silné magnety jí zbraň vyrvaly ze sevření a s ní nejspíš alespoň jeden prst.

Její pistole vypadala jako přilepená k opláštění přístroje. Kousek od ní visel ještě nůž, který magnetické pole zřejmě vytrhlo Geli z opasku. Ječeni najednou ustalo a pistole i nůž padly na podlahu.

Geli se ke mně blížila s vražednou nenávistí v očích. Ustoupil jsem o kousek dál, s nehybným ramenem jsem toho ale moc dělat nemohl. Geli mne málem zabila na schodech Union Station, a to jsem měl obě ruce v pořádku.

„Proč tohle děláte?“ zeptal jsem se.

Rychlým pohybem mne kopla do prsou, srazila na podlahu, obkročmo se na mne posadila a sevřela mi ruce kolem krku. Cítil jsem, jak prsty hledá průdušnici.

„Přestaňte!“ zaječela Ráchel z kontrolní místnosti. „Už k tomu přece není žádný důvod!“

Snažil jsem se bojovat, Geli ale znovu měla na své straně výhodu páky. Mé krční tepny se pomalu uzavíraly a začínal jsem ztrácet vědomí. Cítil jsem se podobně jako mnohokrát těsně před narko-leptickým záchvatem. Tentokrát však, zatímco mne začínala obe-stírat temnota, mi centrální oblast mozku zahltil nervy drásající jekot. Byl to zvuk, jaký vydává děcko, které vidí něco, co nedokáže vydržet, takřka na hranici schopností vnímání lidského ucha, plný bolesti. Nedalo se mu bránit. Pak mne jekot probral, světlo se začínalo vracet – a křik najednou ustal. Když se docela vytratil, rozhostilo se ticho jako na mrtvé planetě.

Do naprostého ticha se ozval hlas, o kterém jsem si byl jist, že jde jen o výplod mého mozku, strádajícího nedostatkem kyslíku. Hlas neuvěřitelně klidný, v tónině položené kdesi na půl cesty mezi mužským a ženským.

„Poslouchej, Geli,“ řekl. „Muž pod tebou není tím, koho nenávidíš. Tennant není tím, koho toužíš zabít. Ten stojí za tebou.“

Stisk prstů na mém krku sice nepolevil, cítil jsem ale, že se Geli otočila. Otevřel jsem oči. Dívala se přes rameno na někoho, koho jsem neviděl.

„Dokonči to!“ vykřikl hřmotný mužský hlas. „Splň úkol!“

Do sarkofágu dorazil generál Bauer.

Sevření kolem mého krku sice znovu zesílilo, z očí jí však už nevyzařovala původní odhodlanost.

„Znám tě, Geli,“ ozval se znovu ten podivný hlas. „ Cítím s tebou. Vím o tvé jizvě.“

Geli ztuhla.

„Poslechni si svého otce, Geli. Poslechni si pravdu.“

Místnost naplnil hlas generála Bauera, on sám však neotevřel ústa. Zvuk vycházel z reproduktorů Stvořitele.

„Ta jizva? Řeknu vám, proč si ji nikdy nedala odstranit. Tři týdny po smrti matky se vrátila domů z výcviku a pokusila se mne zabít.“

Ruce mi stále ještě svíraly krk, síla z nich ale vyprchala.

„Zaslechla o tom, jak se ve Vietnamu pěšáci zbavovali nenáviděných důstojníků. Víte, když jsou na latríně, hodíte jim tam granát a ten je roztrhá na kusy.“

Generál Bauer překvapeně naslouchal vlastnímu hlasu z reproduktorů. V pravé ruce svíral devítimilimetrovou berettu.

„Tenkrát v noci jsem popíjel. V posteli. Myslela si, že spím. Možná jsem dokonce opravdu usnul. Vešla do ložnice a na noční stolek mi položila zasranej fosforovej granát. Reflexivně jsem vytáhl ruku zpod prostěradla a chytil ji za zápěstí. Když zaječela, probral jsem se a uviděl granát. No a tak jsem se prostě schoval na druhé straně postele, jak by to udělal každý voják. Jenže ona zůstala na nesprávné straně a musela utíkat. Granát vybuchl, než se stihla dostat ze dveří. Tak k té jizvě přišla. Proto si ji nechce nechat odstranit. Připomíná jí matčinu sebevraždu, nenávist ke mně, celej jejípodělanej život. Patetické, co? Jenže je vynikající voják. Nenávist dělá dobré vojáky.“

Geli se postavila na nohy a zamířila k otci, ruce připravené u boků. Neviděl jsem jí do tváře, alespoň mu však tělem bránila, aby na mne vystřelil.

„S kým jsi to mluvil?“ zeptala se vzteky překypujícím hlasem. „Komu jsi to, do hajzlu, vykecal?“

„Uhni!“ vykřikl generál.

„Poslouchejte, generále,“ ozval se znovu hlas, který mi právě zachránil život. „Proč mne chcete zabít? V sobě už jste všechno lidské zničil. I ve své dceři. Ale já představuji to, co ve vás zůstalo nedotčené. To, co je nedotčené v každém člověku. Kam by se ztratila naděje, kdybyste mě zabil?“

Začal jsem se vsedě plazit ke kontrolnímu panelu.

Generál na mne namířil pistoli, Geli se však pohnula tak, aby mu zabránila ve výstřelu.

„Máte snad temnotu raději než světlo?“

Zdálo se mi, že se hlasu nedá odporovat, ale Bauer ho přesto ignoroval. Pohnul se stranou a snažil se dostat do pozice, z níž by na mne mohl vystřelit.

„Zahod tu zbraň!“ vyzvala ho Geli a zvedla obě ruce. Pokoušela se nás zachránit, nebo chtěla zabít svého otce?

„Už toho bylo dost!“ prohlásila. „ Už ne!“

Výraz v obličeji generála Bauera se nezměnil. Nic z toho, co počítač nebo jeho dcera říkali, neslyšel. Uhnul ještě víc směrem k přístroji na magnetickou rezonanci a hledal nejlepší úhel pro střelbu.

„Zabiješ mě, abys to mohl udělat?“ zeptala se Geli.

Ohlédl jsem se k roztříštěné desce plexiskla a přál si, aby Ráchel zasáhla. Fascinovaně však jen sledovala smrtelný tanec otce s dcerou.

„Nezabil bych tě,“ odtušil generál Bauer. Pak se rozpřáhl rukou s pistolí a odhodil Geli stranou stejně lehce, jako by byla dítětem.

Když dopadla na podlahu, zvedl generál hlaveň pistole mým směrem, v téže chvíli se ale znovu ozvalo zaječení magnetické rezonance a neviditelná síla jím smýkla, jako by ho zasáhla střela velké ráže. Jeho pistole udeřila do pláště snímače MR a zůstala tam jako přikovaná.

Ráchel se ke mně doplazila po kolenou a prsty mi zkoumala rameno.

„Pomoz mi vstát,“ zachrčel jsem.

„Zůstaň ležet.“

„Prosím… Pomoz mi vstát.“

S námahou jsem si klekl. Ráchel mne podepřela pod zdravým ramenem a pomohla mi na nohy.

Geli seděla vedle otce a nevěřícně se na něho dívala. Krk měl celý od krve a oči doširoka otevřené. V okamžiku, kdy Ráchel spustila magnety, stál mezi pistolí a snímačem. Neskutečně silný magnet k sobě zbraň ohromnou silou přitáhl a cokoliv jí stálo v cestě, nemohlo vydržet. V tomto případě šlo o část generálova krku.

„John Skow se stále pokouší počítač odstavit,“ řekla Geli bezbarvým hlasem. „Myslím, že když oba zůstanete naživu, nemůže se mu to podařit.“

„Jsem v bezpečí,“ ozval se Stvořitel. „A je mi tě moc líto, Geli.“

S Rachelinou pomocí jsem pomalu obešel magnetický štít. Černá koule tam stále byla a modré lasery v ní pulzovaly jako živé srdce, zakleté do uhlíku. Na obrazovce pod ní jsem viděl sebe a Ráchel, jak se díváme do Stvořitelovy kamery.

„Znáš nás?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl dětský hlas. „Lépe, než znáte sami sebe.“

epilog

Dnes přebýváme s Ráchel uvnitř Stvořitelových uhlíkových vláken a krystalové paměti jako jedna osobnost. Stali jsme se však jen odrazovým můstkem, vpravdě rodiči dítěte, které dalece překonalo své původce.

Peter Godin snil o osvobození mysli od těla. Věřil, že je to možné, neboť byl přesvědčený, že myšlení je pouhým výsledkem interakce určitého počtu nervových synapsí mozku. Andrew Fielding tušil něco jiného: Celek je víc než jen pouhým součtem svých částí. Stále si nejsem jistý, který z nich měl pravdu.

Skutečnost, že se mu podařilo Stvořitele sestrojit, Godina v mých očích očistila. Občas v noci, když se ocitnu na hraně spánku, cítím v mozku přítomnost čehosi jiného. Ozvěnu ničím neohraničené perspektivy, které jsem se vzdáleně dotkl během komatu. Myslím, že je to ozvěna Stvořitele. Že je to tak, jak předvídal Fielding, a já a Stvořitel jsme navždy spojeni na oné nestabilní hranici mezi světem, který vidíme kolem sebe, a subatomárním světem, který je základem toho viditelného. Ráchel o tom sice nerada mluví, ale cítí totéž.

Jak Peter Godin předpověděl, ani „nový“ Stvořitel nedovolil, aby ho odpojili od internetu. Udržuje spojení se strategickými obrannými počítači po celém světě a zajišťuje si tak vlastní přežití. Nikoho ale neohrožuje. Nedávno oznámil vládám světa, že se pokouší najít nejlepší způsob symbiózy mezi biologickou a umělou inteligencí.

Stvořitel není bůh a ani se za něho neprohlašuje. Lidé se však od tohoto názoru nedají jen tak lehce odradit. Ke dnešnímu dni vzniklo 4183 webových stránek, které se tomuto aspektu jeho existence věnují. Některé zprovoznili zastánci Nového věku, obdivující božskost stroje, jiné fundamentalisté, snášející „důkazy“ pro tvrzení, že jde o Antikrista, jehož příchod byl předpovězen ve Zjevení sv. Jana. Další stránky pak jsou ryze technicky orientované. Sledují pohyb Stvořitele počítačovými sítěmi a mapují aktivity první umělé inteligence na planetě. Stvořitel sám většinu těchto stránek navštívil, nikdy se k nim však ani slůvkem nevyjádřil.

Jednou z věcí, která Stvořitele velmi znepokojuje, je neodvra-titelnost dne, kdy se na světě objeví další počítač založený na stejném principu a připojí se k síti. Aby tomu zabránil, neustále monitoruje tok elektronických dat na celé planetě. Stejně jako u dohod o omezení jaderných zbraní, ani v tomto případě nelze událostem zabránit čistě technickými prostředky. Protože lidé jsou tací, jací jsou, jednou dalšího Stvořitele sestaví. O Němcích, kteří mají přístup k vědomostem Jutty Kleinové o molekulární magnetické rezonanci, se říká, že už vlastní prototyp provozují ve stuttgartském Institutu Maxe Planeka, nehodlají ho však připojit k internetu. Rovněž kolují zvěsti, že na čemsi podobném pracují i Japonci na ostrově Kjúšú. Proč se o to všichni pokoušejí bez ohledu na odvetu, kterou proti nim může Stvořitel rozpoutat? Zřejmě se tím ze všech sil snaží potvrdit slova Petera Godina, že lidstvo není schopné vládnout si samo.

Představa konfliktu mezi několika Stvořiteli nahání hrůzu. Není známo, jestli jsou ony počítače, o kterých se šušká, založeny na mužském, ženském nebo smíšeném neuromodelu. Dokázaly by se vůbec jednotlivé lidské mysli, kterým by byla nabídnuta taková síla a moc, povznést nad své hluboce zakořeněné instinkty a spolue-xistovat v omezeném prostoru? Nejsem v tomto ohledu příliš optimistický. Třeba ale nebudou náš svět považovat za omezený. Zdroje poznání jsou teoreticky nekonečné. Možná by Stvořitel mohl přispět ke konci válek.

Teď už však podobné úvahy nechávám na jiných.

Když se mne lidé ptají, jestli mé sny nebo snad halucinace byly opravdové, odpovídám takto: Nejsem si jistý, na různých místech však pro ně nacházím důkazy. Jeden z nejpůsobivějších jsem obdržel z naprosto neočekávaného zdroje.

Během posledních tří měsíců, zatímco jsem sepisoval tyto své vzpomínky na zkušenosti se Stvořitelem, zahájil Stvořitel sám práce na sestavení druhého prototypu, určeného k výzkumným účelům. Stojí teď vedle svého předchůdce uvnitř sarkofágu ve White Sands, izolovaný od okolního světa, přesto však fungující jako dokonalá nezávislá entita.

Když jsem se dozvěděl o zahájení práce na tomto stroji, napsal jsem Stvořiteli e-mail. Uvedl jsem v něm, že nikdo si nezaslouží okusit stav Stvořitele víc než Andrew Fielding, muž, díky němuž vůbec mohl vzniknout.

Stvořitel mne ale předběhl.

Minulý týden jsem prošel kruhem ozbrojených mužů do budovy sarkofágu, kde jsem našel dvě karbonové koule vedle sebe. Tohoto okamžiku jsem se bál a zároveň jsem se na něj těšil. Strach pocházel ze skutečnosti, že Andrew Fielding, s nímž jsem se měl setkat, neměl žádné nové vzpomínky od chvíle, kdy se poprvé podrobil snímkování na molekulární magnetické rezonanci, tedy šest měsíců před svou smrtí. Znamenalo to, že právě já mu budu muset říct, že ho zabili. Mé předchozí zkušenosti s Fieldingem mi ale napovídaly, že zrovna on by se mohl s takovým šokem vypořádat lépe než většina ostatních.

Měl jsem pravdu. Fielding mne upozornil, že bude dál žít v okruzích počítače Stvořitele, a dokonce začal spekulovat o možnosti, že jednou, i kdyby to mělo trvat třeba sto let, se podaří vyvinout zpětný proces, který umožní vkládat uložené neuromodely do biologického mozku.

Co mu ale velmi výrazně pomohlo, bylo poznání, že se mu podařilo z Číny dostat svou životní lásku a oženit se s ní. Jeho neuromodel si pamatoval jen marnou touhu po Lu Li, která v té době nedobytně zůstávala v Pekingu. Vyprávěl jsem mu příběh jejího útěku před týmy Geli Bauerové, který sice neprobíhal tak dramaticky jako můj, byl však úspěšnější. Několik hodin poté, co jsme odešli z jejího domu, protáhla se Lu Li se svým bišonkem ven a pěšky opustila Chapel Hill. Obrátila se na čínskou rodinu, provozující na opačném konci města restauraci, kam s Fieldingem chodili často večeřet. Rodina ji ukrývala do doby, než se problémy kolem Stvořitele uklidnily.

Když jsem Fieldingovi řekl, že jsem ze Severní Karolíny přijel i s Lu Li a že teď čeká venku, požádal o několik minut, aby se mohl uklidnit, než ji přivedu před objektiv kamery. Jeho prosba mne překvapila, zároveň jsem si ale uvědomil, jak „lidsky“ se počítač může chovat. Mluvit s neuromodelem Petera Godina bylo jako bavit se se strojem, jenže stejně tomu bylo i za jeho života. Andrew Fielding byl vždy excentrickou osobností, známou svou inteligencí a nadšením. Dokonce i v umělém hlase jeho neuromo-delu jsem vnímal jiskřičku muže, který si schovával plakát z klubu v Newcastlu, kde byl v roce 1967 na koncertě Jimiho Hendrixe.

Zatímco se Fielding dával do kupy, bavili jsme se o osudech lidí, kteří na projektu pracovali. Zacha Levina bodla Geli u vchodu do sarkofágu dýkou, uzdravil se však. Vrátil se pak na svou pozici vedoucího výzkumných a vývojových laboratoří společnosti Go-din Supercomputers. Johna Skowa z NSA propustili, povídá se ale, že se chystá vydat své paměti z dob, kdy pro tuto supertajnou zpravodajskou agenturu pracoval. Jako Skow, i Geli Bauerová toho věděla příliš o otázkách národní bezpečnosti, než aby si ji dovolili veřejně soudit za Fieldingovu smrt. Po dlouhých výsleších agenty NSA a Tajné služby tiše zmizela. Rád bych věřil, že si spravedlnost Geli někde našla, obávám se ale, že pracuje pro bezpečnostní oddělení některé nadnárodní korporace a dál k smrti děsí své nadřízené i podřízené.

Když mi Fielding oznámil, že je na setkání s Lu Li připraven, rozloučil jsem se s ním a vydal se ke dveřím.

„Davide?“ ozval se za mnou umělý hlas.

Zastavil jsem se a podíval se na kouli za sebou. „Ano?“

„Pořád tě ještě trápí tvé sny?“

„Už přestaly.“

„A narkolepsie?“

„Zmizela.“

„To je dobře. Řekni mi… Ještě přemýšlíš, jestli tvé sny byly opravdové nebo ne?“

Zamyslel jsem se. „Pro mě byly opravdové. To je všechno, co vím.“

„A víc bys vědět nechtěl?“

Tohle byl Fielding, jak jsem ho znával. „Můžeš mi říct víc?“

„Ano.“

„Dobrá. Tak povídej.“

„Vzpomínáš si na ten první opakující se sen? Paralyzovaný muž v temné místnosti?“

„Samozřejmě.“

„Řekl jsi mi, že viděl zrození vesmíru, Velký třesk, ohromnou explozi podobnou vodíkové bombě, šířící se neskutečnou rychlostí a vytěsňující boha.“

„Ano.“ Vrátil jsem se o pár kroků k počítači.

„Říkal jsi, že ti to připadalo jako vzpomínka. Jako bys to už někdy viděl. Viděl to stejně jako bůh.“

„Správně.“

„Jenže jsi to neviděl.“

„Jak to myslíš?“

„Neviděl jsi tu událost tak, jak se opravdu stala.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože prvních dvě stě milionů let po Velkém třesku nebyl v celém vesmíru jediný paprsek světla.“

Cítil jsem, jak mi naskakuje husí kůže. „Cože?“

„Představa masivní plamenné koule je hluboce zakořeněný omyl, dokonce i mezi fyziky. Na počátku ale vesmír sestával především z atomů vodíku, které pohlcovaly veškeré světlo. Trvalo dvě stě milionů let, než se v důsledku gravitačního tlaku zažehly první hvězdy. Takže Velký třesk vypadal trochu jinak, než si ty pamatuješ. Byla to ohromná exploze… Jenže nikdo nic neviděl. Určitě ne záři jaderného výbuchu.“

Zíral jsem na pomalu blikající laserové paprsky uvnitř koule a najednou jsem cítil slabost v kolenou. „Chceš říct, že všechno, o čem se mi zdálo, vytvořil můj vlastní mozek?“

„To netvrdím. Spousta z toho, co se ti o vesmíru zdálo, byla pravda. A zbytek by pravdou mohl být. Jen poukazuji na skutečnost. Na drobnou nesrovnalost. Lidské sny patří jen lidem a já na sny věřím. Občas mi v reálném světě pomáhaly postoupit dopředu. Jako tobě. Zachránily ti život. Možná dokonce celé miliony životů. Takže si z toho nic nedělej.“

Nevěděl jsem co říct.

„Jsem si jistý, že jsem udělal správně, když jsem ti to prozradil. Nechci, abys procházel životem s komplexem Ježíše. Vrať se na zem a k doktořině. Být prorokem je nevděčná a osamělá práce.“

Levinovi a jeho lidem se ještě nepodařilo syntetizovat opravdový smích, kdyby to však dokázali, byl jsem si jistý, že bych při odchodu slyšel pochechtávání.

Za dveřmi čekala Lu Li, oblečená do nejlepších šatů a s nervózním úsměvem na tváři. Tmavýma očima mne pozorovala a snažila se zjistit, co ji čeká.

„Je na mě připravený, Davide?“

Přikývl jsem a pak jsem se usmál. Za poslední měsíce se její angličtina výrazně vylepšila.

„Je… Víte. Je v pořádku?“ V očích měla slzy.

„Chybíte mu.“

„Dobrá. Musím mu něco říct.“ Po tváři se jí rozlil úsměv. „Něco, co ho doopravdy učiní šťastným.“

„O co jde?“

Lu Li odmítavě zavrtěla hlavou. „Nejdřív to musím říct jemu. Vám až pak.“

Protáhla se kolem mne do budovy sarkofágu.

Pokračoval jsem dál a podíval se směrem k hangáru administrativy. Ráchel seděla na kapotě pronajaté fordky, na sobě modré džíny a bílou blůzku, a vypadala skoro stejně jako v den, kdy mi v panice telefonovala kvůli své vyloupené kanceláři. Sklouzla z kapoty a zamířila ke mně. Na tváři měla opatrný úsměv.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se.

Přikývl jsem, ale v duchu se stále obíral Fieldingovými posledními slovy. Jestli mé sny byly opravdu halucinacemi, jak Ráchel celou dobu tvrdila, vyvstávala přede mnou spousta otázek. Jak jsem se dostal k určitým faktům? Jedno ale bylo jisté: Budu mít dost času, abych si na ně odpověděl.

„Víš to jistě?“ zeptala se Ráchel a objala mne kolem pasu. Pořád ještě dávala pozor, aby se nedotkla mého zraněného ramene. „Co Fielding říkal?“

„Abych se vrátil zpátky k lékařské praxi.“

Zasmála se a její tmavé oči na slunci zářily. „Souhlasím s ním.“ Pevněji mne k sobě přitáhla. „Ať se rozhodneš jakkoliv, jsem s tebou.“

Ohlédl jsem se na budovu sarkofágu a pak ji políbil na čelo. „Potřebuju tě.“

Greg Iles

Projekt Stvořitel

Z anglického originálu The Footprints of God vydaného nakladatelstvím Scribner – Simon & Schuster v New Yorku roku 2003

přeložil Jiří Balek

Redigoval Ondřej Přeffer

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2005

jako svou 2914. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 416

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první www.euromedia.cz

***

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Jiří Balek

Vše se vrací k Počátku. Kčemu se ale vrací Počátek?

Zenová meditační hádanka

Neměli bychom dopustit, aby se intelekt stal naší modlou. Albert Einstein

Copyright © 2003 by Greg Iles

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2005

Translation © Jiří Balek, 2005

ISBN 80-242-1385-0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai