Smrtelný strach

Greg Iles

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Dobrodružný, Thriller

Thriller z amerického Jihu sleduje pátrání po sériovém vrahovi, vyhledávajícím své oběti pomocí počítačové techniky. Z televizního vysílání se operátor počítačového serveru Eros, určeného zájemcům o sex, dozvídá o zavraždění jedné z klientek. Spojí se s policií v New Orleansu, neboť se obává o život dalších žen, a policie jeho podezření potvrdí.Šest žen bylo na různých místech USA zabito, a jejich těla byla zvláštním způsobem znetvořena. Hrdina i jeho přítel z New Yorku, hlavní operátor Erosu, jsou považováni za hlavní podezřelé, neboť měli přístup k databázi obětí. Když pokus soudního psychiatra vystopovat pachatele na síti prostřednictvím fiktivní ženy skončí tragédií, použijí oba přátelé stejnou metodu, ale jejich úsilí je naštěstí korunováno úspěchem. Podaří se jim navázat kontakt s vrahem a postupně odhalit jeho pravou totožnost i zločinné záměry.

Copyright © 1997 by Greg Iles

Translation © 2002 by Jana Dušková

Cover © 2002 by Martin Zhouf

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít, nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-194-4

Pro mou ženu

dr. Carrii McGeeovou-Ilesovou,

světlo na obou koncích tunelu.

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy Natashe Kernové, mé literární agentce.

Edu Stacklerovi, mladému vydavateli ze staré školy, jednomu z posledních v povolání, na které už nemá čas.

Mnohonásobný dík Elaine Kosterové za moudré vedení.

Speciální dík Stephenu Kingovi.

Michaele Hamiltonové za záskok, Petera Schneiderovi za kreativní myšlení, Hanku Dolinerovi obecně a týmu v Dutton/Signetu za odborné posouzení a zájem.

Speciální dík Orianě Greenové za příliš rozmanitou pomoc na to, abych ji zde vyjmenovával, díky Bohu.

Speciální dík Robertu a Frances Royalovým.

Speciální dík pro „woodyq“.

Jsem velmi zavázán Louovi Jacobsovi, D. O., za ochotné poskytování informací a zkušeností v nervové chirurgii.

Za obecné lékařské rady: Jerrymu Ilesovi, M. D., Michaelu Bourlandovi, M. D., Tomu Careyovi, M. D., Johnu Whiteovi, M. D., Tomu Weedovi, M. D.

Soudním odborníkům: Natalii Ravenové, vydaným dílům Johna Douglase, Roberta Resslera, Ann Burgessové a Allena Burgesse.

Za různé rady a pomoc: Robertu Savantovi, D. V. M., Johnu McGeeovi, D. D. S., Keithu Rayburnovi, Jimu Easterlingovi, Beverly Halpernové, Geoffu Ilesovi, Johnu Lanzonovi, Robertu Hagovi, Mary Lou Englandové, Noahu Archerovi, M. D., Trish Archerové, Finley Hootsellovi, Johnu, Georgovi a Win.

Děkuji členům CompuServe a America Online, kteří mi velice pomohli, především Pat Reinekenové a Emerymu Werbergovi.

Jsem obzvlášť zavázán dílům Josepha Campbella, Camille Paglii, Stevena Levyho, Jeffreyho Burtona Russella, Carla Junga, Neila Finna, Toad the Wet Sprocket a Stinga.

Čtenářkám: Courtney Aldridgeové, Betty Ilesové.

Jako vždy děkuji Madeline za trpělivost a jejím babičkám za to, že ji dokázaly zabavit, dokud jsem nedopsal tuto knihu.

Všechny chyby jsou moje.

PROLOG

Milý otče,

včera večer jsme přistáli v New Orleansu.

Je to vlhké město.

Ploché, nízké, rozptýlené. V dálce je vidět jedinou skupinu vysokých budov.

Řidič taxi byl kupodivu starousedlík, hubený opálený vrásčitý muž. To už je pravděpodobnější potkat v Čínské čtvrti čínského taxíkáře. Očekával jsem spíš nějakého Východoevropana, kterých je tu všude plno.

Když jsme projížděli městem, kterému říkal „Metry“, pořád se díval do zpětného zrcátka a vykládal, že sem kdysi běloši utíkali před „negry“. Teď utíkají přes jezero Pontchartrain. Psal jsem na klíně na přenosném počítači, ale pořád jsem ho poslouchal.

Snesla se tma a vyšel měsíc, vyjeli jsme na vyvýšený úsek dálnice a projeli kolem Superdómu. Kálí vedle mě na sedadle mu musela připadat jako černý stín, stín se zářivýma černýma očima.

Chtěla toho řidiče zabít.

Cítil jsem to.

V kabelce měla šálu – posvátnou zbraň. Vidím představu vjejí mysli: řidič zastaví u semaforu, až budeme sjíždět dolů do změti ulic. Přehodí mu smyčku kolem krku a tiše mu uloupí život…

Jemně jsem jí položil ruku na zápěstí a ucítil křečovité cuknutí, které potvrdilo můj pocit. Je připravená.

Vím, že když jí vsunu ruku pod sárí, zjistím, že je vlhká. Žije pro tyto noci.

Doufám, že bezpečnostní opatření nebudou přísnější, než čekám.

Vsunuji jí ruku pod sárí.

Je vlhká. Žhne.

Čas je oheň.

Jsme tak odlišní, tak naprosto odlišní. Já chápu, co je ovládání. Sebekontrola.

Kálí chápe pouze bytí.

Zvrátí hlavu na opěradlo, černé oči se blýskají za přivřenými víčky. Pohybuji rukou, zatímco sjíždíme dolů do Poydras, možná jsem řidiči právě zachránil život.

Jedeme k Francouzské čtvrti.

Kálí bezhlesně prožívá vyvrcholení.

Řidič ji cítí, čpavou, divokou. Vidím, jak mu strnula šíje, úhel hlavy. Očima střelí do zpětného zrcátka. Štětka? myslí si určitě.

Kálí se na něj do zrcátka usmívá. V jejím úsměvu je smrt. Smrt, kterou muž může podstoupit z vlastní vůle. Je úžasně krásná. A musí taková být.

Jejímu otci jsi za ni přece dobře zaplatil.

Vystoupili jsme z taxíku u Galatoiru, vešli do restaurace, pak jsme zase vyšli ven a ještě dvakrát jsme vystřídali taxi. Je to únavné, ale vyplatí seto.

Ve vile byla přísná bezpečnostní opatření, ale nebyla přísnější, než jsem očekával. Malá armáda, jaká odpovídá kultovní postavě Ameriky. Tělesní strážci najatí z bůhvíjaké agentury – pravděpodobně vysloužilci, kteří strávili dvacet let u policie.

Železný plot byl zdobený, byl na něm vidět francouzský vliv. Přejel jsem rukou po ostrých špičkách, když jsme procházeli kolem něj. Věděl jsem, žebychseoně mohlpoškrábat, ale nedělal jsem sis tím starosti. Mříže byly vypracované stejně jako balkony ve druhém patře.

Zvláštní.

Ulice byla plná všemožných turistů. Trochu jsem sklonil hlavu, když jsme procházeli kolem hlídačů u vchodu. Jeden maličko pokývl s pohledem na můj kufřík. Druhý sledoval očima Kálí. Dokonce ani volné sárí nezakrývalo obrysy jejího těla.

Když jsme zahnuli za roh, davy se najednou rozplynuly. Kálí si vykasala sárí, vmžiku zdolala plot a seskočila mezi vějířové listy palem a banánovníky. Já jsem byl opatrnější. Podal jsem jí mezi mřížemi kufřík a pak jsem přelezl.

Společně jsme stáli pod stromy a hleděli na vilu zaplavenou světlem. Bytelná kamenná budova by se lépe vyjímala někde u Versailles.

Kálí se dotkla mého naběhlého zipu na kalhotách. Mírně mě stiskla jako zdravotní sestra kontrolující tep.

Zachvěl jsem se. „Musíme počkat.“

Krátce se nadechla. „Jak dlouho?“

Skrčil jsem se v tmavém listoví, zapnul jsem počítač a napojil jsem se zase na EROS. „Ještě pořád je na počítači. Hledá mě.“

„Jak se nech najít.“

Zavřel jsem počítač a vrátil jsem ho do kufříku. „Horní okno,“ řekl jsem s myšlenkou na fotokopie, které mi archivy tak poslušně posílaly. „Teď.“

Přešli jsme přes volné prostranství mezi plotem a vilou, nebylo mi přitom příjemně. Kálí to vůbec nevadilo. V takových chvílích je přesvědčena, že jsme neviditelní. Méně než stíny. Jsme náš úmysl.

Otevřel jsem kufřík pod postranním balkonem. Kálí vytáhla lano a vrhla pogumovaný hák na balkonové zábradlí. Šplhá jako zloděj.

Hodil jsem jí kufřík.

Zlodějské nářadí, tak by to asi nazvala policie.

Aleje to mnohem víc.

Očekával jsem, že budeme muset překonávat překážky, ale francouzské okno na balkoně bylo otevřené. To se často stává. Zlo je vítaným hostem.

Kálí vytáhla lano nahoru.

Společně jsme kráčeli halou po hustých kobercích, na stropě šeptala klimatizace. Odněkud se ozývalo pravidelné bzučení stropního větráku.

Šel jsem za tím zvukem.

Dovedl nás do hlavní ložnice. Kálí zaujala místo u dveří. Vídám to znovu a znovu, osud vstupující do chaosu, aby ho rozuzlil.

Co nejtišeji otevírám dveře.

Pacientka sedí u počítače zády ke mně. Má na sobě dlouhé splývavé domácí šaty jako postava z některého ze svých raných románů. Mám chuť říct: Měla byste k vrtuli větráku přilepit penci, aby tak nebzučel. Ale neřeknu to. Řeknu:

„Přišel jsem, Karin.“

Židle se překotí na koberec, jak prudce vyskočila v bezhlesém zděšení. Oči má za brýlemi téměř bílé. Je silnější než na reklamních fotografiích. Vrhne pohled na mou nataženou ruku, očekává nůž nebo pistoli. Ale ruka je prázdná.

„Jak jste se dostal dovnitř?“ zašeptá.

Neodpovídám.

„K-kdo jste?“

„Prométheus.“

Oči se jí rozšíří víc, než bych pokládal za možné. „Ale vždyť jsem právě –“ Pohlédne zpět na počítač. „Jak…?“

„To není důležité. Konečně jsem si pro tebe přišel. Abych ti dal to, po čem nejvíc toužíš.“

Třeští na mě oči, je vidět, jak jí mozek za obrýlenýma očima pracuje na plné obrátky. „Jak – Máš pro nás auto?“ zeptá se nakonec.

„Myslel jsem, že bys mohla poslat pro některé ze svých.“

„Ano,“ řekne příliš rychle. „Jen mi dovol, abych si vzala pár věcí –“

„Ne.“

Stme u nočního stolku. Pohlédne na zem, pak zpátky na mě. Hroutí se to. Kálí měla pravdu: fantazie a realita jsou různé světy. Přicházím zachraňovat, ale kdo pochopí velký záměr, když má zrak zamlžený děsem? Mé naděje se kolem mě řítí k zemi jako roztříštěné ikony. Vsunu ruku za záda a nahmatám hlaveň pistole.

„Karin?“ prosím, nabízím jí poslední šanci.

Pakjejí maska praskne, odhalí její zděšení, šmátrá rukou po nočním stolku. Vidím tlačítko. Alarm.

Nemám na vybranou, musím vystřelit.

Opeřená šipka jí vykvetla přímo nad pupkem. Pacientka na ni hledí se zvířecí nechápavostí, vytrhne si šipku z těla, ale už je pozdě. Pak se rozběhne. Tý odvážné to obvykle dělají.

Rozběhne se přímo na mě. Ne vlastně přímo na mě, ale směrem ke mně, protože stojím mezi ní a dveřmi.

Nechám ji proběhnout kolem.

Zajíkne se.

Ve dveřích stojí Kálí. Věrná Kálí. Šafránové sárí, oříšková pleť, lesklé vlasy, černé oči. Drží zlověstně zakřivenou dýku. Strašlivý nástroj. Jednoduchý. Účinný ve dvou dimenzích, fyzické i psychologické.

Pacientka se na mě obrací, jako by mě žádala o vysvětlení. Jak silně jí musí bušit srdce!

„Kálí,“ říkám, lituji každého okamžiku.

Pacientka se ohlédne po zvuku zavíraných dveří, sleduje, jak mladá žena pokládá na zem můj kufřík, jako temný anděl.

Kálí položí kufřík na podlahu, pak se postaví a rozhalí si sárí. Sklouzne jí na podlahu, teď je úplně nahá. Sleduji, jak se pacientka snaží pochopit, co se děje, zatímco jí v žilách koluje ketaminový koktejl. Pročse ta Indka svléká? Těsně předtím než ztratí vědomí, na to možná přijde. Že se Kálí svléká, aby si nepotřísnila šaty krví.

Já se musím rovněž svléknout, ale nejprve přistoupím k počítači, odhlásím Karin, napíšu pár povelů a vypnu ho. Pak se vracím k pacientce, pokleknu a otevřu kufřík.

„Co je tam?“ zeptá se omámeně, sedá si na zem.

„Moje nástroje.“ Vytáhnu z kufříku štípací kleště z nerezové oceli a snažím se usmívat, ale moje srdce je černá díra.

Pacientka prováděla dost rešerší při psaní svých románů, aby teď poznala lékařské štípací kleště. Ve slepé hrůze se znovu vrhne ke dveřím, po čtyřech jako batole, ale Kálí jí uštědří ránu přímo do žaludku. Tiše se dívám, vidím záblesk dýky přitisknuté k pacientčinu hrdlu.

„Jo ať tě ani nenapadne,“ řeknu, zděšen jejím krvelačným pohledem. Stěží ze sebe vypravím příkaz: „Svlékni ji.“

Dali jsme si s pacientkou načas. Mohli jsme si to dovolit, protože Karin nedovolovala hlídačům vstoupit do vily. Jak jsem toužil ukojit se v tom nehybném těle. Ale to bylo samozřejmě nemožné.

Tentokrát jsem přinutil Kálí, aby byla opatrná a nepotřísnila si krví nohy. Když jsme skončili a já jsem odebral svůj vzorek, odešli jsme do sprchy. Pravý mramor. Měli jsme gumové čepice, aby do odtoku napadalo co nejméně našich vlasů. Krev nám kapala z oholené pokožky a ve víru se otáčela na bílé kamenné podlaze. Konečně jsem se mohl uvolnit.

Sebeovládání je tak důležité.

Kálí si přede mě klekla v proudu horké vody. Už jsem to zadržoval tak dlouho, že ani nebyla nutná její zkušenost a obratnost. Spolykala každou kapku důkazů, jak bylo jejím úkolem. Možná zanechala stopy svého vlastního vzrušení, ale co si na tom policie vezme?

Když jsme se vykradli z vily, v rukou nejen kufřík, ale i gumový sáček, vzpomněl jsem si na pacientku. Tolik potenciálu pro mou práci, pro reklamu. To vše je ztraceno. Ale nesmím myslet na neúspěchy. Velcí duchové překonávají překážky s radostí.

Zítra je taky den.

KAPITOLA 1

Život je prostý.

Čím komplikovanější se vám váš život zdá, tím méně tohoo něm ve skutečnosti víte.

Tohle jsem dlouho nechápal.

Teď to chápu.

Buď máte hlad, nebo jste najedení. Buď jste zdraví, nebo jste nemocní. Buď jste věrní své ženě, nebo nejste. Buď jste živí, nebo jste mrtví.

Já žiju.

Stěžujeme si na komplikovanost, na morální odstíny šedé, ale vlastně se v tom všem chceme schovat. V komplikovanosti se můžeme schovat před volbou, a tím i před činy. Ve většině situací by většina z nás nejraději nedělala vůbec nic.

Sic transit gloria mundi.

Něco není v pořádku. Zírám na telefonní číslo policejního oddělení v New Orleansu, které jsem si právě sehnal na informacích.

Už nějakou dobu jsem věděl, že něco není v pořádku, na jisté úrovni, ale teprve to, co se stalo dnes, mě přinutilo, abych to vzal skutečně na vědomí. Abych se postavil na odpor.

„Mám informace o vraždě Karin Wheatové,“ říkám, když na druhé straně zvednou telefon.

„Přepojím vás na oddělení vražd,“ řekne ženský hlas.

Vzhlédnu od pracovního stolu na malou barevnou televizi, kde šestnáct hodin denně běží CNN. Teď vysílají mezinárodní zpravodajství. Právě z CNN jsem se dozvěděl o té vraždě.

„Detektiv Mozingo,“ ozve se na druhé straně.

„Mám informace k případu Karin Wheatové.“

„Jak se jmenujete?“

„Harper Cole.“

„Adresa?“

„Volám z Rainu v Mississippi.“ Pauza. „Odkud?“

„Je to farmářská oblast v Deltě.“

„Jak víte o případu Wheatové? Tělo bylo objeveno teprve před šesti hodinami.“

„Viděl jsem to v CNN. Přerušili běžné zpravodajství a ukazovali vilu Wheatové. Asi byla slavnější, než jsem myslel.“

Slyším detektivův povzdech a nesrozumitelné zamumlání. „Pracujete na tom případu?“ ptám se.

„Ne, díky bohu. Dostal ho Mayeux. Ale tu informaci mu předám. Co myslíte, že víte?“

„Myslím, že vím, jak byla zavražděna.“

„To taky víme, pane.“

V dnešní době nevěřím nikomu, kdo mi říká pane. „Promiňte. Chtěl jsem říct, jak se k ní ten vrah dostal. Jak si ji vybral.“

Zase ticho. Podezřelé ticho.

„Je to dost složité,“ vysvětluji, „pracuji jako systémový operátor pro jeden onlinový počítačový server. Víte, co to je?“

„Ani moc ne,“ řekne detektiv váhavě.

„Říká vám něco America Online? CompuServe?“

„Jo. Internet, že?“

„No, skoro. Onlinový server, pro který pracuju, se jmenuje EROS. Zabývá se výlučně sexem.“

„Chcete říct sexem po telefonu?“

Panebože. „Možná bych měl počkat a promluvit si přímo s detektivem – Mayeuxem, že?“

„Jo. Ale ten je ještě na místě činu. Řekněte mi, co víte, a já…“ Mozingo ještě mluví, ale já už ho neposlouchám. Užasle hledím do tváře muže, kterého podtitulek CNN označuje za detektiva oddělení vražd Michaela Mayeuxe. Košili má propocenou, stojí vedle vysoké černé tepané brány vily, která patřila Karin Wheatové. To vím už z dřívějšího vysílání. Chodník před bránou je obehnán jasně žlutými policejními páskami, ale hned za páskami stojí přinejmenším sto lidí od patnácti do padesáti let. Víc žen než mužů. Fanynek.

Detektiv Mayeux se podrážděně dívá na reportérku a říká: „V tuto chvíli vám nemohu nic říct.“ Je opálený, středně vysoký, počtyřicítce, možná tak pět kilo nadváhy. Reportérka mu strká mikrofon do obličeje.

„Co zprávy, že tělo paní Wheatové bylo pohlavně zneužito?“

Mayeuxova tvář vyjadřuje utrpení. „To mohu kategoricky popřít,“ řekne a mně se zdá, že má radost z rozčarování v reportérčiných očích.

„Jste tam?“ štěkne mi do ucha hlas z telefonu.

„Jsem tady,“ zamumlám a sleduju Mayeuxe, jak pohybem nařizuje policistům, aby nepouštěli davy do blízkosti vily. „Právě sleduju toho chlapíka.“

„Jakého chlapíka?“

„Vašeho chlapíka. Mayeuxe. Mluví živě na CNN. Právě teď.“

„Bože, jako by neměl nic lepšího na práci.“

„Poslechněte,“ říkám, Mayeux je mi sympatičtější než Mozingův hlas. „Má detektiv Mayeux hlasovou schránku?“

Detektiv zakryje sluchátko rukou a pak něco vykřikne. „Přepojím vás.“

Digitální ženský hlas mě instruuje, že můžu nechat zprávu dlouhou deset minut.

„Jmenuju se Harper Cole,“ odříkávám pomalu, „volám z Mississippi.“ Pak se zarazím. Nemůžu nechat jen jméno a telefon. S takovou vraždou na krku se Mayeux nemusí dostat hezkých pár dní k tomu, aby mi zavolal. Dvakrát zopakuju svoje telefonní číslo, pak se odmlčím a snažím se uspořádat si myšlenky.

„Volám, protože myslím, že tahle vražda – vražda Karin Wheatové – může souviset s dalšími… ne vraždami, ale… možná i vraždami. Pracuju jako systémový operátor pro jeden onlinový počítačový server – národní server – s názvem EROS. V posledních několika měsících jsem si všiml, že několik žen najednou z nevysvětlitelných důvodů opustilo síť. Možná je to jednoduše přestalo bavit, ale tomu nevěřím. Naše společnost asi nebude nadšená, že vám volám, ale mám pocit, že to musím udělat. Je příliš složité vysvětlovat to přístroji, ale mám strach, že těm ostatním ženám se taky něco stalo. Něco podobného tomu, co potkalo Karin Wheatovou. Možná to udělal stejný člověk. Víte, Karin Wheatová byla klientkou EROSu. To je mimochodem důvěrná informace. Musíme si promluvit, abyste to celé pochopil. Byl bych rád, kdybyste mi zavolal co nejdřív. Jsem pořád doma. Pracuju tady a bývám dost dlouho vzhůru. Díky.“

Mayeux už v televizi nestojí před tou tepanou železnou bránou. Zato dav se zvětšil. Kamera přejede přes několik mužských tváří pomalovaných očními stíny a linkami. Žáci esoterické prózy Karin Wheatové. Objeví se černobílý snímek autorky, reklamní fotografie z její poslední knihy. Poznávám ji, protože mám ten román – Isis – v knihovně. Koupil jsem ho, když jsem si začal s Karin povídat na Internetu. Velmi zajímavá konverzace.

Karin Wheatová byla vůbec zajímavá dáma.

Vstávám od stolu a jdu si do minibaru pro ledově vychlazený Tab. Občas ho piju, abych vnesl změnu do jednotvárné dietní koly. Když si sedám ke svému Gatewayi 2000, už mám půlku plechovky vypitou.

Po monitoru přejíždějí ceny Chicagské obchodní burzy. To je moje skutečná práce. Obchodování. S dluhopisy, úvěrovými listy, s komoditami. Všechno to řídím z domova, jen z vlastních peněz. Je to tak jednodušší.

Znovu se napiju z plechovky a pohlédnu na černý stůl, na kterém trůní počítač EROS a satelitní videopřípojka. Je pozdě odpoledne a provoz na síti je dost řídký. Většinou jsou to ženy z domácnosti. Opravdoví fandové teprve jedou domů z práce.

Moje žena už je asi taky na cestě domů. Dnes pracuje v Jacksonu, hlavním městě našeho státu, osmdesát minut od naší farmy uprostřed bavlníkových polí v Deltě. Drewe je lékařka, už tři roky má vlastní praxi a je stejně stará jako já – třicet tři. Zrovna uvažuju, že bych měl začít připravovat večeři, když zazvoní telefon.

„Haló?“

„Tady detektiv Michael Mayeux z oddělení vražd.“

Jeho hlas rozeznívá ozvěnu, kterou by mobilní telefony neměly mít, ale většinou mají. „Děkuju, že mi voláte tak brzy.“

„Právě jsem si poslechl vzkazy,“ vysvětluje. „Už mi volalo osmadvacet lidí, kteří vědí, jak to bylo. Zabili ji upíři. Mumie. Jeden chlap tvrdí, že je inkubus a že ji zabil on.“

„Tak proč voláte zrovna mě?“

„Připadal jste mi jako menší šílenec než ti ostatní. Říkal jste, že voláte z Mississippi?“

„Ano. EROS – ta společnost, pro kterou pracuju jako systémový operátor – má základnu v New Yorku, ale já pro ně pracuju odsud.“

„Poslouchám vás, pane Cole.“

„Víte, co jsou onlinové servery?“

„Jistě. AOL, CompuServe, Delphi. Ale z vaší zprávy jsem neměl dojem, že bychom hovořili o lidech, kteří si přes modem hledají odborné informace nebo rezervují dovolenou.“

„Ne, to máte pravdu,“ řeknu a pociťuju úlevu, že jsem našel někoho, komu nemusím vysvětlovat všechno po lopatě.

„Tak co je EROS? Živé chatování, e-mail, stylizování do různých rolí, tohle?“

„Přesně to.“

„Moje dítě je počítačový nadšenec. Já se jen občas napojuju na CompuServe. Nejsem žádný odborník. Mluvte co nejsrozumitelněji.“

„Tak mluvím vždycky, detektive. Řekl jsem vašemu záznamníku, že Karin Wheatová byla klientkou EROSu.“

„A řekl jste, že je to důvěrná informace.“

„To je pravda. Chci říct, podle pravidel členské smlouvy. Máme zakázáno prozrazovat skutečnou totožnost svých klientů. Je mezi nimi spousta vdaných nebo ženatých, kteří nechtějí, aby to jejich partneři věděli. Někteří jsou i dost slavní.“

„Ale vy jste mi jméno Wheatové prozradil.“

„Chtěl jsem, abyste věděl, že si nedělám legraci.“

„Moment – obrať se na Chartrese, Harry. Už jsem zpátky, pane Cole. Říkal jste, že smrt Wheatové může nějak souviset s jinými ženami? S jejich zmizením?“

„Ano. Chtěl bych vám – aspoň prozatím – říct jejich jména a poprosit vás, abyste je zkontroloval. Tajně, kdyby to šlo. To můžete udělat, ne?“

Mayeux chvíli neodpovídá. „Chcete říct, že mám zkontrolovat, jestli jsou naživu?“

„Ano.“

„Jo, to můžeme udělat. Ale proč jste to neudělal vy, když vám to dělá takové starosti? Máte jejich telefonní čísla, nebo ne?“

„Ano. A už jsem to chtěl udělat. Ale abych se přiznal… řekli mi, že to nemám dělat.“

„Kdo?“

„Někdo ze společnosti. Poslechněte, řekl bych vám ta jména, co vy na to? Možná jsem blázen, ale budu se pak cítit líp.“

„Dobře, tak mluvte.“

Čtu jména a čísla ze záznamníku. Mayeux je průběžně opakuje; asi mluví do diktafonu. „To je pět různých států,“ poznamená. „Šest žen, pět států. Po celé zemi.“

„Informační superdálnice,“ připomínám mu.

„Zatraceně. No, zavolám vás, jakmile se něco dovím. Už musím končit, pane Cole. Musím si promluvit s vílami a upíry.“

Po tom rozhovoru jsem podivně vzrušený.

Po týdnech podezřívání jsem konečně něco udělal. Mám pokušení zavolat do Manhattanu Milesovi a říct mu o tom, ale neudělám to. Jestli se zjistí, že měl Miles Turner pravdu – jestli všechny ty ženy prostě jen potichoučku vklouzly zpět do rolí šťastných žen v domácnosti nebo spokojených odbornic ve svém oboru jen bych mu tím udělal škodolibou radost. Ale jestli se zjistí, že jsem měl pravdu já – jestli všechny ty ženy teď mají ke spokojenosti víc než daleko…

Nejsem si jistý, že chci, aby Miles věděl, že to vím.

To zjištění mě trochu šokuje. Milese Turnera znám už přes dvacet let. Od základní školy. Už tehdy byl excentrický. A v posledních patnácti letech – od roku 1978, kdy odjel z Mississippi na technologický institut – jsem ho vídal jen málo. Ale právě Miles mě dostal k práci pro EROS.

I když je pravda, že jsem ji přijal velice ochotně.

Venku slyším přibouchnutí dvířek Drewiny Acury, nahrbím se nad klávesnicí Gatewaye a zaujímám polohu, která v mé ženě vyvolá dojem, že jsem v posledních osmi hodinách zaujatě uzavíral obchodní smlouvy.

„S kým jsi mluvil po telefonu?“ zavolá z předsíně.

Přistihla mě. Během cesty se mi zřejmě pokoušela dovolat z mobilu. Dělá to často, protože pohled na bavlníková pole za oknem člověka znudí už po prvních deseti vteřinách.

Drewe se nakloní do dveří kanceláře, okázale odmítá – jako v posledních několika týdnech pořád – vstoupit do domény počítače EROS. Moje žena, stejně jako spousta jiných žen, žárlí na můj čas. Ale tady nejde jen o konflikt ženy a počítače. EROS není pouhý počítač, nýbrž síť pěti tisíc lidí (z poloviny žen), kteří většinu času myslí na sex.

„Koupila jsem kuřecí prsíčka,“ řekne Drewe a zvedne obočí jako komický francouzský šéfkuchař.

„Výborně,“ odpovím, „dopřej mi ještě minutku a hned je udělám.“

Ne že by Drewe na sex nemyslela. Myslí. A ne že by se jí sex nelíbil. V tom to taky není. Jde jen o to, že v poslední době myslí na sex úplně jiným způsobem. Jako na prostředek k určitému cíli. Mám na mysli jeho přirozený cíl.

Děti.

Usměje se. Ve třiatřiceti letech, dosud bezdětná, má pořád ještě postavu dvacetileté ženy. Ňadra jsou pevná, v obličeji žádné vrásky kromě vráseček, které se utvářejí při úsměvu. Tohle na ní miluju. Vím, jak je sobecké chtít zachovat její fyzické mládí. Ale v skrytu duše po tom toužím. Má kaštanové vlasy, světlou pleť, zelené oči. Její krása není krása modelky (její mladší sestra Erin byla modelkou), ani vytrénovaná elegance mladé sportovkyně. Drewino hlavní kouzlo vyzařuje z jejích očí. Nejen z hlubokých a jasných očí, ale i z obočí, které je jemně vyklenuté, ale silné, jako žebra lodi. Z jejích očí vyzařuje čistá inteligence. Chladný, kvantitativní, neobvyklý rozum.

Drewe Coleová je chytrá.

Její úsměv se rozšíří do šibalského úšklebku – ten jsem v poslední době moc často neviděl – a pak zamíří do kuchyně. Naposledy se ještě podívám na čísla z Chicaga a jdu za ní.

Náš dům by se určitě zdál přinejmenším zvláštní člověku, který se nenarodil ve farmářské rodině. Před pětasedmdesáti lety to byla čtvercová, jednopatrová konstrukce, do níž se právě tak vešel můj dědeček a babička z matčiny strany (kteří se vzali, když bylo dědečkovi devatenáct a babičce šestnáct) a první děti, které přivedli na svět. Ale s postupným rozkvětem farmy a příchodem dalších dětí začal dědeček přidávat další místnosti – nejdřív s pečlivou, logickou souměrností, později zjevně kamkoli, kam se hodilo. Výsledek je něco jako dřevěný domeček z karet postavený osmdesátiletým starcem. Když přecházíte z místnosti do místnosti, musíte překonávat mírné výškové rozdíly, i když já, který jsem v tomhle domě vyrostl, je už dávno ani nevnímám.

Srdcem domu je kuchyň. Je to dlouhá a příliš úzká místnost. Kdysi jsem pomýšlel na to, že strhnu jednu zeď a kuchyň rozšířím, ale jeden černý tesař mi řekl, že jelikož se zdá, že tohle jádro podpírá s pomocí jakési magie celý dům, udělám líp, když to nechám tak, jak to je, a budeme se i nadále se ženou jen těsně míjet mezi sporákem a protějším stolem. Byla to zřejmě dobrá rada.

„Jsme dnes bohatší, nebo chudší?“ zeptá se Drewe od dřezu. Už oplachuje kuře.

„Asi tak stejně,“ řeknu, vytáhnu z trouby těžkou železnou pánev a postavím ji na plynový hořák.

Její otázka je jen formální. Při průměru deseti smluv denně bych mohl – za absolutně nejhorších okolností – přijít o padesát tisíc dolarů, a to by nás nijak vážně nepostihlo.

Ve své skutečné práci jsem opravdu dobrý.

„Zachránila jsi dneska nějaké životy?“ Moje otázka formální není. Drewe je gynekolog-porodník. Přivádí na svět děti, které by byl před třiceti lety přiváděl na svět můj otec, rodinný lékař. Obvykle se jí nedostanou do rukou oběti dopravních nehod nebo přestřelek, ale často mívá traumatické porody.

Odpoví na mou otázku rychlým potřesením hlavy a hodí kuřecí prsíčka na syčící pánev. Začnu je pepřit, když se zeptá: „A co EROS?“ V jejím hlase rozpoznávám jízlivý tón, který tam ještě před devíti měsíci nebýval. EROS znamená Erotická rafinovaná onlinová stimulace a Drewe byla zpočátku tímto serverem nadšená stejně jako já, bylo to znát dokonce i na našem sexuálním životě.

Teď se podle ní EROS řadí ještě níž než sex po telefonu.

„Stalo se něco strašného,“ řeknu.

Drewe vzhlédne od konzervy s hráškem, v očích má úzkost. Rodina, myslí si určitě. Kdo zemřel?

„Minulou noc byla zavražděna Karin Wheatová.“

Oči se jí rozšíří. „Ta spisovatelka? Karin Wheatová z New Orleansu?“

Přikývnu. „Vysílali to na CNN. Věříš tomu?“

„Jistě. Kdokoli, kdo píše knihy, podle kterých se natáčejí filmy, a má tak šílené fanoušky jako ona, má nárok na to, aby se o něm mluvilo v celostátní televizi. Vsadím se, že za hodinu o tom budou mluvit i na Hard Copy.“

Pravděpodobně má pravdu. Mám se dívat? Ze zkušenosti vím, že tam bude jako vždycky málo faktů a hodně vzrušení.

„Zdá se, že tě to dost vzalo,“ řekne a hledí na mě s upřímnou starostí.

Na chvíli se snažím dívat jinam, předstírat, že mě nejvíc ze všeho zajímá kuře na pánvi. Kolik jí toho mám říct? „Byla na EROSu,“ řeknu, nechci, aby to znělo provinile, ale stejně tomu nezabráním.

„Cože? Proč jsi mi to neřekl?“

Pohlédnu na ni trochu vyzývavě. „Už několik měsíců nechceš slyšet o EROSu ani slovo. Karin se tam přihlásila teprve před několika týdny.“

Zvedne bradu a prohlíží si mě. „Takže ona je to Karin“ řekne konečně. „Povídal sis s ní na síti?“

„Jistě. Obvyklý operátorský dozor.“

„Prosím tě.“ Otevírá konzervu a kvituje mou odpověď posměškem. Radši se zase obracím ke kuřeti.

„Měl jsi s ní onlinový sex?“ zeptá se s pohledem upřeným stranou.

Rozzlobeně se nadechnu. „Ta žena je mrtvá, Drewe.“

„Panebože,“ řekne a vyklopí hrášek do hrnce. „Já bych měla jít do Hard Copy.’Můj manžel elektronicky šoustá se slavnými ženami.‘“

Vzdávám to. Drewe má na EROS ještě větší zlost, než jsem si myslel.

„Vědí, kdo to udělal?“ zeptá se bezvýrazně.

„Ne.“ Obracím kuřecí prsíčka. „Ale já to možná vím.“

KAPITOLA 2

Sledujeme s Drewe Hard Copy se směsí úžasu a znechucení. Dramatické úhly kamery, sexuální náznaky a strašidelné černobílé záběry neworleanské vily Karin Wheatové (doplněné umělou mlhou) vzbuzují dojem příběhu o Jacku Rozparovači. Drewe záběry nijak nekomentuje a já musím znovu myslet na výslech u večeře.

Odpovídal jsem na její kousavé otázky mezi jednotlivými sousty kuřete a rýže, snažil jsem se neprozradit víc, než je třeba. Chtěla vědět, jak to, že jsem si vůbec mohl mezi pěti tisíci účastníky všimnout, že šest žen přestalo navštěvovat server. Soustředil jsem se na technickou stránku, vysvětlil jsem jí, že těch šest žen byly aktivní uživatelky, které najednou zmizely z fór, ale nepřestaly platit poplatky za EROS, které jsou podle jakýchkoli měřítek dosti vysoké. Nezmínil jsem se o tajných účtech ani o svých blízkých vztazích s některými z těch žen.

Drewe se naštěstí zaměřila na Milese Turnera a na jeho úspěšný pokus zabránit mi v jakémkoli interním vyšetřování na EROSu. Také znala Milese od dětství. Jeho námitky proti vyšetřování byly založeny na zachování soukromí – on tomu říkal „přísně tajné informace o klientech“ – a jeho argumenty nebyly bezdůvodné. EROS totiž ručí za utajení totožnosti klientů částkou milionu dolarů. Tenhle jedinečný krok ve světě onlinových serverů se také zasloužil o značný nárůst členské základny tohoto malého a velmi drahého koutku digitálního světa. Můžu se jen dohadovat, jakou explozi způsobí v hlavním stanu EROSu v New Yorku moje rozhodnutí informovat policii.

Když Hard Copy vystřídají reklamy, přesune se Drewe ke kuchyňskému stolu a telefonicky vyřizuje lékařské záznamy do karet pacientů, které se jí nahromadily za posledních několik dní. Karty pacientů jsou z neznámého důvodu jedinou povinností, kterou moje nesmírně pořádná manželka nedokáže nebo nechce vyřizovat včas. Barevné stohy záznamů, které si vozí domů z ordinace, jsou často polepeny výhrůžnými poznámkami správce nemocničních záznamů, který ji přísným tónem varuje, že by mohla přijít o veškerá privilegia.

Domem se nese její monotónní diktování a já odcházím do své kanceláře a beru do ruky jednu z pěti kytar pověšených na zdi nad dvoj lůžkem, na kterém někdy přespávám, když se mě zmocní obchodnický zápal. Vybral jsem si kytaru Martin D-28S s klasickým krkem, ale s ocelovými strunami. Bezmyšlenkovitě přehraju několik akordů, nechávám myšlenky i prsty, aby se rozbíhaly, kam se jim zachce. Náhodného posluchače by ta hudba možná překvapila. Na kytaru hraju dobře. Nejsem úplně přirozený talent, ale mohl bych si tím vydělávat na živobytí. Kdysi jsem to taky dělal.

Jsem bývalý hudebník.

Vzpomínky na hudební dráhu mě neopouštějí. V poslední době beru kytaru do rukou častěji, ale před třemi lety jsem se jí nedotkl celých dvanáct měsíců. Ani teď nehraji vlastní písničky. Dělám jen to co teď, nechám volnost té části mozku, která ovládá tuhle funkci, a nastavím si náladu na automatického pilota.

Někdy sám sebe překvapím.

Jako teď. Nějak mi přišla na mysl jemná jazzová předehra písně „I po letech ji ještě miluju“, plná arpeggií a rozšířených akordů. Uvědomuju si, jak se mi líbí zrádný akord na konci verše: „Včera jsem potkal bývalou lásku.“ Zatraceně, myslím si, a zpívám až do konce, který zavání potenciální vraždou. „Teď sedím u okna a koukám na auta. A mám strach, že něco vyvedu. Ale porota mých kamarádů mě neodsoudí…“ Když skončím za neexistujícího potlesku, všimnu si, že Drewe stojí v kanceláři. Vstoupila do ní poprvé po šesti týdnech.

„Zní to dobře,“ řekne. „Opravdu dobře.“

„Cítím se přitom dobře.“

„Vzpomínáš na starou lásku?“

„Ne. Na porotu mých kamarádů. Kde asi všichni skončili?“

Lítostivě se usměje. „Vyrostli, oženili se a mají děti.“

Jako většina mužů jsem si sám slepě naběhl do našeho přetrvávajícího sporu. Děti. Předpokládám, že plno párů v našem věku vede spory o tom, jestli mají mít dítě. Tady na jihu má většina lidí pořád ještě děti hned po dvacítce.

Kromě nás.

Částečně z toho můžeme vinit svou kariéru. Potulní hudebníci a vyčerpané studentky medicíny nejsou zrovna ideální základnou pro založení rodiny, i když jsou to manželé, což jsme s Drewe nebyli, dokud jsem nepověsil hudbu na hřebíček. Ale nejde jenom o tohle. V posledních třech letech – tedy v celém našem manželstvíuž vedeme docela usedlý život a součet našich příjmů je téměř opojně vysoký. Moji rodiče už nežijí, ale Drewini rodiče nedávno překročili hranici mezi jemnými narážkami a přímými otázkami na mé reprodukční schopnosti.

Kdyby tak byly jediným problémem moje spermie. Jako většina lidí mám i já svá tajemství. Některá jsou drobná, zrozená ve chvílích, kdy jsem mohl být bolestně poctivý, ale rozhodl jsem se nebýt. Jiná jsou vážnější a týkají se jiných žen než mé vlastní.

Ale nevyvozujte ukvapené závěry. Od chvíle, kdy jsme s Drewe vyslovili manželskou přísahu, jsem se cizí ženy nedotkl. Ale to je jen malá útěcha. Protože to tajemství, které mě teď pronásleduje, je nebezpečnější než cizoložství, hanebnější. Kdybych byl katolík, nazval bych ho smrtelným hříchem.

Ne, nejsem homosexuál.

Ale mám strach.

Když konečně zazvoní telefon, už s Drewe několik hodin spíme. Prudce se posadím, jako když jeden z mých skotských předků chňapl po meči, ale já mám místo toho v ruce telefon.

„Haló?“

„Pan Cole?“

Rychle mrkám, snažím se pročistit si současně oči i mozek. „Ehm… cože?“

„Tady je detektiv Michael Mayeux. Oddělení vražd. Mluvili jsme spolu dnes odpoledne?“

Přes spící Drew nevidím na radiobudík. „Kolik je hodin?“

„Tři dvacet ráno. Promiňte, ale teprve teď jsem měl možnost zkontrolovat ta jména, která jste mi dal. Těch šest žen.“

„Aha.“ V Mayeuxově hlase cítím podivnou vážnost.

„Harpere?“ Drewe se posadí v posteli a ukazuje na okno. „Venku někdo je. Podívej.“

Cítím na ramenou husí kůži. Přes záclony nám svítí do místnosti přední světla auta. V tuhle hodinu nemíváme návštěvy. Vlastně nikdy nemíváme moc návštěv.

„Zůstaň, kde jsi,“ říkám jí. „Dojdu si pro pistoli.“

„Nedělejte to, prosím, pane Cole,“ zarazí mě Mayeuxův hlas. „Když se podíváte z okna, asi uvidíte náš hlídkový vůz.“

„Okres Cairo nemá ani policejní služebnu,“ řeknu a váhavě postupuju k oknu.

„Část vaší farmy patří do okresu Yazoo,“ odpoví Mayeux. „Měl by to být šerif Buckner z Yazoo City. Znáte ho?“

„Od vidění.“ Poodhrnu záclony a na štěrkové příjezdové cestě před domem vidím bílý policejní chevrolet. „Co sakra dělá před mým domem ve tři hodiny ráno?“

„Uklidněte se, pane Cole. Šerif Buckner je tam, aby zajistil vaši bezpečnost.“

Správně. „Proč tomu nevěřím, detektive?“

Příliš dlouho mlčí. Naznačuji Drewe, aby nemluvila. „Co se zatraceně děje, Mayeuxi?“

„Ty ženy, o kterých jste mi řekl. Všechny jsou mrtvé.“

Na obličeji mám pot. Před chvílí tam nebyl. Cítím ho ve vlasech, na předloktí, pod koleny. Mého těla se zmocnila ta malá intuitivní část, která počítala s tím nejhorším. Měl jsem pravdu. Měl jsem pravdu a měl jsem jednat dřív. „Všech šest?“ zeptám se téměř neslyšně.

„Všechny byly zavražděny v uplynulých devíti měsících, pane Cole. A musím vám říct, že po celé zemi je teď spousta lidí – policistů –, kteří si s vámi o těch ženách chtějí popovídat.“

Ani se nesnažím proměnit chemický cyklon ve svém mozku v souvislá slova.

„Do včerejška byly spojovány jen dvě vraždy, pane Cole. Obě se staly v Kalifornii.“

Zavřu oči. Juliet Nicholsonová. Tara Mortjanová.

„Chtěli bychom,“ říká Mayeux přátelským tónem, „pokud zítra nemáte nic na práci, abyste zajel na policejní stanici sem do New Orleansu a popovídal si s námi. Co tomu říkáte?“

Pohlédnu zase k oknu. Šerifovo auto tam pořád ještě je, tiše přede ve vlhké tmě.

„Myslíte si, že jsem je zabil,“ řeknu bezbarvě.

Mayeuxovo mlčení je zase příliš dlouhé. „Abych řekl pravdu, pane Cole, nevíme, co si máme myslet. Říkal jsem ostatním, že jste mi tyhle informace zavolal sám a že kdybyste je byl opravdu zavraždil, tak byste byl ten poslední, kdo by to udělal.“

„To máte zatraceně pravdu.“

„Na druhé straně se prý takové věci už staly. A častěji než si myslíte. Ze by to byl jeden z těch podivných případů, pane Cole?“

„Byla to ode mě hloupost, že jsem vám volal,“ říkám a myslím to vážně. „Miles měl pravdu.“

„Jaký Miles?“ Podle Mayeuxova tónu je mi jasné, že už drží v ruce pero a notes.

„Budu potřebovat právníka, detektive?“

„Cože?“ Drewe vyskočí z postele a běží si do šatny pro župan.

„Uklidněte se,“ říká Mayeux. „Něco mi říká, že jste v téhle záležitosti jen obyčejný občan, který se snaží dělat, co je správné, a skončí v procesu, ani neví jak. To se stává častěji, než by mělo, to vám můžu říct rovnou. Pokud chcete právníka, přivezte ho s sebou.“ Na chvíli se odmlčí. „Ale pokud chcete slyšet mou radu, já bych si ten výdaj ušetřil. Chceme jen vědět to, co víte vy, pane Cole. Pokud nemáte co skrývat, právníka nepotřebujete.“ Mayeux sníží hlas. „Navíc, důležité jsou první dojmy. Některým lidem budete připadat mnohem nevinnější, když se tam hned neobjevíte s právníkem.“

Jedna věc je jistá. Detektiv Michael Mayeux moc dobře ví, co dělá. A dokáže přimět lidi, aby dělali to, co chce. Tenhle talent mám já taky a uvědomuju si ten fakt jako bojovník, který si všímá silných stránek potenciálního soupeře.

„Předpokládám, že očekáváte, že tam pojedu s šerifem Bucknerem?“

„Ne, to nemusíte. Jeďte vlastním autem, leťte letadlem, to je jedno. Jen se pokuste to stihnout do poledne. Ceká vás tu velmi dychtivé obecenstvo.“

Rychle se rozhodnu. „Poslouchejte, detektive, po tomhle telefonátu už stejně neusnu. Promluvím si se ženou, pak se obléknu a rozjedu se k vám rovnou. Čím dřív budu mít tohle všechno za sebou, tím líp mi bude.“

„Dobrá odpověď, pane Cole.“

„Uvidíme se tak za pět hodin.“

„Budu na vás čekat.“

Než vysvětlím Drewe celou situaci, auto šerifa Brucknera tiše zmizí. Moje žena chce jet do New Orleansu se mnou, ale já jí to rozmluvím. Jednak už má na zítra objednané pacienty a za druhé si nejsem jistý, jak důkladně se policisté budou vyptávat. Pochybuju, že by některý muž chtěl, aby byl jeho život zkoumán pod mikroskopem v přítomnosti vlastní ženy, a navíc, v poslední době si jedno z mých tajemství propracovává cestu čím dál blíž k povrchu jako stará kulka v mém lýtku. Stačila by jedna ostrá otázka a vyřízla by ho ven.

Přemýšlím, jestli mám zavolat Milesovi do New Yorku a říct mu, co se děje, pak ten nápad zavrhnu. V tomhle bodě se s Drewe shodneme. Tím, že jsem prozradil jméno klientky EROSu policii, téměř s určitostí se vystavuju soudnímu procesu. Přesvědčuju sám sebe, že tohle porušení pravidel je dostatečně zdůvodněno tím, že jsem chtěl ochránit před potenciálním nebezpečím ostatní klientky, ale v Americe 90. let se tohle těžko vysvětluje. Jan Krislovová, šestapadesátiletá vdova, které EROS patří, je celostátně známou obhájkyní práva na soukromí. Má taky víc peněz než sám Pánbůh. A rozhodně má lepší právníky.

Kromě této obavy mám ale ještě hlubší důvod k mlčení. Drewe to cítí stejně. Když jsme byli malí, byli jsme s Milesem Turnerem skoro jako bratři. Pak jsme se dlouhá léta nevídali. Před necelým rokem vstoupil do mého života znovu a dostal mě k EROSu. Rozšíříš si obzory, lákal mě můj osobní Mefistofeles. Copak tě ještě pořád baví jen vydělávat prachy? Zkus jednou udělat něco zvláštního. Je to větší zábava, než jakou jsi zažil od doby, kdy jsme naše děvče na hlídání přesvědčili, aby si sundalo podprsenku.

Teď se moc nebavím.

KAPITOLA 3

Milý otče,

odpoledne jsme přistáli v Michiganu. Je tak šedivý po té dekadentní zeleni New Orleansu. Šedivý jako naše únava. Ustavičně mě bolely klouby: museli jsme proletět černým srdcem bouře.

Tentokrát jsem změnil dopravní prostředek i techniku. Poučil jsem se ze své chyby s Karin. Jak člověka dokáže vyvést z rovnováhy, když v sobě po letech cynismu odhalí naivitu.

Už jsem se nemohl dočkat. Náš únos byl dlouhý a barokní, krok od posvátného k světskému. Seděl jsem na zahradě pacientky s přenosným počítačem a mobilním telefonem a věděl jsem, že si myslí, že jedná s mužem vzdáleným tisíce mil, s milencem bez tváře, a já přitom sedím necelých dvacet stop od ní.

Připlížil jsem se k oknu a sledoval jsem, jak vyťukává na klávesnici odpovědi. Kálí mě přitom hladila a já jsem vystříkl semeno přímo do záhonu. Bude tam hledat FBI? Pochybuji. Stopy, to ano. Semeno nikoli. Najdou ho tam, kde to budou čekat, ale samozřejmě nebude moje.

Nemohl jsem odolat pokušení prozradit Rosalind, že jsem tam. Nebylo to nijak nebezpečné: nemohla zavolat na policii, dokud byla napojená na EROS, a navíc Kálí už byla uvnitř. Hrůza byla absolutní. Ochromující. Kálí se příkladně ovládala, což mě po té krvavé smyslnosti v New Orleansu uklidnilo. A tentokrát jsem zanechal vzkaz, pasáž, kterou jsi mi kdysi četl:

Má trpělivost je u konce. Stojím zády ke zdi. Dál už ustupovat nemohu. Jsem mrtev od začátku dějin. Je-li něco nade mnou, budu se muset odrazit. Tělesně jsem živý. Mravně jsem svobodný. Svět, který jsem opustil, je zvěřinec. Svítá nad novým světem, nad džunglí, v níž se potulují vyzáblé přízraky s ostrými drápy. Pokud jsem hyena, jsem hubený a hladový exemplář: jdu dál, abych se nasytil.

Já vím. Já vím. Ale už mě unavuje zanechávat biologický odpad. Proč je jednou elegantně nezavést na nesprávnou stopu? Právě ty bys to měl ocenit. Právě takovouhle hnilobu slintají tam v Quantiku. Bude to jen pár řádek, napsaných francouzský a podepsaných „Henri“. Policii stejně chybí důvtip. Až to pochopí, bude už stejně celá procedura u konce. Dnes večer práce v laboratoři. Den na sehnání další pacientky. Další den na to, abych dopřál odpočinek svým kloubům a dodal pevnost svým prstům.

Pak se vydám na cestu do Valhally.

KAPITOLA 4

Po třech hodinách za volantem jsem už ujížděl po louisianské dálnici; nad levým ramenem mi svítalo a New Orleans už byl vzdálen necelých sedmdesát mil. Posledních dvě stě mil jsem strávil v jednotvárném svištícím proudu aut se světly náklaďáků ve zpětném zrcátku. Jindy bych si byl vybral silnici číslo 61. Dnes to už moc lidí nedělá. Dávají přednost rychlosti před hezkou krajinou, jako jsem to v tomhle případě musel udělat já.

Dálnice 1-55 je rovná jako střela a většina lidí už dnes ani nepomyslí na silnici 61, černou stopu dějin lemovanou ožehlými komíny, které jako stráže hlídají neklidnou zem; a za náspem aorta kontinentu, na míli široká řeka, která tudy tekla dlouho předtím, než sem vstoupil člověk, a poteče tudy ještě dlouho po jeho odchodu.

Ale teď si můžu dovolit jen nejkratší vzdálenost mezi dvěma body. Na sedadle pro spolujezdce vedle mě trůní kufřík plný papírů z laserové tiskárny – přepisy rozhovorů vraha, který svádí oběť – a mých nadějí na potvrzení neviny v záležitosti šesti mrtvých žen.

Sedmi, pomyslím si při vzpomínce na Karin Wheatovou.

V La Place sjíždím na 1-10, která mě během deseti minut dovede do New Orleansu. Srpnové slunce už dávno vyšlo, je po osmé ráno a mělká polévkovitá voda přepadu Bonnet Carre bublá pod jeho vykuleným okem. Stahuji okénko exploreru a zachytím pach dějících vodních rostlin a ryb z jezera Pontchartrain.

Během posledních čtyř hodin jsem v duchu znovu procházel každý krok duševní stezky, která mě dovedla na tuto fyzickou cestu. Nejsem si jistý, co se ode mě policie vlastně chce dozvědět. Ale nejcitlivější otázka bude zřejmě tahle: proč jsem své podezření neohlásil dřív? Tím si sám nejsem úplně jistý. Můžu jen doufat, že to, co řeknu, bude policisty šokovat tak, že jim tahle otázka ani nepřijde na mysl, aspoň za začátku.

Hlavní policejní stanici v New Orleansu najdu snadno. Leží poblíž Drewiny bývalé školy, Tulanské lékařské fakulty, hned za budovou soudu. Najít detektiva Michaela Mayeuxe je ještě snadnější. Oddělení vražd je ve třetím poschodí. Jakmile uvedu své jméno seržantovi u přepážky – který sedí za oknem z neprůstřelného skla –, už si mě podávají těžkými dveřmi, služebnou, dlouhou chodbou a do malé kanceláře. Mayeux sedí u poškrábaného kovového stolu zavaleného spisy a rychle hovoří do telefonu. Kancelář nemá okna. Je tu počítač, přecpaná police s knihami a na jediném volnějším místě stojí kávovar. Na něm leží zmačkaný červený sáček pražené černé kávy s cikorkou.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptá se Mayeux, zavěsí telefon a ukousne z pocukrovaného vdolečku, kterého jsem si předtím nevšiml.

„Jsem Harper Cole.“

Strne uprostřed sousta, pak položí vdoleček, vstane a začne rychle žvýkat, přitom už mě směruje zpátky do chodby a do jiných dveří. Může být tak pět stop osm palců vysoký, má dost široká ramena a vzadu na hlavě začínající pleš. U dveří se zastaví a obrátí se na mě, v tmavohnědých očích má povzbuzující výraz jako trenér před důležitým zápasem.

„Prostě těm lidem řekněte, co víte, pane Cole. Nespěchejte a nic nevynechávejte. Kdybyste měl hlad nebo si potřeboval odpočinout, kývněte na mě a uděláme si pauzu. Možná na vás budou dost dotírat, všechny strašně zajímá, co o těch ženách víte.“

„Moment,“ zvednu ruku, „myslel jsem si, že budu mluvit s vámi. Kdo všechno tam vlastně je?“

Obdaří mě rádoby bezstarostným úsměvem. „Nebojte se. Budu celou dobu s vámi. Stejně jako můj parťák a taky šéf.“

Mayeux mě tím chce povzbudit, ale dosáhl pravého opaku.

Pohlédne stranou. „Ostatní chlapi budou z FBI.“

„Z FBI? Proč?“

„Ti chlapi jsou z Podpůrné vyšetřovací jednotky. Dřív se jí říkalo Behaviorální věda. Jeden speciální agent a jeden psychiatr. Plus dva detektivové z místního oddělení. Vzpomeňte si, co jsem vám říkal. Dvě z těch žen byly zabity v Kalifornii – jedna v L. A., druhá v SanFrancisku. Ale jejich těla byla zvláštním způsobem znetvořena a tamější policie dospěla k názoru, že se jedná o kultovní vraždy. Přivolali na pomoc Podpůrnou vyšetřovací jednotku, aby jim pomohla vytvořit profil neznámého pachatele. No a jakmile jsem začal prověřovat jména těch dvou žen z Kalifornie, chlapi z Jednotky se na nás sesypali jako vosy. Když se doslechli o vás a o těch ostatních ženách, už jim šla pěna od huby. Myslí si, že tady máme co dělat se sériovým vrahem, možná úplně novým typem zabijáka. Právě teď sem míří detektivové z celé země. Tohle je prvoligová záležitost.“

„Dost lidí na přátelské posezení, nemyslíte?“

Mayeux už sahá na kliku, pak zaváhá. V očích mu blýskne rošťácká jiskra. „Kdyby se tam vyskytly nějaké nepříjemné narážky, neberte je osobně. Šéf Tobin si oficiálně vyžádal pomoc Jednotky – zná se s jejím šéfem –, ale oddělení vražd a místní kancelář FBI se odjakživa nesnášejí. To ovšem není váš problém. Vy jen řekněte, co víte.“ Mayeux kývne. „Tak do toho, zlato.“

KAPITOLA 5

Varování detektiva Mayeuxe zdaleka nevystihlo úroveň napětí, která vládne v místnosti. Holá policejní vyšetřovna mi připomíná místnost plnou primadon. Ega tu do sebe narážejí jako balónky na šňůrkách, zatímco jejich majitelé zaujímají osvědčené postoje a nevidí jiné myšlenky než ty svoje. Čtyři muži v oblecích sedí jako zachmuřená falanga na opačném konci čtverhranného stolu. Klidně by mohli být označeni zřetelnými visačkami s nápisem „FBI“. Neworleanský policejní šéf, obrovský černoch, je okázale upnutý v naškrobené bílé košili, která skoro praská ve švech. Každé rameno má ozdobené výložkou se čtyřmi hvězdičkami.

Napravo od šéfa sedí chlapík, který musí být Mayeuxovým parťákem. Oči jako štěrbiny automatu na Coca-Colu, nepravidelný třes rukou svědčí o nedostatku spánku. Tyhle symptomy dobře znám. Za ním sedí boubelatá hispánská sekretářka. Levé ucho má natočené k šéfovi, ale oči nespouští z mladších agentů FBI.

„Pánové,“ řekne detektiv Mayeux, „pan Harper Cole.“

Mayeux mi říká jména, ale moje paměť je nestačí registrovat. Tři z agentů FBI mají modré obleky, čtvrtý je šedý. Znamená to snad, že jim velí? Je jasně nejstarší, ale šedivějící vlasy má delší než ostatní. Mayeux vysloví jeho jméno tiše, ale s bezděčným důrazem.

Arthur Lenz. Doktor Arthur Lenz.

Ovšem. Lenz je psychiatr.

Je vysoký – to je zřejmé, i když sedí a přesto… je jaksi nedokončený. Jako herec, který se nikdy nedostal na stříbrné plátno. Neurčitelný střední věk, drahý oblek, poctivá práce. Má nepopiratelné charizma, ale stejně pořád točí jen televizní seriály, žádné opravdu dobré filmy.

V nepříjemném tichu, které následuje po představování, vrhne jeden z mužů z FBI v modrém obleku – myslím, že se jmenuje Baxter – na šéfa policie znuděný pohled. Pak se mi podívá do očí a řekne: „Dobrý den, pane Cole,“ přičemž slovo „pane“ zdůrazní se zvláštní opovržlivostí, kterou mají vojáci vyhrazenou pro civilisty. „Jsem speciální agent Daniel Baxter.“

Nejdřív jsem si Baxtera ani nevšiml, protože velikostně splývá s ostatními dvěma modrými obleky. Ale teď ho vidím. A získávám pocit, že se skrývá. V biblickém slova smyslu, jako by skrýval svoje světlo pod buši. Za tmavýma očima má vážnost, ale není vůdčí typ. Je to poctivý seržant z černobílých válečných filmů, kterého na vedoucí pozici vrhla smrt nadporučíka.

Jako by ho probudila slova agenta Baxtera, pozdraví mě neuvěřitelným basem i policejní šéf. „Pane Cole, jsem policejní náčelník Sidney Tobin. Děkuji vám, že jste přijel tak brzy. Není třeba zdůrazňovat, že nás všechny zajímá cokoli, co víte o těch vraždách.“

Detektiv Mayeux si sedne, nabídne mi židli v čele stolu, ale já zůstávám stát. Měřím šest stop a jeden palec, vážím 195 liber a vím, že mi moje velikost dodává psychologickou výhodu, když se ji rozhodnu využít. Dnes je mi jasné, že žádnou jinou výhodu mít nebudu.

„Než vůbec něco řeknu,“ začínám, „je tu jedna velmi důležitá věc, kterou jsem detektivu Mayeuxovi do telefonu neřekl.“

„Co to je?“ zahřmí šéf.

„Jsem si skoro jistý, že vím, kdo ty ženy zabil.“

Místností zavládne užaslé ticho. Nakonec ho protrhne doktor Lenz. „Máte jméno, pane Cole?“

„A adresu.“

„Panebože!“ vykřikne Mayeux. „Dejte mi ji!“

Otevřu kufřík a vytáhnu jediný list papíru. Přečtu z něj: „David M. Strobekker. S-T-R-O-B-E-K-K-E-R. Čtrnáct nula dva, Moorland Avenue, Edina, Minnesota. Je to předměstí Minneapolisu.“

„Co ještě o tom chlapovi víte?“ vyštěkne Mayeuxův partner.

„Má šekové konto v Severozápadní bance v Minneapolisu. To je všechno, co vím jistě.“

„Prožeň to počítačem, Miku,“ nařídí šéf. „Hned teď.“

„Můžu se dostat do počítačů FBI telefonicky,“ navrhne jeden z mladších agentů FBI Mayeuxovi, který na mě cestou z místnosti vrhne rozzuřený pohled.

„Za prozrazení toho jména bych se mohl dostat před soud,“ upozorním je.

„To nechte na nás,“ mávne rukou Baxter.

„FBI mi dá obhájce do občanského procesu?“

Obličejem Arthura Lenze se mihne pobavený úsměv.

„Vrátíme se k těm vraždám,“ řekne policejní šéf. „Řekněte nám, jak jste přišel na těch šest jmen a proč jste měl podezření, že by ty ženy mohly mít nějaké potíže?“

Za mnou se otevřou a zavřou dveře. Mayeux se zase usadí na židli na pravé straně stolu. „Kiesha už Strobekkera prověřuje, šéfe.“

„Přerušte mě, pokud bych říkal něco, čemu byste nerozuměli,“ upozorním je.

Oba mladší agenti FBI se při této poznámce samolibně ušklíbnou, ale jsem si jistý, že za chvilku už mě budou otravovat pitomými otázkami.

„Pracuju pro společnost, která se jmenuje EROS,“ řeknu pomalu. „Je to zkratka – E-R-O-S která znamená Erotická rafinovaná onlinová stimulace.“ Zaregistruju pár potměšilých pohledů a radši přejdu mlčením mytologické souvislosti. „Jsme onlinový server, který slouží širokému spektru klientů se zájmem o sex. EROS je společnost se základnou v New Yorku, s právní licencí ve státě Delaware –“

„Kdo je jejím majitelem?“ přeruší mě Baxter.

„Jistá vdova jménem Jan Krislovová.“

„Cože?“

Z nešťastného pohledu na tváři Daniela Baxtera vyčtu, že se s Jan Krislovovou už asi setkal. Můj instinkt mi prozrazuje, že se jedná o oblast práv na elektronické soukromí.

„Pokračujte prosím, pane Cole,“ požádá šéf Tobin.

„Kdokoli ve Spojených státech může mít onlinový přístup na EROS čtyřiadvacet hodin denně. Máme i evropské členy, kteří se k nám dostávají přes Internet. Existují tři úrovně fór, na která lidé vstupují pod přezdívkami, které jim zajišťují naprostou anonymitu. První úroveň je nejrozmanitější. Klienti na ní diskutují o všech možných sexuálních tématech, od psychologie přes lékařské problémy po soukromé záležitosti.“

„Zatracená Jan Krislovová,“ zamumlá Baxter.

Nadechnu se. Neslyším žádné otázky, takže se soustředím pohledem na Mayeuxe a pokračuju. „Druhá úroveň je první ze dvou fór, která se týkají fantazie. Na Druhé úrovni klienti píší o svých fantaziích, navzájem si dopisují s pomocí chatových zpráv a e-mailů nebo si prostě čtou fantazie ostatních členů. Rozhovory mohou být skupinové, nebo, pokud některý klient chce, může přepnout na osobní kontakt, který je pak naprosto soukromý. Tomu říkáme soukromá místnost. V onlinové knihovně jsou taky k dispozici archivy. Populární rozhovory z minulých setkání a tak podobně.“

„Dobrý nápad, takové archivy,“ řekne Mayeuxův partner, otevře zarudlé oči v náhlém záblesku nápadu. „Nemluví vlastně s nikým v reálném čase, takže mají volné ruce. Vymrdávají s časem, že jo?“

Ten chlap mluví dost syrově, ale v podstatě má pravdu. „Správně.“

„Co Třetí úroveň?“ zeptá se doktor Lenz s očima rozšířenýma nefalšovaným zájmem.

„Třetí úroveň…“ Tady mívám často potíže, když chci vysvětlit podstatu EROSu někomu, kdo do společnosti nepatří. Nikdy nevím, jak Třetí úroveň popsat. Abych byl upřímný, moc často ji nemonitoruju. Aspoň jsem to nedělal, dokud jsem nezačal mít podezření ohledně těch „ztracených“ žen. Většina provozu na Třetí úrovni probíhá v noci, takže je to Milesova parketa. Proto jsem taky vlastně tak dlouho váhal s tím oznámením.

„Třetí úroveň,“ řeknu znovu, „je něco, co by se dalo nazvat první ligou sexuálních fór. Dialogy probíhají dost natvrdo, v podstatě bez jakýchkoli zábran. Ale nechci, abyste si udělali nesprávnou představu – není to dětské porno nebo něco takového, ale –“

„Je to drsné,“ dokončí doktor Lenz.

„Jo, dost drsné. Ještě před nějakými třemi týdny jsme ani nedovolovali přenos grafických obrazů, ale věřte mi, i slova sama jsou dost mocná. Mluví se tam o otroctví, sadomaso, homoerotickém sexu, o čemkoli, nač si vzpomenete. Samozřejmě i o normálním sexu.“

„Kolik stojí členství v EROSu?“ zeptá se Baxter.

„Členství tisíc dolarů –“

Mayer dlouze hvízdne.

„– plus pět set měsíční poplatek, s různými způsoby platby. Zeny platí tři stovky měsíčně. EROS má bezplatná přístupová čísla, takže nikdo nemusí platit meziměstské poplatky.“

„Všechny ženy kromě Wheatové byly mezi dvacítkou a třicítkou,“ řekne Baxter. „Kde na to braly peníze?“

„Zdědily je,“ odpovím. „Na EROSu najdete spoustu bohatých děvčat. Taky tam máme plno vdaných žen. Vyvdají peníze – většinou s nimi získají starého manžela –, v noci předstírají orgasmus a ve dne se napojují na EROS. Je to bezpečnější než cizoložství, především ve století AIDS.“

„Karin Wheatová byla členkou toho EROSu?“ přeruší mě šéf Tobin.

„Ano. Asi tři měsíce.“

„A ty ostatní ženy? Všechny to byly klientky?“

„Přesně tak. Většina z nich už tam byla přes rok v době, kdy najednou zmizely ze sítě.“

„Co přesně myslíte tím ‚mizely‘?“ zeptá se Lenz.

„Momentíček, doktore,“ řekne šéf Tobin, snad aby dal najevo, že na svém území je pánem on. „Pane Cole, chcete mi tu tvrdit, že všechny tyhle oběti vražd byly klientkami tak superdrahého počítačového klubu, nebo co to je, a žádný kriminalista v L. A. nebo v San Francisku nebo Houstonu nebo Portlandu nebo těch ostatních městech tyhle zločiny nedokázal spojit s účtenkami od vaší společnosti?“

„To můžu vysvětlit,“ odmlčím se a uvědomuju si, že radši kladu otázky, než na ně odpovídám. „Upřímně řečeno mě víc překvapuje skutečnost, že ty vraždy dosud nikdo nespojoval na základě fyzických důkazů. Neberte si to osobně, ale nepracují vaši lidé tímhle způsobem?“

„Zatraceně,“ zaúpí Mayeuxův parťák.

„To má spoustu důvodů,“ vloží se do toho jeden z agentů FBI.

„Vrah v každém případě použil jinou zbraň,“ řekne jeho modře oblečený bratranec. „Důkazy nasvědčovaly na několik pachatelů.“

„Několik pachatelů na jednom místě činu“ dodá první agent.

„Což je divné,“ řekne Baxter s pohledem na mladšího muže, „krajně neobvyklé.“

„Pořád nám ještě přicházejí zprávy o důkazech, šéfe,“ řekne Mayeux, „ale pachatel vždycky případ od případu hodně změnil.“

„Včetně podpisu,“ řekne Baxter.

„Vrah nechával nějaké vzkazy?“ zeptám se.

Baxter zavrtí hlavou.“‚Podpis‘ je pachatelovo chování na místě činu.“ Zblízka se na mě podívá, jako by se rozmýšlel, zda má pokračovat. „Chování mimo rámec chování nutného ke spáchání zločinu. Individualizované chování.“

„Aha.“

„V těchto případech žádný podpis není,“ řekne doktor Lenz pánovitě. „Všechno je to dramatizace. Ale trofeje v Kalifornii se ani trochu nelišily.“

„Trofeje?“ opakuji. „Jaké trofeje?“

„Proč nám to neřeknete vy?“ zeptá se Mayeuxův parťák a míří mi ukazovákem na hruď.

V místnosti se rozhostí ticho a v tu chvíli se mi do prsou poprvé zahryzne opravdový strach. „Jsem snad podezřelý, že jsem to spáchal?“

Několik rychlých výměn pohledů, ale žádný se mnou.

„Mám zavolat advokátovi?“

Konečně přeruší ticho Baxter. „Pane Cole, teď dost riskuju, ale řeknu vám všechno. Nejsem jen obyčejný speciální agent. Jsem šéf Podpůrné vyšetřovací jednotky FBI. Děláme profily a pomáháme policii stíhat sériové zločince, ať jsou to vrazi, únosci, teroristi, žháři nebo násilníci. Když jsou spáchány takové zločiny, je člověk, který o některém z nich podá zprávu, vždycky považován za podezřelého. Sérioví vrazi často informují o svých vlastních zločinech právě proto, aby nebyli vypátráni nebo aby se ukájeli vlastní účastí na vyšetřování. V tomto případě jste vy podal zprávu o všech zločinech. Když jsem byl včera v noci o téhle situaci informován, začala si vás Jednotka důkladně prošetřovat, zkoumat všechny vaše pohyby během posledních dvou let. Zní to drasticky, ale je to běžný postup.“

Baxter pohlédne na hodinky, které má po vojensku připnuté na vnitřní straně zápěstí. „Posledních několik hodin jsme s doktorem Lenzem dávali dohromady předběžný profil pachatele těchto vražd. A upřímně řečeno je to jeden z nejobtížnějších úkolů, jaké jsme kdy řešili. Zatím vám neprozradím proč, ale doktor Lenz si myslí, že vy pravděpodobně vrahem nejste. Já s ním souhlasím. Netvrdím, že v nich nehrajete vůbec žádnou roli – bylo by ode mě nezodpovědné, abych vás vyloučil –, ale jsem ochoten předpokládat, že jste to, co jste: milosrdný samaritán, který se pokouší zjednat spravedlnost. Je nesporné, že v tuto chvíli už jsou ohroženy životy dalších žen. Nejlepší, co můžeme udělat, je spolupracovat. Pokud se chcete poradit s právníkem, máte na to právo, ale nikdo z nás,“ Baxter vrhne ostrý pohled na neworleanské policisty, „vás teď nechce obviňovat ze zločinu.“

Když skončí, všichni mlčí. Každý kromě Baxtera a Lenze jako by se zajímal jen o své boty. Možná dělám nejhorší chybu svého života, ale rozhodnu se Baxterovi důvěřovat, aspoň do té míry, že nezavolám právníkovi.

„Jaké trofeje?“ zeptám se znovu.

„Neobvyklé,“ řekne zamyšleně Baxter.

„Možná je to taxidermista,“ nadhodí Mayeuxův partner s pohledem na Mayeuxe.

„Zapište to, Marie,“ řekne Tobin a sleduje, jak bruneta rychle píše do notesu.

„Taxidermisti nevycpávají žlázy,“ řekne opovržlivě doktor Lenz.

„V Houstonu prý odřízl oběti celou hlavu,“ vyštěkne Mayeux, neochotný tolerovat psychiatrův nadřazený tón. „A tady udělal totéž.“

Rozhlížím se, kam bych se posadil, ale nikdo si toho nevšímá. Zašeptám: „Někdo Karin Wheatové uřízl hlavu?“

„To je důvěrná informace,“ řekne Baxter.

Mayeux odfrkne.

„To není přesné, pane Cole,“ opraví to Tobin. „Ta informace, že někdo uřízl paní Wheatové hlavu, není tajná. Přesto bych vám naléhavě doporučoval, abyste si ji nechal pro sebe.“ Vrhne na mě velmi výmluvný pohled: Jestli jakkoli posereš moje vyšetřování, tak si tě podám, že na to do smrti nezapomeneš. „Tak,“ řekne a jeho tichý bas naplní místnost jako jemné světlo. „Na něco jsem se ptal. Co takhle platby EROSu z kreditních karet, vybrané šeky, telefonní účty a tak dále? Proč je nikdo nespojoval s těmi zločiny?“

„Šéfe,“ řekne Baxter, „navzdory našemu úsilí seznamovat policejní oddělení s naším programem VICAP máme ještě pořád velmi malou odezvu. Jen málo policistů si dá práci s tím, aby vyplnilo profil pachatelů násilných činů a poslalo nám je. Tohle spojení s EROSem je přesně to, co při vyšetřování proklouzne mezi prsty. Nepřekvapilo by mě, kdyby detektivové z oddělení vražd měli v jednom nebo i několika případech takové stvrzenky někde v šuplíku mezi důkazy, ale ani netušili, že detektivové v jiných městech mají něco podobného.“

„Což je všechno naše chyba, jako obvykle,“ neodpustí si Mayeuxův parťák.

„Pět z těchto šesti případů bylo posláno na VICAP,“ řekne Mayeux rychle, „ale nikdo si je nespojoval. Nevyšla najevo ani žádná souvislost s EROSem. Všechny ženy měly doma počítač, ale na jeho disku se nenašlo nic, co by vedlo k EROSu. Proč?“

„No,“ konečně mám zase pevnou půdu pod nohama, abych se mohl znovu zapojit do debaty. „Pokud vrah nebyl v časové tísni, mohl software EROSu klidně obětem vymazat z počítače a odnést si všechny manuály, které měly. I když by to musel být skutečný kouzelník, aby z pevných disků vymazal veškeré stopy. Možná by se na to vaši lidé měli ještě jednou podívat.“

Baxter se křivě usměje. „Dosud se nenašly vůbec žádné stopy.“

„Karin Wheatová platila EROSu Visa kartou,“ řekne Mayeux. „To jsem si prověřil, jakmile jste mi řekl, že byla klientkou.“

„Tak to byla asi jediná, kdo to dělal,“ odpovím.

„Jak to víte?“ zeptá se doktor Lenz, očima s těžkými víčky mě pozorně zkoumá.

„Protože všechny ostatní ženy, chci říct oběd, si založily tajné účty.“

„Co to znamená r“ zeptá se šéf. „Přímé inkasování z banky?“

„Ano. Spousta členů EROSu – především žen – žije v manželství a nechce, aby se jejich partneři dověděli, že s námi mají onlinové spojení. Některé se napojují na pracovišti. Jiné z domova, ale jenom když jsou jejich manželé pryč. Paní Krislovová se ze všech sil snaží zajistit, aby každá žena, která se na nás chce napojit, to mohla udělat bez jakéhokoli stigmatu. Aby to umožnila, zahájila politiku’tajných účtů‘. Pokud žena nechce, aby manžel věděl, že je s námi ve spojení – nebo naopak –, doporučíme jí, aby si založila účet v bance, kterou manžel nepoužívá – třeba mimo město, kde bydlía používala jako adresu poštovní schránku. Pak zařídíme přímé výběry měsíčních poplatků z tohoto účtu.“

„Zatraceně,“ řekne Mayeuxův parťák.

„Takový tajný účet měly všechny zavražděné ženy?“ zeptá se Mayeux.

„Kromě Karin Wheatové.“

„Ale tři z nich nebyly vdané,“ připomene Mayeux. „Před kým měly co tajit? Před přítelem?“

„Nebo přítelkyní,“ nadhodí doktor Lenz.

„A co telefonní účty?“ zeptá se Mayeux. „Neobjevila by se doba napojení na účtech všech obětí?“

„Je to bezplatné číslo, vzpomínáte?“

„Sakra. Takže po jejich zavraždění jejich tajné účty nakonec klesly na nulu?“

„Nakonec – právě proto jsem začal mít podezření. EROS není jako CompuServe nebo America Online, kde můžete ztratit zájem, ale platit těch devět devadesát pět měsíčně dál, pro případ, že byste se na něj zase někdy vrátil. Mluvíme tady o třech až pěti stech dolarech měsíčně. Uživatelé EROSu jsou možná bohatí, ale když je to přestane bavit, tak své tajné účty zruší.“

„A zavražděné ženy je nezrušily,“ řekne Mayeux.

„Správně. A dvě konkrétní ženy – třetí a čtvrtá oběť – byly na EROSu velmi aktivní. A pak najednou ze dne na den zmizely. A jejich poplatky chodily dál. To mi nedávalo smysl. Netvrdím, že se to do té doby nikdy nestalo. Proto jsem taky hned nevolal policii. Ale čím déle účty zůstávaly aktivní, aniž by se ty ženy zase objevily, tím horší jsem z toho měl pocit. Začal jsem si v účetním programu zjišťovat, kolik klientů s tajným účtem pravidelně platí, a přitom se nenapojuje. Bylo jich kolem padesáti, takže jsem si mohl klidně začít myslet, že to s těmi obavami přeháním. A společnost se tím pádem taky rozhodla, že nebude nic dalšího zjišťovat. Ale potom jsem si vzpomněl, že třetí a čtvrtá oběť si dost často povídaly s tím Strobekkerem. Tak jsem si ho začal všímat. Potom jsem si jeho rozhovory začal tisknout. Taky jsem se na něj poptal v soukromých e-mailech. A díky tomu jsem zjistil jména první a druhé oběti. A zatímco jsem si tohle všechno zjišťoval, tak on vyhledal a zabil pátou a šestou oběť. V té době se navíc bavil přinejmenším s dalšími dvaceti ženami.“

„Nesnaží se společnost kontaktovat toho, komu účet klesne na nulu?“ zeptá se Mayeux. „Pro případ, že by se jednalo o přehlédnutí?“

„Ne. Obě strany mají dohodu, že pokud na tajném účtu není dostatek prostředků ani na jednu platbu, předpokládá společnost automaticky, že už klient nestojí o její služby, a okamžitě ukončí jeho přístup.“

„Tohle neberu,“ řekne Mayeuxův parťák. „Nevěřím, že by se nějaká společnost tak klidně rozloučila s takovým soustem, aniž by se ujistila, že klient opravdu chce skončit.“

Jak jim to mám vysvětlit? „Jedinou majitelkou EROSu je Jan Krislovová. A věřte tomu nebo ne, nedělá to pro peníze.“

„Já tomu věřím,“ zamumlá Baxter.

„Tak proč bere za ty služby tolik?“ zeptá se Mayeuxův parťák neodbytně.

Přes patricijskou tvář Arthura Lenze přelétne náznak úsměvu. To stačí, aby se k němu obrátila pozornost všech ostatních. „Vysoké poplatky fungují jako jakési primitivní síto,“ řekne tiše. „Je to tak, pane Cole?“

„Jaké síto?“ zeptá se Mayeuxův parťák.

Lenz odpoví za mě. „Tím, že paní Krislovová pobírá přemrštěné poplatky, zajišťuje si, že její onlinová služba je přístupná jen těm, kteří v životě dosáhli určitého postavení.“

„To je dost nespolehlivý systém,“ namítne Mayeux, „předpokládá, že bohatí lidé jsou něco lepšího.“

„Řekl jsem, že je to primitivní síto,“ připustí Lenz, „ale dovedu si představit, že docela dobře funguje.“

„Funguje naprosto dokonale,“ řeknu a neubráním se obdivnému tónu, „protože pro získání členství musí člověk splnit ještě další podmínky.“

V Lenzových očích problýskne zvědavost. „Například?“

„EROS je přístupný každé ženě, která si může dovolit platit poplatky, ale každý muž, který se chce stát členem, musí nejdřív poslat písemný vzorek, který se hodnotí.“

„Kdo ten vzorek hodnotí?“

„Jan Krislovová.“

„Jaká jsou kritéria?“

Neodolám pokušení ukázat na Mayeuxova parťáka: „On by zkouškou neprošel.“

Mayeux položí parťákovi ruku na hruď a zeptá se: „Kolik má to celé členů?“

„Pět tisíc. Půlka jsou muži, půlka ženy. Početní poměr je přísně dodržován.“

„Homosexuálům vstup povolen?“ zeptá se Lenz.

„Ano, s radostí. A je obsažen v tomto poměru.“

Mayeux potřese hlavou. „Chcete nám tu tvrdit, že ta Krislovová osobně zhodnotila dva a půl tisíce písemných vzorků o sexu?“

„Osobně schválila dva a půl tisíce vzorků. Zhodnotila jich mnohem víc. Na seznamu čekatelů je v současné době dva tisíce osm set dalších mužů.“

„Takže Jan Krislovová dlouho do noci sedí a čte si erotické slohové práce,“ řekne Baxter škodolibě. „Znám pár senátorů, kterým by se tohle sousto moc líbilo.“

„Tak pornografie!“ přisadí si jeden z lokálních agentů FBI.

Dr. Lenz se předkloní na židli. „Pochybuju, že by ty vzorky byly jen sprostá pornografie. Je to tak, pane Cole?“

„Ne. Na EROSu je pár velmi nadaných lidí.“

Mayeuxův partner si odfrkne.

„Například Karin Wheatová,“ řekne Lenz.

„A ještě něco,“ dodám. „Ne všichni muži na EROSu jsou bohatí. Někteří muži dodali písemné vzorky, které na paní Krislovovou udělaly takový dojem, že jim poskytla bezplatný přístup. Něco jako stipendijní program. Tvrdí, že to pro ženy zlepšuje celkovou úroveň.“

Sekretářka pokývne hlavou, jako by chtěla říct: Jen tak dál, děvče. „Moc by mě zajímalo podívat se na některé ty onlinové rozhovory,“ řekne Lenz. „Nemáte nějaké v kufříku?“

„Ano.“

Baxter se zeptá: „Mají podle vás ty ženy něco společného?“

Na chvíli se odmlčím. „Většina z nich trávila hodně času na Druhé úrovni – ta patří mně. Jejich fantazie byly hodně konvenční, čímž chci říct, že se týkaly spíš romantických vztahů než sexu. Dokázaly se i rozvášnit, ale nebyly zvrácené. Žádné mučení nebo konzumace tělesných výměšků. O skutečném životě těch žen ovšem nic nevím. Znám jenom jejich fantazie.“

„Jejich fantazie jsou na nich možná to nejdůležitější,“ řekne Lenz.

„Možná,“ připustím, „ale nemám ten dojem. Nejsem si jistý proč. Co měly společného ve skutečném životě?“

„Nic kromě toho vašeho zatracenýho serveru,“ štěkne Mayeuxův parťák.

„Aha. Myslel jsem si to.“

Dr. Lenz nakloní hlavu k Baxterovi, který říká: „Všechny oběti byly ve věku do dvaceti šesti let, kromě Karin Wheatové, které bylo čtyřicet sedm. Všechny měly vysokoškolské vzdělání, všechny byly kavkazské typy, kromě jedné Indky.“

„Nevzpomínám si na žádné indické jméno,“ řeknu takřka pro sebe.

„Pinky Millsteinová,“ řekne Baxter. „Dívčí jméno Jathar. Provdaná za advokáta, který hodně cestoval. Na jednom místě činu se našel také indický vlas. Říká vám to něco?“

„No… jednou ze Strobekkerových přezdívek je Siva. To je indický výraz, ne?“

„Ano, je,“ řekne Dr. Lenz tiše. „Šiva Ničitel. Jaké jsou jeho další přezdívky?“

„Prométheus. Hermés.“

Psychiatr se bezvýrazně vyptává dál: „Co ty oběti? Nemají něco společného jejich přezdívky?“

„Nic mě nenapadá.“

„Čeho jiného jste si ještě všiml?“ zeptá se Baxter.

„Strobekkera. Ať používá jakoukoli přezdívku, jeho styl je nezaměnitelný.“

„Jak to?“

„Především je velmi vzdělaný. Má dobrou intuici. Jednu chvíli píše nadčasovou poezii, v příští chvíli řízne přímo do masa postřehem o povaze nějaké ženy, jako by dokázal odpovědět na otázku, kterou ještě ani nepoložila. Ale nejpodivnější je to, jak píše na klávesnici. Rychle jako blesk, a nikdy nedělá chyby.“

„Nikdy?“ Lenz se předkloní.

„V prvních osmdesáti čtyřech procentech kontaktu.“

„Co tím chcete říct?“

„U šesté oběti a u Karin Wheatové jsem si všiml, že Strobekker začal dělat překlepy – stejně jako kdokoli jiný – několik dní předtím, než ta žena zmizela ze sítě. Když jsem se vrátil a studoval výtisky dialogů vraha a oběti, zjistil jsem, že chyby se začaly objevovat přibližně po osmdesáti čtyřech procentech vztahu. Samozřejmě jsem nevěděl, že někdo bude zavražděn.“

„Mluvíte, jako byste chtěl z celé věci vydestilovat čistou vědu,“ řekne Baxter.

„Pracuju s čísly.“

„Sex s čísly?“ zeptá se Mayeux.

Hořce se ušklíbnu. „Ne, na EROSu pracuju pro zábavu. Věříte tomu? Na živobytí si vydělávám obchodováním s komoditami.“

Celé moje obecenstvo na mě zírá, jako bych oznámil, že jsem alchymista.

„Na odlehlé farmě v Deltě Mississippi?“ zeptá se jeden z mladých agentů FBI. „Kdo jsou vaši zákazníci? Farmáři s obilím?“

„Mám jen jednoho klienta.“

„Koho?“ zeptá se Mayeux podezřívavě.

„Sebe samého,“ řekne Arthur Lenz.

Alchymista je tady zřejmě dr. Lenz. „To je pravda. Obchoduju jen na svůj vlastní účet.“

„Jste milionář nebo tak něco?“ zeptá se Mayeuxův parťák. „Nějaký zatracený farmář-džentlmen nebo tak?“

„Mírněte se, Poché,“ štěkne šéf.

„Vždyť se mírním.“

„Co těch posledních patnáct procent kontaktu?“ zeptá se Lenz, kterému tohle pošťuchování leze zjevně na nervy.

„Dělá chyby. Přibližně tolik co každý jiný. A píše pomaleji. O hodně pomaleji.“

„Možná se začíná jednou rukou honit, když se blíží doba vraždy,“ nadhodí Poché.

Šéf se zamračí, ale mlčí.

Na doktoru Lenzovi je vidět intenzivní zamyšlení. Dveře za mnou se tiše otevřou. Obrátím se a vidím asi dvacetiletou černošku s listem z počítačové tiskárny. Na něm je ještě něco připsáno rukou modrým inkoustem.

„Co je, Kiesho?“ zeptá se šéf.

„Našli jsme Davida M. Strobekkera.“

V místnosti zazní několikeré zalapání po dechu. „Má už nějaký záznam v rejstříku?“ zeptá se Mayeux s nadějí v hlase.

„Ne.“

„Minnesotský dopravní inspektorát?“

„Žádné záznamy. Měl auto – mercedes ale značka ztratila platnost minulý rok.“

„Tak kdo je ten chlap?“

„Účetní jedné okázalé firmy v Minneapolisu v Minnesotě.“

Všimnu si, že Kiesha se snaží šéfu Tobinovi něco signalizovat očima. Navzdory všem telepatickým snahám nemá úspěch.

„Co je, zlatíčko?“ zeptá se Arthur Lenz, jako by tu ženu znal od dětství.

„Je mrtvý,“ řekne skoro proti své vůli. „David M. Strobekker byl umlácen v jedné aleji v Minneapolisu před jedenácti měsíci.“

Předloktím mi proběhne mrazení.

„Zatraceně,“ řekne Mayeux. „Co to tady máme za případ?“

Daniel Baxter ukáže na Kieshu tlustým prstem. „Podrobnosti?“

„Minneapoliská kriminálka říká, že to vypadalo jako nezdařené přepadení. Strobekker žil sám, pravděpodobně to byl homosexuál. Měl lebku tak rozmlácenou, že se nedal poznat obličej.“

Doktor Lenz vydá zvuk, který si dokážu vyložit jedině jako radostný.

„Jak ho identifikovali?“ zeptá se Mayeux.

„Podle záznamů u zubaře a otisku palce,“ odpoví Kiesha. „Jeho společnost archivovala otisky palců; neptejte se mě proč. Ale určitě to byl Strobekker.“

„Určité to není,“ řeknu, překvapen zvukem vlastního hlasu.

„Proč ne?“ zeptá se ostře Baxter.

„No… řekněme, že Strobekker je vrah. Řekněme, že se rozhodne předstírat vlastní smrt, aby ho nikdo nepodezříval z pozdějších zločinů. Vezme otisk palce nějakému vagabundovi, propašuje ho do svých osobních spisů, pak toho vagabunda zabije a rozmlátí mu obličej.“

„A co záznamy u zubaře?“ zeptá se Baxter.

Pokrčím rameny. „Jen jsem nahlas přemýšlel.“

„Moc často chodíte do kina.“

„Okamžitě musím vidět to tělo,“ řekne Lenz Baxterovi, pohledem ještě pořád spočívá na mně.

„Jeffe, zavolej do Minneapolisu,“ nařídí Baxter. „Chceme mluvit se soudcem, který nařídí exhumaci. Pak zavolej na letiště a rezervuj první let.“

„Co hledáte?“ zeptám se.

„Tak třeba jednu žlázu, šišinku,“ řekne Lenz a zblízka mě pozoruje. „Už jste o ní někdy slyšel?“

Zavrtím hlavou a snažím se zapamatovat si ten termín. Moje anatomické znalosti jsou omezené, ale moje žena je chodící encyklopedie.

„Obě ženy, které zemřely v Kalifornii, si policie spojila, protože patolog ze San Franciska se náhodou zmínil o nevyřešeném případu vraždy kolegovi na jedné konferenci. Oběť byla uškrcena, pak jí někdo odstranil obě oči a důlky protáhl dřevěné kolíky. Když patolog pitval mozek, zjistil, že špičky obou kolíků končily ve třetí mozkové komoře – připadalo mu to až příliš dokonalé. A ještě divnější bylo, že zjistil, že chybí část šišinky. Kolega, který tohle vyslechl – patolog z Los Angeles –, měl na stole nevyřešenou vraždu, která se lišila téměř ve všech ohledech. Žena tady byla utlučena palicí, patrně někým, koho znala. Její mozek byl strašlivě poškozen. Ale to nevysvětlovalo, proč jí chyběla velká část šišinky. Tento náhodný rozhovor vedl ke spojení obou zločinů. Pak se policie dala nesprávnou cestou a dospěla k názoru, že se jednáo kultovní vraždy.“

Tón slova „policie“ zřejmě Lenzovi moc přátel v této místnosti nenadělá. Namíří na mě ukazovák.

„Vy jste tyhle dvě oběti spojil se čtyřmi dalšími, přes EROS. Všechny čtyři ženy rovněž zemřely na různá poranění hlavy nebo utrpěly posmrtné trauma hlavy. Průstřel, smrtelný pád. Jedné byla uříznuta hlava, stejně jako Karin Wheatové. Provádíme exhumaci prvních tří oběti a nové pitvy hlav. Pokud to umožní stav jejich mozku, mám podezření, že rovněž zjistíme, že těm ženám chybí celá šišinka nebo její část.“

Psychiatr na mě zírá, jako by čekal, že ho začnu doplňovat.

„K čemu sakra slouží šišinka?“ zeptám se.

Lenz a Baxter si mě tiše prohlížejí, instinkt mi říká, že bych měl otestovat, jak má tahle klec silné mříže. „Podívejte se,“ řeknu směrem k šéfu Tobinovi. „Myslím, že teď už vám moc nepomůžu. Co kdybych se vrátil domů?“

„Teď ještě ne,“ řekne Tobin. „Používají lidé na té vaší sexuální síti svá skutečná jména?“

Snažím se potlačit pocit, že asi strávím noc v nějakém neworleanském hotelu, pokud to nebude rovnou vězení. „Téměř nikdy. Přezdívky jim umožňují říkat, co chtějí, a být tím, čím chtějí. Někdy si vyměňují telefonní čísla, aby se osobně setkali, ale –“

„Takže oběti mu daly svůj telefon?“

„V rozhovorech, které jsem si vytiskl, rozhodně ne.“

„Tak jak podle vás zjistil jejich skutečná jména?“

„Myslím, že musel nějak získat přístup do našich účetních souborů. V administrativním počítači společnosti je hlavní seznam klientů s čísly účtů, adresami, se vším. Tam jsem si našel Strobekkerovo jméno.“

„Kdo má přístup k tomu seznamu?“ zeptá se Baxter.

„Já, Miles Turner, Jan Krislovová. Možná pár techniků. A to je všechno. Počítač provádí vyúčtování automaticky. Je to dost promyšlený systém.“

„Kdo je Miles Turner?“ zeptá se Lenz.

„Hlavní systémový operátor. Vyrůstali jsme spolu v Mississippi, ale teď bydlí v New Yorku. Ten mě dostal k téhle práci.“

„Takže vy si myslíte, že vrah se dokáže dostat do účetní databáze,“ řekne Baxter.

„Nevím. Miles mi tvrdí, že to není možné, že ten seznam je chráněný jako kódy na odpálení nukleárních střel, ale podle mého názoru je to jediný způsob, jak vrah mohl ta jména získat. Určitě ten seznam viděl aspoň jednou. Možná si ho vytiskl.“

„Není to jediný způsob,“ skočí mi do řeči Mayeuxův parťák. „Vy nebo ten Miles jste mohli ten seznam někomu dát. Nebo prodat.“

Přemáhám se, abych toho chlapa neposlal do hajzlu, když se Baxter zeptá: „Kdo zajišťuje zabezpečení EROSu?“

„Miles,“ odpovím, pořád ještě s pohledem na Mayeuxova parťáka.

„Ten Miles Turner se dobře vyzná v počítačích?“ zeptá se Baxter.

„Mnohem líp než dobře.“

„Vystudoval to někde?“

„Na Masachussetském technologickém institutu.“

„To je dobrá škola,“ řekne jeden z mladších agentů FBI.

„Má diplom?“ naléhá Baxter.

„Několik diplomů. Neznám jejich přesné názvy, ale specializuje se na počítačovou fyziku.“

„Když je tak zatraceně chytrý,“ zeptá se Mayeuxův partner, „jak to, že se Strobekker vloupal do jeho bezpečnostních opatření?“

Je jasné, že každý tu malou krysu nesnáší stejně jako já, ale teď položil dobrou otázku. „To nevím. A on odmítá uvěřit, že se to někomu podařilo.“

„Kolik je tam techniků?“ zeptá se Baxter.

„Čtyři, pět. Nevím bezpečně, jestli mají přístup k hlavnímu seznamu, ale myslím, že kdyby se na něj chtěli podívat, dokázali by se k němu dostat. Jsou dobří. Všechny osobně vybíral Miles.“

Oba mladší agenti FBI si něco šuškají. Ze rtů jednoho odečtu: „…nachytat toho hajzla přes telefon… domluvit se s experty… pak se napojit na síť… okamžitě –,“ než je Baxter utiší přísným pohledem.

„Pane Cole,“ řekne tiše, „byl byste tak laskav a nakreslil nám půdorys kanceláří EROSu, než odejdete?“

Zarazím se. „To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nikdy jsem tam nebyl.“

„Nikdy?“

„Jsou úplně posedlí utajením toho místa. Proč to vůbec potřebujete?“

Nikdo neodpovídá.

„Oni pro to utajení mají své důvody. Máme velmi slavné klienty.“

„Vymýšlí si, aby se z toho dostal!“ vyštěkne Mayeuxův parťák, už se přestává ovládat. „Můžeme vás zavřít!“ vyhrožuje.

„Tak to udělejte!“ zařvu na něj, všechno ve mně vře zlostí. „Chcete mě zavřít za to, že jsem vám spojil tyhle vraždy? Tisk bude mít určitě o takový příběh obrovský zájem. Moje žena se mimochodem už ze školy zná s jedním televizním zpravodajem. Možná bych jí měl zavolat.“

„Okamžitě se všichni uklidněte,“ zahřmí šéf Tobin. Jeho oddělení už tak musí ze všech stran čelit útokům kvůli korupci, takže další neblahou popularitu v tisku si už nemůže dovolit.

„Můžu jet domů?“ zeptám se znovu.

Šéf tvrdě pohlédne na Baxtera, který se zase podívá na Lenze. Lenz nakonec váhavě přikývne. Baxter sáhne do náprsní kapsy bundy a podá mi vizitku. „Tady je číslo na naše oddělení v Quantiku ve Virginii. Příštích pár dní tam prosím každý den zavolejte. Určitě s vámi ještě budeme potřebovat mluvit. Možná občas i dost podrobně.“

Mayeuxův parťák vypadá, jako by právě spolkl s kávou cigaretového špačka, ale zamračený Tobinův pohled ho drží v šachu.

„Chtěl bych si pročíst vaše vytištěné dialogy z EROSu,“ řekne Lenz. „Necháte mi je?“

Otevřu kufřík, vytáhnu tlustý svazek potištěného papíru a položím ho doprostřed stolu. „Jsou vaše. Ale až se na mě Jan Krislovová vrhne s tuctem právníků, tak doufám, že se mi nějak odvděčíte.“

„O Krislovovou se postaráme,“ řekne Baxter.

Představím si Baxtera proti chladnokrevné majitelce EROSu, radši mlčím, obrátím se a jdu. Když už jsem jednou nohou ze dveří, ozve se Lenz: „Pane Cole?“

Obrátím se, čekám nějaký columbovský trik právě ve chvíli, kdy jsem ochutnal svobodu. Lenz se divně usmívá. „Na jaký nástroj hrajete?“

Ta otázka mě vyvede z míry. Je to nějaká hluboce psychiatrická otázka? Jakým stromem byste chtěl být? Ale ne. Hraju na hudební nástroj a Lenz o tom bůhvíproč ví. „Na kytaru,“ odpovím bezbarvě.

Psychiatr kývne, možná trochu zklamaně. „Zpíváte?“

„Někteří lidé si to myslí. Nikdy jsem nezpíval.“

Ostatní se dívají ze mě na Lenze, pak zase nazpátek a snaží se pochopit to podivné vyústění našeho setkání. Stojím zmateně na místě, dokud psychiatr neřekne: „Máte mozoly, pane Cole. Pořádné mozoly na špičkách prstů levé ruky.“

Ruka se bezděky sevře. Přimhouřenýma očima se dívám na Lenze, snažím se vrýt si jeho obličej do paměti, pak se obrátím a vykročím na chodbu.

Když už jsem venku z budovy, uvažuju o tom malém představení doktora Lenze. Má dobrý pozorovací talent. Ale je chytrý? Chytrý člověk by si jednoduše všiml mozolů a nechal mě odejít. Pokud by neměl dojem, že rychlé zjištění, na jaký nástroj hraju, je důležité. Ale pak by aspoň, kdyby byl chytrý, zůstal po mé odpovědi zticha a nechal by mě odejít a hloubat nad jeho deduktivními schopnostmi. Ale Arthur Lenz si musel zahrát na Sherlocka Holmese a nechat žasnout obecenstvo. Proč?

Doktor se prostě vytahoval. Nevím proč, ale je to z nějakého důvodu důležité. Nemůžu se zbavit pocitu, že celá ta schůzka byl pečlivě zorganizovaný výslech, který tak ovšem neměl vypadat. Baxter a Lenz si hráli na hodné policajty, zatímco FBI byli ti zlí. Nebo je to možná ještě složitější. Ale pokud mě opravdu podezřívají, proč mě hned nezavřeli?

Jedna věc je jistá. Tu schůzku měla pod kontrolou FBI. Jsem na svobodě, protože chtějí, abych byl na svobodě. Proč to chtějí? Mohla by mít FBI – jako Tobin – strach z médií? To je možné. Po sedmi vraždách – osmi včetně Strobekkera – nebyla speciální jednotka FBI schopna ty zločiny spojit. Nespravedlivé obvinění slušného občana, který jim vraždy spojil, by mohlo vést k pořádnému zesměšnění FBI na Noční lince, nemluvě o Hard Copy.

Můžu se řídit jen intuicí, ale ten tichý hlas v mé hlavě mě dosud jen zřídkakdy zklamal. Když vytahuju parkovací lístek za sklem svého exploreru a vyhazuju ho zmačkaný do kuličky do kanálu, tak mi ten hlas jasně a nahlas říká: Dnes máš víc problémů, než jsi měl včera.

KAPITOLA 6

Právě když odemykám hlavní vchod naší farmy, zvoní jeden z telefonů v mé kanceláři. To bude určitě Drewe, rozběhnu se, abych ho stihl zvednout.

„Ahoj, práskači.“

Tak to není Drewe. Hlas ve sluchátku je cizí i známý současně. Patří Milesi Turnerovi.

„Tak tys to opravdu vyklopil,“ říká.

„Co jsi slyšel?“ zeptám se a s údivem vnímám horko jako v sauně, které se v domě během dne nahromadilo.

„Jan je na tebe pěkně naštvaná.“

„To jsem si myslel. Volala ji FBI?“

„Jestli jívolali? Ne, Harpere. Objevili se ve dveřích naší kanceláře s příkazem k prohlídce.“

„Cože? V EROSu? Kdy?“

„Před dvěma hodinami. Speciální agenti z newyorského oddělení.“

„Co viděli?“

„Moc toho nebylo. Jan zamkla hlavní seznam klientů v archivu, jakmile jí z recepce zavolali, že je FBI v budově. Odmítla jim dát klíč od archivu a ta místnost je jako pevnost. Vlastněje to pevnost. Má časovaný zámek. Neotevře se dřív než za dvaasedmdesát hodin. Myslím, že FBI by dokázala vyhodit dveře do povětří nebo je rozřezat autogenem, ale nepokusili se o to. Jenom postavili ke dveřím dva muže. Ani nám nezkonfiskovali servery. Jan si myslí, že nás chtěli jen zastrašit.“

„Tak to asi nebude, Milesi. Všech šest žen, o kterých jsem ti říkal, bylo zavražděno letos. S Karin Wheatovou je to sedm. A David Strobekker, ten muž, o kterém jsem si myslel, že je zavraždil, je osmý.“

„To říká i FBI.“

„Tak vidíš, člověče. Už se konečně prober. Ti chlapi chtějí vystopovat vraha přes telefon, zapojit spoustu odborníků, je to jako u George Orwella.“

„Jan je vlastně ochotná dovolit FBI, aby umístila stopovací zařízení přímo tady v kanceláři.“

To mě zarazí. „Ale vždyť jsi říkal, že před nimi schovala hlavní seznam klientů.“

„To udělala. Ale není blázen. Ví, že po právní stránce už tak dost riskuje. Zřejmě existuje nějaká povinnost varovat ostatní klienty. Má pocit, že když bude spolupracovat s FBI při vystopování Strobekkera – ať je to kdokoliv dá najevo, že nechce stát FBI v cestě jen tak pro nic za nic.“

„Aspoň někdo tam u vás uvažuje rozumně. Jak dlouho podle nich potrvá, než Strobekkera vystopují, pokud se znovu napojí na síť?“

„Pokud je hloupý, tak to bude hned. Osobně ale nevěřím, že by měli nějakou šanci.“

„Vypadá to, jako bys z toho měl radost, zatraceně!“

Miles se tiše zasměje. „Takhle rozčílenýho jsem tě už dlouho neslyšel. To na tebe tak zapůsobila smrt Karin Wheatový?“

Polknu. „Znal jsi ji?“

„Ovšem. Občas jsme si vyměnili pár zpráv. Karin byla jedním z pilířů Třetí úrovně. Nesmírně zajímavá ženská.“

Rychle uvažuju. „To… to vím. Ale –“

„Ale nikdy jsi v dialozích s ní neviděl žádnou moji přezdívku, že? Na to teď myslíš?“

„Jo.“

„Mám spoustu přezdívek, Harpere. Ani ty je všechny neznáš.“ Odmlčí se. „Ty taky neříkáš ženám na potkání, že jsi systémový operátor, nebo ano? Ze víš, kdo doopravdy jsou. To by už nebyla taková zábava, že? Je úžasný, jak se pod ochranou přezdívky dokážou otevřít, že? Hlavně herečky. Není nic lepšího než klábosit s herečkou, která bere tři miliony dolarů a je přesvědčená, že si myslíš, že je někdo jiný. Pak na ně můžeš hrát jako na kytaru, že?“

Mlčím.

„A jak to snáší paní doktorka Drewe? To ona tě poslala za federály?“

„Nešel jsem za FBI,“ vyštěknu. „Zavolal jsem na policii do NewOrleansu. FBI už na tom případu pracovala. Sakra, Milesi, mluvíme tady o vraždě.“

„Ano?“

„Ano?“

„EROS je jako organický systém, Harpere. Ustavičně se vyvíjí. Denně v něm proudí silné emoce. Sexuální emoce. Jsme zvyklí monitorovat obrovské úrovně vstupů. Ale vždycky tu byla možnost výstupu. A sex byl vždycky integrálně propojený se smrtí. Nechápu, proč by to někoho mělo překvapovat.“

„Milesi, vykašli se na to zatracený filozofování. Nechápeš, že hlavní povinností EROSu je chránit bezpečnost svých klientů?“

„Ty sis tu povinnost zjednodušil tím, že jsi prozradil jejich jména policii.“

Zavrtím hlavou. „Ty jsi opravdu na hlavu, člověče.“

„Je ti doufám jasný,“ řekne chladně, „že ses vystavil soudnímu sporu. Tvoje zaměstnanecká smlouva o tom hovoří dost jednoznačně. Byl bych špatný přítel, kdybych tě nevaroval, že v příštích dnech určitě uslyšíš o Elaine Abramsový. Na tvým místě bych si promluvil se svým právníkem.“

Najednou si všimnu, že Miles Turner – který vyrůstal v Rainu v Mississippi – hovoří beze stopy jižního akcentu. Konečně se mu podařilo dosáhnout svého životního cíle a vymazat svoje kořeny.

„Poslouchej, Milesi,“ řeknu prosebně, snažím se najít aspoň stopu toho kluka, kterého jsem kdysi tak dobře znal. „Někdo tady zabíjí a mrzačí nevinné ženy a já se snažím to zarazit. Pokud to s Krislovovou nechápete, tak vás FBI převálcuje. Setkal jsem se s chlapíky, kteří tohle vyšetřování vedou. Jsou z Podpůrné vyšetřovací jednotky – té, co dělá na případech sériových vrahů – a berou svou práci vážně.“

„To jsem si všiml,“ řekne s trochou uražené pýchy. „A ty a já jsme jejich hlavní podezřelí.“

Mlčím.

„Uvědomuješ si to, Harpere? Ty a já jsme jediní dva muži – kromě techniků –, kteří mají přístup ke skutečným jménům klientů. Hlavní seznam klientů je určitě mapa, podle které si vrah vybírá své oběti.“

Určitě. „Tak jak k němu získal přístup?“

„To se snažím zjistit.“

„Říkal jsi mi, že ten seznam je chráněný jako kódy na odpálení nukleárních střel.“

„Můj systém je neprůstřelný,“ štěkne. „Ale i ten nejlepší operační systém má někdy trhliny, o kterých nikdo neví.“

„Kolik techniků máš, Milesi?“

„Šest.“

Víc, než jsem si myslel. „Pokud ten vrah nedokáže proniknout tak bezpečnou ochranou a ty ani já jsme nevraždili, znamená to, že to musel být jeden z nich.“

„Ne.“

„Jak to víš?“

„Prostě to vím.“

To mě přesvědčí. Když Miles Turner mluví takhle jistě, má vždycky pravdu. Policie by to samozřejmě nebrala, ale já ano. Jenomže jak to může vědět? Změním téma. „Poslyš, mám vyhazov?“

„Vyhazov?“ opakuje, jako by mu to nikdy ani nepřišlo na mysl.

„Říkal jsi, že je na mě Krislovová naštvaná. A pro provoz sítě zase nejsem tak nepostradatelný.“

„Ovšemže jsi. My dva jsme jediní systémoví operátoři na plný úvazek.“

„Co Racquel Hirschová?“

„Ta si olizuje své lesbické rty na Montserratu. Nevrátí se dřív než příští týden. Kromě toho pracuje jen na částečný úvazek a neví toho dost o technických otázkách, nedokázala by defragmentovat pevný disk.“

„Co když dám výpověď?“

„To nemůžeš.“

„Ve smlouvě se píše, že můžu. Ujistil jsem se o tom.“

Milesův hlas změní tón, najednou je o poznání sladší. „Ale vždyť jsi o tom věděl celý ty měsíce, nebo ne? Líbí se ti to. Kromě toho, když dáš výpověď, přijdeš o svoje sedadlo v první řadě.“

„Nepotřebuju ho, Milesi.“

„Ne? A co tvoje onlinový kamarádky? Nebo mám říct milenky? Jsi ochoten se s nima navěky rozloučit? Tvoje zaměstnanecká smlouva ti zakazuje kontaktovat je osobně. Když dáš výpověď, budu pravděpodobně muset Elaine Abramsovou upozornit na tohle ustanovení.“

„Jdi do prdele. Dávám výpověď.“

„A co Eleanor Rigby?“

Pomalu oddechuju, křečovitě tisknu sluchátko. „Co víš o Eleanor?“

„Vím, že by byla dost nešťastná, kdybys bez vysvětlení zmizel z EROSu.“

Miles ví, že mě má v hrsti. Faktem je, že ve skutečnosti nechci odejít, a to taky ví. Teď mě jenom zkouší. „Zůstanu, dokud se nevrátí Racquel,“ řeknu stísněně.

„Hodnej kluk. Jestli ti můžu něco radit, začni si shánět alibi. Tví přátelé z FBI se budou vyptávat a člověk si po tolika měsících těžko vzpomíná, kde kdy zrovna byl.“

„Nemám co skrývat,“ řeknu pevně. „Jsem nevinný.“

Zavládne dlouhé ticho, pak podivný přidušený povzdech. Když Miles konečně odpoví, zdá se jeho hlas mnohem starší, než je ve skutečnosti. „Harpere, to ses toho při práci na EROSu naučil tak málo? Mluvíš o nevině tak přesvědčeně. Je vůbec někdo z nás nevinný?“

Pak zavěsí.

Rozhlížím se po kanceláři po dobře známých milnících své existence: počítač EROS (postavený na míru od Milese), Gateway 2000, který používám při obchodování, dvě laserové tiskárny, starožitný laboratorní stůl, který mi slouží za pracovní stůl, dvojlůžko, na kterém odpočívám během obchodních maratónů, nad postelí pověšená kytara. Zvednu nohy ze země a roztočím se na otáčivé židli. Rozmazaný obraz okna se slévá s odrazy zarámovaných tisků, starožitných map, meče z občanské války po jednom z mých předků z matčiny strany. Zastavím se přímo proti sportovnímu saku.

Saku svého otce.

Visí na drátěném ramínku ze hřebíku zatlučeného přímo do zdi. To sako vypadá jako kašmírové, s tenkými svislými proužky v černé a vínové barvě. Je naprosto nehybné. Má k tomu důvod. Je totiž vyrobené ze dřeva.

Ten kousek jsem si objednal u sochaře, kterého jsem jednoho léta objevil na Floridě. Je to velký blonďák jménem Fraser Smith a dělá ze dřeva jen šaty, přikrývky a staré kufry. Ten den, co jsem se s ním seznámil, jsem spontánně koupil dva jeho kousky, a když jsme si po prodeji povídali, prozradil mi, že pochází z Mississippi. Nevím, proč na mě jeho dílo tak silně působí, ale nepátrám po tom. Věci, které opravdu stojí za koupi, jsou velmi vzácné.

Vkus mého otce v oblékání byl výjimečně špatný – většinou nosil syntetické látky v křiklavých barvách ale tohle sako si koupil, když pracoval v Německu jako armádní lékař. Bylo to v roce 1960, ve stejném roce, kdy jsem se narodil. V obchodě tenkrát asi došly elektrické dečky, takže si na zahřátí musel koupit tenhle klenot. O dvacet let později mi ho dal, když jsem pochválil jeho kvalitu, a já jsem ho pak často nosil. Deset let nato – rok po jeho smrti – jsem ho pečlivě zabalil a poslal doporučeně do Tampy na Floridě, kde si ho Smith nechal čtyři měsíce a pak mi poslal zpátky sako i se sochou a účtem na patnáct tisíc dolarů.

Nelitoval jsem ani jediného centu.

Nevím proč. Možná proto, že to sako mi říká něco o stálosti zdánlivě pomíjivých věcí. Protože to sako je zhmotněná paměť. Dokud je tu se mnou, je se mnou i otec. A i když mnohokrát ztroskotal, byl to velmi zásadový muž, když došlo na velké věci. A já vím, že když tu sedím a dělám si starosti kvůli následkům svých nedávných činů, dělám pouze a jenom to, co by byl udělali můj otec – bez ohledu na následky.

Možná právě to je Milesův problém. On takovou kotvu nikdy neměl. Milesův otec opustil jeho i jeho matku, když bylo Milesovi pět. Lidé tvrdí, že Miles jako by mu z oka vypadl, ale jelikož si paní Turnerová nenechala jedinou jeho fotku, nemohli jsme to nikdy potvrdit ani vyvrátit. Rozhodně se nepodobal matce, drobné utrápené ženě. Byl vysoký už jako dítě, samá kost a šlacha, což v malém městě obvykle vede k provozování školních sportů. Ale Miles byl zosobněná apatie. Když se ho jeden trenér snažil přesvědčit, aby hrál košíkovou, jen na něj zíral, dokud ten chlapík neodešel. To bývala obvyklá reakce dospělých. Miles má šedomodré oči a člověk v nich nic nevidí, pokud to sám Miles nechce. Jsou jako pozadí okna z barevného skla. Není v nich nic než prostor. Ale podobně jako nebe dovedou oživnout čímkoli od bouřky po oslnivé modré světlo.

Podle místní legendy byl Milesův otec ničemný opilec a docela nadaný inženýr, který pomáhal armádnímu sboru inženýrů zastavit pohyb písku na zátopové hrázi západně od Mayersville v roce 1973. Proto lidé tvrdili, že Miles má hlavu po otci. Miles je za to nenáviděl. Nenáviděl každého, kdo to říkal. Myslím, že to považoval za urážku své matky, která nebyla žádný vědec. Ale Annie Turnerová byla chytrá svým vlastním způsobem. Nikdy se znovu nevdala (ani nerozvedla, pokud bylo v městečku známo), ale dařilo se jí okouzlovat jisté solventní pány (třeba od železnice), kteří náhodou projížděli Rainem v dobách finanční krize.

Miles nikdy o žádném z těch mužů nemluvil. Když u nich některý bydlel, věděli jsme, že se od jejich domu máme držet dál. Jednou, když jsme šli střílet veverky, vrazili jsme do kuchyně Turnerových, abychom si ze zásuvky vzali náboje, a uviděli jsme v kuchyni muže s rozhalenou košilí, jak pije z krabice mléko. Zdál se nám strašně starý (ve dvanácti letech) a po bradě mu stékalo mléko. Když jsme byli venku a Milles nabíjel pušku, zablýskly mu oči a on udělal pár kroků k domu, a než jsem se nadál, prostřelil horní tabulku kuchyňského okna dvěma výstřely. Když jsem mu skočil na záda a strhl ho zpátky, cítil jsem, jak se mu ramena třesou jako slabiny koně, který se uštval během skoro k smrti. Musel jsem mu dát pár facek, aby sklonil pušku, a pak jsme utíkali, co nám nohy stačily, dokud jsme za sebou slyšeli křik. Miles pak dvě hodiny urputně mlčel. Bezcílně jsme chodili až do tmy po zarostlých mezích mezi bavlníkovými poli. Já jsem přišel domů pozdě večer. Jestli Miles vůbec přišel domů, to nevím.

Ale nežilo se jim tak úplně špatně. Annie dokonce platila Milesovi studium na soukromé škole, dokud nezjistila, že škola bude sama platit za to, že ho tam má. Miles Turner byl totiž génius. Říkám to, protože mně se sice ve škole celkem dařilo, i když jsem se moc nesnažil, ale Miles se nesnažil vůbec. V deváté třídě dokázal říct výsledek algebraických úloh po jediném zběžném přečtení. Nikdy si nic nepsal. Když jsme všichni dělali zkoušky odborných schopností pro armádu, zavolal nějaký major z Washingtonu řediteli školy a chtěl mluvit s Milesem. Řekl něco v tom smyslu, že ho armáda uvítá s otevřenou náručí, jakmile na to bude mít věk. Miles majorovi řekl, že do armády nevstoupí, dokud ruští výsadkáři nepřistanou u jeho matky na dvorku. Major řekl, že to není tak nereálná možnost. Taky Milesovi řekl, že Greenville je jedním z ruských nukleárních cílů kvůli mostu přes řeku Mississippi. Miles řekl, že kdyby Rusové chtěli vystřelit nukleární střely na Greenville, bude možná o vstupu do armády uvažovat. Do ruské armády.

Byl úžasně chytrý. Ale to z něj ještě nedělá vraha. Prostě se jen narodil ve špatném městě. A věděl to. Oba jsme vystudovali střední školu se stipendiem a mohli jsme jít na vysokou školu kamkoliv veSpojených státech. Ale tam se naše cesty rozdělily. Já jsem se toho léta tak zajímal o děvčata, že jsem neměl na vysokou školu ani pomyšlení, a jelikož moji rodiče měli v té době své vlastní problémy – finanční i manželské –, taky se o to moc nestarali. Ve škole se mi vždycky dařilo, tak se mi bude dařit i dál. Nakonec jsem šel na starou dobrou univerzitu v Mississippi, a jelikož jsem s rozhodnutím tak dlouho váhal, musel můj otec za to privilegium ještě platit.

Miles se přihlásil na Massachusettský technologický institut a dostal plné akademické stipendium. Zatímco já jsem bloumal po Oxfordu v Mississippi s děvčaty ze spolku malých mozků a lepých těl a s opilými mladými republikány, Miles Turner fanaticky programoval, rozebíral a zase skládal velké nemotorné kovové skříňky, které bych byl v roce 1978 ani nepoznal.

Počítače.

Teď se to zdá přirozené, ale v té době to bylo něco zvláštního. Mluvil o bitech a mechanikách a paměťových vrstvách v době, kdy byla tahle slova pro běžnou veřejnost stejně neznámá jako starořečtina. Skutečně podivná věc je, že si Miles myslí, že jsem chytřejší než on. Nevím proč. To není falešná skromnost. Upřímně přiznávám, že mám nadprůměrnou inteligenci, stejně jako přiznám špatný smysl pro orientaci. Dokážu se podívat na problém, analyzovat ho – obvykle v něm najdu nějakou strukturu –, a když mám dost času, vyřeším ho. Miles nic neanalyzuje. Na něco se podívá a prostě zná řešení. Fyziku a čísla chápe jako já chápu lidi a hudbu – intuicí. Je to, jako by mu jeho asociální dětství umožnilo naladit se na nějaký subracionální informační kanál, k němuž my ostatní vůbec nemáme přístup.

Když jsem přijal tu práci systémového operátora, těšil jsem se, že ho zase budu znát jako dřív. Za minulých patnáct let jsem ho viděl jen párkrát. Ale bůhvíproč to dopadlo úplně jinak. Občas si vyměníme e-mail – někdy za pomoci satelitního videospojení, které mi jeho technici instalovali, když jsem vzal tu práci –, ale celkově ho neznám o nic líp, než když jsme byli malí. Možná jsem si dělal neoprávněné naděje. Možná člověk nikdy nemůže nikoho poznat hlouběji, než ho znal v dětství.

Přijíždí Drewe a já už mám připravenou dušenou brokolici s vepřovým masem a citronem. Jíme na přední verandě, kde je navzdory přicházejícímu večeru horko k zalknutí, ale aspoň tu nejsou komáři. Jakmile si sedneme, požádá Drewe o podrobný referát o schůzce v New Orleansu. Podám jí ho, jsem rád, že si nemusím nic nechávat pro sebe. Vnímá každé slovo se strojovou přesností, díky níž s vyznamenáním vystudovala lékařskou fakultu, a když skončím, mlčí. Jednu podrobnost jsem si nechal až na konec, čekal jsem na takovéto ticho.

„Co je šišinka?“ zeptám se.

V šeru najde moje oči. „Šišinka?“

„Jo“

„To je malá žláza v jádru mozku. Ve třetí komoře, myslím. Je velká asi jako hrášek.“

„Co způsobuje?“

„Ještě asi před třiceti lety si odborníci mysleli, že nezpůsobuje vůbec nic. Byla považována za zakrnělý orgán, jako slepé střevo. Vědci věděli, že produkuje melatonin, ale nikdo nevěděl, k čemu je melatonin dobrý. Co má šišinka společného s tímhle případem?“

„FBI tvrdí, že vrah uřízl Karin Wheatové hlavu, aby se dostal k šišince.“

„Cože?“

„Ostatním obětem zřejmě taky schází šišinka, nebo celá hlava.“

Drewe se zamračí.

„Napadá tě nějaký důvod, proč by někdo sbíral šišinky? Dají se nějak lékařsky využít?“

„Myslím, že ne. Na univerzitě v Tulane se prováděly experimenty se šišinkami, když jsem tam studovala, myslím, že to bylo v souvislosti s rakovinou prsu. Ale už si nepamatuju na jejich výsledky.“ Odmlčí se.“Melatonin se ale prodává v obchodech se zdravou výživou. To mi připomíná televizní pořady o zdravé výživě, kde se mluvilo o orientálním lékařství. Japonci prý platí stovky dolarů za rohy nosorožců a tygří varlata a tak podobně. Léčí si tím impotenci nebo vracejí ztracené mládí nebo tak něco.“

Znovu se potvrdilo moje přesvědčení o bystrém rozumu mé ženy. Za tu chvilku dokázala vytvořit teorii, která zní mnohem logičtěji než názor kalifornské policie, která se domnívá, že vraždy z EROSu budou asi kultovní.

„Tak co je melatonin?“ zeptám se. „Co umí?“

„Je to hormon, který reguluje spánkový cyklus člověka. Víš, to je to, co způsobuje pásmovou nemoc. Někteří lidé ho užívají, když letí letadlem přes několik časových pásem, aby se jim srovnal cirkadiánní rytmus.“

„Vzpomeneš si ještě na něco?“

Drewe si přiloží ukazovák na špičku nosu a upře pohled někam do tmy. Tuhle pozici dobře znám: soustředí se. „Myslím, že kontroluje vylučování serotoninu, možná i některých dalších hormonů. Vzpomínám si na článek z jednoho časopisu. Týkal se neurobiologie. Pojednával ošišince a stárnutí. Docela to zapadá do těch orientálních názorů, že? Ale to nic neznamená. Vrazi nečtou lékařské časopisy.“

„Proč ne?“

„No… vlastně je to možné.“ Drewe se ušklíbne a řekne: „Chlapi jsou sebranka.“ Její ironický komentář dnes nemá obvyklý žertovný podtón.

„Takže co máš teď v plánu?“ zeptám se jako každý večer.

„Chvilku budu diktovat.“ Zvedne obě ruce nad hlavou. „To je můj osobní kříž.“ Začne sklízet talíře ze stolu. „Abych nezapomněla, zítra je na řadě tvůj kříž.“

Malinko mě zamrazí. „O čem to mluvíš?“

„Ale no tak,“ řekne a úkosem na mě pohlédne. „Mám na mysli kříž, který musíš absolvovat každé dva týdny. Nedělní večeře u našich.“

Obrátí se a odchází francouzským oknem do kuchyně, ale já jsem se ještě nezbavil toho mrazení. Přes rameno řekne: „V poslední době se chováš, jako by to byly návštěvy zubaře.“

Tak za ty bych klidně měnil.

Vstanu z verandy a zamířím do kanceláře. Po stresech minulých týdnů mě cesta do New Orleansu úplně vyčerpala. Po několika měsících úzkosti a váhání jsem konečně udělal něco, co jsem měl udělat už dávno. Několik měsíců jsem byl vzhůru dlouho do noci a číhal jsem na Třetí úrovni, abych vystopoval bezchybné zprávy Davida Strobekkera. Ale dnešní noc se pořádně vyspím.

Když se svlékám, zní mi v uších Drewina poslední věta. V poslední době se chováš, jako by to byly návštěvy zubaře. Výlety k jejím rodičům jsou ve skutečnosti výlety na minové pole. Je to místo, kde jedno nesprávné slovo nebo příliš otevřený pohled může způsobit okamžité zničení. Drewe to neví. Jako většinu nebezpečných min, i tuhle kdysi položili lidé, kteří si ani neuvědomovali, co dělají. Neexistují mapy a není možné ji zneškodnit. Kdysi jsem si myslel, že to bude možné, ale teď znám pravdu. Když se snažíme vzkřísit minulost, uniká nám; když se snažíme uniknout minulosti, uchopí nás prsty, které mohou zničit všechno, co známe a co milujeme. Dnes nechám Davida Strobekkera FBI.

Mám svého vlastního démona.

KAPITOLA7

Milý otče,

za soumraku jsme přistáli poblíž Virginia Beach, vánek přinášel na pevninu vůni oceánu.

Použili jsme taxi, několikrát jsme přestoupili, nechali jsme se dovézt do blízkosti pacientčina domu a zbytek jsme došli pěšky.

Tentokrát žádné flirtování přes EROS. Je od námořnictva, mladá a prostá a silná. Měl jsem štěstí, že jsem měl s sebou Kálí.

Vstoupili jsme, když se sprchovala, a byla opravdu pěkná. V proudech vody se jí leskla pevná růžová pokožka. Na chvilku jsem zalitoval, že nepostupujeme podle obvyklého plánu.

Zápasila s námi v ložnici, snažila se dostat k zásuvce (kde jsem později našel pistoli). Kálí ji skolila bodnutím nožem do stehna. Hodně to krvácelo, ale v podstatě to byla povrchová rána. Na její úlohu v celé proceduře nebude mít žádný vliv.

Kálí jí pomohla se obléci, pak ji přinutila, aby nám vydala klíčky od auta. Jenny nekňourala ani neprosila jako některé jiné. Snažila se vymyslet jak nám utéct.

Dojel jsem s jejím autem až k malému letišti, Kálí ji hlídala na zadním sedadle. Měl jsem v plánu dát jí v letadle injekci s mírným sedativem, ale pacientka mi to navzdory mému přesvědčování nechtěla dovolit. Byl jsem nucen jí vstřelit ketaminovou šipku. Také jsem musel její auto nechat na ranveji. Nakonec ho najdou. Ale o našem přistání neexistují žádné záznamy, žádné stopy. Bude to pro policii další otazník.

Kálí teď řídí letadlo. Moje drahá Shakti mě vede mezi hvězdami. Svištíme do historie rychlostí dvou set mil za hodinu. Pacientka leží mezi námi svázaná, tichá jako smrt a v blažené nevědomosti o svém příspěvku vědě, jako opice, která dala Salkovi jeho vakcínu proti dětské obrně.

Pomýšlel jsem na to, že bych měl tyto dopisy vydat tiskem jako dodatek k oficiálním výsledkům svého bádání, nebo by se možná lépe hodily k mému životopisu. Nepřipravenou mysl budou možná šokovat, ale pro historika lékařství budou určitě velmi přínosné.

Ale už dost.

Věci jsou tam, kde jsou, a až bude osud chtít, dojdou naplnění.

KAPITOLA 8

„Ten zatracenej negerskej dodavatel,“ řekne Bob Anderson.

„Roberte, před Holly takhle nemluv,“ zamračí se jeho žena Margaret.

Bob Anderson je můj tchán. Ukáže přes mexické dlážděné patio na holčičku, která se šplouchá na mělké straně bazénu.

„Neslyší mě, Marg. A ať to bereš z kterékoli strany, nakonec to vždycky skončí u toho negerskýho dodavatele.“

Patrick Graham, můj švagr, obrátí oči v sloup, když se pečlivě ujistí, že ho vidím jen já. Chodil jsem s Patrickem do školy a jsme přesně stejně staří. Je onkologem v Jacksonu v Mississippi a má za ženu Erin, mladší sestru mé ženy. Jeho oči obrácené v sloup shrnují pocit, na který jsou slova krátká, pocit běžný pro naši generaci Jižanů. Vyjadřuji: Možná se nám to nelíbí, ale nemůžeme s tím dělat nic, než se kvůli tomu pohádat, a s naším tchánem nemá cenu se hádat, protože stejně nezmění názor.

„To“ samozřejmě znamená rasismus.

„O čem vyprávíš, tati?“ zeptá se Drewe.

Moje žena na sobě má žluté opalovačky a stojí u železného stolku, na kterém jsou odloženy zbytky grilovaných žebírek, která jsme právě dojedli. Samozřejmě kromě Erin. Sestra mé ženy je přísná vegetariánka, což se v Mississippi dosud rovná členství v sektě Hare Krišna. Tohle setkání je rodinný rituál, který se opakuje každé dva týdny – nedělní večeře u Drewiných rodičů, kteří bydlí dvacet mil od Rainu na předměstí Yazoo City. Koná se, ať prší nebo svítí sluníčko, a dnes svítí sluníčko a je horko k zalknutí.

„Ne, nechci to slyšet celé znovu,“ řekne moje tchyně unaveně. Margaret Andersonová se skrývá před horkem pod slamákem s širokou krempou.

„Mluvím o své nové ordinaci, holčičko,“ řekne Bob Drewe, Margaret si nevšímá.

Bob Anderson je veterinář a v této části Delty má dobré jméno. Jeho ordinace vzkvétá, ale dům v novořeckém stylu, který se tyčí nad patiem, na němž právě sedíme, nefinancuje z těchto zisků.

V posledních dvaceti letech investoval Bob s neomylným instinktem do každého projektu, který v Deltě vydělal jakékoli peníze, především do farem se sumci. Do Mississippi se hrnou peníze z celého světa výměnou za sumce chované na farmách – je to tolik peněz, že se skoro rovnají výnosům z bavlníkových polí. A značná část těchto peněz končí v kapsách Boba Andersona. Je poměrně malý, ale zdá se vysoký, dokonce i těm, kteří ho znají už dlouhá léta. Je už trochu plešatý, ale má hustě ochlupená předloktí. Chodí sebejistě, trochu skloněný kupředu, se staženou bradou jako bývalý voják. Je přirozeně šikovný na všechny manuální práce. Dokáže truhlařit, opravovat motory, svářet, a ještě pěstuje půltuctu sportů. Je snadné si ho představit s jednou silnou paží ponořenou až po rameno do lůna klisny a s širokým úsměvem na zpocené tváři. Bob Anderson je rasista; je také dobrý otec, věrný manžel a neomylný střelec.

„Přijímal jsem nabídky na stavbu domu,“ řekne a ohlíží se přes nahé rameno na Drewe. „Místní chlapi samozřejmě nabízeli všichni skoro totéž. A pak jsem dostal nabídku od toho negra z Jacksonu, konkrétně z Boyte. Jeho nabídka byla o osm tisíc nižší než ta nejnižší nabídka místních chlapů.“

„Přijal jsi ji?“ zeptá se Patrick.

Erin Grahamová – Patrickova žena – se k nám otáčí z lehátka u bazénu. Seděla opálenými zády k nám, dlouhé nohy máchala ve vodě a sledovala orlím zrakem svou tříletou dceru. Teď blýskne tmavýma očima po otci, ale Bob se tváří, že si toho nevšiml.

„Ještě ne,“ řekne. „Místní chlapi se nějak doslechli o tom, co ten negr nabízí –“

„Nějak?“ opakuje Drewe a dává najevo podezření, že otec řekl svým kamarádům o jejich minoritní konkurenci.

„No prostě nějak,“ pokračuje Bob, „se zjistilo, že důvod, proč si ten negr může dovolit nabízet svoje zboží tak levně, je ten, že dostává nějaké peníze od vlády. Nějakou podporu, kterou samozřejmě bílí dodavatelé nedostávají. A já se vás ptám, je to fér? Jsempro, aby ten negr mohl konkurovat Jackovi a Nubovi, ale proč má vláda vydávat peníze z našich daní na to, aby mohl snižovat ceny a poškozovat tvrdě pracující spoluobčany –“

„A jsi si jistý, že ten černý dodavatel dostává podporu od vlády?“

„To jsem si zatraceně jistý. Řekl mi to sám Nub.“

„Tak co budeš dělat?“ zeptá se Patrick, jako by ho to opravdu zajímalo.

„Co můžu dělat?“ řekne Bob nešťastně, „musím tu zakázku dát tomu negrovi!“

„TATI, TAK DOST!“

Patrick i já se otočíme za tím pronikavým hlasem. Erin stojí u bazénu a dlouhým prstem míří na otce. „Ve svém domě si můžeš kdykoli říkat co chceš – pokud u toho není moje dcera. Holly nebudevyrůstat zatížená předsudky tohoto státu!“

Bob se podívá na mě a na Patricka a obrátí oči v sloup, což si jako dlouholetí zeťové bez problémů přeložíme: Co můžete očekávat od děvčete, které v osmnácti uteklo do New Yorku a žilo tam mezi Tankeei?

„Uklidni se, miláčku,“ řekne Bob. „Pro tebe je to Afroameričan. Před pěti lety to byl černoch, předtím černý a ještě předtím barevný. Jak si to mám všechno pamatovat? Pro mě je to negr. Jeho vlastní přátelé mu říkají negr. Tak o co jde? Holly si z toho stejně už za pět minut nebude nic pamatovat.“

Abych byl spravedlivý, Bob Anderson by tenhle jazyk nikdy nepoužíval ve smíšené společnosti – rasově smíšené společnosti – nebo před bělochy, které dobře nezná. Pokud by ho samozřejmě někdo nevytočil. Pro Boba Andersona je „politicky správné“ to, že zdravíte vlajku, pracujete do úmoru, platíte daně, modlíte se ve škole, jdete, když vás Strýček Sam zavolá, a na nic se neptáte. Mohl bych jeho názory zesměšňovat, ale neudělám to. Chlapi jako Bob Anderson bojovali a umírali za tuhle zemi řadu let předtím, než jsem se narodil. Chlapi jako Bob Anderson osvobodili Nordhausen a Buchenwald. Bob sám bojoval v Koreji. Takže držím svou třiatřicetiletou hubu zavřenou.

Ale Erin ne. „Proboha, tati, myslím to vážně!“ štěkne, opálené tváře se jí chvějí. „Holly je jako houba a ty to zatraceně dobře víš!“

Bobovi zrůžoví obličej. Vztyčí se na sklápěcím lehátku. „Slyšíš to, Margaret? Tvoje dcera právě vzala jméno boží nadarmo a rozčiluje se, že nazývám meč mečem. Myslím, že každý civilizovaný člověk by souhlasil, že tohle rouhání je mnohem horší, než když říkám negr!“

Margaret Andersonová si pod slamákem odfrkne.

„Ne, to není, tati,“ řekne Drewe tiše, „ale ty nikdy nepochopíš proč.“

Nepřestávám žasnout nad výměnou rolí, kterou Erin a Drewe od dětství prodělaly. Když dospívaly, byla to Drewe, kdo skoro denně vytáčel otce do té míry, že ji zamykal v jejím pokoji nebo na ni vytahoval pásek. Ustavičně testovala jeho hranice a jen tím dokazovala svou tvrdohlavost. Erin byla ztělesněním vyrovnanosti, procházela životem bez jakéhokoli odporu. Ale teď když je Erin matkou, dokáže se postavit Bobovi beze strachu nebo postranních myšlenek.

V dětství byla Drewe jako kluk, zvědavá, soutěživá a houževnatá. Po pubertě začala nabývat ženských tvarů a její inteligence z ní současně udělala hvězdu deváté třídy. Aby se vyhnula narážkám, že je pro ostatní „příliš dobrá“, vytvořila si Drewe jedinečnou strategii. Stala se tím nejdivočejším děvčetem z celé třídy. Nebo se tak aspoň chovala. A jedním z jejích nejpřesvědčivějších tahů v téhle hře o sociální přežití bylo chození s tím nejdivočejším klukem ze třídy – se mnou. Proto jsem já jediný znal její tajemství. Zatímco ostatní děvčata závistivě sledovala Drewiny šílené kousky, já jsem například věděl, že když jsme občas strávili celou noc v jedné posteli, vždycky dokázala v poslední chvíli zarazit naše vzájemné vášnivé ohledávání. Kamarádky byly ovšem přesvědčeny o opaku. A ve víru našich vztahů si nikdo skoro ani nevšiml, že měla ve všech předmětech průměr 99,4.

Erin byla stejně ošidná, ale šla na to úplně jinak. Chodila o třídu níž než Drewe a bez problémů se jí dařilo přesvědčit každého rodiče i učitele v okruhu třiceti mil, že je naprostý andílek, zatímco spala s každým klukem, který na to měl chuť, od urostlých sportovců po rebely kouřící trávu. Známky měla přinejlepším průměrné, ale vlastně na nich vůbec nezáleželo.

Erinino tajemství tkvělo v jejím vzhledu.

Dívám se za Patricka a Boba: Erin se konečně vrátila k bazénu. Dívám se na to, co bylo kdysi označováno za nejkrásnější zadek státu Mississippi a co se v jednodílných plavkách vyjímá snad ještěpřitažlivěji než v odvážných bikinách. Dokonce i teď jsem přesvědčen, že tahle dvaatřicetiletá matka by si dokázala obtočit kolem prstu každého středoškoláka.

V roce 1979 se tvář Erin Andersonová objevila na obálkách šesti celostátních časopisů. Čtyři dny po maturitě odjela z Rainu do New Yorku s pěti sty dolary a jménem modelové agentury v peněžence. Za dva měsíce už měla podepsanou smlouvu s agenturou Ford. Pak rychle následovalo těch šest obálek časopisů, několik televizních reklam. Pak přišla krátká pauza a po ní vnitřní stránky časopisů. Další pauza, potom většinou používali její ruce, nohy, ňadra a vlasy.

Její obličej neznetvořila žádná tragická nehoda. Kdyby byl jediným kritériem vzhled, dívala by se Erin ještě pořád z titulních stránek časopisů a neobskakovala by dítě na mělkém konci bazénu na zahradě u rodičů. Erininy problémy tkvěly uvnitř její hlavy, ne na povrchu.

Ale nejdřív ten povrch. Drewe je světlá, zatímco Erin tmavá. Určitě za to může genetika. Bob Anderson má skotsko-anglickou krev, zatímco Margaret pochází z rodiny francouzských starousedlíků. Drewe získala geny po otci, Erin po matce. Drewe má husté kaštanové, mírně zvlněné vlasy. Erininy vlasy jsou jemné, rovné a tak hnědé, že jsou skoro černé. Drewe má zelené oči, z nichž vyzařuje bystrá inteligence; Erininy oči jsou téměř mandlové, tak černé a hluboké jako louisianská půda. Drewe má drobný nos, zatímco ten Erinin je dlouhý a rovný, s nozdrami připomínajícími kočkovitou šelmu. A zatímco Drewiny rty jsou růžové, má Erin rty plné a tmavé, ten horní jakoby poprášený tříslově hnědou. Obě měří asi pět stop devět palců, ale Erin je vytáhlá.

Tím nechci říct, že by moje žena nebyla hezká. Jakýkoli muž s fungujícím zrakem musí uznat, že Drewe je krásná. Navíc je klidná a rezervovaná – pokud nepracuje – a síla jejího ducha její krásu ještě podtrhuje. Taky je lékařka. Erin je bývalá modelka, která chodila se spoustou známých lidí a nakonec se stala ženou v domácnosti. Ale když se dívám na Erin, jak vede dítě za ruku ke stolku s jídlem, je jasně vidět fyzický rozdíl: Drewe je žena; Erin je kočkovitá šelma.

Je těžké dívat se na jinou ženu, aniž by si toho všimla vaše manželka. V mládí se můžete dívat na cokoliv bez omezení, a pak se najednou musíte naučit svůj zájem skrývat. Ta bitva je beznadějná, jako kdyby se fyzik snažil přimět železné piliny, aby se nelepily na magnet. Ale u Erin už mám praxi.

Jelikož jsem na střední škole chodil s Drewe, byli jsme s Erin téměř přirozenými nepřáteli. Ustavičně jsme se provokovali, naučil jsem se ignorovat její úžasné nohy, svěšené v létě z okraje bazénu. Ale někdy nebylo možné ji ignorovat.

Jednou, na středoškolském večírku u jezera, se pár starších kluků opilo a šli se koupat nazí. Už padala tma a některé dívky si taky troufly svléci se a skočit do stříbřité vody.

Když to viděla Drewe, tiše vstala, najednou zapomněla na svou „divokost“ a vracela se k autu. Neměla v úmyslu svlékat se před cizími lidmi, i když byli hodně opilí. Ani se na mě nepodívala, ale já jsem věděl, že očekává, že půjdu za ní. A já jsem to taky chtěl udělat. Ale když jsem vstal, uslyšel jsem tiché zavolání: „Harpere.“ Obrátil jsem se a uviděl Erin. Měla na sobě dolní část bikin, ale ňadra s hnědými bradavkami byla odhalená. S očima upřenýma do mých zaklesla prst do okraje plavek a líně z nich vystoupila.

Byla nádherná. A věděla to. Stál jsem, mžoural do šera a snažil jsem se vstřebat všechno, co jsem měl před sebou. Když teď o tom tak přemýšlím, uvědomuju si, že snažit se vidět – opravdu vidět – nahou ženu v její celistvosti je jako snažit se vnímat krveprolití při dopravní nehodě. Váš mozek prostě nemůže zpracovat všechny vstupy, které vám proudí dovnitř očima jako záplava. Viděl jsem její části: klíční kosti jako výztuhy v kytaře, ploché hnědé nakrémované břicho pokryté perlami jezerní vody, stékajícími k tmavší opálené linii, pod níž světlejší hnědá barva pokračovala až ke kučeravému černému trojúhelníku v širokém rozštěpu mezi stehny. A pořád ty její oči. Jak dlouho jsem na ni zíral? Pět vteřin? Deset? Z vody pod molem jsem uslyšel dlouhý uznalý hvizd. Pak Erinin pohled zabloudil přes moje rameno a ona prostě sestoupila z mola a skočila do jezera. Když jsem se obrátil a podíval jsem se k domu, nikoho jsem neviděl. Ale když jsem došel k autu, Drewe mlčela celou cestu do Rainu.

„Strýčku Harrrrp –“

Vzpamatuju se, spustím oči z Erin a pohlédnu do tváře její dcery Holly. „Copak, myško?“

„Kde máš kytaru?“

Bob se zasměje.

„Dnes ji s sebou nemám.“

„Zahraj mi píísnčiku,“ poroučí tříletá holčička.

„Nemůžu. Možná bych mohl jednu zazpívat bez doprovodu. Co chceš slyšet?“

„Černýho ptáčka,“ vypískne se smíchem. Myslí písničku „Blackbird“ od Paula McCartneyho. Někdy Patrick píská jako ptáček, zatímco já hraju na kytaru, a to Holly vždycky spolehlivě rozesměje.

„Promiň, děvče,“ řeknu, „ale na tuhle písničku potřebujukytaru.Vyber si něco jiného.“

„BARNEY!“ volá.

„Bože,“ zašeptá Patrick, „myslel jsem, že na Barneyho už od loňska zapomněla.“

„Marg?“ zeptá se Bob. „Neříkala jsi mi, že Barney se včera zabil při autonehodě?“

„Cože?“ zeptá se Holly s vykulenýma očima.

„Tati!“ varuje Drewe.

Abych zabránil krveprolití, spustím písničku zbožňovanou většinou lidských tvorů do tří let a nenáviděnou všemi, kteří jsou starší. Holly sedí jako přikovaná. Vlastně se víc podobá Drewe než Erin. Skotsko-anglické geny tady zjevně přehlušily francouzské. Po skončení písničky Holly tleská a chichotá se a dokonce i Margaret zvedne okraj klobouku a zatleská.

„Slyšel jsi o Karin Wheatové?“ zeptá se mě pak tiše tchyně.

Zatímco uvažuju, co mám odpovědět, upije ze sklenice Bloody Mary a řekne: „Strašné.“

„Slyšel jsem o tom,“ řeknu nezávazně, v týle cítím Drewin pohled.

„Právě jsem četla Isis,“ pokračuje Margaret. „Vsadím se, že ji zabil některý z jejích šílených fanoušků. Ta kniha byla šokující,plnáperverzností.“

„Ak to ti nezabránilo dočíst ji až do konce, že?“ špičkuje Bob. „Co je nového v pornoskříňce, Harpere?“

„Pornoskříňka“ je Bobova přezdívka pro počítač EROSu. „Všechno při starém,“ řeknu, ale strašně rád bych věděl, jestli se Strobekkerův účet v posledních několika hodinách aktivoval, a pokud ano, jestli se FBI podařilo ho vystopovat.

Bob zavrtí hlavou. „Stejně nechápu, proč někdo – třeba i sexuální maniak – platí tolik peněz za skříňku, která ani nevysílá obrázky.“

„Bude je vysílat,“ prozradím mu. „Je po nich taková sháňka, že se Jan Krislovová rozhodla ustoupit.“

„Zatraceně.“

Erin si přehodí koupací plášť a odvádí Holly od ožehavé konverzace na dokonale sestřižený trávník. Bob udržuje všech osm akrů v bezvadném stavu jako golfové hřiště, a všechnu práci dělá sám.

„Slyšela jsem, že jí vrah uřízl hlavu,“ dodá ještě Margaret.

Snažím se vypadat lhostejně.

„Tentokrát vás liberály překvapím,“ řekne Bob posměšně. „Zaručuju vám, že tu spisovatelku zabil běloch.“

Drewe pozvedne obočí. „Proč myslíš?“

„Protože negři takhle nezabíjejí,“ odpoví vážně Bob. „Jo, zaříznou člověka nebo ho zastřelí. Ale jednají impulzivně. Negr se rychle rozvzteklí, rychle zabije a rychle ho to přejde. Běloši jsou jiní. Běloch dokáže chovat nenávist hodně dlouho. Běloch rádnenávidí. Dodává mu to poslání, důvod žít. A vražda jako ta v New Orleansu – chci říct takové zmrzačení –, na tu je třeba hodně nahromaděné zloby.“

Všichni upíráme oči na Boba Andersona.

„Ovšem, bylo to v New Orleansu,“ dodá filozoficky. „Bůh ví, že tam se může stát cokoli.“

Po zamyšleném tichu se Margaret zeptá Drewe na změnu pojištění v jedné nemocnici v Jacksonu. Drewe a Patrick tam mají zaměstnanecké výhody a myslí si o tom svoje. I Bob občas přidá nevyžádaný odborný názor. Během rozhovoru zabloudím očima zpátky k Erin a Holly. Pohybují se jako exotická zvířata na upraveném trávníku, Erin půvabně jako gazela, Holly jako skřítek, který povstal z trávy. Dodám svému pohledu výraz, který mám vyhrazený pro takové příležitosti. Všichni si myslí, že uvažuju o obchodech. Za chvíli se mě Bob zeptá, jestli jsem tenhle týden udělal nějaký obzvlášť dobrý obchod.

Ale zatím mám zaručený klid.

Snažím se uchovat si jasnou mysl, ale marně. Moje tajemství je pořád se mnou, tluče mi v mozku jako druhé srdce, stále hlasitěji mi tepe v uších, buší ve spáncích, jako malá bouře mi znecitlivuje předloktí. Říká se tomu parastézie; jednou pozdě v noci jsem si ty symptomy vyhledal v Drewiných lékařských příručkách. Parastézie jsou způsobovány nadměrnými hladinami stresu. Každý má zřejmě jinou toleranci. To, co vyděsí krasojezdkyni, nechá úplně v klidu jezdce při rodeu.

Už to tajemství v sobě nosím dlouho a myslel jsem si, že jsem se s ním naučil žít, jako s nějakým nezhoubným nádorem. Pak, před třemi měsíci, jsem zjistil, že moje tajemství mělo mnohem úděsnější následky, než jsem si vůbec kdy myslel. Ze moje vina je mnohem větší než moje schopnost rozumně uvažovat.

A že už asi dlouho nevydržím klamat.

Kromě toho mám iracionální pocit, že moje tajemství začalo žít svým vlastním životem – že se snaží dostat na povrch. Chvěje se na hraně Patrickova vědomí, leští jemné ostří Drewiny nedůvěry. Někdy si říkám, že už možná všechno ví, ale vědomě všechno popírá ze strachu, který je ještě větší než můj. Je to možné? Ne. Drewe by nemohla něco takového vědět a nejednat. Dívám se na ni, jak s rovnými zády sedí na černé kovové skládací židli, s klidnou autoritou přesně volí slova, pohled zelených očí je upřený na toho, na koho mluví.

Erin s Holly se vezmou za ruce a tančí po trávě, chvíli blíž, chvíli dál, točí se jako dervišové v srpnovém horku. Dunění lékařsko-politického rozhovoru mi doléhá na ušní bubínky a slévá se s bzučením Bobových včel. Když teď srovnávám Drewe a Erin, už nevidím jen tělesné znaky. Jejich vnitřní rozdíly jsou ještě silnější, zásadní. Lze je vyjádřit jednoslovně: Drewe je kontrola, Erin chaos. Drewe je úspěch, Erin neúspěch. Erininy oči nakrátko zachytí můj pohled. Snažím se setřást své starosti a usmát se.

Ale nedokážu to.

Točí se pomaleji, její oči na mě pohlédnou při každé otočce. Co je v těch očích? Soucit? Asi ano. V těch prchavých okamžicích cítím tak bolestně silnou důvěrnost, že mám skoro strach, že se mezi námi vytvoří elektrický oblouk, který bude ionizovat vzduch dělící naše oči a těla a že nevyhnutelně spojí to, co žije odděleně v našich duších. Co je to za sílu, která tak žhavě usiluje o jednotu? Která hrozí, že se projeví v nezvanou chvíli? Co je to jiného než pravda? Něco, co víme jen my dva s Erin, o tom Jak to ve skutečnosti všechno je.

A jaká je pravda? Jak je to všechno ve skutečnosti?

Holly Grahamová je moje dcera.

KAPITOLA 9

„Nezdálo se ti, že Patrickovi něco je?“ zeptá se Drewe.

Už jsme pět mil od domu jejích rodičů, směřujeme po dvouproudové okresní silnici k naší farmě, ještě máme před sebou deset mil. Moje úzkost se zmenšuje s každou mílí.

„Ne,“ odpovím. „Vypadal jako každý víkend. Bylo na něm vidět, že je rád, že není v nemocnici, ale že by si mnohem radši zahrál golf, než seděl u tvých rodičů.“

Drewe mlaskne. „Myslím, že mají s Erin nějaké problémy.“

„Cože?“ zeptám se trochu příliš ostře. Ve skutečnosti vím, že Erin a Patrick mají problémy. „Měl jsem dojem, že jsou v pohodě.“ Drewe na mě pohlédne, ale naštěstí nejde do hloubky. „Asi máš pravdu. Někdy mám jen pocit, že Erinin nový život – v domácnosti – je vlastně jen zástěrka. Ze v duchu nikdy neopustila New York a všechno, co s tím bylo spojené.“

„Nový život? Už jsou to tři roky, Drewe.“

Usměje se. „Máš pravdu. Bože, Holly je každý týden hezčí, nezdá se ti?“

„To ano.“

„A Erin o ni tak pečuje. Slyšel jsi, jak vyjela na tátu kvůli rasismu? Myslím, že ho opravdu uvedla do rozpaků.“

„To není možné.“

Šťouchne mě do ramene. „I ty ses mi líbil.“

„Co tím myslíš?“

„Máš Holly omotanou kolem prstu.“

A už je to tady.

„Víš,“ řekne, a i když se snaží mluvit stejně ledabyle jako před chvílí, všimnu si změněného tónu, „už pět měsíců neberu prášky.“ Vím přesně, jak dlouho už nebere prášky. Pamatuju si to datumpodle hádky, kterou jsme měli kvůli tomuhle jejímu jednostrannému rozhodnutí. Moje žena se nedá odradit. Když se k něčemu rozhodne, směřuje k cíli tou nejkratší cestou. Podle jejího názoru už je načase, abychom měli děti. Pokud jsem proti tomu, je to určitě proto, že nostalgicky lpím na svém nezodpovědném mládí, což je nesmyslné. Při sexu jsme nikdy nepoužívali kondom; proto byla přesvědčena, že jakmile vysadí prášky, přijde do jiného stavu během několika týdnů.

První čtyři měsíce brala jako období, kdy se její tělo muselo zbavit umělých hormonů. V té době se snažila udržovat naše sexuální styky na minimu. Ale teď už to trvá pět a půl měsíce, a Drewe navzdory své důvěře v mou nekontrolovatelnou sexuální touhu dosud nepočala. Není to způsobeno tím, že by se zmýlila v posuzování mého charakteru. Zapomněla jen zahrnout do svých kalkulací EROS. Moje sexuální energie se částečně vybíjí s pomocí počítačových fór – a určitých žen, které se jich účastní. Drewe to možná tuší, a proto tak žárlí na čas, který trávím prací systémového operátora.

„Máš Holly tak rád,“ řekne a já cítím její přímý pohled. „Je to vidět. Nechápu, proč nechceš vlastní dítě.“

„Chci dítě,“ řeknu po pravdě. „Chci dvě děti.“

„Jenže ne teď? Harpere, je mi třiatřicet. V pětatřiceti prudce stoupne pravděpodobnost Downova syndromu a spousty dalších věcí.“

Co nejneutrálnějším tónem řeknu: „Drewe, o tomhle všem už jsme mluvili.“

Teplota v autě klesne na nulu. „A teď o tom mluvíme znovu.“

Když neodpovídám, povzdechne si a vyhlédne na zaprášená pole s bavlnou, která se míhají za oknem. Bílý oceán pokrývá zemi, kam oko dohlédne. „Vím, že na tebe tlačím,“ řekne odměřeně, „ale prostě nechápu tvoje důvody.“

A já doufám, že je nikdy nepochopíš.

Po tichém úsměvu řekne: „Budeme se vůbec ještě někdy milovat?“

Jako by situace nebyla už tak dost komplikovaná. Pět minut po diskusi o dětech a prášcích má tohle být vášnivá sexuální předehra?

„Opravdu mi to chybí, víš,“ řekne toužebně a dívá se z okénka.

„Mně taky,“ zamumlám. Co jiného můžu říct.

„Pochybuješ o mých motivech?“

Podle hlasu poznám, že se ke mně už zase otočila. Slyším zašustění, vrhnu na ni rychlý pohled. Má rozepnuté šaty. Podprsenku má na zapínání vpředu, najednou je taky rozepnutá. Minulý měsíc jsme se kvůli takovým přípravám dvakrát pohádali. Teď ale bradavky potvrzují tón jejího hlasu. Možná to myslí upřímně.

Natočí se na sedadle do strany, zvedne bosou nohu a položí mi ji do klína. Nohu má moc šikovnou. Chichotá se jako školačka, když se jí podaří rozepnout mi pásek a zip na džínech.

„Je vidět, že ti to taky chybí,“ řekne.

„To tě naučili na lékařské fakultě? Pro případ, že bys měla zraněnou ruku?“

„Hmmm. Praktikovaly jsme to na laborantech. Na těch mladých, hezkých.“

„Dobrá, dobrá.“

Jedním rychlým pohybem si svlékne šaty a posadí se mi roznožmo na klín, vtěsná se mezi mě a volant a celým tělem se ke mně přitiskne.

Náhlé rachocení štěrku pod pravou přední pneumatikou mi prozradí, že jsme mimo silnici. Stočím volant doleva a sleduju přes její rameno silnici, pak sešlápnu plyn až k zemi a předjedu obrovský zelený kombajn na bavlnu. Drewe se směje, líbá mě na šíji a tiskne se ke mně silněji.

„Panebože, ty na to jdeš tvrdě,“ řeknu.

„Můžeš někde zastavit,“ zašeptá.

To je pravda.

Nejsme doma ještě ani deset minut, když zvoní telefon. Je to Bob Anderson.

„Něco jsme u vás zapomněli?“ zeptám se a ohmatávám si zadní kapsu, jestli v ní mám peněženku.

„To ne.“ Bob se odmlčí. Asi po deseti vteřinách se zeptám, co se děje.

„Nevím, Harpe,“ protáhne, „ale čtvrt hodiny potom, co jste odjeli, volal Bill Buckner.“

„Šerif okresu Yazoo?“

„Ano. Prozradil mi – jen ze známosti –, že ho včera v noci a dnes volalo meziměsto. Kvůli tobě.“

Do prdele. „Kvůli mně?“

Bob mě zase obdaří mlčením. „Podívejte, doktore Andersone, pravděpodobně vím, o co jde.“

Mlčí.

„Na síti EROS jsme v poslední době měli nějaké potíže.“

„Potíže?“

„Došlo k vraždě.“

„Podle toho, co říká Bill, jich bylo víc.“

Drewe na mě tázavě hledí. „Podívejte, doktore Andersone, včera jsem mluvil s policisty z New Orleansu a jsem si jistý, že mají všechno pod kontrolou.“

„Bill říkal, že volali i z FBI.“

„S těmi jsem taky mluvil.“

Bob si to chvíli rovná v hlavě. Pak řekne: „Harpere, synku, potřebuješ pomoc?“

„Díky, doktore Andersone, ale opravdu si myslím, že všechno je pod kontrolou.“

„Znám spoustu lidí,“ řekne hlasem, který dává najevo, že to říká nerad. „Na spoustě míst.“

„To vím. A kdyby se vyskytly nějaké skutečné potíže, byl byste první, komu bych zavolal.“

Bob ještě chvíli čeká, pak řekne: „No, určitě víš co dělat,“ tónem, který prozrazuje, že si myslí přesný opak. „Kdyby něco, dej mi vědět.“

„Ano.“

„A dobře se starej o mou holčičku.“

„Ano, pane.“

Zavěšuji.

„Tvůj otec,“ říkám Drewe.

„Co chtěl?“

„Volal mu šerif z Yazoo. Prý se na mě ptali z FBI.“

Drewe zavrtí hlavou, upřeně mě pozoruje. „Panebože. Harpere, oni si opravdu myslí, že jsi zapletený do těch vražd?“

„Nevím. Miles a já jsme dva z pouhých devíti lidí, kteří mají přístup ke skutečné totožnosti klientů EROSu. Kdokoli, kdo k ní má přístup, bude podezřelý, dokud neprokáže, že je nevinný.“

„To by pro tebe nemělo být nic těžkého.“

„U tří vražd ne. A s tvou pomocí doufám, že to dokážu u všech.“

„Co tím chceš říct? Vždyť jsi pořád tady se mnou. Kdy došlo k těm vraždám?“

„To nevím přesně. Začaly asi před rokem. K většině z nich došlov posledních devíti měsících. Problém je v tom, že v posledních několika měsících jsme spolu netrávili tak moc času.“

Drewe rychle pohlédne stranou. Velice jí záleží na zachování soukromí a já vím, že teď přemýšlí, co jsem asi řekl policii o našem vztahu. „Harpere, zatraceně.“ Sevře mi zápěstí. „Ať se děje cokoli, já jsem tvoje alibi. Víš to?“

„Díky. Ale policajti ti nemusí věřit.“

„Budou mi věřit.“

To prohlásila žena, která říká ženám starým jako její matka, že už před sebou mají jen rok života, přítelkyním, že jejich novorozeňata jsou deformovaná nebo umírají. Jistota v jejím hlase je tak silná, že mi vrací sebedůvěru, a možná by opravdu dokázala přesvědčit porotu, nebo dokonce i FBI.

„Díky,“ řeknu ještě jednou, pokouším se zbavit představy, jak policie vyslýchá Drewe. „Tvůj táta mi nabídl, že využije svých konexí, pokud je budeme potřebovat.“

„To musel být hodně rozčilený.“

„Jen si o tebe dělá starosti. Má opravdu známé na tak vysokých místech, že by mu pomohli i v takovémhle případě?“

Pokrčí rameny. „Zná guvernéra. Může guvernér státu ovlivnit FBI?“

„To nevím. Doufejme, že to nikdy nebudeme muset zjišťovat.“

Jde k ledničce a vytáhne citronový koláč, který nám včera přinesla jedna baptistická sousedka. Drewe byla vychována metodisticky, ale jelikož moc často nechodí do kostela, snaží se ji její baptistické pacientky pořád dostat mezi sebe. O mně vědí, že jsem beznadějný případ. Chvíli tiše žvýkáme koláč, hlavně proto, abychom nahradili kalorie spálené v autě.

„Tohle je hřích,“ zamumlá přes obrovské sousto světle žluté náplně. Vždycky smlsá náplň a piškot nechá.

„Pánbůh požehnej,“ podaří se mi odpovědět s plnou pusou.

Namíří na mě vidličku, vyprskne mi na tvář kousek pudinku. Když se směje, oči jí jiskří jako hvězdy a v těch chvílích cítím, že se mi váha mého tajemství zvedá z beder a na chvíli pocítím lehkost míru.

Pak se mi srdce sevře dusivou silou. Je to jako čínské mučení: čím jsou věci lepší, tím jsou horší.

„Co se děje?“ Drewe mě sleduje, jako by se dívala na pacienta, který utrpěl náhlý infarkt.

„Nic. Jen jsem si vzpomněl, že se musím o něco postarat. Jde o jeden zdlouhavý obchod v Singapuru. Nudný, ale důležitý.“

„Aha.“

Najednou se na ní s celou tíží projeví vědomí, že zítra je pracovní den. Ramena se mírně nahrbí, oční víčka poklesnou, rezignovaně si povzdechne. Ale vím, že ještě víc než pomyšlení na práci ji rozesmutnilo zjištění, že naše neobvyklá chvíle sblížení je nenávratně pryč.

„Jsem utahaná,“ řekne. „Jdeš si lehnout?“

Zavrtím hlavou, protírám si oči. „Radši se hned podívám na ten singapurský obchod.“

Dlouze se na mě podívá a já vím, že ví, že přinejmenším zčásti lžu. Pak se obrátí a jde do ložnice.

Já rychle zamířím do kanceláře.

Musím mluvit s Milesem.

KAPITOLA 10

Při kontrole e-mailu najdu dvě zprávy od Milese. Otevřu první, a když vidím, jak je dlouhá, stisknu ALT-V a zaktivuju jedinečnou vlastnost svého počítače EROS – jeho hlas.

Když jsem slyšel EROS mluvit poprvé, měl jsem divný pocit. Pak jsem si uvědomil, že to není první počítač, který slyším mluvit. Počítače telefonní společnosti už na mě přece mluví celá léta. Zkoušel jsem digitální vzorkovací klávesnice, které dokázaly přesně reprodukovat cokoli od hromového basu po soprán. Hlasový čip v EROSu je podobný. Není to ovšem technologie, která by uměla rozpoznávat hlas. Přimět počítač, aby verbalizoval text, který se objeví na obrazovce, je poměrně snadné. Naučit ho, aby rozpoznával miliony různých hlasů, které mluví s miliony různých přízvuků – i v rámci jednoho jazyka –, to v současné době zaměstnává ty nejchytřejší hlavy na oddělení vynálezů ve špičkových světových technických firmách.

EROS neslyší.

Ale mluvit umí. Jeho hlas se dá naladit na jakoukoli výšku mezi dvaceti a dvaceti tisíci hertzi, což je až dost, protože můj přepínač na reproduktory má nejnižší výškovou úroveň kolem stovky a moje ušní bubínky poškozené rock-and-rollem rozpoznají tak maximálně deset tisíc hertzů. Navíc, ten výškový rozsah je zavádějící. Hlas EROSu je podobný, jako když Drewe diktuje lékařské záznamy. Ať vyberu frekvenci barytonu nebo tenoru, budou slova recitována v jedné a téže výšce – naprosto monotónně –, až posluchač nabude dojmu, že je uvězněn uvnitř plechového robota z filmu Ztraceni ve vesmíru. A hlasová jednotvárnost příliš nenapomáhá navozování sexuálních fantazií, pokud si vášnivý sex nepředstavujete jako vztah se strojem.

Hlasový program EROSu má něco, čemu se říká „lexikální přízvuk“, ale v nepříliš podařeném provedení. Hlas díky tomu zní jako saxofon, na který hraje opilý saxofonista zdůrazňující nesprávné noty. Před několika měsíci mi Miles poslal balíček s integrovanými obvody, které měly mému počítači nejen zlepšit hlas, ale umožnit mu i rozpoznávání hlasu. Ty integrované obvody jsou samozřejmě ještě pořád zatavené v antistatických sáčcích v krabici, ve které jsem je dostal.

Nastavím frekvenci na střední baryton – Milesův rozsah –, lehnu si na postel a poslouchám.

Ahoj, práskači. Posílám ti aktuální zprávy z Centrály sériových vrahů. Konečně jsem se seznámil s vyhýbavým doktorem Arthurem Lenzem a musím říct, že na mě udělal dojem (i když možná ne takový, jaký dělá sám na sebe).

Pokud to ještě nevíš (jak bys taky mohl?), mezi FBI a různými policejními odděleními, která pracují na tom, čemu mezi sebou říkají „vraždy z EROSu“, probíhá obrovská byrokratická válka. Policie („policie“říkám souhrnně Houstonu, San Francisku, New Orleansu, Minneapolisu a spol.) by nejradši EROS bez okolků zavřela. To je samozřejmě krátkozraké myšlení. Zřejmě si myslí, že když nás zavřou, „Strobekker“ – „Brahma“ – „Siva“ (ať se za těmi přezdívkami schovává kdokoli) vypadne ze hry. FBI (rozuměj Lenz) se celkem správně domnívá, že zavření EROSu bude mít za následek jedině to, že se nášpredátorpřestěhuje na zelenější pastviny – nebo aspoň jinam. Smekám před Lenzem, že chápe, že digitální pole Páně jsou velmi rozsáhlá a že naše bestie se na nich umí velmi dobře pohybovat.

Myslím, že Lenz chce Brahmu vlákat do pasti tím, že nějak zmanipuluje naši stí. Policie argumentuje zjevnou pravdou: že s každou minutou, kdy je EROS v provozu, jsou ohroženy další ženy. Ale Lenz maximálně využil dialogy, které jsi vytiskl. Poukazuje na to, že Brahma má nejen charakteristický styl při onlinovém chatování, ale že jeho zprávy, které jsou po prvních osmdesát pět procent rozhovorů s oběťmi naprosto bez chyby, jsou najednou plné chyb, když se blíží datum vraždy. Lenz nevěděl, čím by to mohlo být, tak jsem se rozhodl mu hodit kost. Myslím, že Brahma používá pokročilé zařízení na rozpoznávání hlasu, které mu umožňuje vyslovovat slova a nezatěžovat se psaním. Možná pracuje pro nějakou počítačovou společnost a má přístup k prototypům. Takové zařízení možná není snadno přenosné a na dálku se asi nedá používat. Takže když se vydá na cestu, musí psát na klávesnici jako každý jiný.

Lenz rozhodně zjistil, že FBI může použít tuhle „vlaječku procenta chyb“ jako včasný varovný systém, s jehož pomocí zjistí, že je Brahma na cestě a že jsou ženy v bezprostředním nebezpečí. Zdůrazňuje taky, že kromě Karin Wheatové byly zabíjeny jen ženy s tajnými účty. Tahle skupina tvoří významný, ale menšinový podíl z celkového počtu klientek, přibližně dvacet tři procenta. Pět set sedmdesát osm žen.

Lenz taky tvrdí, že když Brahmovi umožníme pokračovat na EROSu i nadále, bude mít FBI čas vystopovat ho přes telefonní linky, což podle agenta Baxtera nebude trvat déle než jeden nebo dva dny. Místnípolicejní oddělení zřejmě tomuhle argumentu dost věří, takže nakonec asi ustoupí. V byrokratické panice jsou vždycky oblíbená rychlá řešení. Já ale Baxterovu důvěru v telefonní stopování nesdílím. Brahma už ženy zabíjí delší dobu. Byl tak předvídavý, že zavraždil chlapa kvůli své onlinové identitě. Určitě je mu jasné, že jednoho dne se policie pokusí ho vystopovat přes telefon. N’est-ce pas?

Já mám o Brahmově způsobu práce své vlastní teorie, ale radši jsem je Lenzovi zatím neprozradil. Možná k tomu jednou dojde.

Čau.

Slyšet Milesův vzletný styl recitovaný bezduchým androidním hlasem je podivuhodně znepokojující. Navzdory hmyzovitému dunění je ale jasně znát, že Miles Turner se baví.

Jeho druhá zpráva je mnohem kratší:

Strobekkerův účet se v 19.42 zaktivoval pod přezdívkou „Siva“. Baxterovi technici vystopovali hovor z naší kanceláře přes několik internetových uzlů na středním Západě do New Jersey, přes transatlantický satelit do Londýna a pak zpátky do New Jersey. On se mezitím dávno odpojil. Jsou rychlejší, než jsem si myslel, ale nevědí o moc víc, než věděli, než začali. Atmosféra připomíná Mission Impossible – houf chlapíků v oblecích a kravatách si hraje s tlačítky. Myslíš, že Brahma nosí kravatu?

Čau.

Skulím se z postele a posadím se k počítači EROSu. Pro jistotu Milesovy zprávy vytisknu a pak je vymažu z paměti počítače. Mám chuť se napojit na Třetí úroveň, číhat v pozadí a hledat stopyStrobekkera nebo Šivy nebo Brahmy nebo kdo to vlastně je. Ale od té doby, co jsem mluvil s FBI, nemám klid. Tím spíš když jsem se teď dověděl, že Baxter a Lenz chtějí nechat EROS v provozu, přestože jsou v nebezpečí další ženy. Mám na EROSu přítelkyně. Víc než přítelkyně. A ať si Miles nebo Jan nebo FBI myslí cokoli, je mou povinností je varovat.

Mou nejbližší přítelkyní na EROSu je žena, která si říká Eleanor Rigby. Tu přezdívku si pravděpodobně vybrala kvůli jednomu ze zvláštních neformálních zvyků, který se na EROSu vytvořil. Z nějakého důvodu se tam od počátku nevyskytovaly divoké nebo nesmyslné přezdívky jako „Electric Blue“ nebo „Larva“ nebo „Pruhovaný blázen“, tak časté na jiných sítích. Společnost se nijak nesnažila je vymýtit, spíš to byla záležitost stylu, že se vytvořila taková volná konvence. Klienti EROSu si zřejmě nejradši povídali s lidmi, kteří měli jako přezdívky skutečná jména a ne nějakou surrealistickou rádoby-totožnost. Myslím, že to síti celkově prospělo; zachovává to jakousi lidskost.

Zajímavé je, že nejčastější jsou jména proslavená literárními, hudebními nebo filmovými díly. Často nacházím zprávy od Holdena Caulfielda Smille Jaspersenové, od Markýze de Sade Oscaru Wildeovi nebo od Marilyn Monroeové Elvisovi Presleymu. Navíc se zdá, že přinejmenším někteří klienti si své slavné (nebo neslavné) pseudonymy vybírají tak, aby se hodily k jejich osobnostem. V případě „Eleanor Rigby“ – ta přezdívka patří ženě jménem Eleanor Caine Markhamová – jsem si jistý, že si vybrala to jméno kvůli spřízněnosti s postavou z písničky od Beatles. Eleanor Markhamová je docela úspěšná spisovatelka tajemných románů z Los Angeles, která kromě cest do vedlejšího zaměstnání jen zřídkakdy vychází z domu. Melancholický pocit osamění, který vyznívá z písničky od Lennona a McCartneyho, prostupuje nejednu její zprávu.

Eleanořino vedlejší zaměstnání zdánlivě vůbec neladí s touhle základní představou. Aby si přivydělala, pracuje někdy jako dublérka známých hereček, které už dosáhly takového postavení, že se nemusí svlékat na plátně, aby získaly nějakou roli. Vím, že je to sexistické, ale vždycky jsem si ženy s takovým zaměstnáním představoval jako blondýnky s prázdnou hlavou a bujnými tvary, ale obyčejným obličejem, které tráví celé dny v kosmetických ústavech. Tvář Eleanor Markhamové jsem nikdy neviděl – na jejích románech nikdy nejsou její fotografie ale všechno, co jsem seoní dozvěděl, svědčí o pravém opaku. Když Eleanor zrovna nevystavuje před kamerou pozadí nebo ňadra, sedí ve svém domě na pláži v Santa Monice a píše vybroušeným stylem o tajemných záhadách nebo si povídá s anonymními přáteli přes počítač.

Ty dva zdánlivě protikladné způsoby života vysvětluje tím, že má sestru, jež je doživotně upoutána na invalidní vozík po úrazu páteře, který utrpěla při dopravní nehodě. Eleanor považuje za svou svátou povinnost starat se o sestru tak, jako by se o ni starali rodiče, kdyby ještě žili. Já proti jejím důvodům nedokážu říct ani slovo.

Po tomhle všem, co jsem právě řekl, se přiznám k tomu, co už je asi zřejmé: Eleanor Rigby je moje onlinová milenka. Co o ní ještě vím? Je jí třicet. Nikdy nebyla u plastického chirurga. O svém obličeji tvrdí, že není obyčejný, ale „skutečný“ – spíš jako Audrey Hepburnová než Michelle Pfeifferová, ale ne tak éterická jako Audrey. Má důvtip ostrý jako břitva a je jedinečně nadaná na líčení sexu slovy.

Je taky velkorysá. Eleanor ví, že onlinové povídání je vhodná předehra, ale že psaní vyžaduje používání aspoň jedné ruky. Proto, když se s její pomocí blížím k vyvrcholení, ochotně píše nekonečné řádky nabité erotikou, až do chvíle, kdy jí dám signál nějakým banálním slůvkem, jako třeba Aaach.

Já jí tu laskavost oplácím jinak.

Eleanor se většinou nedráždí při onlinových rozhovorech. Má radši, když pro ni skládám dlouhé e-mailové zprávy, které si může vytisknout a pak je použít kdykoli, bez časového a prostorového omezení. Jsem si jistý, že s tím má něco společného blízkost její invalidní sestry. Proto je taky Eleanor zaregistrovaná na EROSu s tajným účtem. Moje vytisknuté zprávy možná čte zamknutá v koupelně.

Dnes ji začnu hledat, jakmile se napojím na síť. Eleanor často číhá v ústraní, sleduje rozhovory ostatních (prý hledá materiál pro své romány), a tak ji často najdu na síti, když vyťukám smluvené heslo:

HARPER> Volá otec MacKenzie.

Eleanor je jediná klientka EROSu, u níž používám své skutečné jméno. Asi po třiceti vteřinách se na mé obrazovce objeví:

ELEANOR RIGBY> Ahoj, Harpere, miláčku. Jak se máš?

HARPER> Potřebuju s tebou mluvit!

ELEANOR RIGBY> Mluvit jako _mluvit_?

(Čárky dole před slovem a za ním naznačují důraz, místo proloženého písma.)

HARPER> Ano, prostě mluvit. Sejdeme se v místnosti 64.

ELEANOR RIGBY> Hmm. Zdá se, že tentokrát byla tvoje žena neodbytná, že?

Ano, Eleanor zná moji situaci v manželství, jako by byla moje skutečná milenka. Nebo ji zná aspoň zčásti. S provinilým pocitem se proklikám myší do soukromé místnosti označené číslem 64 a naťukám:

HARPER> Zatím žádná erekce, díky.

ELEANOR RIGBY> Škoda. Mám si ořezat tužku?

HARPER> Ne. Jde o jednu vážnou věc.

ELEANOR RIGBY> Mluvíš zlověstně. Má to znamenat loučení?

HARPER> Ne.

ELEANOR RIGBY> Tak mluv.

HARPER> To, co ti teď řeknu, musí zůstat jenom mezi námi.

ELEANOR RIGBY> Budu mlčet jako hrob. A pokud řekneš něco ošklivého, odpojím se ze sítě.

HARPER> Hrozí ti nebezpečí, Eleanor.

Chvíli neodpovídá.

ELEANOR RIGBY> Jaké nebezpečí?

HARPER> Fyzické nebezpečí. Došlo

Píšu, ale najednou zjišťuju, že moje slova nejdou odeslat. Zmateně zírám na obrazovku, kde se začnou objevovat velká písmena:

STYĎ SE, PRÁSKAČI

Můj zmatek přechází ve vztek. Tahle zpráva může být jedině od Milese, a jeho náhlý vstup do mého soukromého rozhovoru s Eleanor mi prozradí něco, co mě doslova rozzuří. Miles může číst mé soukromé rozhovory, kdykoli se mu zachce. Mžourám na obrazovku, kde se objevují další písmena:

PROMIŇ, ŽE RUŠÍM

ALE NEMŮŽEME TĚ NECHAT

DĚSIT PLATÍCÍ KLIENTY

NAJDI SI PROSÍM JINÝ ZPŮSOB

JAK SE SPOJIT S ELEANOR

MIMO SÍŤ

KDYŽ UŽ TO MUSÍŠ UDĚLAT

ČAU

Pak se objeví další slova:

ELEANOR RIGBY> Co se stalo?

Milesovu zprávu asi neviděla. Píšu:

HARPER> Na chvíli mi selhal modem.

Co teď? Mám Milese ignorovat? Pokračovat a varovat Eleanor a pár dalších? Zlost mi radí, abych to udělal. Ale čeho tím dosáhnu? Pravděpodobně vyvolám paniku na celé síti. S Eleanor jsme si velmi blízcí, ale má spisovatelskou fantazii a miluje dramatičnost. Dokázala by skutečně uchovat v tajnosti, že někdo vraždí klientky EROSu?

ELEANOR RIGBY> Říkal jsi, že mi hrozí fyzické nebezpečí. O čem jsi to mluvil?

HARPER> Spatně jsi mi rozuměla. Byl to začátek vědecko-fantastického souboru, který jsem pro tebe napsal dnes ráno. Trochu jako Mata Hari, špioni a sex, s tebou v hlavní roli.

ELEANOR RIGBY> Tak mi ho pošli!

HARPER> Můj modem stávkuje. Pro systémového operátora je to dost trapné, nemyslíš? Zítra si ho nechámopravit. Pak ti ten soubor pošlu. Promiň, že jsem tě vyrušil pro nic za nic.

ELEANOR RIGBY> Počkej, Harpere. Nerada to přiznávám, ale vědomí, že mě nepotřebuješ, ve mně vzbuzuje pocit, že potřebuju já tebe. Mohl bys vykouzlit pár dráždivých slov pro osamělou roztouženou třicetiletou starou pannu?

HARPER> Teď hned?

ELEANOR RIGBY> Ano.

HARPER To je u tebe dost neobvyklá žádost. Jak moc dráždivá mají být ta slova?

ELEANOR RIGBY> Moje sestra je s kamarádkou v kině. Mám celý dům pro svoje sobecké já. Vydráždi mě až k onlinovému vrcholu; až se budeme blížit k vyvrcholení, nepřestávej, dokud nebudu křičet rozkoší.

Složím ruce do klína, snažím se srovnat si myšlenky. Upřímně řečeno na to dnes v noci vůbec nemám náladu, obzvlášť po skutečném sexu s Drewe v Exploreru. Ale Eleanor mi už tuhle laskavost prokázala mockrát.

HARPER> Má to být romantické, nebo nebezpečné?

ELEANOR RIGBY> Romantické _i_ nebezpečné.

HARPER> Dobrá. Konečně se setkáváme tváří v tvář. Poprvé se vidíme ve skutečnosti.

ELEANOR RIGBY> Kde?

HARPER> V hotelu Peabody, v Memphisu v Tennessee. Jsme v hale, obrovské otevřené místnosti s barem a velkým pianem a příjemnou atmosférou. Nejsem tak hezký, jak sis mě představovala, ale nejsi zklamaná. Chceš se mi líbit a to tě trochu zlobí. Chápeš?

ELEANOR RIGBY> Dokonale. Co si myslíš ty o mně?

HARPER> Jsi krásnější, než jsem si představoval. O tvém dublérském těle jsem věděl, ale tvoje symetrie mě přesto překvapuje. Jsi drobná a tvůj obličej je ženštější, než jsem si myslel.

ELEANOR RIGBY> Jak ženštější?

HARPER> Ten soulad křivek a úhlů. Měkkých a tvrdých rysů. Tváří a čelistí. Jasně ohraničené brvy, mlhavé oči.

Na ulice Memphisu a na řeku se snáší soumrak. V hale se rozsvěcují žluté lampy a zbarvují tě jako ruka malíře.

ELEANOR RIGBY> Co mám na sobě?

HARPER Bílé lněné šaty. Vhodné pro zbavení panenství.

ELEANOR RIGBY> To o mně máš příliš vysoké mínění.

HARPER> Mám v úmyslu vstoupit odvážně tam, kam ještě žádný muž nevstoupil.

ELEANOR RIGBY> Odvážím se tě o to požádat?

HARPER> Ne.

ELEANOR RIGBY> Jsi zlatíčko.

HARPER> Přes šaty prosvítají tvoje bradavky. Jsou spíš hnědé než růžové.

ELEANOR RIGBY> Jak se ti líbí moje ňadra?

HARPER> Jsou velká asi jako sklenky na šampaňské, skvěle tvarovaná.

ELEANOR RIGBY> O čem mluvíme?

HARPER> O hloupostech.

ELEANOR RIGBY> Jak dlouho mluvíme?

HARPER> Chvilku. Všechno, co jsme si chtěli říct, jsme si už řekli na EROSu.

ELEANOR RIGBY> Škádlíme se pod stolem?

HARPER> Ne. Podepíšu účet, připíšu číslo apartmá a vedu tě za ruku halou s vysokým stropem k výtahům. Ve výtahu se poprvé políbíme.

ELEANOR RIGBY> Dlouze?

HARPER> Když se otevřou dveře, pořád se ještě líbáme. Starší manželský pár na nás zírá, jako bychom se zbláznili.

ELEANOR RIGBY> Už jsem vlhká.

HARPER> Ještě ne.

ELEANOR RIGBY> Mluvím o přítomnosti, miláčku.

Oskutečnosti.

HARPER> Dobře, ale nechceme nic uspěchat. Otevřu dveře magnetickou kartou, postrčím tě do místnosti, ale nerozsvítím.

ELEANOR RIGBY> Ještě jsme v tom apartmá nikdy předtím nebyli?

HARPER> Ne. Než můžeš cokoli říct, zavřu dveře a ve tmě kolem tebe proklouznu, v chůzi si zouvám boty. Mluvíš na mě, ale já neodpovídám. Slyším, jak jsi narazila nohou do židle. Zakleješ. Budeme hrát hru, řeknu. Jakou hru? zeptáš se.

Na chvíli přestávám psát, nechávám myšlenky volně plynout.

HARPER> Na kočku a na myš, odpovídám. Budu tě v temném apartmá pronásledovat. A první pravidlo zní: nesmíme na sebe mluvit. I když tě najdu, nesmíme mluvit. A je tu ještě jeden háček. Možná jsem se o něm měl zmínit dřív, ale… no… v místnosti je ještě někdo.

Cože? ptáš se nervózně. Kdo?

Neboj se. On – nebo ona – tiše stojí – nebo sedí – někde v místnosti, ale jenom se dívá. Jak? ptáš se. Jednoduše. Má soupravu pro noční vidění, kterou jsem přinesl do hotelu odpoledne. Nervózně se zachichotáš, ale já nežertuj u. Ten člověk nás právě teď vidí a bude nás pozorovat, až tě najdu.

Nevěříš mi? Spusť si vršek šatů.

Za pár vteřin slyšíme z druhého konce místnosti zašeptání: To je krása.

Téměř slyším, jak ti srdce poskočilo leknutím. Uklidni se, říkám. Ten člověk se bude jen dívat.

V pořádku, vykoktáš, najednou jsi nezvykle nejistá. Ale kdo je to? ptáš se. Kdo?

Možná je to tvoje sestra, říkám.

Ty mizero, sykneš.

Možná je to poslíček, kterému jsem zaplatil sto babek, aby přišel nahoru a podíval se, jak se krásná žena miluje. Chceš pokračovat? zeptám se.

Ano, odpovíš tiše.

I když se na tebe někdo dívá?

Potmě můžu dělat všechno, říkáš. I kdyby se na mě dívalo celé město.

A tak začínáme hru na kočku a na myš. Jak se cítíš teď?

ELEANOR RIGBY>>teď nemužu ppsát<

HARPER> Snaž se mi utéct, říkám ti. Ale měla bys vědět, že mi náš host bude občas dávat znamení. Občas zašeptá „přihořívá“ nebo „samá voda“.

Neodpovíš.

A tak tě začínám pronásledovat.

Nejdřív slyším jen ticho. Krev mi duní v uších. Apartmá je hodně velké. Přejdu dál do ložnice, abys měla prostor k pohybu. Pak bez hnutí dvě minuty čekám. Cítím, jak v tobě s každou vteřinou vzrůstá napětí. Neslyšíš mě. Velmi pomalu se svlékám. Cítím, jak mi tělo hladí vzduch, hlavně na místech, která obvykle bývají zakrytá. Spustím se na všechny čtyři, aby moje tělo obsáhlo víc prostoru na podlaze a abych tak zvýšil pravděpodobnost, že tě nahmatám, když se budeš snažit kolem mě proklouznout. Začnu pomalu postupovat kupředu.

Samá voda, zašeptá náš host.

Změním směr. Kde Jsi? ptám se zpěvavě.

Přihořívá, řekne host.

Instinkt mi říká, že jsem zády jen pár stop od rohu místnosti. Za mnou určitě nejsi. Pomalu a bezhlesně postupuju po koberci, občas se zastavím a naslouchám, snažím se vycítit na pokožce každý pohyb vzduchu.

Nic.

Už jsem prošel skoro celý koberec. Ze bys byla na posteli? Ne, to bych tě byl slyšel.

Najednou slyším šustění šatů přímo před sebou.

Je nahá? ptám se.

Nikdo neodpovídá.

Ztuhnu. V koupelně teče voda, zní to do ticha jako vzdálený vodopád. Vstávám a rychle jdu za zvukem – až příliš rychle –, udeřím se hlavou o veřej. Teď jsem v koupelně, ale ty tam nejsi. Pára mi usedá na obličej i na tělo jako vlhkost džungle. Když chci zavřít kohoutek, opařím si ruku. Zakleju a najednou tě ucítím v černé tmě. Vůni ženy. Tak silnou, že mám podezření, žes mi tohle nechala jako vizitku.

Začíná se to vyvíjet jinak, než jsem plánoval.

Když vyjdu z koupelny, něco kolem mě ve tmě proklouzne. Kupodivu mi připadá, že je to větší než já. Pak slyším, jak se dveře koupelny zavírají. Zkouším kliku, ale je zamčeno. Jsi opravdu uvnitř? Nebo to má odvést mou pozornost?

Kde je? ptám se ve tmě.

Nikdo neodpovídá.

Přihořívá, nebo samá voda? ptám se.

Nic.

Pak zaslechnu přes dveře koupelny nové zvuky. Ženský hlas, který tiše sténá, mužský hlas rytmicky vzdychá. Zpočátku si myslím, že mě taháš za nos. Zmateně dotápám ke stěně a poruším pravidla. Rozsvítím.

Můj asistent je pryč.

Zvuky jsou hlasitější. Zdá se, že ses s mým pomocníkem zavřela v koupelně a já jsem zůstal mimo hru. To jsem vůbec neměl v úmyslu, navíc se podle tvého hlasu zdá, jako bys prožívala vrcholnou slast svého života. Ptám se, co děláš, ale on nestydatě odpoví: Nemůže mluvit, má plnou pusu. Najednou mě popadne vztek. Dvakrát kopnu do dveří vedle kliky a dveře se s třeskem rozletí, koupelna je najednou zalitá světlem. Při prvním pohledu pocítím úlevu, pořád máš ještě na sobě šaty. Ale o milisekundu později si uvědomím vaši polohu: ty sedíš na kraji vany, držíš v rukou jeho úd a pilně ho zpracováváš (i když máš oči upřené na mě), on už se zřejmě blíží k vyvrcholení. Je to to nejmenší, co pro něj můžu udělat, řekneš, ale ve skutečnosti tím říkáš, že se ode mě nenecháš manipulovat nějakou pitomou hrou, a já tu stojím jako hlupák a sleduju, jak ho dovádíš k orgasmu a on sténá a ty se mi vyzývavě díváš do očí, zatímco on znovu a znovu stříká a pak si myješ ruce a on vyklouzne ze dveří, ale předtím na mě ještě vrhne pohled, který říká: Musíš být blázen, když se o tuhle dámu s někým dělíš. A pak si přetáhneš přes hlavu ty bílé šaty a řekneš: Vezmi mě do postele, prosím.

A já to udělám. Teď se budeme konečně milovat.

ELEANOR RIGBY>:) Křičím rozkoší. Jsem hotová. Vím, že to bylo rychlé, ale než jsi přišel na síť, sledovala jsem dost vzrušující rozhovor. Aspoň tě nebudou moc bolet prsty.

HARPER> Teprve jsem se dostával k tomu nejlepšímu, k tomu, co jsem měl opravdu promyšlené.

ELEANOR RIGBY> Promiň. Neměls mě pustit k tomu drzému voyeurovi/poslíčkovi/cizinci. Mimochodem byl v mých rukou obrovský. Při pohlavním styku to nemám ráda, ale takhle se mi moc líbilo, že jsem ho dlaní sotva dokázala obejmout.

HARPER> Přikrášluješ můj scénář.

ELEANOR RIGBY> Jistě, miláčku. Ale nemusíš si připadat ohrožený. Byl obrovský, ale tupý jako sloupek od zahradní branky – a taky tak tvrdý.

HARPER> Vidím, že už se cítíš líp.

ELEANOR RIGBY> Nádherně. I když abych řekla pravdu, považuju tohle téma za posvátné.

HARPER> Jaké téma?

ELEANOR RIGBY> Naše první osobní setkání. Nikdy bych nechtěla, aby u toho byl někdo třetí.

HARPER> Promiň, jestli jsem pokazil tvoje představy. Mělo mě to napadnout.

ELEANOR RIGBY> Ne, to je v pořádku. Ale jsi můj tajný přítel, Harpere. Tohle je pro mě posvátné, ani nevíš jak.

HARPER> Ale vím, Eleanor.

ELEANOR RIGBY> Tak na mě nezapomínej. Tentokrát jsme spolu příliš dlouho nemluvili. Na shledanou zítra, ano?

HARPER> Brzy si promluvíme. A tentokrát sami.

ELEANOR RIGBY> To budu ráda. Ahoj.

HARPER> Ahoj.

Odsunu židli od klávesnice a dívám se na podobiznu otcova kabátu. Najednou cítím potřebu Eleanor znovu varovat, ale vím, že se mi Miles dívá přes virtuální rameno.

A pak si uvědomím něco velmi znepokojujícího.

Ten poslíček v koupelně byl Miles.

Co se mi to zatraceně děje v hlavě? A jak dlouho už ten zkurvysyn špehoval moje e-maily? Všechno je pod kontrolou, slyším svoje slova určená Bobu Andersonovi.

Koho tím chci oblafnout?

Neležím v posteli ještě ani pět minut, když si uvědomím, že Miles udělal mnohem závažnější chybu, než že četl můj e-mail. A musím mu o tom říct. V New Yorku je ještě o hodinu víc, ale to je mi úplně jedno. On stejně většinou bývá vzhůru celou noc a monitoruje Třetí úroveň.

Po třetím zazvonění řekne „Turner“, hlasem, kterým dává najevo, že nemá chuť nechat se vyrušovat obyčejným lidským tvorem.

„Jak dlouho už špehuješ moje e-maily, ty sráči?“

Slyším tichý smích. „Uklidni se. Dívám se na ně jen občas. Ale když ses začal bratříčkovat s FBI, napadlo mě, že by ses mohl pokusit varovat svý onlinový přítelkyně. Což samozřejmě vůbec není třeba. Nehrozí jim žádný nebezpečí.“

„Tuhle diskusi bych teď vynechal. Chci vědět, jak jsi četl moji poštu. Já jsem k tvojí poště nikdy neměl přístup.“

Zase smích. „Ale zkoušels to, že? Existuje pár privilegií, který nemáš, Harpere. Jednou je takzvaný superpošťák. Je to jako privilegium pošťáka, ale umožňuje ti i přístup k poště systémových operátorů. Dokonce i k poště Jan.“

„Co když Strobekker získal skutečná jména obětí tím, že se naboural do účtu některého systémového operátora? Do superpošťáka?“

Miles zaváhá. „Myslím, že to není možné. Ale pořád ještě celý systém vyhodnocuju. K získání hlavního seznamu klientů mohlo stačit jedno nabourání, a mohlo k němu dojít před několika měsíci.“

„Ale nemůžeš vědět, že to bylo jen jedno nabourání. Jestli je v systému teď, a má privilegium superpošťáka, znamená to, že může číst zprávy, které mi posíláš, a tak už zjistil, že ho hledá FBI.“

Dlouho je ticho. „Brahma teď v systému není. Ale i kdyby byl, mohl by si moje zprávy přečíst jen v době mezi odesláním a vyzvednutím. Pokud sis je neuložil. Udělals to?“

„Ne. Vytiskl jsem si je a vymazal z počítače.“

„Kdys to udělal?“

„Těsně předtím než jsem mluvil s Eleanor.“

„Tak si nedělej starosti. A uvědom si, že na to, aby si Brahma přečetl tvoje varování pro Eleanor, by mu stačil základní pošťák.“

Miles má pravdu. „Tak se mi už zatraceně přestaň koukat přes rameno.“

„To ti nemůžu zaručit.“

Aspoň je upřímný. „Milesi, chci privilegium superpošťáka a všechna ostatní privilegia, o kterých víš.“

„To ti dát nemůžu. Jan už blokovala i tvůj přístup k databázi účtů.“

„Cože?“

„Co jsi čekal, Harpere?“

„Poslouchej, jestli Strobekker nebo Brahma, nebo kdo to vlastně je, ještě pořád řádí v našem systému, chci mít možnost vidět všechno, co může vidět on. Pokud tu možnost mít nebudu, okamžitě opouštím EROS.“

„To si musím promyslet. Telefonní stopování FBI nikam nevede, ale já jsem si pročítal některé starší Brahmovy e-maily –“

„Jak ses k nim dostal?“

„Stáhl jsem si je z tvého počítače.“

„Cože?“

„Nerozčiluj se. Bylo to nutné. Mám i jiné zdroje. Zjistil jsem, že Brahma používá pro své e-maily anonymní remailer.“

„Co to znamená v lidské řeči?“

„Běžný e-mail se dá vystopovat. Můžeš se podívat na hlavičky a zjistit jméno uživatele nebo aspoň přibližné fyzické umístění. Ale Brahma nepoužívá e-mail EROSu. Posílá e-maily na naše servery přes anonymní remailer, který je ve Finsku, a pak přes Internet. Remailer odlepí jeho adresu a napíše tam jinou, naprosto libovolnou adresu. Před půlhodinkou jsem o tom mluvil s jeho operátorem.“

„Řekl jsi to FBI?“

„No jistě, jsem s nima jedna ruka, člověče.“

„Můžou získat informace o Brahmovi z toho remailového serveru?“

„V některých zemích se dá v extrémních případech získat ke spolupráci policie, ale chlapík, který provozuje tenhle server, je zřejmě samorost, opravdový anarchista. Pravděpodobně už teď ničí všechny svoje záznamy.“

„Proto si ho asi Brahma vybral.“

„Zřejmě jo. Brahma je chytrý chlap, Harpere. Obávám se, že na Baxterovy techniky je až příliš chytrý.“ Miles se očividně dobře baví. „Pořád nám tu ještě táboří agenti FBI. Hlídají náš archiv jako Kristovu hrobku a čekají, až se odblokuje a vydá jim hlavní seznam klientů.“

„Výborně. Tak už jsme zase tam, kde jsme byli, než jsi změnil téma. Dej mi privilegium superpošťáka, nebo zavírám svoje rozhraní EROSu.“

Nějakou dobu neodpoví. Pak řekne: „Napiš za svým heslem ve výzvě systémového operátora S-I-D-D-H-A-R-T-A. Máš to?“

„Siddharta jako v tom románu Hermana Hesse?“

„Jako v Buddhovi. Ale to je podobný.“

„Myslím, že jsi můj osud, člověče.“

„To jsem byl vždycky, Harpere, a ty to víš. Čau.“

A zavěsí.

Sedím v matném světle obrazovky EROSu.

Siddharta? Brahma?

Ovýchodních náboženstvích toho moc nevím, ale Miles se o ně zřejmě dost zajímá. A přestože netuším, jaký má tohle všechno význam, nebo jestli to vůbec něco znamená, najednou si vzpomenu na Drewiny úvahy o orientální medicíně a o používání bizarních trofejí k obnovení vitality. Vždycky jsem si takové věci spojoval s Japonskem, a Buddha se do Japonska hodí, i když on sám byl Ind. Brahma a Siva mi taky připomínají Indii. Vzpomenu si, že v New Orleansu na policii říkali, že jediná zavražděná oběť, která nebyla kavkazského typu, byla Indka. A že na jednom místě činu se našel indický vlas. Mezi těmihle fakty nevidím žádné hmatatelné souvislosti, ale uvědomuju si, že moje znalosti v této oblasti jsou jen velmi povrchní.

Život by byl mnohem jednodušší, kdyby mohla FBI sledovat stopu digitálních drobečků až do domečku vraha. Ale Miles si myslí, že to není možné, a něco mi říká, že má pravdu. Že dá hodně práce najít za všemi těmi vraždami aspoň siluetu vraha.

Když jsem byl kluk, chodíval jsem na lov. Přestal jsem s tím, když mi bratranec nasázel do lýtka čtyři kulky z pušky. Bylo pozdní únorové odpoledne a my jsme se rozdělili. Já jsem sledoval do houští králíka. Můj bratranec uslyšel hluk a domníval se, že mu osud přihrál jelena. Nezlobím se na něj za to střílení. O pět vteřin později bych byl střílel já na něj. Ani jeden z nás nemohl vědět, co ten druhý sleduje. Tak se to někdy stává. Ale občas jsem si říkal, co by se bylo stalo, kdybychom byli sledovali něco jiného než králíka. Třeba medvěda. Něco, co by mě tam bylo vidělo na zemi ležet v krvi a bylo by to přišlo mě dodělat. To se taky někdy stává. Všechno závisí na tom, v jakém terénu se rozhodnete lovit.

KAPITOLA 11

Milý otče,

dnes ráno telefonoval Panikkar, že mě musí vidět. Obával jsem se nejhoršího, a nebyl jsem daleko od pravdy. Když přijel, právě jsem ve sklepě usazoval Jenny. Přišel jsem nahoru do pracovny, kde už na mě čekal s Kálí. Řekl mi, že on a Bhagat „vydrželi víc, než mohli“ – to jsou jeho vlastní slova. Už jsem čekal, že řekne, že byl na policii, která tady bude za pár minut.

Mýlil jsem se. Místo přednášky o morálce žádal víc peněz. Asi si myslel, že teď když už jsme tak blízko hlavní procedury, mě bude moci ždímat. Byl jsem ochoten platit, ale Panikkar žádal příliš vysokou částku. Když jsem se mu snažil vysvětlit svou situaci, spatřil jsem ve stínu za ním rychlý pohyb. Kálí jako kudlanka švihla štíhlou hnědou paží a bodla mu dýku do břicha.

Nemohl jsem nic dělat. Podle proudu krve, který vystříkl, bylo jasné, že rána zasáhla břišní tepnu. Než jsem stihl cokoli vykoktat, vyvrhla ho, zatímco ještě Panikkar v hrůze zíral na své vykuchané břicho. Uřízla mu hlavu a za vlasy si ji pověsila na opasek. Samozřejmě jsem si uvědomoval, jak jsou tyto události nebezpečné, ale po Panikkarových výhrůžkách jsem cítil podivné zadostiučinění. Díky Bohu, že to byl on a ne Bhagat. Anestézie je příjemný luxus, obzvlášť pro pacienta. Záznamy mohu napříště psát sám.

Obával jsem se, že pokud Panikkar nesdělí Bhagatovi, jak dopadla naše schůzka, půjde Bhagat na policii. Ale Kálí si věděla rady. Zatelefonovala Bhagatovi a řekla mu, že procedura bude uskutečněna podle plánu dnes večer. Bhagat chtěl mluvit s Panikkarem, ale Kálí mu řekla, že Panikkar se mnou pracuje ve sklepě. Řekla Bhagatovi, že si může přijít pro odměnu, kterou Panikkar vyjednal, ale teprve po skončení procedury. Když Bhagat vyjádřil obavy, řekla mu Kálí, aby zaparkovalu zadního vchodu. Panikkar mu dá znamení, že je všechno v pořádku.

Když Bhagat přijel, Kálí zhasla světla v místnosti a přidržela Panikkarovu uříznutou hlavu na tyči v horní prosklené části dveří. Bhagat zvenčí neviděl nic víc než Panikkarův obličej (který ostatně nikdy nebyl příliš živý) a kynoucí ruku. Ten blázen zaparkoval auto a s úsměvem vstoupil.

Kálí ho usadila a v jejich jazyce mu vysvětlila, co se stalo; přitom měla Panikkarovu hlavu celou dobu zavěšenou na opasku. Výraz na Bhagatově tváři nelze popsat. Z jeho rtů nevyšlo ani slůvko. Když vstal a chtěl odejít, Kálí ho upozornila, že procedura proběhne podle plánu. Má dvě hodiny na odpočinek, než se dáme do práce.

Kéž je Panikkar proklet. Dnes večer přijde naše chvíle.

KAPITOLA 12

Probudím se a v první chvíli si myslím, že už se musí rozednívat, ale všude je jen tma.

Zvoní telefon.

Vstanu a jdu ho zvednout. Když procházím kanceláří kolem klimatizace, cítím na pokožce studený pot.

„Prosím?“

Ze sluchátka se ozve nesrozumitelný šepot.

„Prosím?“ opakuju.

Teď je šepot trochu hlasitější. „To je Harper Cole?“

„Jo. Kdo sakra jste? Jestli jste od policie, zavolejte ráno.“

„Nejsem policajt.“

Hlas zní dost nervózně. Nervózně a mladě. „Spal jsem. Co chcete?“

„Tady David Charles. Pamatujete si na mě?“

„Ne.“

„Párkrát jsme spolu mluvili po telefonu. Jsem jedním z techniků na EROSu.“

Najednou se mi už vůbec nechce spát. „Jo, pamatuju si na vás.“

„Ne, nepamatujete. Ale to nevadí. Jsem jedním z Milesových pomocníků.“

„Co pro vás můžu udělat… Davide?“

„Nejsem si jistý. Jen jsem si říkal, že vám radši zavolám. Určitě víte, že je tady FBI.“

„Ano. Snaží se provádět telefonické stopování.“

„Jo. Vládne tu pořádně napjatá atmosféra. Archiv hlídají agenti a Miles se chová fakt divně.“

„Poslouchám vás.“

„No… jde o to… váš přístup k účetní databázi byl zablokován, že?“

„Ano. Jestli se nepletu, nařídila to Jan Krislovová.“

„Pletete se. Nařídil to Miles. Nařídil to mně.“

Pokouší se o mě závrať. „Co tím chcete říct, Davide?“

„No, jen jsem si říkal, že byste o tom měl vědět. Asi před dvěma hodinami jsem zjistil, že kvůli nedostatečné hotovosti byl ukončen další tajný účet. Patřil jedné ženě –“

V ústech mám sucho.

„– jménem Rosalind Mayová. Je z Mill Creeku v Michiganu. Nejdřív mě to vůbec netrklo, ale pak jsem zjistil, že je na seznamu, který jsem viděl v Milesově kanceláři.“

Do prdele.

„Byl to seznam žen s tajnými účty, které už se nepřihlašují na EROS, ale pořád platí poplatky. Je jich asi padesát. Rozhodl jsem se, že se podívám, jestli se Mayová přihlásila někdy v poslední době. Zdá se, že ztratila zájem asi před třemi měsíci. Ale minulý týden se najednou přihlásila pět nocí po sobě. A před dvěma dny jako když utne. A dnes byl její tajný účet přečerpán. Jako by byla chtěla uložit další peníze, ale už se k tomu nedostala. Chápete to?“

Ano, chápu –

„A pak jde o to… že Miles to FBI ještě neřekl.“

„Panebože.“

„A jelikož jim to neřekl,“ pokračuje Charles váhavě, „nevím, jak bych jim tu informaci měl předat. Chápete mě? Říkal jsem si, že když jste jim podal zprávu o těch vraždách, budete možná vědět co dělat.“

Váha téhle informace je příliš velká na to, abych ji dokázal rychle vstřebat.

„Harpere?“

„Udělal jste dobře, že jste mi zavolal, Davide. Postarám se o to.“

„Opravdu? Díky, člověče!“ Úleva v technikově hlase je přímo hmatatelná. „Poslyšte, už musím jít. Miles je pořád v kanceláři. Myslím, že už nejmíň padesát hodin nespal.“

„Snažte se ho přemluvit, aby si odpočinul,“ řeknu dost zbytečně.

„Jo, dobře. Udělám to. A, ehm… nikde neříkejte, že to víte ode mě, ano?“

Zavěsí.

Rozsvítím halogenovou stolní lampičku a hledám v náprsní tašce vizitku Daniela Baxtera. Vytočím jeho číslo, než si vůbec všechno stihnu pořádně rozmyslet.

„Podpůrná vyšetřovací jednotka, Quantico,“ řekne úsečný ženský hlas.

„Potřebuju okamžitě mluvit s Danielem Baxterem.“

„Vaše jméno?“

„Harper Cole. Týká se to případu EROS.“

„Čekejte, prosím.“

Na ušní bubínky mi skoro dvě minuty útočí směs starých skladeb od Carpenters, než dostanu na drát Baxtera. V hlavě mi ještě doznívají rozladěné housle, když promluví: „Cole? Co máte?“

„Je pět hodin ráno,“ řeknu s pohledem na hodiny na stole. „Vy pracujete celou noc?“

„Tady je šest hodin. Co máte? Nevím, kde mi hlava stojí.“

„Zřejmě se vám zatočí ještě víc.“

Baxter zalapá po dechu. „Vyklopte to, synku.“

„Právě jsem se dozvěděl, že klesl na nulu další tajný účet. Stalo se to dnes. Patřil jedné ženě.“

„Ježíši Kriste. Proč tak brzy? Máte jméno?“

„Rosalind Mayová. Mill Creek, Michigan.“

„Rosalind jako v Shakespearovi, nebo Rosalynn jako Rosalynn Carterová?“

„To nevím.“

„Jak jste se o tom dozvěděl?“

Vzpomenu si na prosbu Davida Charlese. „O tom si můžeme promluvit později. Můžete jen prověřit to jméno?“

„Udělám to hned teď. Máte ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ne. Jakmile něco zjistíte, zavolejte mi, prosím. Hned. Budete tak hodný?“

„Brnknu vám. Teď jdu hned volat na policii do Mill Creek.“ Vstávám z halogenového světla a jdu halou podívat se na Drewe. Když si šla lehnout, nechala dveře ložnice otevřené, to je dobré znamení. Tiše chrápe, v měsíčním světle, které proniká oknem dovnitř, matně rozpoznávám její obličej. Má pootevřená ústa, pleť jí světle prosvítá ze stínu. Nevím, jak dlouho tam tak stojím, ale z transu mě vytrhne pronikavé zvonění telefonu z kanceláře, utíkám ho zvednout.

„Tady Harper.“

„Je to zlé, Cole.“

Krevní tlak mi klesne tak rychle, že se musím opřít o stůl, abych neupadl. „Je mrtvá?“

„Něco horšího.“

„Co? Co může být horšího než být mrtvá?“

„Rosalind Mayová je už padesát nebo šedesát hodin nezvěstná. Předevčírem ji jeden známý v jedenáct hodin večer vysadil před domem. Někdy během noci zřejmě někoho pustila dovnitř nebo se s někým dobrovolně setkala. Od té doby ji nikdo neviděl. Podle mých zkušeností to bývá horší než smrt. Znamená to velmi bolestivé věci.“

„Ach bože. Myslíte, že to byl náš chlapík? Strobekker?“

Baker zaváhá. „Nevím. Řekl bych, že ano, ale jedna věc nám do toho nezapadá. Jedna dost důležitá věc.“

„Jaká?“

„Rosalind Mayové je padesát let. Má dva dospělé syny. Všem ostatním obětem bylo šestadvacet nebo míň.“

„Kromě Karin Wheatové,“ připomínám. „Té bylo čtyřicet sedm.“

„Jo. A ještě něco.“

„Co?“

„Tenhle neznámý pachatel nechal na místě vzkaz. Policie ho našla až včera v noci. Jeden z detektivů prohlížel její počítač –“

„Našel tam něco z EROSu?“ skočím mu do řeči.

„Ne. Stejně jako v ostatních případech. Ale ten michiganský detektiv jí prohlížel počítač a našel soubor ve WordPerfectu, který nedokázal přečíst.“

„Byl zakódovaný?“

„Ne tak doslova. Byl psaný francouzský.“

„Francouzsky? Jste si jistý, že ho tam nechal pachatel?“

„Myslím si to. Překlad je dlouhý přes půl stránky, ale na konci stojí:’Svítá nad novým světem, nad džunglí, v níž se potulují vyzáblé přízraky s ostrými drápy. Pokud jsem hyena, jsem hubený a hladový exemplář: jdu dál, abych se nasytil.‘ Říká vám to něco?“

Zamrazí mě v zátylku. „Ano. Lépe řečeno, poznávám tu pasáž. Je to Henry Miller.“

„Ten, co píše tu pornografii?“

„Miller vlastně nepsal pornografii. Aspoň ne v běžném slova smyslu. Ale o to teď nejde. Ta pasáž je z Obratníku Raka.“

„Jak to víte? Tady to nikdo nevěděl.“

„Tak tam určitě není doktor Lenz. Ten by to věděl.“

„Máte pravdu. Teď zrovna není k zastižení.“

„Obratník Raka je klasické dílo erotické literatury. Určitě se ještě pořád vydává.“

„Což znamená, že kdokoli mohl jít do knihkupectví a koupit si ji?“

„V každém knihkupectví by ji pravděpodobně nedostal. Asi byste ji sehnal v knihkupectvích pro intelektuály anebo v obchodech s erotickou literaturou.“

„Díky. To nám může pomoct.“

„Jací vrazi nechávají vzkazy ve francouzštině, pane Baxtere? Už jste se s tím někdy setkal?“

„Nikdy. Překladatel v Michiganu říkal, že to pravděpodobně napsal vzdělaný francouzský rodilý mluvčí. Říkal, že je to napsáno velmi elegantně. Poslal jsem to jednomu odborníkovi na psycholingvistiku do Syracus. Ale asi se k tomu dostane až ráno. Policie v Mill Creek mimochodem o tom vzkazu neřekla nic novinářům. Chtějí ho použít, aby odfiltrovali falešná přiznání.“

„Já to neřeknu živé duši.“

„Tenhle případ mi dělá opravdové starosti,“ řekne, skoro jen pro sebe.

„Proč?“ zeptám se, nechci si přiznat, že já mám stejný pocit. „Pachatel všechny ostatní oběti zabíjel přímo v jejich bydlišti. Teď si jednu odvedl bez jakýchkoli známek násilí. Jestli je to náš člověk – a instinkt mi říká, že je to on –, mění chování víc než všichni vrazi, s jakými jsem se zatím setkal. Možná že začíná ztrácet kontrolu nad svými pohnutkami. Ale to se mi nezdá. Vypadá to, že se dokáže podepsat pod zločin, jak se mu zamane, což znamená, že neztrácí kontrolu. Kdybyste nám byl neřekl jméno Rosalind Mayové, byli bychom tenhle zločin nikdy nespojovali s ostatními. Chápete to?“

„Bohužel ano.“

„Jsem vám vděčný za pomoc, Cole. Je fajn vědět, že si někdo v EROSu uvědomuje, že jsme hodní kluci.“

Mlčím.

„Mluvil jste v poslední době s přítelem Turnerem?“

„Ne. Tedy ne přímo. Poslal mi pár e-mailů, nic důležitého.“ Baxter čeká. „Dobře.“

„Co budete dělat teď?“

„Modlit se, aby udělal chybu.“

KAPITOLA 13

Milý otče,

procedura se nezdařila.

Vlastně to není tak docela pravda. Spíš jsem ji nemohl dokončit kvůli příhodě, kterou nikdo nečekal. Když Kálí přivedla pacientku, chovala se hystericky. Na rozdíl od toho děvčete od námořnictva, Jenny, která si rychle zvykla, se tahle nedokázala uklidnit od chvíle, kdy jsme ji sem přivezli. Kálí mi po straně prozradila, že se Jenny snažila Mayovou v noci uklidňovat (což je téměř neuvěřitelné vzhledem k osudu, který je čeká), ale starší žena se nenechala uchlácholit. První noc jsem jí musel vstřelit injekci se sedativy, aby vůbec usnula.

Před eutanazií Jenny jsem použil kurare, aby nekřičela ani nevydávala žádné jiné zvuky, které by mohly Mayovou rozrušit. Ale nebylo to nic platné. Když se Bhagat a Kálí snažili dostat Mayovou na stůl, všimla si několika kapek krve, které tam zbyly po Jennyině proceduře. Začala křičet a mlátit kolem sebe, svázané ruce používala jako palici. Ani Kálí ji nedokázala přimět k poslušnosti.

A tehdy jsem udělal tu chybu. Myslel jsem si, že když jí vysvětlím, o jak jednoduchou proceduru se jedná a jaké výsledky očekávám, uklidní se. Ale moje řeč měla naprosto opačné účinky. Když jsem jí vysvětloval, že budu muset otevřít hrudní kost, obličej jí zbělel a levá ruka se sevřela v křeči. Nemusím zdůrazňovat, že jsem se ji snažil zachránit, ale mamě. Za čtyři minuty byla mrtvá.

Zemřela na infarkt myokardu, což mě nesmírně překvapilo. Neměla žádné rizikové faktory. I když to může znít nevědecky, jsem přesvědčen, že ta žena zemřela strachem. Po její smrti mě jako stíny přepadly pochybnosti. Mám skončit? Mám pokračovat?

Pak jsem si vzpomněl na Ponce de Leona, jak se prodíral zarostlými floridskými džunglemi, bojoval s komáry, bahnem, aligátory, domorodci, chorobami a hledal, stále hledal mystický mytický Pramen mládí. Jak ho v hlavě muselo pálit pomyšlení na ten pramen plný čisté zářivé vody, tekutiny s oživujícím účinkem, jak se snažil dodržet svůj slib daný lidstvu, že mu umožní popřít nejkrutější Boží zákon. A celou dobu ten ubohý Španěl nosil skutečný pramen mládí s sebou, ve vlastní hlavě, pár milimetrů od místa, kde žhnula ta lákavá představa.

Teď to víme.

Brzy budu stát sám na vrcholu lidského rodu, jako jediný člověk, který měl odvahu sáhnout do toho pramene.

Brzy plivnu Bohu do tváře.

KAPITOLA 14

Je půl jedenácté dopoledne a mě už unavuje mluvit s policií. Houstonská policie. Policie z L. A. Oregonská policie. Policie ze San Franciska. Policie z Mill Creeku. To, co jsem řekl policii v New Orleansu a FBI, jsem už zopakoval tolikrát, že to znám nazpaměť jako modlitbu, a detektivové si zapisovali každé slovo pomalu a pečlivě jako žáčci čtvrté třídy v hodině psaní.

„Pitomci! Hlavy skopový!“ křičím do své prázdné kanceláře. „Copak jste ještě nikdy neslyšeli o magnetofonech?“

Pomalu se uklidňuju. Někteří z policistů, se kterými jsem mluvil, by mě nejradši strčili do basy, bylo to na nich vidět. Mě, Milesei ostatních sedm lidí, kteří mají přístup k hlavnímu seznamu klientů. Všichni se ptali, proč jsme EROS nezavřeli, a někteří na mě během výslechu křičeli. Nejhorší byli policajti z Michiganu, pravděpodobně proto, že mají na stole únos, a ne vraždu. Všechny jsem je odkázal na Daniela Baxtera z FBI. Ať si jdou postěžovat Velké Kamenné Tváři.

Když znovu zazvoní telefon, chňapnu po něm, jako bych chtěl sluchátkem praštit o desku stolu, ale neudělám to a přiložím si ho k uchu.

„Harpere, to jsem já.“ Drewin hlas je nabitý potlačovaným napětím.

„Co se děje?“

„Spousta věcí.“

Po zádech mi přeběhne horká vlna, myslí mi probleskne představa Erin. „Kde jsi?“

„V nemocnici.“

„Můžeš mluvit? O co jde?“

„O FBI,“ řekne tiše.

„Cože? Oni ti volali?“

„Ne. Volali mým nadřízeným. Volali mým přátelům.“

„Cože?“

„A nejen FBI. Jeden detektiv z New Orleansu volal správci nemocnice a žádal o povolení, aby se na mě mohl vyptat mých kolegů.“Mayeux. „Na co se vyptávají?“

„Na dost trapné záležitosti. Jestli piju. Jestli tě někdy beru s sebou do nemocnice nebo do Jacksonu. Jak spolu vycházíme. Proč nemáme děti.“ Hlas jí mírně zakolísá. „Harpere, takhle to dál nejde.“

„Já vím, lásko. Zatraceně. Zkusím s tím něco udělat.“

„Ty s tím musíš něco udělat. Můj svět není tak izolovaný jako tvůj. Jen když o mně moje okolí bude mít dobré mínění, zachovám si všechna privilegia.“

„Já to chápu, Drewe. Hned zavolám na pár míst.“

„Buď tak hodný. Už musím jít.“

A zavěsí.

Hned zavolám na pár míst. Řekl jsem to tak přesvědčeně. Koho chci sakra oblafnout? Můžu snad zavolat na oddělení vražd do New Orleansu a říct „poslechněte, vy otravové, koukejte nechat mou ženu na pokoji, nebo si to odskáčete“?

Ne.

Můžu snad zavolat Bobu Andresonovi a říct mu „doktore Andersone, vidím, že se opravdu nedokážu postarat o vaši holčičku, tak prosím zavolejte guvernérovi a požádejte ho, aby řekl FBI, aby nám dala pokoj“?

Zatraceně, to taky ne.

Můžu snad zavolat na FBI a říct: „Mohli byste se prosím přestat vyptávat mé ženy na ty vraždy? Vůbec se jí to nelíbí.“

Možná.

Vytáhnu z náprsní tašky Baxterovu vizitku, vytočím číslo do Quantika a žádám agenta Baxtera.

„Speciální agent Baxter je momentálně v terénu,“ řekne robot s ženským hlasem. „Zanechte mu prosím vzkaz.“

Rozhodnu se ho probrat ze spaní. „Jmenuju se Harper Cole,“ řeknu trochu příliš nahlas. „Mluvil jsem s Baxterem a doktorem Lenzem o vraždě Karin Wheatové a oni mi řekli, abych jim zavolal, jakmile si vzpomenu na něco, co by pro ten případ bylo důležité. Zrovna jsem si vzpomněl.“

„Kde jste, pane Cole?“ Hlas už najednou tolik nepřipomíná robota.

„Doma. A nemám moc času.“

Konečně je hlas úplně lidský. „Dal byste mi prosím své telefonní číslo? Pane Cole?“

„Baxter už ho má,“ štěknu a zavěsím. To by mělo někoho probudit.

Posadím se k počítači EROSu, přihlásím se na síť jako systémový operátor a začnu prohlížet na Druhé úrovni zprávy, které tam přicházejí. Provoz EROSu je v podstatě nemoderovaný, což znamená, že systémoví operátoři necenzurují komunikaci klientů. Díky této volnosti můžeme s Milesem provozovat tak rušný server bez zvláštní pomoci. Určité druhy komunikace jsou na EROSu zakázané, ale ty jsou filtrovány jednoduchým, ale účinným programem, který vytvořil Miles: říká mu „Strážce špíny“. Jak zprávy přicházejí do různých oblastí našich serverů, „Strážce“ automaticky prohledává všechny binární grafické soubory a zmínky o dětech a ukládá je do speciálního souboru. Miles se pak ve volném čase snaží – obvykle s úspěchem – vystopovat autory těchto zakázaných souborů. Neoznamuje jejich jména policii nebo něco takového. Jen jim se škodolibou radostí dává na vědomí, že je schopen je najít.

Já mám teoreticky za úkol monitorovat různé oblasti EROSu jako cyklická obsluha, snažit se pomáhat novým klientům a podporovat vědomí onlinového společenství. Ale za posledních několik týdnů jsem tuhle povinnost plnil dost ledabyle. Celá řada zpráv z dnešního dopoledne se týká smrti Karin Wheatové. Vyjadřují šok, pohoršení, zlost. Žádný z autorů těchto zpráv samozřejmě nemá ani ponětí o tom, že Karin byla klientkou EROSu. Znají ji jenom díky jejím románům, které zajímají většinu klientů EROSu, protože se týkají temných stránek lidské psychiky.

Když zazvoní telefon, zvednu ho a už se chystám to Danielu Baxterovi pěkně vytmavit, ale místo toho se mi ozve doktor Arthur Lenz.

„Vzpomněl jste si na něco důležitého, pane Cole?“ ptá se.

„Kde je Baxter?“

„Teď zrovna není k zastižení.“

„Kde jste vy, doktore?“

„Proč to chcete vědět?“

„Byl jste v Minnesotě při exhumaci Strobekkerova těla?“

„Pochybujete o tom?“

„Myslel jsem, že jste jel přímo do New Yorku skřípnout Jan Krislovovou. Nebo se pletu?“

„Osobně jsem byl u nového ohledání těla Davida Strobekkera.“

„Chyběla mu šišinka?“

„Kupodivu ne. Ale řekněte mi, proč jste nám volal.“

„Jsem hlavním podezřelým z těch vražd, doktore?“

Lenz se odmlčí. „Ano, jste podezřelý.“

„Proč?“

„Máte přístup k hlavnímu seznamu klientů EROSu. Proto patříte do velmi výlučné skupiny.“

„Vy jste se k tomu seznamu ještě nedostali?“

„Ne.“

„Možná bych vám mohl pomoct.“

„Jak?“

„Možná mám kopii seznamu.“

„Máte ji, nebo ne?“

Teď dělám drahoty já.

„Co chcete?“ zeptá se Lenz.

„Chci, aby FBI přestala otravovat mou ženu.“

„Aha. Danielovi agenti dokážou být občas dost netaktní. Způsobili vám nějaké problémy?“

„Otravují mou ženu v práci.“

„Aha.“

„A každý, kdo otravuje mou ženu, otravuje i mě.“

„Ano.“

„Co s tím můžete udělat?“

Lenz chvíli nic neříká.

„Je vám jasné, že tohle všechno můžu kdykoliv zveřejnit,“ řeknu mu.

„To by jen zhoršilo situaci, kterou chcete zlepšit. Vaše žena by měla ještě větší nepříjemnosti.“

Samozřejmě má pravdu.

„Ale možná vám můžu pomoct,“ řekne. „Některá policejní oddělení, která na případu pracují – především michiganské –, by vási pana Turnera nejradši viděla za mřížemi. Já ovšem jejich názor nesdílím.“

„Pokračujte, doktore.“

„Myslel jsem si, že bychom si možná mohli pomáhat navzájem, pane Cole. Pokud budete ochoten mi pomoct, myslím, že se mi podaří přimět FBI i policii, aby se vám přestaly vměšovat do života.“

„Jak si představujete mou pomoc?“

„Samozřejmě chci ten hlavní seznam klientů. Můžete mi ho opatřit?“

„Možná.“

„Vykládám si to jako odmítnutí.“

Do háje s tímhle chlapem. „Proč odmítnutí?“

„Kdybyste měl vlastní kopii, už byste ji byl dávno zničil. A teď už nemáte přístup k účetní databázi, ze které byste mohl získat novou.“

Jak to sakra ví?

„Pořád ovšem máte něco, o co mám zájem.“

„Co to je?“

„Vaše myšlenky.“

„Cože?“

A on se rozpovídá. Nevím, jak dlouho to plánoval. Možná to byl důvod, proč se zaměřili na Drewe. Proč mě nepředhodili michiganské policii. Protože Lenz chce přesně to, co chtějí oni. Dostat mě do Washingtonu, aby si mě tam mohl vyslechnout pěkně o samotě. Říká něco o „neformální verzi své standardní techniky profilování zločinců“, ale já ho ani pořádně neposlouchám. Oba víme, oč tady jde. Jestli se chci zbavit tlaku policie, musím hrát jeho hru.

„Kdy to chcete udělat?“

„V Jacksonu v Mississippi na vás čeká letenka. Teď je deset padesát. Stihnete se dostat na letiště do poledne?“

„Do dnešního poledne?“

„Ovšem.“

Pokud nechám všechno ležet a běžet a vyběhnu ze dveří bez zubního kartáčku. Pak si vzpomenu na Drewin hlas nabitý úzkostí. „Jo, stihnu to. Myslíte, že v tu dobu něco letí?“

„Pokud nebude přímý let, dostanete přestupní letenku. U přepážky American Airlines budete mít vzkaz.“

„Dobře. Tak já už radši jdu.“

„Ještě moment. Na schůzce v New Orleansu jste se zmínil o tom, že EROS má spoustu slavných klientů.“

„Jména vám říct nemůžu.“

„Dobrá, dobrá. Ale o jaké úrovni slavných osobností tu mluvíme?“

„No… Karin Wheatová byla dost slavná.“

„Ano, ale spisovatelé nejsou tak populární jako třeba hollywoodské hvězdy nebo slavní sportovci.“

„Sportovců na EROSu moc není, doktore. Úroveň IQ na síti je trochu vyšší.“

„Tak o jak hvězdné úrovni mluvíme?“

„O té nejvyšší. A nejen o hercích. Jsou tam i režiséři, producenti, agenti a tak.“

Mlčí, snaží se to strávit.

„Nechováte se trochu jako paparazzi, doktore? Myslel jsem si, že chcete vyřešit ty vraždy, ne se dozvědět nějaké klepy z Hollywoodu.“

„Přiznám se, že mi celé pojetí EROSu připadá úžasné. K vyptávání mám ale své důvody. Jan Krislovová odmítá prozradit cokoli o klientech. Díky vám vidím, že to nepřehání, ale že rozumně chrání lidi, kteří mají velký zájem na ochraně své image. Lidi, kteří by neváhali se s paní Krislovovou soudit a mají prostředky na to, aby takový proces dovedli až do hořkého konce.“

„O tom nepochybujte. Na seznamu klientů je spousta slavných právníků. Jan Krislovová má možná svoje mouchy, ale určitě není blázen.“

„Máte vytisknuté ještě nějaké rozhovory na EROSu?“ zeptá se Lenz.

„Od obětí vražd ani od Strobekkera už nic nemám.“

„Vezmu si cokoli, co máte. Sleduju dost klikatou cestu a mám zájem o jakékoli stopy, které mi můžete poskytnout.“

„Přivezu všechno, co mám.“

„Výborně.“ Lenz slíbí, že mi odfaxuje pokyny do kanceláře pro případ, že bych se minul s agenty FBI, kteří by na mě měli čekat na letišti ve Washingtonu. Pak se zeptá: „Můžu vám dát nevyžádanou radu, pane Cole?“

„Takové rady dostávám pořád.“

„Jste zkušený obchodník. Kdybych byl na vašem místě, zmrazil bych všechny obchody, které mám rozjednané, dokud se tyhle zmatky nevyřeší.“

„Nejste na mém místě.“

„To je pravda. No nic… uvidíme se dnes odpoledne.“

Než projde Lenzův fax, zavolám Drewe do Jacksonu a vysvětlím jí, k čemu se chystám a proč. Varuje mě, abych byl opatrný, pak se vrací k pacientům.

Zabalím si do kufříku kartáček na zuby, pět set dolarů v hotovosti a pár záznamů z EROSu. Než vyjdu z kanceláře, mám nutkání zvednout telefon a uposlechnout Lenzovu radu. Když se stáhnu z trhu, přijdu o peníze, ale to mi tolik nevadí. Spíš cítím tvrdohlavý odpor k tomu, aby mi Arthur Lenz nařizoval, co mám dělat. Jestli přijdu o pár tisíc babek jen proto, že jsem v útlumu, tak ať. Nebylo by to poprvé.

Už jsem skoro u Exploreru, když si vzpomenu na Lenzův fax. Utíkám pro něj nazpátek a z kanceláře slyším zvonění telefonu. Přemýšlím, jestli ho mám zvednout, nebo ne, pak ho přece jenom zvednu.

„Prosím?“

„Kšeftsmane, jsi to ty? Tady je Bond.James Bond.“

„Co je, Milesi? Mám naspěch.“

„Brahma se před pěti minutami přihlásil na síť.“

„Vystopovali ten hovor?“

„Ano a ne. Nejdřív to zkusili na té druhé lince z Jersey, kterou vystopovali posledně. Spojení se klikatilo po celé zemi, ale nakonec se dostali do Wyomingu.“

„Do Wyomingu?“

„Jo. Do zapadákova s názvem Lake Champion.“

Srdce mi buší až v krku. „Opravdu? Zavřou ho, nebo co udělají?“

„Tak snadný to asi nebude. Řeknu ti něco, čemu ani nebudeš věřit. Lake Champion ve Wyomingu je jedno z posledních měst v Americe s elektromechanickým přepínáním telefonů. Jako ve středověku. Mají tam plno elektromechanických kovových věciček, které vytvářejí fyzické spoje, a jsou jich tam celé řady, narovnané na sobě od země až ke stropu.“

„Co to znamená pro stopování Brahmy?“

Miles se uchechtne. „Znamená to, že nějaký skutečný živý člověkbude muset pobíhat v uličkách mezi těmi spínači a hledat to spojení. Při digitálním stopování můžeš proběhnout dvacet států během několika minut a ani k tomu nepotřebuješ povolení. Ale abys získal povolení pro skutečného živého člověka, který má prohlížet mechanické spoje v takovým mrňavým městečku, potřebuješ soudní příkaz.“

„Cože?“

Miles se uchechtne ještě víc. „Teď přijde to nejlepší. Aby člověk získal soudní příkaz, musí dokázat, že je zločin páchánve státě, kde leží to město.Je to zapeklitě složitý systém a Brahma to ví. Místo aby používal složitější a složitější techniku – což dělá většina hackerů a většinou končí ve slepé uličce rozhodl se pro to nejjednodušší řešení. Pracuje analogově. Je to přesně to, co bych udělal i já, člověče.“

Přesně to, co bych udělal i já… „Tak co se bude dít teď?“

„Baxter se zrovna teď snaží přesvědčit jednoho soudce ve Wyomingu, aby mu dal povolení pro jednoho místního odborníka, který má provést to stopování.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„No tohle,“ povzdechne si Miles s téměř sexuálním uspokojením. „Tvoje otázka zrovna teď získala akademický charakter. Strobekker se právě odhlásil. Brahma už patří historii.“ Milesův hlas se teď podobá fanatickému skandování sportovního reportéra: „Spoje ve Wyomingu už nejsou spo-je-né!“

Představím si agenty FBI v modrých oblecích v kanceláři EROSu, jak probodávají Milese vražednými pohledy. „Jakou přezdívku použil?“

„Tentokrát Kálí. Tu jsem zatím ještě neviděl.“

„Kdo je Kálí?“

„Hindská matka boží, družka Sivy, což je jedna z jeho dalších přezdívek. Kálí je hnusná černá mrcha. Nosí opasek z lebek, uříznutou hlavu a nůž, má šest rukou. Je to zrádkyně, její jméno je symbolem hrůzy. Jen se divím, že se přihlásil pod ženskou přezdívkou.“

„Uříznutou hlavu? Panebože. Jsi odborník na tyhle východní záležitosti?“

„Četl jsem Védy, Upanišády, pár dalších věcí. Dávají mnohem větší smysl než podělanej křesťanskej dualismus. Víš, opravdu bys měl –“

„Nemám na to čas, Milesi“

„Já taky ne. Právě mi řekli, že Moudrý a Nádherný Oz si mě žádá na druhé lince.“

„Oz?“

„Arthur Lenz. On je tady mužem za scénou, nebo ne?“

„Asi jo. Už musím běžet, Milesi. Informuj mě, kdyby něco. Ale přes záznamník, ne e-mailem.“

„Neboj, nikdo si nepřečte moje e-maily, když nebudu chtít. Ani sám Pánbůh.“

Utrhnu Lenzův fax a utíkám k Exploreru. Věřím, že Milesovy e-maily si nepřečte nikdo, když nebude chtít, ale když startuju, napadá mě:

Možná by si je někdo občas měl přečíst.

KAPITOLA 15

Jedu po Washington Beltway žlutým taxíkem s černým řidičem. Lenz mi řekl, že na letišti Dulles mě vyzvednou agenti FBI, ale žádný se tam neukázal, tak jsem si vzal taxíka. Řidič se snažío konverzaci – ještě pořád zná „tam doma“, tedy na Jihu, spoustu lidí –, ale já jsem příliš zaujatý cílem své cesty, než abych dokázal souvisle udržovat hovor.

Lenzova soukromá kancelář má být v McLeanu ve Virginii. Já jen vnímám, že mě taxík veze na předměstí, ze kterého čiší staré peníze, spousta peněz. Koloniální domy, Mercedesy, Beemery (série 700), vkusné zahrádky a kancelářské prostory. Řidič zajíždí do dvora třípatrové budovy a zastavuje. Za nájem za svou kancelář by si Lenz pravděpodobně mohl koupit dobrých pět akrů půdy v Deltě.

První patro budovy je prázdné, až na květináče s kapradinami, stěny jsou pokryté abstraktními obrazy, které jsou zřejmě kupované na čtvereční metry. Na tabuli s bronzovými cedulkami zjistím, že musím do třetího patra. Ve třetím patře vyjdu z výtahu a projdu krátkou chodbou až na konec k neoznačeným dveřím.

Za dveřmi najdu malou, pěkně vybavenou čekárnu. Je tam spousta nepřímého světla, ale jediné okno směřuje do přijímací kanceláře. Za oknem sedí recepční s tmavou pletí. Nedívám se na ni. Dívám se na bledého vyčouhlého dlouhovlasého muže s údy poskládanými v podivných úhlech na křesle a pohovce. Chrápe.

„Milesi?“ řeknu tiše.

Ani se nepohne. Na podlaze vedle něj leží notebook HewlettPackard a mobil. Na obrazovce počítače víří psychedelický šetřič.

„Milesi.“

Chrápání ustane. Miles Turner si odhrne vlasy z očí a bez známky překvapení na mě pohlédne. Jeho oči jsou stejně nepřítomně modré, jako bývaly vždycky.

„Ahoj, práskači,“ řekne. „Copak máme v kufříku? Jména všech, kteří pracují v EROSu?“

„Čisté spodní prádlo. Co tady zatraceně děláš?“

„Asi to samý co ty. Ten šílenej doktor mi chce otevřít lebku a podívat se, co v ní je. Doufám, že má náladu na drama. Já rozhodně ano.“

„Nemůžu uvěřit, že ses uvolil sem přijít.“

Přes rty mu přeletí úsměv. „Neměl jsem na vybranou, nebo snad ano? Visí nade mnou jistá dávná obžaloba kvůli drogám. Lenzovi stačí, aby přikázal svýmu kámošovi – Baxterovi –, aby stisknul tlačítko, a jdu za mříže.“

„Proboha.“

Miles pohodí svou hranatou hlavou dozadu s teatrálním gestem a snaží se zachytit pohled recepční. Já toho využiju, abych si ho pozorně prohlédl. Neviděl jsem ho tváří v tvář už čtyři roky. Miles kdysi dávno přísahal, že už nikdy nevkročí do Mississippi. Když jsem ho viděl naposled, v New Orleansu, měl krátké vlasy a poměrně konzervativní oblečení. Černé. Černou má na sobě i teď, ale vlasy mu visí na ramena, svetr má nejen roztrhaný, ale vypadái lacině, a Miles je špinavý. Nepáchne – zatím –, ale určitě se už několik dní nekoupal.

„Upřeně zírat není slušné,“ řekne, s očima dosud upřenýma na okno po mé levé straně. „Copak nečteš Amy Vanderbiltovou? Nebo je to Gloria Vanderbiltová?“

„Milesi, co se sakra děje? Vypadáš strašně. Co je s tím případem?“

Spiklenecky se usměje a varovně si přitiskne prst na rty. Rychle zamrká a řekne jevištním šepotem: „Pssst. Stěny mají uši.“

Když zůstanu nechápavě koukat, dodá: „Ale pak to znamená, že jejich uši mají stěny, tak to možná nevadí.“

„Chceš mi snad říct, že si myslíš, že tahle čekárna je odposlouchávaná?“

„Proč ne? Lenz pracuje pro FBI. Mohli sem nasadit štěnice za tu chvíli, než jsi mě probudil.“

„Jak víš, jak dlouho to trvalo?“

„Zásah.“

„Nač máš ten počítač?“

„Abych držel krok s vývojem událostí, samozřejmě. Baxter právě získal soudní příkaz ke stopování ve Wyomingu. Asi toho soudce vydíral. To je určitě standardní taktika FBI.“

„Přihlásil se Brahma znovu?“

„Jednou, asi před hodinou, ale to ještě Baxter neměl soudní příkaz. Byl na síti jen pár minut. Zase ho vystopovali zpátky k té wyomingské telefonní centrále. Lake Champion.“

„Jak to víš?“

Miles se spokojeně usměje, pak odpoví šroubovaným hollywoodským nacistickým akcentem: „Mám sfý sdroje, Herr Cole.“

„Co ten únos? Rosalind Mayová. Už něco zjistili?“

„Nic. Mimochodem, nevěděl jsem, že máš spojence mezi mými věrnými.“

„O čem to mluvíš?“

Znovu se usměje. „Jak jinak se asi mohla FBI dovědět o Rosalind Mayový?“

„Copak tobě na těch ženách nezáleží, Milesi?“

„Záleží mi na všech ženách.“ Najednou šeptá, takže ho sotva slyším. Sednu si vedle něj.

„Brzy si tam jednoho z nás zavolají,“ řekne. „Co kdybychom uzavřeli malou dohodu? Já Lenzovi neřeknu nic o tobě, ty neřekneš nic o mně.“

To mě šokuje víc než cokoli, co jsem dosud viděl nebo slyšel. „Chceš tím snad říct, žes myslel, že těm lidem budu vykládat něco o tobě?“

Zúží rty v náznaku úsměvu, jakým asi obdařil Ježíš Petra, když prorokoval jeho zradu. „Lidi dělají pod nátlakem různý věci, Harpere. Co kdybychom si na to podali ruce?“

Dívám se na podávanou ruku a k vlastnímu překvapení ji stisknu.

„Chceš si pak zajít něco zakousnout?“ zeptá se ledabyle. „Znovu navázat starý přátelství, jak se tak pěkně říká?“

„Jistě.“ Hlavně chci zjistit, co se odehrává v jeho hlavě.

„Kdo půjde první, počká na toho druhého. Bereš?“

„Jo.“

„Pane Turnere?“

Recepční otevře okénko, ale sedí a já jen zahlédnu hustou kštici jejích černých vlasů.

„Doktor Lenz chce mluvit nejdřív s vámi,“ řekne nakřáplým hlasem. „Projděte dveřmi a chodbou. Pan doktor už na vás čeká.“ Miles pomalu vstane, pohlédne do okénka a řekne: „Máte vyděšené oči.“ Pak zvedne počítač a mobil a zmizí ve dveřích jako vysoký podvyživený Bílý králík.

KAPITOLA 16

Když recepční konečně vyvolá moje jméno, Miles je ještě uvnitř. Možná s námi Lenz chce mluvit společně. Vstanu, a když procházím kolem okénka, chci si recepční prohlédnout zblízka.

Už tam není.

Dveře vedou do krátké haly vyložené modrým kobercem. Po levé straně je prázdná kukaň recepční, na konci haly další dveře. Bez zaklepání je otevřu.

Arthur Lenz sedí za stolem z třešňového dřeva v ošuntělém koženém křesle podobném tomu, co můj otec používal ve své lékařské ordinaci. Ale Lenz páchne po cigaretách, ne po doutnících. A jeho ordinace je spartánská ve srovnání s dickensovským vybavením otcovy svatyně.

První, co mě napadne, když Lenz vzhlédne, je, že jsem ho v New Orleansu nesprávně odhadl. Tam vypadal jako elegantnější verze Williama F. Buckleye juniora. Teď když je tiše usazený za vyřezávaným stolem, s prošedivělými vlasy a brýlemi se zlatými obroučkami, jako by se byl proměnil v nějakou zlověstnější postavu – v Donalda Sutherlanda v některé z jeho záporných rolí. Lenz se na mě letmo usměje a nasměruje mě k lesklé černé pohovce, která mi připomíná zubařské křeslo.

„Přenesl jste Milese do jiné dimenze?“ ptám se.

Vrhne na mě nechápavý pohled. „Tady máte ty kopie,“ řeknu rychle a vyklopím obsah kufříku doprostřed jeho stolu.

Lenz zběžně přehlédne stránky vytištěné na laserové tiskárně, pak je shrne do zásuvky. „Zrovna jsem si chtěl dát přinést čaj,“ řekne. „Dáte si taky?“

Tak takovouhle hru se mnou chce hrát: dva supercivilizovaní muži u čaje. „Máte nějaký Tab?“

„Tab?“

„Tu limonádu, víte? V sedmdesátých letech měla dost hnusnou chuť, ale teď je to moje oblíbená.“

Psychiatr se s odporem ušklíbne. „Ve vedlejší budově je nápojový automat. Mohl bych tam poslat svou recepční.“

„Dobře. Normálně by mi to bylo jedno, ale jelikož se mi chcete probírat v mozku, trvám na tom. Potřebuju nějaký kofein.“

„Čaj taky obsahuje kofein.“

„Ale nemá bublinky.“

Lenz stiskne tlačítko na domácím telefonu a přednese svou žádost. Vzpomenu si na starou Show Boba Newharta a málem se rozesměju nahlas.

„Co je vám k smíchu, pane Cole?“

„Nic. Všechno. Ztrácíte se mnou čas. Váš neznámý pachatel možná zrovna v tuhle chvíli vraždí další ženu.“

„To ano. Ale vy si zřejmě pořád neuvědomujete, že vy a pan Turner jste jediné přímé linky, které vedou k tomuhle případu. A k tomu ztrácení času, často si celé hodiny povídám s vrátnými nebo pošťáky, jejichž jediné spojení s případem může být to, že prošli kolem místa činu.“

Neodpovím.

Lenz se usměje, jako by byl můj oblíbený strýček. „Vím, že vám ta pohovka připadá staromódní. Ale pomáhá soustředit myšlenky.“ Z kapsičky naškrobené bavlněné košile vytáhne tužku a poklepe jejím koncem s gumou na prázdný blok před sebou. „Lehněte si a uvolněte se, pane Cole.“

Zapadnu do měkké kožené pohovky jako do písku na pláži a okamžitě se přestanu soustředit. Lenz moduluje hluboký hlas do otcovského tónu, ale za ním cítím upřený pohled.

„Tohle není formální výslech,“ řekne. „Psychologické profilování není exaktní věda. Každý učeň z FBI by se vás dokázal vyptávat na trojúhelník vraha: noční pomočování, žhářství, krutost ke zvířatům. Já používám jiný přístup. Navzdory četným pokusůmodiskreditaci Sigmunda Freuda si pořád myslím, že ten starý mrzout neměl tak docela nepravdu, když se zabýval významem sexuálních zkušeností.“

„Hm.“

„Znáte Nietzscheho epigram?“

„To staré pořekadlo o strašidlech a propastech?“

„Ne, tohle.“ Najednou Lenz přednese několik vět drsnou, jakoby filmovou němčinou.

„Nerozuměl jsem ani slovo, doktore.“

„Promiňte.’Stupeň a druh sexuality člověka dosahují až na samý vrchol jeho ducha.‘“

„To už jsem viděl na EROSu.“

„Náhodou tomu věřím. Budu vám klást občas velmi osobní otázky. Doufám, že budete odpovídat upřímně. Možná budete mít pocit, že na vás útočím ze všech stran. Často skáču z věci na věc. Uvědomte si prosím, že za mými otázkami se neskrývá žádný osobní motiv.“

Jistě. Jen mě chcete pěkně připravit pro smrtící injekci.“Dobrá,“ řeknu nahlas. „Tak začneme.“

„Jaká je ta nejhorší věc, jakou jste kdy udělal, pane Cole?“

Ta otázka mě zastihne nepřipraveného. „Nejsem si jistý, jestli správně rozumím.“

„Co by mohlo být jednodušší? Odpovězte, prosím.“

„Vy se moc nezdržujete předehrou, že?“

„Jaká je ta nejhorší věc, jakou jste kdy udělal?“

„Další otázku.“

Lenz si zklamaně povzdechne, ale mně je to jedno. „Dobře. Na kterou chvíli svého života jste nejpyšnější?“

„Co je zase tohle?“ zeptám se a snažím se získat představu, jak s tímhle chlapem jednat.

„Pane Cole, čekal jste, že si tady budeme hrát se slovíčky? Ze po vás budu chtít, abyste řekl první, co vás napadne, když řeknu třeba’ňadra‘ nebo’nenávist‘?“

„Asi jsem čekal, že se mě budete vyptávat na EROS.“

„EROS, vy, Turner – to všechno patří k sobě, ne? V tuto chvíli mě zajímáte vy osobně. Chvíle studu a pýchy bývají často věci, které si lidé-nechávají pro sebe. Činy, které vyvolávají tyto emoce, často osvětlují extrémní vazby osobnosti. Když znám tyto extrémy, znám člověka. Tak se prosím snažte odpovídat upřímně. Ano?“

„Tak jo.“

„Považoval byste se za to, čemu laici říkají fanatický autoritář?“

„Jo. Myslím, že vy jste na tom podobně.“

„Onanujete pravidelně?“

„Vy ne?“

„Znamená to ano?“

„Čekám na vaši odpověď.“

Lenz se chabě usměje. „Onanujete během komunikace na EROSu?“

„Občas.“

„Myslíte, že většina klientů používá EROS jako pomůcku k onanii nebo masturbaci?“

„Jsem si jistý, že většina z nich to aspoň zkusila. Neřekl bych, že je to jejich hlavní cíl. EROS je spíš záležitost pro hlavu než pro tělo.“

„Nač myslíte, když onanujete?“

„To je moje věc.“

„Pane Cole.“

„Na ženy, samozřejmě.“

„Na ženy při čem?“

„Jak to myslíte?“

„Ze odpovídáte vyhýbavě.“

„Co chcete sakra vědět?“

„Představujete si násilné scény?“

„Například?“

„Třeba připoutané ženy.“

„Ne.“

„Zeny, které prosí.“

„Ne.“

„Zeny v bolestech.“

„Ne.“

„Spojujete si někdy v duchu sex s krví?“

„Zatraceně, ne!“

„Tohle je možná citlivá otázka, ale musím ji položit. Vyrostl jste na venkově. Měl jste někdy pohlavní styk s nějakým zvířetem?“

„Už z vás někdy někdo vytloukal sračky zaživa? Panebože!“

Lenz poklepe na zápisník. „Překvapilo by vás, kdybyste se dověděl, že víc než třetina mužů vychovaných na venkově mělo pohlavní styk s nějakým zvířetem a dosáhlo při něm orgasmu?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel, jasný? A rád bych to tak nechal.“

„Doufám, že se dokážete ovládat, pane Cole. V mých šílených otázkách je určitý systém, to vás ujišťuju. Tak… jaká je vaše první sexuální vzpomínka?“

„Co tím chcete říct? Z dětství?“

„Vaše první sexuální vzpomínka, jakákoli.“

„No… asi když jsem se snažil nakouknout matce pod noční košili, když spala.“

„Co jste viděl?“

„Moc toho nebylo. Byla tma.“

„A potom?“

„Hry na doktora.“

„S děvčaty, nebo chlapci?“

„S děvčaty. S jedním děvčetem.“

„Stejně starým jako vy?“

„Ano.“

„V jakém věku?“

„Nevím. Ale byli jsme malé děti. Bylo to nevinné.“

„Osahávali jste si genitálie?“

„Ne. Jen jsme si je ukazovali.“

„A co hrátky s chlapci?“

Zaváhám. „Málo.“

„S jedním chlapcem, nebo s více najednou?“

„S několika. Byli to kluci ze sousedství.“

„Jak staří jste byli?“

„Starší. Ale pořád ještě dost mladí.“

„Měl jste kvůli tomu strach, že jste homosexuál?“

„Ani jsme nevěděli, co jsou homosexuálové. Když jsem našel v tátových věcech Playboye, bylo to pro mě, jako bych objevil Rosettskou desku.“

„Měl jste někdy onlinový sex s jinými muži?“

„Ne vědomě.“

„Co to znamená?“

„Spousta mužů na síti předstírá, že jsou ženy. Na běžných sítích to dělají proto, že je tam málo žen. Ale na EROSu to neplatí. Někteří muži to tam dělají i přesto, takže jsem možná nevědomky fantazíroval o sexu i s mužem.“

„Ale nikdy jste sám nepředstíral, že jste žena?“

„Jednou. Moje žena mi řekla, abych to zkusil, abych věděl, jaký je to pocit. Udělal jsem to, ale nelíbilo se mi to.“

„Proč?“

„Je to, jako kdyby na vás ze všech stran útočili. Dokonce i na EROSu, což je velmi civilizovaný onlinový server, na vás jako ženu ustavičně útočí muži. Nejvíc mi asi vadila ztráta kontroly.“

„Kolik let vám bylo, když jste měl poprvé sex se ženou?“

„Se vším všudy? Kompletní pohlavní styk?“

„Vážná předehra. Doteky genitálií.“

„Asi tak… třináct. S několika stejně starými zvědavými děvčaty. Když mi bylo čtrnáct, tak jsme s jistým děvčetem dělali skoro všechno, kromě pohlavního styku. Ale byli jsme do sebe zamilovaní. Panebože. Jako by držení za ruce a líbání a hlazení bylo nějaké nové náboženství. Nepopsatelně silný cit. Srdce vám buší, jako by chtělo vyskočit z hrudi. Byla o rok starší než já.“

„Jak ten vztah skončil?“

„Po sedmi měsících mi zlomila srdce. Dosud si na to vzpomínám. Legrační, že jo? Po sedmi měsících. Byl jsem fyzicky nemocný. Myslím, že mě to pokřivilo. Už jsem pak nikdy nechtěl být po uši zamilovaný. Věděl jsem, jak to může dopadnout.“

„Jak to poznamenalo vaše vztahy s dalšími děvčaty? Měl jste zlost?“

„To bych neřekl.“

„Kdy jste měl první pohlavní styk?“

„V patnácti. Tomu děvčeti bylo osmnáct.“

„Byla to jednorázová zkušenost?“

„Děláte si legraci? Jakmile jsem to jednou zkusil, musel jsem to mít pořád. Ve dne v noci, plížil jsem se v noci z domu a dělali jsme to, kdekoli jsme mohli.“

„Jaká místa jste si pro to obvykle vyhledávali?“

„Většinou to bylo venku. Nebo v autě.“

„V domě jejích rodičů ne?“

„Ne. Měli jsme tak trochu respekt.“

„Co si z toho vztahu nejvíc pamatujete?“

Zavřu oči. „Později, o pár let později, jsem se doslechl, že se z ní stala děvka. Skutečně jsem se o ni začal zajímat až po nějaké době. Byla z venkova, ale četla poezii a tak. Byla skutečná, jen trochu ztracená. Měla city, o kterých nikdo nevěděl. Bylo to smutné.“

„Proč to říkáte?“

„No… Jednou jsem si přečetl její deník.“

„Dala vám číst svůj deník?“

„Ne tak úplně. Jednou jsem k ní zašel a nikdo mi neotevřel. Stejně jsem vešel dovnitř.“

„Dveře byly otevřené?“

„Ne. Když jsem za ní chodil, proplížil jsem se vždycky oknem, takže jsem to udělal zase. Porozhlídnul jsem se po domě. Hlavně po jejím pokoji. Našel jsem kalendářík, kde si dělala zápisky k jednotlivým dnům, jako do deníku.“

„Co tam měla napsáno?“

„Všechno možné. Měla kódy. Celkem jednoduché. Ve dnech, kdy měla měsíčky, psala X, to bylo jasné. Pak tam měla různé iniciály, což byli asi kluci, které znala – kluci v jejím věku. Pak tam v některých dnech bylo M, což znamenalo milování. To jsem věděl, protože v ty dny jsem s ní byl.“

„Všechny ty dny?“

„Ne, všechny ne.“

„Jak jste se cítil, když jste četl ten deník?“

„Jako špion.“

„Vrátil jste ho na místo?“

„Ne. Vzal jsem si ho.“

„Ukradl jste ho?“

„Hm. Bylo jich tam několik. Vzal jsem si jen ten jeden.“

„Máte ho dosud?“

„Ne.“

„Kdy jste se ho zbavil?“

„Hned po svatbě. Spolu se starými dopisy a tak. Nechtěl jsem, aby to Drewe našla. Věci od starých lásek, víte? Některé z nich byly dost výmluvné. A ona některé ty dívky znala.“

„Proč jste si ty dopisy nechával tak dlouho?“

„Asi z marnivosti.“

Lenz něco naškrábe do zápisníku. „S kolika ženami jste v životě spal?“

Chvíli mlčím. „S patnácti.“

„Přibližně s patnácti? Nebo přesně s patnácti?“

„Přesně.“

„Dokázal byste napsat všechna jejich jména? Myslím tady a teď.“

„Jo, ale neudělám to.“

„Ale už jste jejich jména psal.“

„Ano.“

„Hodnotil jste někdy jejich výkony? Jejich vzhled, co dělaly, a tak?“

„Každý chlap, který tvrdí, že to nikdy nedělal, pravděpodobně lže.“

Lenz se zasměje, rychle, hluboce, dunivě. „To je zvláštní, že? To nutkání dokazovat si, co jsme udělali. Byl jste do těch žen zamilovaný?“

„Myslel jsem si, že ano, do některých. Do některých ne. Myslím, že jsem jen chtěl vědět, že mě dostatečně chtějí na to, aby to udělaly.“

„Lásky na jednu noc?“

„To není můj styl.“

Lenz si zase píše do notesu.

„Jaká zkušenost pro vás znamenala ten nejlepší sex, jaký jste kdy měl?“

„Ten nejlepší sex? No… myslím, že ten nejlepší sex – chci říct sex bez zábran, bez potlačování – jsem měl se ženami, které byly trochu bláznivé.“

„Co tím chcete říct?“

„Myslím tím ženy s hodně silnými city. Hodně žárlivé, nebo když ne žárlivé, tak jakoby pronásledované… zahnané do úzkých. Možná odsouzené k záhubě.“

„K jaké záhubě?“

„Nevím. K žalu. Nenaplnění.“

„Můžete to nějak rozvést?“

„Mluvím teď o čistě fyzickém sexu. Nemusí být nutně spojený… s láskou. Nevím, jestli to dokážu vysvětlit. Myslím, že jakmile se jednou pustíte cestou čistého potěšení, necháte některé věci stranou. Znám tu teorii, že nejlepší sex může existovat jen ve spojení s láskou. Ale z existenciálního hlediska s ní nesouhlasím. Nejintenzivnější je sex, který nezná psychologické zábrany. Morální zábrany. Nebylo při něm vysloveno slovo’ne‘, takže má nekonečné možnosti. A to pokrývá velké území, rozumíte?“

„Pokračujte prosím.“

„Mluvím o zkoumání, objevování, překračování prahů. A jakmile překročíte určité prahy, nejsem si jistý, jestli se můžete vrátit zpátky. Sex zaměstnává celou psychiku, nebo ne? Týká se sebeúctyi vaší úcty k tomu druhému člověku. Láska, chtíč, obsese… to všechno splývá. Některé ženy dělají věci, které by normálně nikdy nedělaly, protože chtějí být pro vás jedinečné. Chtějí dokázat, že vás milují víc, než vás miloval kdokoli před nimi, a proto se odvažují do erotických oblastí, které je děsí. A vy předstíráte, že jsou jedinečné, protože kdybyste jim řekl pravdu, pravděpodobně byste se připravil o fyzické potěšení ze sexuálního aktu a v jejich očích byste snížil hodnotu daru, který vám chtějí dát. Ano… tyhle akty, tyhle cesty, po kterých jdete, nejsou místem, kde byste chtěli strávit celý život. Sexuální vztah má organickou křivku. Čím je prožitek intenzivnější, tím je křivka kratší.“

„Chcete říct, že se svou ženou tyhle věci neprožíváte nebo je nechcete prožívat?“

„Myslím, že ano. Možná občas prožívám jejich náznak. Ale člověk nemůže posunovat sexuální hranice třicet nebo čtyřicet let s jedním partnerem. Nakonec narazíte na zeď. Myslím, že partneři musí dospět k určité dohodě. Hezké příjemné místečko, kde je světlo a teplo, možná trochu míň ohně. Já vím, že to zní strašně provinciálně, ale manželství je mnohem víc než sex.“

Lenz si poklepe koncem tužky na dolní ret, šedý a bezkrevný. Po chvíli řekne: „Co tajíte před svou ženou?“

Pálí mě tváře, snažím se zakrýt rozpaky hněvem. „O čem to sakra mluvíte?“

Podívá se na mě jako policista na opilého řidiče, který prohlašuje, že je střízlivý. Znovu párkrát poklepe tužkou, pak řekne: „Právě jste popsal problém intimního vztahu se svou ženou.“

„Hovno.“

Unavený povzdech. „Intenzivní sexuální prožitky, které jste vylíčil, jsou v podstatě dospělého charakteru. Zvyšování sebeúcty a odosobnění ženy za účelem fyzické extáze. Viděl jsem fotografii vaší ženy. Je –“

„Kde jste sehnal fotku mé ženy?“

„– krásná,“ pokračuje. „A očividně inteligentní. Vaše manželství trvá teprve tři roky a je bezdětné, ale vy si vzpomínáte na předmanželská sexuální dobrodružství s něčím víc než pouhou melancholií. Kromě toho trávíte spoustu času pěstováním vztahů s jinými ženami na počítači, prožíváte virtuální sexuální fantazie se slavnými herečkami, které nemají ani ponětí, že víte, kdo jsou –“

„To vám řekl Miles?“ Posadím se.

„Pane Cole, mám pocit, že vám něco brání plně akceptovat lásku vaší ženy, a tedy vstoupit s ní do zralého a uspokojivého sexuálního vztahu. Pochybuju, že cokoli, co byste mi mohl říct, by vás očistilo od podezření z těch zločinů víc než právě tohle.“

„Podívejte, doktore, v životě jsem prožil v sexu prakticky všechno, co jsem kdy chtěl. Postrádám sex kvůli sexu? Jistě. Sex v manželství je jiný. Je zatížený všedním životem. Je mi jedno, jakou máte fantazii. Každý si myslí, že je odborník na sex, od frigidní staré učitelky po velkého Arthura Lenze, ale každý má stejný problém. Muži chtějí víc sexu a ženy chtějí víc lásky. Jsme odlišně vybavení. Máme s Drewe dokonalý vztah? Ne. Máme dobrý vztah? Ano. Další otázku, prosím.“

Lenz jako by chtěl pokračovat ve sporu, pak si to rozmyslí. „Už jste někdy nějakou ženu udeřil?“ zeptá se.

„Jednou,“ odpovím, přinutím se zase si lehnout.

„Z jakého důvodu?“

„Pokusila se mě zabít.“

„Proč?“

„Ze žárlivosti.“

„Jak se vás pokusila zabít?“

„Jednou autem. Podruhé puškou. Myslím, že ani nevěděla, koho chce vlastně zabít: mě, nebo sebe?“

„Co je s tou ženou teď?“

„Je vdaná a má děti.“

„Považujete se za hezkého muže?“

„Hezkého? Asi celkem ano. Ale myslím, že ženy ke mně nepřitahoval jenom vzhled, pokud máte na mysli tohle.“

„A co je přitahovalo?“

„Věděl jsem jak s nimi mluvit.“

Náhle zase zpozorní. „Co tím chcete říct? Mluvil jste vtíravě?“

„Ne. Chápal jsem je, to je všechno. Dokázal jsem s nimi mluvit, jako s nimi mluvily jejich kamarádky, ale pravděpodobně upřímněji, než by to kdy udělaly kamarádky. Víte, co tím myslím?“

„Řekněte mi to.“

„Většina chlapů dělá věci, které mě nezajímají. Sport, lov a tak podobně. Chci říct, sportoval jsem, ale moc mě nebavilo se na sport dívat. Cizí vzrušení není nic pro mě.“

„Rád se účastníte.“

„Ano.“

„Už jste se někdy účastnil vraždy?“

„Má to být záludná otázka?“

„Odpovíte na ni, prosím?“

„Zatraceně, ne, nikdy jsem nespáchal vraždu.“

„Ani jste o tom nepřemýšlel?“

„Ale ano. Znám pár hnusných hajzlíků, kteří by si to zasloužili.

Ale nikdy se jim to nestalo. Vždycky to potkává dobré lidi. Je to tak, doktore?“

„Definujte’dobré lidi‘.“

„Myslím tím normální lidi. Lidi, kteří dodržují pravidla. Malé děti, které se snaží rychle vyrůst. Myslím, že kdokoli, kdo úmyslně ublíží někomu jinému, ztrácí právo na úctu. Lidi říkají, že svět splývá v šedi, ale to je nesmysl. Pořád existuje určitá hranice. A kdokoli, kdo tu hranici překročí, si zaslouží trest.“

„Co si myslíte o trestu smrti?“

„U případů vraždy prvního stupně? Třeba u vraždy dítěte?“

„Ano.“

„Ty hajzly bych usmažil. Okamžitá karma.“

Lenz zase píše do notesu.

„Myslíte si, že mluvím jako nějaký jižanský reakcionář, že? Dovolte mi, doktore, abych vás upozornil, že tam, kde žiju, mě považují za liberála. Kdybych toho hajzla, co zabíjí ty ženy, dostal do rukou, věděl bych co s ním udělat. Tam dole na Jihu ještě přežívá starozákonní spravedlnost. A nejsem si jistý, jestli je na tom něco špatného.“

„Beztrestně zabil ženu v New Orleansu.“

Teď se musím zasmát já. „New Orleans není ten Jih, o kterém mluvím.“

„Začínám mít pocit, že jste přesvědčený, že ten vrah není z Jihu.“

„To máte pravdu.“

„Proč?“

„Jednak nepíše jako Jižan.“

„Je pozoruhodně vzdělaný.“

„Zatraceně, doktore, četl jste někdy Faulknera? Thomase Harrise?“

„Myslím tím na sériového vraha, pane Cole. Nemusíte se hned ježit.“

Někdo tiše zaklepe na dveře. Rychle se ohlédnu, napůl čekám, že se objeví Miles. Když se dveře otevřou, vklouzne dovnitř štíhlá žena se skořicovou pletí a postaví na Lenzův stůl stříbrný čajový servis. Orosená růžová plechovka s Tabem vypadá na zářivém podnosu nevhodně. S pohledem do strany mi nabídne sklenici s ledem, ale já si vezmu jenom plechovku, otevřu ji a několika dlouhými doušky vypiju polovinu obsahu. Černé oči té ženy na mě nesouhlasně hledí. Chvíli se snažím uhodnout její rasu, ale mamě. Když žijete v Mississippi, nemáte v tom moc praxe. Jsou tam buď běloši, nebo černoši, s malou příměsí Vietnamců, Číňanů, Libanonců a Hispánců.

Lenz bez komentáře sleduje, jak mu tmavovláska nalévá čaj. Když odejde, zeptá se: „Co kdybychom na chvíli opustili sex a násilí?“

„Klidně.“

„Vyděláváte hodně peněz?“

„Vydělávání peněz ještě není zločin, nebo snad ano?“

„Byli vaši rodiče bohatí?“

Zase si lehnu na pohovku a dívám se na strop. „Matka vyrostla na farmě, kde až do jejích čtrnácti let nebyla elektřina. Vlastníma rukama trhala bavlnu celou dobu, co chodila na vysokou školu. Pokud to nevíte, bohatí lidé bavlnu netrhají.“

„Jsou pro vás peníze důležité?“

„To myslíte vážně?“

„Váš přítel pan Turner si myslí, že kladete na peníze nadměrný důraz.“

„Řekl vám toho o mně hodně?“

„Jen trochu.“

Opřu se o loket. „Povězte mi jednu věc, kterou vám řekl.“

„Řekl mi, že máte na zahradě zakopanou bednu zlata.“

„Ten prolhanej čubčí syn.“

„Není to pravda?“

„To s tím zlatém? Jo, je to pravda. Můj dědeček Grant postavil v padesátých letech na farmě protiatomový bunkr. Jistá společnost cestovala po Mississippi a prodávala plány. Velké betonové monstrum zapuštěné do země. Mám tam nějaké zlato.“

„Proč?“

Zase si lehnu na záda a chvíli přemýšlím. „Vychovali mě lidé, kteří vyrůstali v období hospodářské deprese. Myslím, že vzpomínka na tu dobu zůstala pro mé rodiče tak živá, že mi ji dokázali pevně vštípit. Ne fyzickou deprivaci, ale vědomí, že by k ní mohlo skutečně dojít. Ze by se celá společenská a finanční struktura této země mohla zhroutit a nechat po sobě jen hladové a zmatené lidi.“

„Máte strach, že by se něco podobného mohlo stát znovu?“

„Pracuju na finančních trzích, doktore. Většina lidí, které znám v Chicagu, si hospodářskou depresi nedovede ani představit. Znají to slovo, ale jediné, co si s tím dokážou spojit, je rok 1987, a tehdy to trvalo jen pár dní. Spekulují se závratnými částkami, pouštějí se do obchodů, kterým nerozumí, jsou schopni během jednoho dne rozkouskovat podniky, jejichž budování trvalo desítky let, a nevidí dál než k šeku, který dostanou příští týden. Ptáte se mě, jestli si myslím, že by se to mohlo stát znovu? Měl byste se ptát kdy.“

„To zakopané zlato je pojistka proti jakémusi finálnímu kolapsu?“

„Smějte se, jestli chcete. Zeptejte se Rusů, jak důležité je zlato právě v této minutě.“

„No, s takovými apokalyptickými pocity bych vás považoval za posledního člověka na světě, který by hrál tak riskantní hru, jakou je obchod.“

„Mně riziko nevadí. Protože nehraju žádnou hru.“

„Co tím chcete říct?“

„Nikdo, kdo obchoduje s komoditami, nemá v úmyslu si skutečně nechat dodat něco z toho, co kupuje nebo prodává. Je to všechno papírová iluze, hra s čísly. Jednoho dne jsem se rozhodl, že si nechám něco dodat, jen abych zjistil, jestli se vůbec jedná o reálné věci. Slyšel jsem o chlapíkovi v Baton Rouge, který si nechal ze stejných důvodů dodat náklaďák sójových bobů. Já jsem se rozhodl pro zlato. Taky mi ho dodali. A teď je zamčené na podlaze protiatomového krytu.“

„To je pozoruhodné.“

„Co vám to o mně prozrazuje? Mám v genech paranoiu? Vždycky jsem o tom věděl. Považuju to za darwinovskou přednost.“

„Je paranoia důvodem, aby se muž s vaším mládím a bohatstvím rozhodl žít na tak odlehlém místě?“

Zvednu ruce, jako bych chtěl odrazit jeho otázku.

„Zkusme jinou otázku. Proč jste čekal tak dlouho, než jste se pustil do kariéry, která vám zřejmě tak dobře sedí?“

„To nevím.“

Lenzův hlas se ke mně vrátí jako kyvadlo. „Jsem si jistý, že to víte.“

„Stane se každý člověk s talentem pro zahradničení hned zahradníkem?“

Zavře notes a opře se na křesle. „Řekněme, že je někdo nadaný matematik. Může se stát, že si nevybere matematiku jako svůj obor, ale vybere si pravděpodobně aspoň nějakou příbuznou oblast, třeba dráhu architekta nebo inženýra.“

„No vidíte, já jsem si ji nevybral.“

„Ale vybral. Hudba je v podstatě matematické umění.“

„To jsem už slyšel mockrát. Obvykle od lidí, kteří o hudbě nic nevědí.“

„Co tím chcete říct?“

„Samozřejmě můžete hudbu rozložit na matematiku. Především klasickou hudbu. Ale doktore, už jsem kolikrát seděl na verandách baráků z dehtového papíru s chlapíky, kteří muzicírovali… tomu byste nevěřil. Staří černoši, hráli na rozladěné kytary, se zavřenýma očima, a vůbec se nestarali o nějaké noty, protože je ani neznali. Hráli mezi čísly, člověče. A to je jenom blues. Co teprve džez. Ten nemá s matematikou vůbec nic společného.“

„Jste romantik, Cole.“

„Hudba je romantická.“

„Ne každá hudba.“

„Ta moje ano. Hudba mojí generace a té předchozí. Někdo – myslím, že Oscar Wilde – řekl, že když se lidé snaží popsat akt lásky, mají dvě možnosti, buď jazyk vědy, nebo jazyk ulice, a ani jeden z nich se k tomu nehodí. Ale rock and roli ten rozdíl překonal. Proto přetrvává. Dokáže vyslovit nevyslovitelné. Zlost, úzkost, odcizení, desítky emocí. Ale jeho jádrem je sex. Sex, láska a posedlost.“

„To je zajímavá teorie.“

„To není teorie. To je prostě život.“

„Chtěl bych se na chvíli vrátit k vaší rodině.“

„Copak jsme o ní vůbec někdy přestali mluvit?“

„Váš otec byl lékař. Jak vás to v dětství a v mládí ovlivnilo?“

„Nikdy jsem se moc nestaral o to, čím si můj otec vydělává na živobytí. ‚Co dělá tvůj táta? Je doktor.‘ Konec rozhovoru.“

„Pociťoval jste to nějak negativně?“

Chvíli přemýšlím. „Často nebýval doma. A když byl, choval se někdy divně. Rozřízl jsem si třeba nohu, potřeboval jsem ji zašít, tak jsem utíkal s pláčem domů a on se tam díval na televizi. Podíval se na všechnu tu krev, pak mě poslal za matkou, aby mi ránu vyčistila, a on klidně seděl, dokud neskončil televizní pořad. Pak jsme šli konečně do jeho ordinace a on mi ránu zašil. Když jsem byl malý, vadilo mi to. Ale myslím, že mě to i něco naučilo. Zranění, která vypadají ošklivě, často nejsou ve skutečnosti nijak vážná. Člověk nesmí zpanikařit, víte?“

„Co ještě?“

„Hm… pokuty za překročení rychlosti.“

„Prosím?“

„Když jsem dostal řidičský průkaz, zastavil mě občas šerif nebo policajti z Yazoo, stejně jako jiné kluky. Už mi třeba vypisovali lístek na pokutu, pak se na mě podívali, jako by si právě něčeho všimli, a řekli: ‚Nejste syn doktora Colea?‘ A potom většinou ten lístek roztrhali a nechali mě odjet. Nejdřív jsem si myslel, že mě nechávají, protože můj otec je ten nejbáječnější chlap pod sluncem. A někteří to skutečně dělali kvůli tomu. Hlavně černoši. Ale nechávali mě i běloši, i takoví, kteří mého otce pravděpodobně nenáviděli. Pak jsem zjistil skutečný důvod. Táta kdysi býval policejním lékařem a spousta těch chlapíků mu dlužila peníze. Nikdy by si o ně byl neřekl, ale to oni nevěděli. Říkali si, dám tomu klukovi dvacetidolarovou pokutu a přijde mi účet na osm set dolarů.“

„Proč bílí policisté nenáviděli vašeho otce?“

Dlouze, unaveně se nadechnu a pomalu vydechuju. „Vrátil jste se zpátky ke své druhé otázce, i když o tom nevíte.“

„K jaké otázce?“

„Na co jsem nejpyšnější.“

„Aha. Odpovíte mi na ni teď?“

„Nevím, k čemu by to bylo důležité.“

„Dovolte mi prosím, abych o důležitosti rozhodoval já.“

„Myslíte, že se vám tady se vším svěřím a budu naivně důvěřovat, že dodržíte lékařské tajemství?“

Lenz se za stolem napřímí. „Tajemství dodržuju bezvýhradně.“

„Jo?“ Z náhlého vzdoru vytáhnu z peněženky stodolarovou bankovku, přejdu místností a strčím mu bankovku do náprsní kapsy. „Beru vás.“

„Zkoušíte mou trpělivost, pane Cole.“

„Co kdybyste teď vypnul ten magnetofon?“

„Nenahrávám si svá sezení,“ řekne pohoršené.

„Díky, doktore Nixone.“

Lenzovo pohoršení je opravdové. „Začínáte mě štvát, Cole.“

Vrátím se k pohovce a znovu si lehnu. „Teď jsem oficiálně vaším pacientem. Co kdybych vám řekl, že jsem těch sedm žen zabil?“

Zalapá po dechu. „Opravdu?“

„Nejdřív odpovězte na mou otázku.“

Lenz si nervózně posune brýle na čele. „Pokud mi tím chcete říct, že jste to opravdu udělal… tak… bych upřímně odpověděl, že… že bych se snažil hledat nějaký jiný způsob jak dokázat vaši vinu než porušením lékařského tajemství.“

„Co kdyby se vám to nepodařilo? A kdybyste věděl, že budu zabíjet znovu?“

„Nevím.“

„Vždycky byste měl možnost zabít mě sám.“

„Jste stejně hnusný jako váš kamarád.“

„Proč?“

„Nevyzpytatelný. Nevím, jestli mám Danielovi říct, aby Turnera dal zavřít, nebo aby si ho najal jako poradce. Myslím, že už toho o vrahovi z EROSu zjistil víc než FBI.“

„To by mě nepřekvapovalo.“ Zase si říkám, jestli FBI zavřela Milese přímo na téhle pohovce a dopravila ho rovnou do vězení. „Na druhé straně, možná toho Miles ví tolik proto, že je tím vrahem.“

Lenz se do návnady nezakousne.

Telefon na jeho stole tiše zabzučí a psychiatr ho zvedne, s očima pořád upřenýma na mě. Poslouchá, pak zakryje mluvítko a řekne: „Nevadilo by vám chvilku počkat venku?“

Vstanu a vyjdu do čekárny. Doufám, že tam najdu Milese, ale není tam. Rozhodnu se zkusit zavolat Drewe na mobil a přistoupím ke stolu recepční. Už natahuju ruku po sluchátku, když si uprostřed stolu všimnu obálky se svým jménem. Bez váhání ji zvednu a přelétnu očima pár řádků na papíře uvnitř:

Harpere,

Brahma se právě připojil na EROS pod přezdívkou „Siva“. S tímsoudním příkazem z Wyomingu má teď Baxter možnost hovorvystopovat. Ozvu se ti, až to půjde.

Čau

Vsunu vzkaz zpátky do obálky. Najednou se otevřou dveře čekárny a vstoupí světlovlasý frajírek v modrém obleku, s hranatým obličejem a sebevědomým výrazem. Strčím si obálku do kapsy a zamířím zpátky do Lenzovy ordinace.

Málem se s ním srazím v hale, v běhu hledá po kapsách klíčky od auta.

„Promiňte, Cole,“ řekne udýchaně. „Budeme si muset promluvit cestou. Tohle je speciální agent Peter Schmidt.“

Agenta Schmidta si nevšímám. „Co to znamená? Kam jdeme?“

„Volal mi Daniel Baxter. Došlo k posunu ve vývoji událostí. Potřebují mě v Quantiku a vás mám vzít s sebou.“

„K jakému posunu?“ ptám se a myslím na vzkaz od Milese.

„Možná našli Rosalind Mayovou.“

Srdce se mi rozbuší. „Mrtvou?“

„To nevíme.“

„Poslechněte, večer musím chytit letadlo.“

„Cole, nemusím vám snad připomínat, že jste podezřelý ze sedmi vražd.“

„Víte moc dobře, že jsem ty ženy nezabil.“

„V tuto chvíli nezáleží na tom, co si myslím já. V sázce je život další ženy.“

„Lžete, doktore. Záleží jedině na tom, co si myslíte.“

Lenz pohlédne na agenta Schmidta, pak na podlahu, pak zase na mě. „Náš neznámý pachatel je v Dallasu v Texasu. Vyberte si. Buď poletíte domů a zapomenete na celou záležitost, nebo se pojedete podívat na to, jak chytáme vraha, na kterého jste nás upozornil.“

V tu chvíli si vzpomenu na všechny dlouhé hodiny, kdy jsem si sám ve své kanceláři čeri temné svádění „Davida Strobekkera“. Jako ostnatý drát se mi v žaludku zkroutí hrůza a pocit viny, které jsem prožíval při sledování prvních zpráv CNN o vraždě Karin Wheatové. Nemám na vybranou.

„Jdeme.“

KAPITOLA 17

Lenz nás s agentem Schmidtem vede přes parkoviště k tmavomodrému Mercedesu 450SL. Schmidt už chce nastoupit, ale psychiatr ho zarazí, tiše mu něco řekne a on zmizí.

Lenz řídí s jistotou, těsně pod hranicí povolené rychlosti. Odpoledne se schyluje k večeru, šedá barva nad našimi hlavami přechází v tmavě modrou.

„Jsme asi pětatřicet mil od Quantika,“ řekne a za jízdy tiskne tlačítko na mobilu, zřejmě aby se ujistil, že funguje.

„Jestli se všechno odehrává v Dallasu, proč jedeme do Quantika?“

„Mají tam určitá důležitá zařízení.“ Proplétá se s Mercedesem mezi ostatními auty. „Brzy se dozvíte víc.“

„Pěkné auto,“ poznamenám.

„Dárek od mé ženy,“ řekne stroze.

V tu chvíli zazvoní jeho mobil a rychlost, jakou po něm chňapne, prozrazuje jeho napětí. Dvacet vteřin poslouchá, dvakrát řekne ano a pak zavěsí.

„Vystopovali Strobekkerovo připojení z Wyomingu do Dallasu, že? A právě získali přesnou adresu,“ nadhodím.

Užasle na mě pohlédne. „Jak…? Aha. No jistě, Turner.“ Znovu se na mě zadívá. „Vystopovali připojení z Lake Championu na linku WATS, která patří nějaké důlní společnosti v tom městě. WATS byl připojen do Dallasu v Texasu. Do bytu najatého na jméno David M. Strobckker.“

„Zatraceně. Co bude dál?“

„Dallaská FBI a policejní jednotka rychlého nasazení celý blok obklíčily a evakuovaly sousední byty. Strobekker je pořád ještě Online. Z Kansas City už letí jednotka na záchranu rukojmí. Byla v pohotovosti, aby se mohla co nejrychleji dostat kamkoli ve Spojených státech.“

„Neměl byste být v Dallasu? Abyste se třeba pokusil toho chlapíka přesvědčit po dobrém, aby vyšel ven?“

„Daniel schválil násilné vniknutí. Uvnitř může být Rosalind Mayová a Strobekker už ukázal, že dokáže bez milosti zabíjet. Záchranná jednotka rozstřílí dveře, jakmile bude na místě. To může být za osmdesát minut.“

„Co když se Strobekker pokusí zmizet, než se tam dostanou?“

„Tak ho složí jednotka rychlého nasazení.“

„Chcete říct, že ho zabijí?“

„Doufám, že tak daleko to nedojde. Tam, kam jedeme, budu moci v případě potřeby mluvit s kýmkoli, kdo je v tom bytě.“ Těžce se opřu o opěradlo. Před deseti minutami jsem měl vztek a byl jsem unavený; teď prožívám euforický pocit z toho, že moje jméno bude očištěno, že se můj život vrátí na svou normální úroveň úzkosti.

Lenz odbočí na silnici 495. „Cole, potřebuji vaši pomoc a vy potřebujete moji. Nejlepší, co můžete udělat, abyste se vyhnul zbytečným potížím, je pomáhat při vyšetřování. Ale než budu moci použít vaši pomoc, musím si být jistý, že s tím vším nemáte nic společného.“

„Ale oni přece už toho chlapa skoro mají.“

„Možná. Možná ne. Důkazy v tomhle případě nasvědčují na skupinu pachatelů, kteří úzce spolupracují. Je v tom bytě sám Strobekker? Nebo je majitelem toho indického vlasu nalezeného na jednom místě činu?“

No výborně. „Co ode mě chcete?“

„Odpovědi. Myslím, že jste dobrý člověk pronásledovaný špatným svědomím. Otázka zní, souvisí to nějak s tímhle případem, nebo ne?“

„Nesouvisí. Stačí vám moje slovo?“

„Bohužel ne.“

„Zatraceně, já jsem přece na ty vraždy upozornil! A zatím jsem z toho měl jenom problémy.“

Psychiatr na mě vrhne dlouhý zneklidňující pohled. Jeho obličej se podobá obličeji mého otce, když se mi poprvé přiznal s finančními problémy. V jednu chvíli jsem před sebou měl muže na vrcholu sil – zodpovědného, obezřelého, sebejistého – a v příští chvíli sklíčeného člověka trýzněného selháním a pochybnostmi, chystajícího se svěřit mi tajemství, které navěky změní můj život.

„Přes třicet let pracuji jako soudní psychiatr,“ řekne Lenz hlasem zbaveným veškerých citů. „Třicet let poslouchám muže, kteří mi líčí, jak mučili a znásilňovali děti. Sleduju videozáznamy mužů, kteří rozřezávají ženy na krvavé kusy v autech a sklepech.“ Pokračuje téměř omluvným tónem. „Moje práce je mezník, podle kterého jsou měřeni ostatní. Ale nedávno jsem dospěl do stavu, kde kompas, který mě dosud vedl, přestal fungovat. Měl jsem problémy doma. Moje práce se proměnila v nekonečný bludný kruh únavy. Máte vůbec ponětí, co skutečně dělá Podpůrná vyšetřovací jednotka, Cole?“

„Chytá sériové vrahy, ne?“

„Omyl. Dělá přesně to, co naznačuje její název. Poskytuje podporu. Filmová představa o agentech FBI, kteří na vlastní pěst stopují sériové vrahy, je čistá fantazie. Poskytujeme rady. Místní policie vykonává fyzickou práci, zavírá do vězení a sklízí za to obdiv.“

Koutkem oka se dívám na Lenze.

„Vrazi jsou většinou dost jednotvární,“ pokračuje. „Variace na jedno téma. Svědčím v jejich procesech, zpečeťuji jejich osudy a pak ustupuji zpátky do stínu. Je to prostě… rutina. Celá tahle zatracená profese je zkorumpovaná chtivostí, ambicemi. Lidé, které jsem vyškolil, předávají moje myšlenky veřejnosti v podobě senzačních knih, přednášek a poradenství v Hollywoodu. O to já jsem nikdy neměl zájem. Jsem vědec, chápete? Lékař.“

Naléhavost Lenzova hlasu mě skoro uvádí do rozpaků. „Chápu, doktore.“

„Jediné, co mě přinutilo zůstat u téhle práce, bylo to, že vyhlídky na důchod byly ještě míň lákavé.“

„Proč mluvíte v minulém čase? Co se změnilo?“

„Vy jste to změnil.“ Lenz se ke mně obrátí s novou jiskrou v očích. „Vrah z EROSu už zavraždil sedm žen, aspoň pokud víme, a jejich těla se ve všech případech našla. Ale kromě dvou případů postupoval vždycky tak, abychom si jednotlivé zločiny nemohli dát do souvislostí. A detektivové z oddělení vražd zkoumají místo činu dost důldadně, to mi věřte. Kdybyste nás byl na ty vraždy neupozornil – statečně, navzdory zákazům své společnosti –, byl by dosud zabíjel bez jakéhokoli rizika, že bude dopaden.“

Možná mě Lenz manipuluje, ale přece mám dobrý pocit, když konečně slyším ocenění své snahy.

„Sérioví vrazi většinou jednají v emocionálním cyklu,“ vysvětluje. „Zabijí, vychladnou, zabijí znovu. Intervaly mezi jednotlivými vraždami se obvykle zkracují a zkracují, dokud vrah nezačne dekompenzovat, neboli laicky řečeno chovat se vyšinutě. V tom okamžiku se obyčejně dá chytit. Rozumíte mi?“

„Rozumím.“

„Vrah z EROSu je jiný. Pracuje s krajním klidem a rozvahou. Neprojevují se u něj ani náznaky dekompenzace. Sérioví vrazi často komunikují s policií. On to nedělá.“

„A co ten citát z Henryho Millera?“

„To bylo spíš divadlo než skutečná komunikace. V tom případu s hůlkami v očních důlcích napsal výkaly na zrcadlo v ložnici slova ‚Teď vidí‘. Cisté divadlo. Ten člověk zneužívá počítačovou technologii nejen k výběru obětí, ale i ke zkoumání jejich mysli a citů, než zaútočí. Miles Turner je počítačový génius, ale nedokáže nebo nechce vysvětlit, jak se Strobekker zmocnil hlavního seznamu klientů EROSu –“

„A proto Milese podezříváte,“ přeruším ho. „Ten chlap je takový, jako by byl Miles, kdyby se rozhodl, že začne vraždit.“

„Přesně tak. A teď jednu ženu unesl.“

„Víte proč?“

„Ne.“

„Může to mít něco společného s šišinkou?“

„Téměř určitě.“

„Možná to zní šíleně, doktore, ale nemohl by zabíjet ty ženy z nějakého naprosto logického důvodu? Z důvodu, který nechápeme, protože nemáme dost informací?“

„Zločiny tohoto druhu jsou vždycky pro člověka, který je páchá, naprosto logické, Cole. Zapamatujte si jednu věc. U sériových vražd je rozhodující výběr. Jak si vrah vybírá oběti? Jaké představy splňují? Pokud na tohle přijdete, máte pachatele. Nebo aspoň jeho profil.“

„Vybírá je s pomocí EROSu.“

„To je jenom metoda. Jaká jsou jeho kritéria? Kopie, které jste mi vytiskl, jsou zajímavé, ale je to v podstatě jen svádění. Neprozrazuje nic o hlavních společných rysech jednotlivých obětí, ale to neprozrazují ani studie těl nebo života obětí.“

„Všechny měly šišinku.“

„Ano. Ale jaký sexuální význam má šišinka?“

„To nevím. Musí to být sexuální význam?“

„V konečných důsledcích ano. Všechny vraždy tohoto druhu jsou motivovány sexuálně. Sexuální složka ovšem může být hluboce potlačena. Vyjmutí šišinky navozuje představu kultu nebo šíleného vědce, ale nakonec to všechno dospěje k nějaké variantě staromódního chtíče. Pan Strobekker je to, čemu se ve starých špatných časech říkávalo vrah z vilnosti, Cole. Sexuální vrah.“

„Proto jste se tolik vyptával na můj sexuální život.“

Přikývne, chvíli se plně soustředí na řízení. Když zase promluví, zní jeho hlas překvapivě jistě. „Já jsem jediný člověk, který ho může zastavit, Cole.“ Pohlédne na mě, jako by chtěl svá slova ještě potvrdit. „Ne, nezbláznil jsem se. Celý život jsem se připravoval na tuhle chvíli. Měl byste vidět některé profily, které vypracovali mládenci z Jednotky. Ani vzdáleně ho nevystihují. Strobekker jim všem vytřel zrak. Proč? Protože je to úplně nový druh vraha, Cole. Nevědí, do jaké škatulky ho zařadit.“

„A vy to víte?“

„Já žádnou škatulku nepotřebuju.“ Lenz vzrušeně zabubnuje prsty na volant. „Policie Strobekkera nezastaví, protože on neudělá žádnou konvenční chybu. Není to traumatizovaný lidský robot vzešlý ze spodiny společnosti. Má mozek. A používá ho.“ Lenz se odmlčí, zřejmě uvažuje. „Tentokrát,“ řekne téměř pro sebe, „udělám něco, co v Jednotce ještě nikdo nikdy neudělal. Co ještě neudělal žádný psychiatr. Chytím ho sám.“

Žasnu nad emocemi, které vložil do toho případu. „Pokud ho v příštích šedesáti minutách nechytí Jednotka na záchranu rukojmí,“ řeknu s pohledem na hodinky.

„Samozřejmě,“ odpoví. „Mluvil jsem o jedné osobě, ale důkazy nasvědčují spíš na práci zločineckého týmu. Proto se policie zajímá o vás a o Turnera. A proto je vývoj v Dallasu tak zajímavý. Jen si to představte. Kdo je asi v tom bytě?“

„Pořád nechápu, co chcete ode mě.“

„Brzy to pochopíte. Zkoumal jsem ty kopie, které jste mi dal, a jsem přesvědčený, že Strobekkera dokážu chytit do léčky.“

„Jak?“

„Tak, že vytvořím fiktivní ženu, a pak se jako tato žena napojím na EROS. Přiznám se, že ji mám už skoro hotovou.“

Snažím se strávit Lenzova slova, ale je toho na mě moc najednou.

„Téměř přesně odpovídá profilu nové oběti,“ dodá.

„Novému profilu? Chcete říct, že bude spíš jako Karin Wheatová než jako ty mladé oběti?“

„Ano. Nestává se často, aby vrah vytvořil tak jasnou strukturu a pak ji narušil. Kdyby byla vražda Wheatové jen příležitostná, vyřadil bych ji ze skupiny. Ale tak tomu nebylo. Tím vzniká nové paradigma.“

„A moje funkce?“

„Propašovat mě do komunity EROSu.“

„Nevíte, do čeho se pouštíte, doktore. Jen sám pánbůh ví, k jakým databázím může ten chlap získat přístup, aby si prověřil lidi, kteří se s ním onlinově stýkají.“

Lenz se ušklíbne. „S tím si nedělejte starosti. Danielovi muži se vyznají v papírování. Moje osobní Eliza Doolittlová už brzy oficiálně obživne. Číslo sociálního pojištění, rodné číslo, voličská registrace, kreditní karta, bankovní konta, dům, auto. Během několika hodin už bude stejně skutečná jako vaše žena.“

„Jak se ta fiktivní žena jmenuje?“

„Anne Bridgesová. Ale na tom nezáleží. Důležitá je přezdívka, nebo ne?“

Má pravdu. „Jakou bude mít přezdívku?“

„Něco prvotního,“ řekne Lenz, zřejmě spokojený sám se sebou. „Archetypického. Biblického.“

„Co to sakra je?“

„Zajímá vás to? Nebojte se, brzy se to dozvíte. Pokud budete spolupracovat.“

„Ak nevíte přece nic o tom, jak EROS skutečně pracuje,“ zdůrazním. „Existuje tam spousta esoterických zkratek, neformálních praktik, věcí, kterým rozumějí jenom klienti.“

Lenz se usměje. „Právě jste se do té práce dohádal.“

„Vy si opravdu myslíte, že dokážete zmást lidi – nejen lidi, ale jeho – tak, že si budou myslet, že jste žena?“

„Právě o to jde. Jak skutečně rozumíte ženské duši? Tohle bude test ohněm.“

Dvakrát zabliká a přesviští kolem dodávky, která jela před námi. „Už za sebou máme přes půl cesty do Quantika, Cole. Povězte mi něco o tom svém tajemství. Pokud dospěju k názoru, že s případem nemá nic společného, uvedete mě na EROS, vrátíte se domů a policie už vám nezkříží cestu.“

Obrátím se a vyhlédnu z okénka. Půl cesty do Quantika. Půl cesty k okamžiku, kdy Jednotka na záchranu rukojmí vyrazí dveře Brahmova bytu v Dallasu. Lenz chce získat odpovědi na své otázky, kousky mé duše, než mě vpustí do vnitřního kruhu vyšetřování. Na co jsem nejpyšnější? Zač se nejvíc stydím? Odpověď na první otázku je soukromá, ale není to skutečné tajemství, a dostane mě do Quantika. Druhá odpověď může počkat, než se v Dallasu rozrazí ty dveře. Může počkat navěky.

„Osm let jsem pracoval jako profesionální muzikant,“ řeknu bezbarvě.

Lenz poposedne. „Byl jste úspěšný?“

„To závisí na vašich měřítcích. Vydělával jsem si na živobytí. Ale nedařilo se mi dosáhnout toho, o čem jsem snil. Psal jsem dobré písničky a byl jsem dobrý kytarista, ale jen průměrný zpěvák. Někteří lidé si mysleli, že jsem lepší, než se tvářím, ale já jsem vždycky cítil, že potřebuju nějaký vůdčí vokál.“

„A tahle závislost vyvolala konflikt? Závist?“

„Jo. Přeskočím pět let promarněného času. Poslední skupina, ve které jsem hrál, se dostala dost vysoko. Ale měli jsme spoustu konfliktů. Psal jsem ty nejlepší písničky a zpěvák – můj dobrý kamarád – se nemohl smířit s tím, že se se mnou musí dělit o slávu. Chtěl zpívat vlastní skladby, nebo nic.“

„A dál?“

„Dál nebylo nic. Dodnes zpívá vlastní skladby, ve větších klubech, ale jinak se moc daleko nedostal. Když se skupina rozpadla, rozhodl jsem se, že se už nikdy nechci dostat do situace, kde by byl můj osud jakkoli ovládán jinými lidmi.“

„Teď chápu to obchodování s komoditami,“ řekne Lenz. „Nemusíte jednat s žádnými protivnými lidmi.“

„Přesně tak.“

„A zbohatl jste.“

„To máte sakra pravdu.“

„Říkáte to dost naštvaně.“

„Máte dobrý postřeh.“

Lenz asi půl míle mlčí a já jsem rád, že na mě nenaléhá. Konečně řekne: „Adál?“

„Ještě před touhle kariérou jsem chodil na vysokou školu, jakovětšina mých přátel. Vystudoval jsem finančnictví, ale od dětství jsem chtěl hrát. Jezdil jsem do Lelandu a Clarksdalu a hrál jsem blues se starými černochy – Sonem Thomasem, Samem Chatmonem a podobně. Když jsem dokončil vysokou školu, vrátil jsem se domů a řekl rodičům, že než začnu pracovat nebo dál studovat, chci se nějakou dobu věnovat hudbě.“

„Jak na to reagovali?“

„Neměli z toho moc velkou radost. Když jsem byl malý, tak mě v hudbě podporovali, ale když jsem končil střední školu, všechno se změnilo.“

„Co se stalo?“

„Druhý akt tragédie, která začala patnáct let předtím, v létě roku šedesát čtyři. Toho roku, kdy v okrese Neshoba zabili ty tři aktivisty za lidská práva.“

Lenz přikývne. „Schwernera, Chaneye a Goodmana.“ Vysloví ta jména tiše, jako by ty dávno mrtvé děti byly jeho kamarádi.

Poprvé mě napadne, že Lenz je možná Žid. „Správně,“ řeknu, „pohřbili je v té přehradě. Ať tak či tak, jedna vysoká škola z New Yorku poslala pár aktivistů za lidská práva do okresu Cairo, kde leží naše farma. Můj otec, asi proto že byl takový, jaký byl, se rozhodl jich pár pozvat k nám domů –“

„Promiňte, co znamená ‚asi proto, že byl takový, jaký byl‘?“

„Nepocházel z Mississippi. Byl z Louisiany, z jedné baptistické farnosti. Byl vychován přísně, ale neměl žádné předsudky, víte? Byl lékař, ale pocházel z pracující třídy. Vyrůstal vedle černochů a pracoval stejně tvrdě jako oni.“

„Pokračujte.“

„Tihle aktivisté za lidská práva vždycky celý den chodili po vedlejších uličkách, učili černochy, jak mají vyplňovat hlasovací dotazníky a tak, a pak přišli k nám a můj otec jim dal najíst. Mluvil o medicíně a oni mluvili o politice. Nebo třeba o baseballu. Tohle všechno mi mnohem později vyprávěla matka.“

„Mluvte.“

„Místní pitomci, Ku-klux-klan nebo kdo, měli vztek, že si můj otec tyhle lidi pouští do domu. Varovali ho, ale táta si toho nevšímal. Pak byl zavražděn ten barevný chlapík u kostela v Itta Bena. Dali mu bombu do auta. Byl to otcův pacient. Sloužil ve válce v Koreji. Táta si moc vážil lidí, kteří sloužili své zemi se zbraní v ruce. Dokázal zavírat oči nad spoustou věcí, co Ku-klux-klan a Občanská rada v těch dobách vyváděli, stejně jako všichni ostatní. Ale nedokázal strávit vraždu toho černého veterináře. Sedl si a napsal do novin článek o tom, jak se věci skutečně mají, a uvedl tam jména. Poslal to do Greenvillských novin, liberálního deníku, který vlastnil Hodding Carter, noviny to otiskly a rozpoutala se úplná bouře.“

Lenz se usměje. „Zatracené.“

„Matka jenom seděla doma a čekala, kdy nám do baráku vletí nějaká zápalná bomba. Ale to se nestalo. Otec obvinil ty lidi tak veřejně, že se Klan bál udělat něco moc brzo po zveřejnění toho článku. Taky pomohla skutečnost, že matka pocházela ze starousedlické rodiny z Delty. Nebyla to bohatá rodina, ale její předkové – Grantovi – žili v Deltě déle než kdokoli jiný snad kromě indiánů. K otci přestalo chodit pár bílých pacientů, ale jejich místa brzy zaujali černoši, takže to moc nevadilo. Asi po roce se na všechno zapomnělo. Aspoň v naší rodině.“

„Ale v Klanu ne.“

„Neřekl bych zrovna v Klanu. Klan už vlastně neexistuje, ani v Mississippi. Dnes je to jen pár zahořklých starých opilců. Rozhodně uplynula hodně dlouhá doba. A tehdy se projevil další charakterový rys mého otce, i když my jsme o tom vůbec nevěděli.“ Přemýšlím, kolik nám ještě chybí do Quantika, ale neodvážím se přerušit vyprávění a zeptat se. „Můj otec byl lékař ze staré školy. Zajímala ho jedině péče o nemocné lidi. Nikdy nemyslel na peníze.

V některých letech nedostal ani padesát procent toho, co mu pacienti dlužili. A přijímal od nich prakticky cokoli. Fazole, ryby, broskve, zvěřinu, prostě všechno. Ještě v roce 1987 navštěvoval pacienty doma.“

Lenz se opře dozadu a zamrká. „Tohle plemeno už vymírá,“ řekne tiše.

„Už vymřelo. A naše země tím hodně utrpěla. Ale abych neodbíhal, jeho veškerá finanční strategie tkvěla v přesvědčení, že když lékař v Americe pracuje dost tvrdě, vydělá si dostatek peněz na to, aby zabezpečil rodinu a mohl si dovolit svou whisky a doutníky. Chápete to?“

„To byl dost rozšířený omyl mezi lékaři jeho generace.“

„Jo? No, netrvalo dlouho a on se kvůli tomu omylu dostal do dost vážných potíží. V roce 1968 už měl roční zpoždění v placení daní z příjmů. To znamená, že vždycky v dubnu – každý rok – musel jít do banky a půjčit si celou částku na daně, které pak zaplatil vláděasi tak šedesát nebo sedmdesát tisíc dolarů, ať byla úroková sazba jakákoli. A i když zaplatil, byl ještě pořád o rok pozadu s placením. Tak to dělal dvacet let.“

„Můj bože.“

„Musel žít pod hrozným tlakem. Ale neřekl o tom ani živé duši. Bylo to tajemství mezi ním a jeho bankéřem, kterému ta situace samozřejmě vyhovovala.“

„A co za to dal do zástavy?“ zeptá se Lenz. „Hypotéku na dům?“

„To by bylo nestačilo. Jediné, co mohl použít, byla farma nebo dům, který na těch pozemcích stál, a obojí patřilo po celé generace rodině mé matky. Neměla žádné bratry, takže její generace byla první generace Grantů, která neobdělávala své pozemky. Pronajímali je. Táta byl přesvědčený, že ten dluh je kříž, který musí nést on. Prostě pracoval čím dál víc.

Když jsem začal studovat na střední škole, všechno se začalo hroutit. Lidé, kterým jsme pronajímali pozemky na farmě, měli dvakrát po sobě špatnou sklizeň. Jediné, z čeho jsme žili, byly tátovy příjmy. A když šel do banky a požádal o každoroční půjčku na daně, odmítli mu ji. Nikdy předtím nežádali nějakou záruku, protože věděli, že bude schopný ten dluh zaplatit. Ale tentokrát si to vyžádali. Málem ho to složilo. Sel do jiné banky a vyslechl si tam totéž. Pak mu to došlo. Vylíhla se kuřata z roku 1964.“

Lenz vrtí hlavou.

„Zbytek už si asi domyslíte. Táta musel dát hypotéku na farmu. Prezidentem byl tehdy Carter; úrokové sazby byly dvacet procent. Když táta konečně řekl mámě, jak se věci mají, neváhala a všechy papíry podepsala. Ale málem ji to zabilo. Její otec nikdy nesouhlasil s vypůjčováním peněz, a ona taky ne. Tím myslím nikdy. Táta toho roku pracoval víc než kdy předtím. Bylo mu tehdy skoro padesát a pracoval sto hodin týdně. Sloužil dvaasedmdesátihodinové šichty na pohotovosti v našem městě. Tak to vydržel sedm měsíců a dostal infarkt. Přežil, ale už nemohl pracovat. Já jsem pracoval, matka pracovala, ale nijak dobře se nám nevedlo. Lidé, kterým jsme pronajímali pozemky, měli třetí špatný rok, a my jsme o tu farmu přišli.“

„O celou farmu?“

„Podařilo se nám udržet si dům. Ten, ve kterém teď žijeme se ženou. Všechno ostatní připadlo bance. Dali to do aukce, ale nakonec to nějak koupil sám prezident banky přibližně za polovinu skutečné hodnoty. Byl to nafoukaný hajzl jménem Crump. Bylbez sebe blahem, že se těch pozemků zmocnil. Bylo mu tehdy asi pětašedesát.“

„Jak to zapůsobilo na vaši matku?“

Vzpomínky na matku z těch let jsou něco, nač bych nejradši zapomněl. „Stal se z ní stín,“ řeknu tiše.

„Prosím?“

„Stín sebe samé.“

Lenz mlčky přikývne.

„Takže si dokážete představit, co se stalo, když jsem čtyři roky nato přijel z vysoké školy s titulem finančního inženýra a oznámil jsem, že se chci toulat po světě s kytarou. Nebyli z toho zrovna nadšení.“

„Ale vy jste to stejně udělal.“

„Ne hned. Pár týdnů jsem se jen tak poflakoval. Pak mi ruplo v hlavě. Uvědomil jsem si, že celý jejich svět se zhroutil kvůli mizerům jako Crump. A co horšího, že to ovlivní celý můj další život, pokud to tak nechám.“

„Sel jste za Crumpem?“

„Co bych z toho býval měl? Neměl jsem žádné peníze, žádnou moc. Sbalil jsem si oblečení, učebnice a životní úspory – pět tisíca odjel do Chicaga. Jeden z mých profesorů mi sehnal práci ve společnosti, která spekuluje na burze. Po týdnu obchodování pro tu společnost jsem začal obchodovat pro sebe. A nebál jsem se.Nedokážu to vysvětlit. Obchodoval jsem stejně, jako jsem hrál na kytaru, čistě na základě instinktu. Někdy jsem riskoval v jediném obchodě všechno. Kdybych to chtěl zkusit dnes, asi bych to nedokázal. Jsem systematický obchodník – snažím se všechno posoudit ze všech možných úhlů, než udělám nějaký krok. Ale tehdy jsem byl prostě v ráži. Nějak jsem si vzpomněl na všechno, co jsem se naučil, a dal jsem to do služeb svého vzteku. Byl jsem jako nějaký zatracený superman.“

Tep se mi zrychlí, jen když si na to vzpomenu.

„Trh tehdy taky vypadal jinak. Člověk mohl vyhánět spekulace do neuvěřitelných výšek. Bylo to, jako byste se objevil na závodě formulí s Fordem Pinto, odevzdal klíčky a oni by vám řekli:’Synku, tyhle klíčky od Pinta vás opravňují, abyste po celý závod řídil Maserati. Samozřejmě, pokud ten vůz poničíte, zaplatíte za škody, ale tím se budeme zabývat, až se to stane. Hlavně se snažte nezabít.’A pak vás pustí na dráhu.“

„A vy jste ten závod vyhrál?“

„Na celé čáře, doktore. Po pěti měsících jsem dal ve firmě výpověď a o dvanáct hodin později jsem byl zpátky v Deltě. Sel jsem z nádraží rovnou do banky a nechal jsem si zavolat Crumpa. Asi jsem po tom trmácení ve vlaku vypadal jako pobuda, ale on ani nemrkl okem. Bylo mu už přes sedmdesát.

Řekl jsem mu, že chci koupit zpátky naši farmu. Crump řekl, že ty pozemky nejsou na prodej. Řekl jsem mu, že mu udělám dobrou cenu. Řekl mi, abych nezapomněl zavřít dveře, až budu odcházet. Moc dobře jsem věděl, jakou má ta farma hodnotu, tak jsem mu řekl dvojnásobnou částku – čtyřnásobek toho, co za ni zaplatil. Crump trval na tom, že ji neprodá. Už jsem začínal ztrácet nervy, ale nedal jsem to najevo. Řekl jsem mu, aby byl rozumný, že všechno má svou cenu. Řekl mi, že tomu tak není vždycky.

To mě vyvedlo z konceptu. Spoléhal jsem se na jeho chamtivost a on mi teď tvrdil něco, co naznačovalo, že jsem ho možná špatně odhadl. Zíral na mě, jako lovec zírá na mývala zahnaného na strom, a já jsem se rozhodl, že musím jít až na doraz. Řekl jsem tomu hajzlovi, že mu za farmu zaplatím čtyřnásobek tržní hodnoty – osm set procent zisku –, ale že moje nabídka platí jen šedesát minut. Řekl jsem, že se za hodinu vrátím a že jestli ty peníze chce, tak udělá nejlíp, když do té doby připraví smlouvu. Sel jsem do kavárny, pomalu jsem vypil tři kafe, zašel jsem si na záchod a vrátil jsem se do banky.“

„A?“

„A Crump tam na mě čekal se svým právníkem a dvěma svědky a na stole ležela smlouva, na které už chyběl jen můj podpis. Když jsem ty papíry podepsal, řekl mi, že jsem ten nejhloupější pacholek, který kdy prošel jeho dveřmi. Řekl jsem mu, že má možná pravdu, ale že mi zbývá ještě deset tisíc dolarů a že bych mu je byl za ty pozemky dal taky a že doufám, že zemře v osamění.“

Lenz se ke mně otočil a zírá na mě novým pohledem. „Je ten příběh pravdivý? Zní jako z nějakého seriálu.“

„Je pravdivý. Život člověku moc takových šancí nedá.“

Přikývne. „Život vám ji nedal, Cole. Vy jste si ji vzal.“

„Jeden holič mě dovezl na farmu. Máma byla v kuchyni, kouřila a pila studené kafe. Když jsem tu smlouvu položil před ni na stůl, zírala na ni bez hnutí skoro minutu. Pak vzhlédla a zeptala se mě, jestli je pravá. Jestli je pravá. Když jsem jí řekl, že ano, úplně se rozsypala. Přemohlo ji to. Třásla se a plakala a snažila se mě obejmout, a v tu chvíli… zatraceně, v tu chvíli jsem věděl, co to znamená cítit se mužem. Víte, konečně jsem pochopil, že být mužem znamená starat se o lidi, které milujete, ať to děláte jakkoli. I kdybyste kvůli tomu musel umřít.“

„Jak tu zprávu přijal váš otec?“

„Myslím, že hlavně s ulehčením. Čtyři roky žil s vědomím, že zklamal matku a že už to nikdy nedokáže napravit. To, že jsem ty pozemky získal nazpátek, všechno změnilo k lepšímu, ale některé škody se už nedaly napravit. Táta prožil čtyři roky v přesvědčení, že lidem, které měl rád, by byl milejší mrtvý než živý. Z obchodního hlediska byla jediná věc, kterou udělal dobře, uzavření životní pojistky. Měl dojem, že jeho smrt bude jediná možnost, jak se postarat sám o sebe. Začal hodně pít. Nebyl to moc šťastný konec.“

Lenz zvedne prst a ukáže na odbočku na obzoru na konci dálkových světel. „Ale za daných okolností to byl ten nejlepší možný konec, aspoň podle mého názoru. Máte mou úctu, Cole.“

Mercedes projede zatáčkou s elegancí chrta a zamíří k osvětlené bráně v dálce. „Spousta mužů prochází životem jako váš otec.“

„V tiché rezignaci, že?“

„Thoreau leccos věděl.“

„Tohle je spíš James Taylor. Thoreau říkal mlčenlivá rezignace.“

Lenz odfrkne: „Moje chyba.“

Mercedes zastaví u brány, k okénku přistoupí uniformovaný námořník, zkontroluje Lenzovu propustku a mávnutím nás pošle dál. Ještě jsme neujeli ani padesát metrů a ze tmy zarachotí dělostřelecká palba. Je to, jako bychom projížděli strašidelnou šarvátkou v historických virginských lesích, ale určitě jsou to noční manévry námořnictva. Po průjezdu druhou bránou se před námi objeví komplex osvětlených budov podobajících se vysokoškolským kolejím. Lenz zvedne mobil a stiskne tlačítko, něco zamumlá, pak zavěsí a ostře zatočí z hlavní cesty.

„Jednotka na záchranu rukojmí přistane v Dallasu za dvacet minut,“ řekne. „V tom bytě budou nanejvýš za pětatřicet minut. Strobekker je pořád na síti.“

Až mě zamrazí při pomyšlení, že se blíží rozhodná akce. „To je neuvěřitelné.“

Lenz přikývne. „A my to budeme sledovat z první řady.“

„Co tím myslíte?“

„Počkejte.“ Zastaví mercedes za zaparkovaným nákladním autem a podívá se na mě. Zaslechnu kovové cvaknutí, pak s úžasem sleduju, jak se zadní deska náklaďáku zasouvá do střechy a uvnitř se z tlumeného červeného světia vyloupne silueta muže. Viděl jsem ho jen jednou v životě, ale instinkt mi říká, že ten černý stín musí patřit Danielu Baxterovi, šéfa Podpůrné vyšetřovací jednotky.

„Urazili jsme celou tuhle cestu jen proto, abychom přestoupili do náklaďáku?“

Lenz se ušklíbne. „Tohle slovo se neopovažujte říct před nikým z lidí, se kterými se teď setkáte. To vozidlo se jmenuje Mobilní digitální velitelské stanoviště. Za chvilku uvidíte interaktivní média, jaká jste si nedokázal představit ani ve snu, Cole. I Hollywood by musel zblednout závistí.“

KAPITOLA 18

Silueta v náklaďáku skutečně patří Danielu Baxterovi. Podáme si ruce a on nás zavede do toho nejpodivnějšího prostředí, v jakém jsem kdy byl. Vnitřek Mobilního digitálního velitelského stanoviště vypadá jako mobilní domek z nějakého světového veletrhuobydlení budoucnosti. Je dlouhý a úzký a až ke stropu přecpaný počítači, satelitními přijímači, monitory a vážnými techniky, kterým vyčuhují z kapsiček u košil blikající ovladače.

Podlaha velitelského stanoviště vibruje ustavičným bzučením. Z několika sad reproduktorů se ozývají útržky vět, které se navzájem proplétají v nesourodou směs. Vypadá to, že ti technici to nějak dokážou všechno sledovat. Baxter nás vede úzkou uličkou ke stěně plné monitorů. Většina z nich je prázdná, ale na dvou jsou vidět černobílé záběry nízké budovy.

„To je ten dům?“ zeptá se Lenz.

Baxter přikývne. „Dva byty v jedné budově. Strobekkerův byt má číslo šest set sedmdesát dva. Šest set sedmdesát trojka je díkybohu prázdná.“

„Je to přímý přenos?“ zeptám se.

Přikývne.

„Má to neuvěřitelné rozlišení.“

„Digitální video. Dostáváme ty záběry kódované přes bezpečnostní kanál.“ Baxter ukáže na obrazovku. „Vidíte okna toho bytu? Zevnitř jsou zakrytá aluminiovou fólií.“

„To je špatné znamení,“ řekne Lenz. „Za jak dlouho se tam dostane záchranná jednotka?“

„Za pět minut přistává v Love Fieldu. Za dalších deset bude na místě. Ta budova je asi na půl cesty mezi Love a Dallas-Fort WorthInternational, kolem je plno dalších podobných budov. Má tam v podstatě zaručenou anonymitu.“

„Můžu něco udělat, než bude na místě záchranná jednotka?“

Baxter zavrtí hlavou. „Používá jediný telefon, který tam je, takže mu ani nemůžeme zavolat a požádat ho, aby vyšel ven. Stejně si myslím, že by to neudělal. Spíš by se s pomocí rukojmí pokusil uprchnout.“

Lenz přikývne. „Musíme si s panem Colem promluvit mezi čtyřma očima. Bylo by to někde možné?“

Nemůžu uvěřit, že je Lenz tak vytrvalý. Baxter nás vede k úzkým dveřím na konci uličky. Za nimi je tmavá místnost se šesti palandami připevněnými na zeď po třech nad sebou a s mikrovlnnou troubou.

„Chci, abys sledoval se mnou, až půjdou dovnitř, Arthure,“ řekne Baxter. „Pokud je náš pachatel tak chytrý, jako byl dosud, možná se zabarikáduje.“

„O to bych nechtěl přijít,“ řekne Lenz.

Když se za Baxterem zavřou dveře, psychiatr se posadí na jednu z dolních paland, vytáhne z kapsy krabičku cigaret a zapálí si, čímž určitě v tomhle přetechnizovaném vládním vozidle porušuje nejmíň tucet pravidel. Nerozezní se žádný alarm. Odfoukne kouř stranou a řekne: „To, co jste mi řekl, vám otevřelo cestu až sem. Tak mi řekněte i zbytek.“

„Doktore, nic z toho, co bych vám mohl říct, nesouvisí s vraždami na EROSu.“

„Tím líp. Čím dřív mi to řeknete, tím dřív budu mít úplně jasno.“

Oči upírám na jeho obličej, ale myšlenkami jsem hodně daleko.

Znovu potáhne z cigarety, pak vstane z palandy a podřepne u malé ledničky. Otevře její dvířka a do místnosti zazáří strašidelně fluoreskující světlo. „Heuréka,“ řekne s kamennou tváří, „Danielovi chlapci zřejmě sdílejí vaši zálibu v orálně podávaných karcinogenech.“

Přes rameno mi podá růžovou orosenou plechovku s Tabem. Otevřu ji a čtyřmi rychlými doušky vypiju půlku jejího obsahu. Na dásních a v krku mě pálí peprné kofeinové bublinky, až se mi zamží oči. Cítím se dvakrát líp než před deseti vteřinami. Chci říct Lenzovi, že neexistuje žádné tajemství, že jsem nikdy neudělal nic, zač bych se měl skutečně stydět, ale to by bylo absurdní. On ví, že něco existuje. Ví, že vždycky něco existuje.

„Ještě pořád nechápete, co se děje, že?“ řekne a sedne si zpátky na palandu s láhví minerálky.

„Vím, že je v sázce život ženy.“

Jeho obličej je jen šedá silueta za šedým kouřem. „Tak jsem to nemyslel. Něco vás žere zevnitř, Cole. Řekl bych, že vás to žere už hodně dlouho. Vy mi to potřebujete říct. Nechápete to?“

Sílené na tom je, že Lenz má pravdu. Nechci to říct konkrétně jemu, ale v poslední době mám nutkavý pocit se toho psychického závaží zbavit.

„Buďte klidný,“ řekne, „nosím už v hlavě víc tajemství než deset farářů. Mezi všemi těmi znásilněními a zneužitými dětmi a vraždami tam už pro vaše hříchy skoro ani není místo.“

Lenzovy oči najednou vypadají starší než kdokoli, koho jsem kdy viděl. Starší než oči udřených starých černošek v Deltě, starší než oči mužů, kteří přežili bitvu. „Jde o sestru vaší ženy,“ řekne tiše, „nemám pravdu?“

Hruď se mi sevře vztekem na Milese.

„Turner za nic nemůže,“ řekne Lenz jemně. „Ani neví, že to ví. Myslím, že je do toho děvčete sám napůl zamilovaný.“

Mlčím.

Lenz potáhne z cigarety. „Vím, že nejste vrah.“ Zasměje se. „Na to máte příliš vyvinuté svědomí. Myslíte si snad, že sháním informace, abych vám zničil manželství? Abych vás přinutil pro mě pracovat?“

Najednou vstane a poklepe mi na rameno. „Klid, Cole. Pojďme se podívat na televizi. Stejně bude za pár minut všechno vypadat úplně jinak.“

Otevře dveře a vede mě zpátky do hlavní místnosti. Kolem monitorové stěny se shromáždil malý hlouček, ale před Lenzem se rozestoupí jako Rudé moře. Proklouznu za ním.

Jeden z techniků se usadil na židli před monitorovou stěnou se sluchátky na uších, obě ruce na ovládacích tlačítcích. Slyším šumění, pak se ozve hlas s jižanským přízvukem: „Tady je Deke Smith, dallaská jednotka rychlého nasazení, hlásím, že záchranný tým je na místě.“

Potvrzení zprávy zanikne v Baxterových slovech: „Dobrá, jdeme na to.“ Kývne směrem k monitorům. „Je dodávka zamčená a naložená?“

Technik na židli opakuje otázku jako důstojník v ponorce, který předává kapitánovy rozkazy. Poslouchá odpověď ze sluchátek, pak odpoví: „Zamčená a naložená. Blíží se k místnímu velitelskému stanovišti.“

„Zatraceně, chci všechno slyšet,“ štěkne Baxter. „Nastavte hlasitý odposlech.“

Technik zapne pár spínačů a najednou se místnost naplní hlasy dallaské jednotky rychlého nasazení, dallaské policie, velitelského stanoviště FBI a bezdrátové komunikace jednotky na záchranu rukojmí.

„Bravo jedna, provádím kontrolu. Testuji, testuji, jedna, dva.“

Někdo za mnou se nervózně zasměje.

„To je Joe Payne, velitel jednotky na záchranu rukojmí,“ řekne Baxter, spíš mně než Lenzovi. „Šéf Bravo týmu.“

Ostatní členové Paynova týmu reagují na kontrolu, podle všeho je jich osm až dvanáct. Těžko říct, protože mluví všichni najednou.

„Máme spojení s Alfou?“ zeptá se hlas z vysílačky, asi Payne.

Baxter šťouchne technika do ramene. Technik něco zamumlá do mikrofonu připevněného na sluchátkách. Někdo sděluje Paynovi, že má spojení s Alfou.

„My jsme Alfa?“ zeptám se.

Technik proti mně obrátí oči v sloup.

„Je subjekt ještě na drátě?“ zeptá se Payne.

Někdo vzadu v místnosti křikne: „Jo. Technik EROSu v New Yorku potvrzuje, že subjekt komunikuje s klientkou.“

„Perspektivní oběť číslo osm,“ řekne Baxter.

„Nemá cenu čekat,“ zaskřípe Paynův hlas. „Nevidím dovnitř oknem. Jdeme nahoru.“

„A co video?“ zeptá se Baxter. „Berete kameru?“

Technik opakuje otázku a Payne odpoví: „Kamera jde dovnitř hned za střelci.“

Baxter už to nevydrží, vezme technikovi sluchátka a nasadí si je sám. „Joe, tady Dan Baxter. Nechcete prostrčit minikameru pode dveřmi a zhodnotit situaci?“

„Tentokrát ne. Dallaská policie odvedla dobrou práci, držela se mimo dohled. Myslím, že ten chlap neví, že policie je na místě. Nechci, aby se kdokoli přiblížil ke dveřím, dokud je nevyrazíme.“

„Nedal by vám správce klíč?“

„Rychlejší bude je vyrazit,“ řekne Payne. „Použijeme železné palice, pro případ, že by měl bezpečnostní zástrčky. Mám situační plánek bytu. Ještě nějaké pokyny?“

Baxter se obrátí na Lenze. „Arthure?“

„Ať je tam kdokoli,“ řekne Lenz, „chtěl bych ho dostat živého. Můžeme se leccos dovědět.“

„Slyšel jsem to,“ řekne Payne. „Řekněte doktorovi, že za nic neručím. Když se na nás ten chlap vrhne, tak ho složíme.“

„Nestačilo by ho zneškodnit?“ zeptá se Lenz.

Baxter začne vysvětlovat něco o neprůstřelných vestách, ale Payne ho nenechá domluvit. „Když moji muži střílejí, střílejí do hlavy.“

„Hodně štěstí, Joe,“ řekne Baxter.

„Večer se s vámi podívám na záznam,“ řekne Payne, „vemte s sebou pivo.“

„Beru.“

Pak kamarádský tón zmizí. Teď zní komunikace z vysílaček jako záběry z filmu o druhé světové válce. Krátké otázky, stručné odpovědi. Za sebou zaslechnu spokojené zamručení, když se rozzáří třetí monitor. Je na něm vidět černobílý záběr, který jako by filmovalo pětileté dítě. Jen samé černé vysoké boty. Pak se pohled zvedne a zaměří se na zadní stranu černého obrněného nákladního auta. Na držáku pro rezervu jsou zlatě vyražena čtyři slova, z nichž je jasné, že tenhle náklaďák nepatří žádné dopravní společnosti:

ŠPATNÁ SPOLEČNOST

KDYKOLI, KDEKOLI

„Panebože,“ zamumlá Baxter, ale když se obrátí na Lenze, spatří na jeho obličeji úsměv. „Heslo dallaské jednotky rychlého nasazení FBI.“

Do záběru se dostává ošklivý čumák automatu, zakomíhá se a zmizí.

„Ten nese kameraman,“ řekne technik.

„Dobře dělá,“ řekne Baxter. „Asi viděl filmy z občanské války, kde vlajkonoš nenese nic jiného než vlajku. Je vidět, že se z nich poučil.“

Najednou se záběry na monitoru změní. Pohled na chodník, pak mám pocit, že jdu přímo vedle kameramana, jako se člověku stává, když sleduje horor v kině. Kamera se zvedá, ukazuje záda a ramena muže, který postupuje před ní. Ostatní jdou v řadě před tím mužem. Teď postupují hodně rychle. Od bot po přílby jsou oblečení v objemných černých kombinézách, ověšení automaty, noži a pásy s nábojnicemi. Vypadají jako parašutisti.

„Do toho, nindžové,“ zašeptá někdo těsně u monitorů.

Celý tým se najednou objeví na jedné ze statických obrazovek. Stojí za zdí budovy sousedící se Strobekkerovou, zády ke kameře. Za nimi je vidět vchod do Strobekkerovy budovy. Nemůže být dál než dvacet stop, ale pak si uvědomím, že úhel kamery může dost zkreslovat. Je to jako dívat se na baseballového nahazovače z kamery umístěné za chytačem; máte dojem, že stačí, abyste natáhli ruku, a dotknete se ho, a přitom je od vás šedesát stop.

„Tady Bravo jedna,“ řekne Payne, „deset vteřin.“

Na statickém záběru se záchranný tým řadí do formace podobné fotbalovému mužstvu. Vpředu stojí dva muži s černými železnými palicemi v rukou.

„Pět sekund,“ řekne Payne.

„Do toho,“ zamumlá Baxter.

„TEĎ!“

Na Paynův rozkaz ti dva muži přeběhnou tryskem přes otevřený prostor. Pohybují se rychle, ale každý, kdo někdy držel v ruce železnou palici, ví, že se s ní moc sprintovat nedá.

„BĚŽTE!“ vykřikne někdo.

Když ti dva doběhnou ke dveřím Strobekkerovy budovy, dá se do pohybu mobilní videokamera. Každý v náklaďáku teď utíká přes otevřený prostor s druhou skupinou záchranného týmu. Na statickém obrázku vidím, jak se dveře bytu rozletí na kousky jako polystyrénová deska.

„FEDERÁLNÍ AGENTI! FEDERÁLNÍ AGENTI!“ křičí změť hlasů, v bytě je už nejmíň pět mužů.

„ODHOĎTE ZBRAŇ! LEHNĚTE SI NA ZEM! HNED TEĎ!“

„Ježíši!“ Chytím Baxtera za rukáv. „Mají ho?“

„Držte hubu, Cole!“

„Kamera je uvnitř,“ poznamená jeden technik.

„Sakra,“ sykne někdo.

Mobilní kamera zabírá úplně prázdný byt. Muži ještě pořád křičí „Federální agenti!“, ale jak kamera klouže po bytě, nevidím nikoho jiného než členy týmu na záchranu rukojmí.

„Zamčené dveře!“ vykřikne někdo.

„Strobekker se právě odpojil!“ zvolá kdosi za námi.

Slyším třeskot rozbíjení zamčených dveří, ale kamera ho nesleduje.

„Nezastřelte ho!“ křičí Lenz, „proboha, nestřílejte!“

Baxter se otočí a odstrčí Arthura Lenze mimo dosah mikrofonu. Brahmův osud je teď v rukou vojáků.

„Zatraceně, co se stalo?“ ptá se šokovaný hlas. „Vyskočil snad oknem?“

„Negativní výsledek!“ odpovídá někdo. „Tady šéf dallaské jednotky, nikdo tu není.“

„Šatna je prázdná!“ křičí až neuvěřitelně mladý hlas.

„To snad ne!“

„Vemte tam kameru!“ křičí Baxter. „Co se děje, Joe?“

„Alfo, v bytě není nic kromě počítače a telefonu. Vystřelil si z nás.“

„Cože?“

„K počítači není připojený monitor, ale zdá se, že je zapnutý. Nemá ani klávesnici.“

„Vemte tam tu zatracenou kameru!“

Konečně mobilní kamera proklouzne tlačenicí mezi černými rozložitými postavami a ukáže nám místnost. Payne má pravdu. Uvnitř je jen neškodně vyhlížející bílý počítač na podlaze a vedle něj telefon.

„K čemu je dobrý počítač bez monitoru a klávesnice?“ ptá se.

„Sakra!“ Nechci věřit vlastním očím. Ale vidím to co ostatní.

„Co?“ obrátí se ke mně Baxter.

„Signálka na disku. Pevný disk je aktivní.“

„Zatraceně,“ zakleje technik. „Disk se sám formátuje! Vymazává se!“

Zírám na drobný blikající bod a vím, že se technik plete. Nevím proč, ale vím to.

„Vytáhněte šňůru ze zásuvky!“ vykřikne technik.

„Moment!“ řeknu a zvednu ruku. „To je –“

„Joe!“ křičí Baxter. „Vytáhni tu zatracenou šňůru!“

„Ne!“ zařvu. „Ať všichni vypadnou! Teď hned!“

Baxter se na mě vztekle obrátí. Najednou pochopí. Zařve: „JOE! AŤ VŠICHNI –“

Ale už je pozdě. Černá postava vytáhla šňůru a vtom ji pohltí bílý blesk, v němž zmizí i záběr kamery.

„Ach bože,“ řekne někdo bezbarvě.

Obě statické kamery dál zabírají plameny šlehající z oken na jedné straně Strobekkerova domu. Zvuk výbuchu je tlumený, profiltrovaný řadou okruhů, než se dostal sem do Quantika, ale jeho účinky ve voze nemohly být silnější.

Baxter nehybně zírá na monitorovou stěnu, zatímco z reproduktorů vycházejí zděšené výkřiky. Nesouvislé hlasy z dallaského velitelského stanoviště štěkají příkazy na přivolání lékařů a hasičů. Jiné hlasy, zkreslené šokem a hrůzou, křičí, že je třeba dostat zraněné ven z budovy plné kouře.

„Co se proboha stalo?“ zeptá se Baxter. Potom se vytrhne ze strnulosti a křičí na dallaské stanoviště otázky a rozkazy. Technici za ním stísněně mlčí. „Tu šňůru vytrhl Joe?“ zeptá se.

Nikdo se neodváží odpovědět.

Na jedné ze zbylých rozsvícených obrazovek vytahují z kouřícího bytu zraněné nebo mrtvé. Někteří jsou určitě živí, protože vysílačky přenášejí jejich křik a sténání.

„Dane?“ zachraptí sípavý hlas, „tady Joe.“

Všichni ve voze strnou. Poblíž budovy zvedne jeden agent v černé kombinéze pravou ruku a zamává na jednu ze statických kamer.

„Díky bohu,“ zamumlá Baxter. „Jak jsi na tom, Joe?“

„Ani se neptej. Jen jsem chtěl, abys věděl, že žiju.“ Payne si strhne přílbu a předkloní se, aby se nadechl. „Pár minut teď nebudu mít čas. Zavolám ti, až to půjde.“

„Udělej, co musíš, kamaráde.“

Když se Daniel Baxter otočí k technikům, už nedokáže zadržovat vztek. „Co se doprdele stalo?“ zeptá se, těká očima mezi nimi.

„Věděl to,“ řeknu.

„Nemohl to vědět.“

„Možná nevěděl o téhle akci. Ale věděl, že nakonec přijdete. A byl na to připravený.“

Jeden z techniků řekne: „Ať zkontrolují hlavní vchod, šéfe. Ať hledají nějaký alarm, dráty, něco takového.“

Baxter se obrátí zpět k obrazovkám, ale mlčí. Nemá cenu něco přikazovat, dokud se celá tragická opera na monitorech neuklidní. Muži ze záchranného týmu klečí nad ležícími kamarády a snaží se je ošetřit s pomocí lékárniček. Hovor ve vysílačkách se soustředí na nebezpečí, které hrozí od ohně, nakonec několik dallaských policistů vběhne dovnitř s hasicími přístroji a postříká vnitřek bytu chemickou pěnou. Nálada ve voze mi připomíná hotelovou halu, kde jsem byl, když jsem viděl, jak Challenger vybuchl hned po startu. Najednou se do ticha ozve zlomený hlas:

„Je pryč.“

Hovor ve vysílačkách se zakoktá, umlkne. Na monitoru si schoulený agent FBI utírá rukou oči, pak si svléká bundu a zakrývá s ní obličej muži ležícímu na zemi.

„Panebože,“ zamumlá Baxter.

Když přijede sanitka a naloží zraněné, přistoupí k jedné ze statických kamer muž v černé kombinéze se zkrvavenýma rukama a dočerna sežehnutým obličejem. Bělma jeho očí jako by vydávala vlastní svědo.

„Dane?“ řekne a těžce oddechuje jako člověk, který má právě za sebou závod na pět mil.

„Tady jsem, Joe. Co mám dělat?“

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž.“

„Jak jsou na tom tví muži?“

„Čtyři dostali zásah šrapnelem. Všechny jsme dostali ven, ale Pete Carelli zahynul. Nebýt neprůstřelných vest, měli bychom čtyři mrtvé.“

„Co ty, Joe?“

„Já jsem nebyl přímo v místnosti. Dostal jsem to do paží a rukou, ale není to nic vážného.“

„Můžeš se nějak dostat dovnitř a zkontrolovat pár věcí?“

Payne unaveně přikývne, pak se otočí a mávnutím přivolá pět mužů.

Baxter řekne: „Hledáme dráty, poplašné zařízení, znáš to.“

Payne zachrochtá do mikrofonu. Tentokrát není k dispozici mobilní kamera, ale za pár vteřin slyšíme, jak on a jeho muži prohledávají byt.

„Zatracenej hajzl!“ vykřikne mladý hlas. „Mám to! Fotoelektrický paprsek. Běžné poplašné zařízení.“

„Sledujeme drát,“ řekne Payne, „probíhá podél podlahy.“

„Další paprsek je u dveří pokoje,“ volá další hlas.

„I u okna,“ řekne třetí.

„Dane,“ řekne Payne, „v šatně vedlejší místnosti je krychlová černá skříňka.“

„Dobrá práce, Joe. Počkej chvíli.“ Baxter se otočí zpátky ke svým technikům. „K čemu to může sloužit?“

Nikdo se nepokouší o vysvětlení.

Myslím, že nemám co ztratit. „Paynův tým narušil paprsek a černá skříňka aktivovala počítač. Počítač poslal zprávu Strobekkerovi, ať je ve skutečnosti kdekoli – proto nevybuchl okamžitě –, a pak sám sebe zničil. Teď už ví, že po něm jdete, pane Baxtere. Nebo to bude brzy vědět.“

„Ale jak je možné, že tam nebyl? Vystopovali jsme hovor až k tomu bytu. Znamená to snad, že byl celou dobu někde jinde?“

„Říkal jste, že sousední byt je prázdný, že?“

Baxter přimhouří oči. „Joe, zkontrolovala dallaská jednotka sousední byt?“

„Prázdný. Správce říkal, že tam nikdo nebydlí, tak jsem vydával rozkazy ještě z letadla, aby se tam nikdo nepřibližoval. Nechtěl jsem riskovat, že by pachatel něco viděl nebo slyšel.“

„Zkontrolujte ho teď. Ale buďte proboha opatrní.“

„Slyšeli jste ho,“ řekne Payne.

Cekáme v tíživém tichu. Lenz usrkává minerálku asi pět stop od ostatních. Když si všimne, že se na něj dívám, posměšně mi zasalutuje.

„Zatraceně!“ řekne hlas z reproduktoru. „Je tam další telefon! Přes stěnu je propojený s pachatelovým bytem. Je zničený, ale je to telefon. Je tam taky modem a šedivá skříňka. Vypadá, jako by byla doma dělaná.“

„Někomu rozbiju dršťku,“ řekne Baxter. „Kde je správce budovy?“

„Venku, Alfo,“ řekne jiný hlas.

„Přiveďte mi toho hajzla před kameru.“

Ozve se strohý rozkaz. Dva policisté z dallaské jednotky před sebou přistrkají muže ve středním věku, s tmavou pletí a černými vlasy. Vypadá jako Arab.

„Zatkněte ho a přečtěte mu jeho práva,“ řekne Baxter.

Sleduju, jak dallaský policista zatýká vyděšeného správce budovy a předčítá mu jeho práva.

„Dejte mu na hlavu sluchátka,“ nařídí Baxter. Pak se zeptá: „Jak se jmenujete?“

Muž polkne a řekne: „Patel. Mohandas Patel.“

Nevěřícně zavřu oči. Ind.

„Jste správcem těchto budov, pane Patele?“

„Jsem jejich majitel. Se svým bratrem, bydlí v Houstonu.“

„Jedna z těch vražd byla i v Houstonu,“ řekne jeden technik.

Baxter se zeptá: „Proč jste říkal policii, že je ten byt prázdný, pane Patele?“

„To jsem neřekl. Řekl jsem, že tam nikdo nebydlí.“

„V tom bytě je telefon, pane. Někdo ho tam musel dát. Někdo, kdo si ten byt pronajal.“

Patelovi se rozzáří oči. „Ano, byt byl pronajatý. Ale nikdo se do něj nikdy nenastěhoval. Když platili nájem, na nic jsem se neptal. Policie se ptala, kdo tam bydlí, tak jsem řekl, že nikdo. Řekl jsem jim pravdu, že?“

Baxter vydechne, snaží se podačit vztek. „Kdo si ten byt pronajal, pane Patele?“

„Hezká dáma,“ řekne, „dáma z mé vlastní země.“

„Dáma z Indie?“

„Ano, pane.“

Z Lenzova směru se ozve spokojený vzdech.

„Jak byla asi stará?“ ptá se Baxter.

Patel skloní hlavu ke straně, přemýšlí. „Mezi čtyřiceti a padesáti.

V dnešní době se to nepozná. Vzdělaná dáma. Moc krásná.“

„Kdo si pronajal ten druhý byt?“

„Pan Strobekker. Skoro před rokem.“

„Jak vypadal?“

„Už jsem ho policii popsal.“

„Popište ho ještě jednou.“

Patel zaváhá, pak se podívá na policisty, kteří ho drží za paže. Oba jsou přinejmenším o stopu vyšší než on. „Myslím, že bych chtěl zavolat bratrovi,“ řekne roztřeseným hlasem.

„Aspoň že nežádá o advokáta,“ zamumlá někdo za mnou.

„Můj bratr je advokát,“ řekne Patel, čímž zatluče poslední hřebíček do Baxterova výslechu.

„Alfo, tady Bravo jedna,“ řekne Payne, hlas už má zase chladný a profesionální. „Dallaská policie tvrdí, že v těchhle domech bývá spousta práce. Call girls, drogoví dealeři a tak. Nájem je vysoký, ale zajišťuje soukromí.“

„Zatraceně,“ zamumlá Baxter.

Někdo Patelovi sundá sluchátka. „Co s ním máme udělat?“ zeptá se těžký texaský přízvuk, kovbojský hlas.

„Nechte si ho,“ řekne Baxter. „Ať zavolá bratrovi, pak je oba zmáčkněte. Pohrozte jim vypovězením, obžalobou z terorismu nebo něčím podobným. Pošlu vám svého konzultanta. Nezapomeňte, že máme někde v terénu rukojmí.“

„Ano, pane,“ řekne kovboj. „Vezmeme ho na barák, chlapi.“

„Tady Bravo jedna, Dane,“ řekne Payne mimo kameru. „Máme se vrátit do Kansas City?“

Baxter chvilku přemýšlí. „Ne. Nejdřív se postarejte o odvoz raněných, pak se vraťte sem. Mrzí mě to, kamaráde.“

„To nic. Je to naše práce,“

Monitory zhasnou.

„Proč jsme nevystopovali ten druhý telefon?“ zeptá se Baxter techniků.

„Možná ho měl blokovaný,“ odpoví jeden. „Třeba nějakým relé. Pravděpodobně tou šedou skříňkou.“

„Stejně si myslím, že válečná lest pana Strobekkera fungovala na hlubší úrovni,“ řekne klidný hlas mimo hlouček. No ovšem, Lenz. „Protáhl nás tuctem států, přes oceán, tou malou pevností ve Wyomingu – kterou jsme považovali za jeho baštu – a nakonec do toho bytu v Dallasu. To byl první skutečný byt, kam jsme ho vystopovali, takže jsme si mysleli, že tam bydlí. Vsadím se, že se technici nikdy nesnažili vyzkoumat, co všechno za tím vězí.“

Obličeje techniků vypadají pořádně zkroušeně.

„Teď jde o to,“ řekne Baxter, „jestli teď můžeme vystopovat ten hovor až ke zdroji, když už skončil.“

„Určitě existuje nějaký záznam,“ řekne jeden technik s nadějí.

„Nechci vám kazit náladu, pánové,“ přeruším ho, „ale myslím, že zjistíte, že ten telefon jen vytočil internetovou on-rampu a odtud poslal zprávu nějaké anonymní bíbíesce, vzdálené třeba tisíc mil. To, že se Strobekker odhlásil ze sítě právě v době vaší akce, byla pravděpodobně náhoda. Neriskoval by přímé spojení se svým skutečným stanovištěm. Pokud získáte telefonní záznamy, můžete zjistit, kam ten počítač poslal varování, ale jestli je to velká bíbíeska, napojí se na ni v příštích několika dnech tisíce lidí, kteří tam budou hledat vzkazy. A všechny je stopovat nemůžete.“

Baxter nedokáže zakrýt zklamání. „Můžeme se spojit s výbornými kryptoanalytiky. Jestli tu zprávu najdeme, můžeme ji rozšifrovat.“

„To není třeba. Víme přece, o co v ní jde. Může to být třeba jen jedno písmeno. Může to být ‚testovací‘ zpráva, jakých jsou tam tisíce. Může v ní být dokonce napsáno: ‚Milý tatínku, právě mě vyhodili.‘“

„Zatraceně!“ zakleje Baxter, jeho zlost zahřívá celou místnost jako petrolejový hořák.

„Potřebujete Milese Turnera,“ řeknu bez obalu. „Ten by toho bastarda dokázal najít.“

„Turner možná je ten bastard,“ řekne Lenz a přistoupí až k technikům.

„Nesmysl, doktore.“

Baxter mě upřeně pozoruje. „Je Turner tak dobrý?“

„Je zatraceně dobrý, pane Baxtere.“

„Najmu ho jako poradce.“

„Turnera ne,“ řekne Lenz pevně.

Baxter mávne rukou a hlouček techniků se rozejde. Když už jsou mimo doslech, řekne tiše: „Máme mrtvé, Arthure. Někde v terénu máme rukojmí. Doufám, že je ještě naživu. Máš sice proaktivní plán, ale ten bude trvat dlouho. Toho chlapa musíme dostat, než zabije Rosalind Mayovou nebo někoho jiného.“

„Použít Turnera by byla chyba, Danieli. Pokud chceš nějakého odborníka přes elektroniku, zavolej do NSA. Pokud chceš Strobekkera, dej mi Colea.“

Baxter dlouho uvažuje, jsem jako na jehlách. Pak řekne: „FBI to dnes nezvládla, Arthure, a zatím nevíme jak dál. Cole málem zachránil lidský život a tvrdí, že Turner je ještě lepší než on.“

„Danieli,“ řekne Lenz bezbarvě, „jestli si aspoň trochu vážíš mé dosavadní práce, tak mi teď důvěřuj.“

Baxter se kousne do rtu a zkoumá Lenzův výraz. Probíhá mezi nimi tichá komunikace založená na dlouhých letech profesionální spolupráce a možná ještě na něčem víc. Lenz první promluví nahlas.

„Jak daleko je moje alter ego?“

Baxter ještě chvíli mlčí, pak řekne zdráhavé: „Přibližně za hodinu se může přihlásit na síť.“

Zkusím zpracovat Baxtera: „Pane Baxtere, jsem ochotný pomáhat doktoru Lenzovi, ale radši bych to dělal z domova. Není důvod, proč bychom tak nemohli spolupracovat. A abych se přiznal, slíbil jsem ženě, že do rána budu doma.“

Baxter se nepřítomně zeptá: „Jak dlouho potřebuješ Colea, aby tě dostal na EROS, Arthure?“

„To se nedá říct.“ Lenz na mě upřeně pohlédne. „Stejně nepoletí zpátky do Mississippi turistickou třídou.“

Baxter se podívá na hodinky, pak na Lenze. „Nerad bych na tohle používal oblastní policejní jednotky. V jednu hodinu posílám z Quantika na jih druhý tým na záchranu rukojmí. Jan Krislovová nám nabídla vlastní letadlo a já jsem ji vzal za slovo. Cole, odstartujete doktora Lenze během tří hodin a můžete se svézt s nimi. Pilot vás vysadí v Jacksonu. Stačí?“

„Tam mám auto. Díky, pane.“

Lenz vypadá, že chce ještě něco říct, ale Baxter mu nedá šanci. S krátkým pokývnutím odchází k telefonu.

Lenz mě nasměruje ke dveřím velitelského stanoviště. S rukama těsně u těla opatrně postupuji úzkou uličkou mezi poličkami plnými bzučících přístrojů, kolem Baxtera, kolem košil s krátkými rukávy zářících v pixelovém světle. Někdo vstane, aby mě pustil ven z vozu, a když stoupnu na dlažbu venku, vydechnu z plic klimatizovaný vzduch a zhluboka se nadechnu chladného nočního lesního vánku.

Za sebou slyším kroky, obrátím se a ze tmy se vyloupne hranatý obličej speciálního agenta Schmidta.

„Co kdybyste počkal v autě?“ navrhne mi a otevře dvířka Lenzova mercedesu.

Za dvě minuty vklouzne za volant Lenz, v jedné ruce čerstvý Tab a v druhé minerálku. Obojí postaví do plastového držáku, pak nastartuje a zavře dvířka. Když si otřu plechovku Tabu o košili, zapálí si cigaretu a vyfoukne kouř do virginské noci.

„Výborně,“ řekne. „Moc prima.“

KAPITOLA19

Milý otče,

barbaři jsou za branami.

Bylo to nevyhnutelné, samozřejmě. A nemám strach, že by mě našli. Ale musím být opatrnější při vyhledávání pacientek. Musímpočítat s tím, že soud EROS zavře nebo že společnost z právních důvodů zavře sama. Díky seznamu to ovšem nebude nic platné. Nesmím zapomenout upřímně poděkovat Turnerovi.

Možná EROS nezavřou. Možná bude Jan Krislovová protestovat. Mohl bych pro ni být slavný případ. Další bitva v jejím tažení za elektronické soukromí. Jednoho dne jí budu muset ukázat, jaké soukromí ve skutečnosti zajišťuje její malý vesmír.

Bože můj, takový hluk ze sklepa. Neměl jsem dovolit, aby Levy spatřil operační sál. Měl by se uklidnit sám, nebo budu nucen poslat dolů Kálí.

Ale všeho do času. Potřebuji nové pacientky a můj další krok bude záviset na FBI. Vstoupí do digitálního pralesa noci? Nebo se budou snažit mě jen dostat za plot?

Ať tak či tak, tím zářivěji teď budu hořet.

KAPITOLA 20

Lenzův mercedes nás veze nocí zpátky do McLeanu ve Virginii do bezpečnostního sídla FBI, odkud chce zahájit svou operaci s digitální návnadou. V Deltě často jedu nocí spoustu mil a nespatřím jiné světlo než měsíc a hvězdy, ale dnes v noci jsem vděčný za rušnou dálnici. Světla a pohyb mi pomáhají potlačit vzpomínku na výbuch počítače a výkřiky raněných policistů.

„Chtěl bych ještě něco říct k té akci,“ řeknu váhavě. „Napadlo mě, že Strobekker, nebo kdo to vlastně je, ve skutečnosti nechtěl nikoho zabít.“

„Co tím chcete říct?“

„Ten výbuch byl omezen hlavně na počítač. Kdyby byl chtěl, mohl vyhodit do povětří celý dům.“

Lenz o tom chvíli uvažuje. „To nám pomůže při dokreslení profilu, ale celkově na tom příliš nezáleží. Když zabil toho muže ze záchranného týmu, prakticky si podepsal rozsudek smrti. Jestli se nevzdá v okamžiku, kdy ho najdeme, je z něj mrtvola.“ Lenz si zapálí novou cigaretu. „Co kdybychom si o tom promluvili?“

„O tom případu?“

„Ne. O tom, co vás žere.“

„Panebože, vy toho nenecháte?“

„Věřte nebo nevěřte, Cole, snažím se vám pomoct. Máte strach, abych se o vás nedověděl všechno a neměl nad vámi převahu. Ale jestli jste mě předtím dobře poslouchal, víte, co pro mě tenhle případ znamená. Je to moje osobní zmrtvýchvstání. Nechápete, že to vám naopak dává převahu nade mnou? Jeden anonymní e-mail Strobekkerovi a on bude vědět, že ‚Anne Bridgesová‘ jsem já. Nikdy bych nedokázal, že jste to udělal vy.“

„Ale já bych to nikdy neudělal.“

„A já bych nikdy nezradil vaši důvěru.“ Pootevře okénko a vyfoukne kouř ven. „Vážím si vás, Cole. Riskoval jste soud – možná finanční úpadek –, když jste za námi přišel se jmény těch žen. Turner to neudělal. Krislovová to taky neudělala. Nevím, jestli by to byli někdy udělali, dokud by se nedívali mrtvolám přímo do tváře.“

Chci něco říct, ale možná má Lenz pravdu.

„Pocit viny je zajímavá věc,“ řekne. „Tím se lišíte od Strobekkera. To je ironie, že? Ten kříž, který nesete, z vás dělá lepšího člověka. Chci si o tom s vámi promluvit jen proto, že tak dobře vím, jakou bolest dokáže způsobovat tajemství. Už jsem viděl, co to s lidmi může udělat. Nechci, abyste mě špatně chápal. Nežádám vás, abyste se svěřil své ženě. Možná byste se pak cítil líp, ale ona by se cítila mnohem hůř. To břemeno musíte nést sám. Ale to neznamená, že se nemůžete svěřit někomu jinému. To udělal dokoncei Kristus.“

Pozorně se dívám na Lenzův obličej, hledám v něm náznak cynismu, ale vypadá skutečně upřímně. „Nevím, jestli bych vám to dokázal říct. Vám nebo někomu jinému. Holá skutečnost je… nevím… až příliš jednoduchá.“

„Prostě začnete mluvit. Tyhle věci mají svůj vlastní rytmus. Všechno ostatní jsou jen fakta.“

„Vy nestojíte o fakta?“

„Fakta jsou pro lidi jako Daniel. Mě zajímá pravda. A to je něco úplně jiného.“

Chvíli se rozmýšlím, pak si projedu rukou vlasy a řeknu: „Určitě víte, že moje žena je gynekolog-porodník.“

„Ano.“

„Ale pravděpodobně nevíte, že jsme spolu chodili už na střední škole.“

„Vaše manželství trvá tak dlouho?“

„Ne. Chodili jsme spolu na střední škole, ale vzali jsme se až dvanáct let po škole. Jsme manželé teprve tři roky.“

„Předtím nebyla žádná jiná manželství?“

„Ne.“

Načrtnu Lenzovu stručnou historii Erininy a Drewiny rodiny, soustředím se na protikladné osobnosti obou sester a na triky, jakými se je snažily zakrývat. Lenzova cigareta se rozsvěcuje a zhasiná, když se snažím popsat jedinečnou kombinaci Erininy krásy a smyslnosti, ale nejsem si jistý, že to plně chápe. Zřejmě ho víc zajímá Drewe.

„Absolvovala Tulanskou lékařskou fakultu s nejlepším prospěchem?“

„Ano.“

„Během střední školy jste s ní nikdy nespal?“

„Mockrát. Hladili jsme se, mazlili a tak. Ale milovali jsme se jen jednou a byla to katastrofa. Myslím, že se jen chtěla zbavit panenství. Byla to chyba.“

„S jinými děvčaty jste se v té době nemiloval?“

„Se spoustou.“

„Vaše žena to věděla?“

„Někdy.“

„A některá ta děvčata určitě znala.“

„Říkal jsem, že to byla malá škola.“

„Byla její sestra jednou z těch dívek?“

„Ne, tehdy jsme s Erin byli nepřátelé. Skoro jako bratr a sestra.“

„Jakou životní cestu si vybrala Erin.“

„Čtyři dny po maturitě odjela z Mississippi do Manhattanu a počítala s tím, že se nikdy nevrátí. V restauraci ji uviděl nějaký chlápek, a rázem z ní byla modelka. Prodělala obvyklý oblouk slávy – Kdo je Erin Andersonová? Sežeňte mi Erin Andersonovou. Sežeňte mi někoho jako Erin Andersonová. Kdo je Erin Andersonová? –, ale desetinásobnou rychlostí, než je běžné. Rok po odchodu z domova se léčila na protidrogové klinice v New Hampshiru a účty platil jistý velmi bohatý ‚přítel‘.

Dalších pár let se potloukala po New Yorku a L. A. a střídala náruče různých herců, umělců, hudebníků. Občas jsem na ni v té době narazil. Ale jen jsme hráli role, které jsme hrávali i v dětství.“

Lenz vyhodí cigaretu z okénka a zapálí si novou. „Jaké?“

„Přátelské, ale sarkastické. Dělala si legraci z Drewe, svaté sestřičky, která studovala medicínu s oddaností jeptišky. Dělala si legraci ze mě, že na Drewe pořád čekám.“

„Opravdu jste čekal?“

„Nevím. V těch letech jsem měl různé aférky. Dlouhé vztahy se špatným koncem.“

„Tehdy jste se miloval s Erin?“

„Ne, vždyť jsem vám to říkal.“

„Ano, ale je vidět, že mezi vámi a sestrou vaší ženy vždycky byla silná přitažlivost.“

„Každý muž, který spatří sestru mé ženy, cítí silnou přitažlivost, víte?“

„Ale Erin ti muži nepřitahují. Ne tak, jako jste ji přitahoval vy.“

„Tehdy jsem to nevěděl.“

„Ovšemže jste to věděl. Pokračujte.“

„Ať jsem měl v těch letech jakékoli vztahy, pořád jsem udržoval styky s Drewe. Někdy uplynul celý rok, aniž jsme se viděli. Jen jsme si občas pozdě v noci zavolali. Ale jindy mě zavolala celá ubrečená kvůli nějakému problému a já jsem všeho nechal a jel jsem deset nebo dvanáct hodin do New Orleansu, abych byl s ní.“

„Pořád mezi vámi nebyl žádný sex?“

„Ne se vším všudy. Je to zvláštní děvče. Velmi staromódní.“

„Chodila během těch let s jinými muži?“

„Občas s někým šla na rande. Ale nikdy to nikam nevedlo. Asi to ani nemyslela vážně. Když ti kluci Drewe po několika schůzkách nedostali do postele, ztratili zájem.“

„Ale vy jste nedodržoval stejnou abstinenci.“

„Ani jsem se o to nepokoušel. Bylo to klasické dilema. Chtěla ode mě naprostou oddanost, než mi dá to, co považovala za to nejcennější. Já jsem chtěl to nejcennější jako důkaz její lásky.“

„Chytrá ženská.“

„Dobře, dobře. Přeskočím pár let až k době, kdy se rozpadla moje poslední hudební skupina. Co myslíte, kam jsem si asi šel lízat rány, když se to stalo?“

„Do New Orleansu.“

„Samozřejmě. Drewe začínala poslední rok praxe na Tulanské univerzitě. Moje kariéra byla v troskách. Musel jsem se rozhodnout co dál. Co myslíte, že se stalo?“

„Začala s vámi spát.“

„Už jste takové příběhy asi slyšel, že?“

„Ne úplně takové. Ale začínám mít pocit, jako bych vaši ženu znal.“ Lenz se usměje. „Je mi sympatická.“

„Požádal jsem Drewe o ruku, ale ona řekla, že máme ještě rok, než začne opravdový život. Řekla, že tu dobu využijeme, abychom se ujistili, že jsme si jistí. Ve skutečnosti měla na myslí, ze já mám rok na to, abych se ujistil, že jsem si jistý.“

Vytáhnu z držáku plechovku Tabu a zhluboka se napiju. „Udělal jsem totéž co po střední škole. Sbalil jsem si věci, dvacet tisíc, které jsem si našetřil ze štací, a zamířil na sever do Chicaga. Chtěl jsem se znovu naučit všechno, co jsem už zapomněl o trzích, a vydělat si něco na budoucnost. Pronajal jsem si malý byt poblíž burzy. Byla tam postel a televize. Žádná kytara. Všude se mi hromadily knihy, dokonce i v koupelně. Chtěli jsme se s Drewe vídat co nejčastěji, ale podařilo se nám to jen dvakrát. Nebyl na to čas. Ale pořád jsme si telefonovali.“

Cítím poslední nával úzkosti, ale přinutím se pokračovat. „A pak se to stalo.“

„Erin se nějakým zázrakem objevila v Chicagu.“

„Najednou stála před mými dveřmi uprostřed zimy, neměla ani kabát. Letěla přes celé Státy s nějakým hercem, měla mezipřistání v Chicagu a prostě vystoupila z letadla.“

„Stejně krásná jako vždycky?“

„Ještě krásnější. Bílá blůza zapnutá ke krku, černé džíny, jednoduché stříbrné náušnice, sandály na opálených nohou.“

„Spal jste s ní tu noc?“

„Ne. Jen jsme si povídali. Půjčil jsem jí bundu a rukavice a vzal jsem ji na večeři. Jeli jsme taxíkem na Michigan Avenue, vyjeli jsme výtahem nahoru na Hancock jako párek turistů. Byl jsem osamělejší, než jsem tušil. Najednou jsem držel Erin za ruku, zatímco se dívala přes Michiganské jezero. Ta chvíle byla tak intimní… Nedokážu to popsat. Třicet vteřin sounáležitosti v zimě, během níž jsem se stýkal jen s chtivými zabedněnci a čísly. Nepodívala se na mě, když jsme se drželi, ale pevně mi stiskla ruku, než mě pustila a zamířila zpátky k výtahu.“

Na chvíli se odmlčím a dívám se na svěda aut, která se míhají kolem nás. „Chcete detaily, nebo jen stručnou verzi?“

„Detaily, prosím. Ale co se týče detailů, Smutek slusí Elektře by se moc nelišil od Oresteii.“

Přemýšlím o té narážce, ale jediné, co mě napadne, je absurdní představa Jacka Nicholsona, který se v Rudých snaží přesvědčit Dianě Keatonovou, aby se s ním vyspala. „V bytě jsme si dál povídali. Seděli jsme na podlaze a pili kávu stříknutou bourbonem, abychom se zahřáli. Mluvili jsme o tom, jak Erin žila v New Yorku, jak se léčila z drog, o tom, jak jsem přestal s muzikou. Byla překvapená, že jsme se s Drewe viděli za poslední rok jen dvakrát. Neměla ani ponětí, jak je studium medicíny náročné. Když usnula, přenesl jsem ji do své postele a ustlal jsem si na křesle, které jsem koupil z třetí ruky od jiného nájemníka.“

„Ráno jsem se vymotal z křesla, vyčistil jsem si zuby a šel se sprchovat. Byl jsem úplně rozlámaný. Pustil jsem si horkou vodu, tak horkou, jak jsem snesl. Pak jsem ucítil závan studeného vzduchu. Dveře koupelny se otevřely a zavřely. Slyšel jsem Erinin hlas: ‚Nemohla jsem to vydržet.‘

Odhrnul jsem závěs sprchy a uviděl jsem ji sedět nahou na záchodě s lokty na kolenou a bradou opřenou o ruce. Mávla na mě, abych se nedíval. Pustil jsem závěs a začal jsem si mýt hlavu.

Pár vteřin nato vstoupila do sprchy. Už jsem ji předtím viděl nahou na střední škole a její tělo tehdy vypadalo stejně mladě jako v Chicagu. Její pleť byla mnohem tmavší než moje, vlasy měla skoro černé. Padaly jí na ramena, dlouhé a husté, a stejně černé… však vy víte. Vzhlédla a usmála se, pak mě objala a položila mi bradu na hruď, jako by se v té sprše chystala znovu usnout. Neobjal jsem ji, ale chtěl jsem to udělat. Jsem si jistý, že teď to všechno zní vypočítavě, ale tehdy to vypadalo jako ta nejsamozřejmější věc na světě. Nevyhnutelná.“

Lenz mlčí.

„Chovala se tak přirozeně. Jako by se byla šla vyčurat a já tam nebyl. Jako bychom byli svoji už kolik let. Prostě si s takovými věcmi nelámala hlavu. S vlastnictvím. To mě dojalo. Dojalo mě, když jsem ji tam tak viděl sedět na tom záchodě. Možná je to divné, ale je to pravda. A ona… ona prostě nebyla jako ostatní ženy. Líbala mi bradavky, než mě políbila na rty. Zřejmě cítila, že jsem už dávno neměl žádnou ženu a že se musím nejdřív uvolnit. Pomohla mi ústy a rukama. Věděla, jak jsem na tom, ještě dřív než jsem to věděl já. A když jsem začal stříkat, neucouvla. Prostě…“ Zmlknu, nedokážu to vyslovit.

„Potom vstala a znovu mě objala. Nemluvila, ale viděl jsem, že nějak ví, že její sestra to tak ještě nikdy neudělala. Tehdy jsem myslel na Drewe, ale zdála se mi vzdálená od toho všeho. Bylo to, jako bychom se s Erin setkali někde, kde Drewe neexistuje. Bylo to stejné, jako by Erin měla chodit s Drewe po vizitách v nemocnici. V tom prostředí Erin prostě neexistovala. To přirovnání není dokonalé. Drewe samozřejmě má vlastní sexuální identitu, ale –“

„Chápu.“

„Mám něco přeskočit?“

„Jen pokračujte od té sprchy,“ řekne Lenz podivně napjatým hlasem.

Najednou mi před očima bleskne bezútěšná scéna z 451 stupňů Fahrenheita: vidím sám sebe, jak jedu mezi dřevěnými filmovými kulisami, jako oživlá kniha přednáším svůj erotický text pro Lenzovo potěšení.

„Podívejte, nedokážu vysvětlit, proč byla Erin tak jedinečná. To, co jsem řekl předtím o zkoumání, překračování prahů… dokonce ani to u ní neplatí. Pochybuju, že existuje nějaký erotický prostor, kde nikdy nebyla. Snad kromě čisté lásky. Ale její sexuální přítomnost, její magnetismus… Ježíši. Bezedné oči, jemné klíční kosti, malá ňadra s tmavými bradavkami. Myslím, že si uvědomovala, že jsem byl poprvé skutečně opojený její krásou, a byla rozhodnutá dopřát mi ji všechnu. Určitě už viděla spoustu mužů v takovém rozpoložení, ale nevím, jestli to pro ni znamenalo víc.“

„Její důvody si nedokážete ani představit, Cole.“

„Poprvé, když jsme se milovali v posteli, byla hotová asi o deset vteřin dřív než já. Pak vzala můj obličej do dlaní a – dosud si pamatuju, co řekla.“

Lenz se ke mně obrátí, oči má jako drobné světelné body. „Miluju tě?“

„Ne. Řekla: ‚Je to tak snadné, že?‘ A pak se usmívala, když jsem se do ní vyprazdňoval. Úsměvem Mony Lisy. Nedokážu to popsat jinak. Jako by znala všechna tajemství stvoření.“

„Jak dlouho zůstala v Chicagu?“

„Čtyři dny. Skoro jsme nevycházeli z bytu. Většinou na sobě měla jen moji košili. Bez komentářů se dívala na filmy, pokud smích nebo slzy nejsou komentář. Jednou jsme viděli reklamu na oční stíny, která použila její oči. Nikdy jsem ji nepřistihl, že by se na mě dívala. Ale když jsem se přistihl, že na ni zírám já, vždycky se ke mně otočila s pousmáním, které svědčilo o tom, že ví, že se dívám. Bylo to, jako bych žil s divokým zvířetem. Nepoužívala líčidla. Byla pořád vlhká. Nikdy –“

„Byla vysněná milenka,“ řekne Lenz tiše.

„Ne. Byla skutečná.“

„Myslím to v tom smyslu, že erotická aktivita byla zaměřena spíš na vaše uspokojení než na její.“

Chvíli o tom uvažuju. „Myslím, že to tak není. Taky prožívala překvapení.“

Sedadlo auta jemně zaskřípe, jak Lenz poposedne. „Co tím chcete říct?“

„Někdy – ve chvílích orgasmu – byla úplně mimo. Tím myslím mimo. Vůbec jsme nepili, ale doslova ztrácela vědomí. Stalo se to jen třikrát, ale poprvé už jsem vytáčel číslo na pohotovost, když se probrala.“

Lenz se ušklíbne. „Vaše reakce není ojedinělá.“

„Vám se to taky stalo?“

„Proboha, to ne. Nikdy jsem to neviděl na vlastní oči. Le petite mort.“

„Znamená to ‚malá smrt‘?“

„Ano. Je to obrat z francouzské poezie.“

„To říkala i Erin. Řekla mi, že se jí to ještě nikdy nestalo, ale nevěřil jsem jí. Jinak by o tom přece nic nevěděla. Není ten typ, který čte francouzskou poezii.“

„V kruzích, kde se pohybovala, se o tom mohla doslechnout. Když se jí to stalo znovu, líbilo se vám to?“

„Nejsem si jistý. Ale viděl jsem, jak výstižný je ten výraz. Ve chvíli největší intenzity, když se jí hruď pokryla skvrnami a obličej zrudl, byla najednou pryč. Naposledy, když se jí to stalo, mi řekla, že cítila čistý mír, tak jak ho v životě cítila jen málokdy. Jako by byla právě vyšla z matčina lůna, celá a nová. A –“

„Ano?“

„Řekla, že si myslí, že smrt možná nemusí být tak špatná. Mluvila vážně. Později dokonce mluvila o svém pohřbu, jak by si ho představovala. Napsal jsem jednu písničku, kterou jsem natočil pro Drewe na pásek. Nahrála si ji i pro sebe. Jmenuje se ‚Jediné, co chci, je všechno‘. Řekla, že je to o ní a že chce, abych jí to zahrál na pohřbu.“

„Co jste řekl vy?“

„Řekl jsem, že to udělám, a změnil jsem téma.“

Lenz stiskne rty a přejede dva jízdní pruhy. Světla předměstí jsou teď stále hustší, asi už jsme blízko cíle.

„Jak dlouho trvala tahle erotická mezihra?“ zeptá se.

„Čtvrtou noc zavolala Drewe.“

„Ach.“

„Erin ležela vedle mě na posteli. Zatímco Drewe vysvětlovala, že volá z nemocnice a že pacientka, kterou měla ráda, právě zemřela, se z Erin zase stala její sestra. Ne nějaká éterická bytost – Drewina malá sestra.

Posadila se a neslyšně formulovala: je to Drewe?, zatímco Drewe mluvila o plicní embolii. Už si nepamatuju, co jsem řekl, abych mohl co nejdřív položit sluchátko, ale věděl jsem, že jsem nechal Drewe bez pomoci v citové krizi. Jasně si ovšem pamatuju, co Erin řekla, když jsem zavěsil.“

„Co?“ zeptá se Lenz.

„‚Jak jí to řekneme?‘ Nebyl jsem si jistý, že jsem dobře slyšel, tak jsem se zeptal, co tím chtěla říct. Opřela se zády o čelo postele, vystavila ta dokonalá ňadra, ale já jsem se projednou nedíval na její tělo. Řekla: ‚Jak řekneme Drewe o nás?‘

Byl jsem v šoku. Vstal jsem a řekl něco jako: ‚Panebože, jak k tomuhle došlo?‘ ‚Jak?‘ zeptala se. ‚Co jsme asi dělali poslední čtyři dny? Potřásali jsme si rukama?‘

Než jsem mohl něco odpovědět, řekla:’Šoustali?‘ Pak si přitáhla přikrývku a pustila se do mě z plných plic:’Myslela jsem, že jsi jiný. Myslela jsem, že leccos chápeš. Ženy. Mě. Co myslíš, že jsem v tom mrazu hledala v Chicagu? Sportovní sex? Toho můžu mít, kolik se mi zachce, kdekoli na světě, děkuju pěkně.‘ A tak dále.

Víc mě zarážela bolest v jejím hlase než její jízlivosti. Myslel jsem si, že za mnou přišla, protože prostě potřebovala přítele. Když jsem slyšel, jak hloupě to zní, řekl jsem: ‚Co jsi tedy hledala? Proč jsi za mnou přišla?‘ Pustila přikrývky, nahá se postavila na mou dřevěnou podlahu a řekla:’Aby ses se mnou oženil, ty pitomče.‘“

„To je neštěstí,“ říká Lenz, jako by hovořil o nějaké vzdálené vesnici zničené tajfunem. Hladce vyjede z dálnice a zatočí na širokou ulici. „Takže vy jste měl aféru se sestrou své ženy v době, kdy už jste byli zasnoubeni.“

„Nebyli jsme zasnoubeni. Aspoň ne v technickém slova smyslu.“

„Přestaňte s tím slovíčkařením. Slíbil jste Drewe, že si ji vezmete.“

„Ano.“

„Ale ona se o té aféře nikdy nedověděla?“

„Ne.“

Lenz pokrčí rameny. „Něco mi pořád chybí. Ta zrada vás ještě pořád tolik tíží? Dnem i nocí?“

„Ano, něco vám chybí. Tu noc Erin odletěla z Chicaga. Dva měsíce nato jsem se doslechl, že se vdala za chlapíka jménem Patrick Graham. Teď pracuje jako onkolog, ale na střední školu chodil s námi. Všichni věděli, že Patrick je do Erin zamilovaný už od dětství. A najednou, jakoby zázrakem, se jeho vysněná dívka rozhodla, že ho taky miluje. Erin brzy přišla do jiného stavu a proměnila se v dokonalou hospodyňku. Já jsem za pár měsíců odjel z Chicaga a vzal jsem si Drewe. Nevěděli jsme kde se usadit, tak jsme se nastěhovali na farmu mých rodičů v Rainu. Tehdy už byli oba mrtví. V Rainu s Drewe bydlíme dodnes a Erin, Patrick a jejich dcera Holly bydlí v Jacksonu. To je hlavní město státu, asi sedmdesát mil od nás. Dost často se s nimi vídáme, většinou u Drewiných a Erininých rodičů v Yazoo.“

„Vaše aféra s Erin měla pokračování?“

„Proboha, to ne. Kdykoli byla poblíž, trápil mě pocit viny. Vypadala, že se se vším vyrovnala, ale já jsem věděl, že ve stresu je schopná čehokoli. Říkal jsem si, že kdyby se někdy pořádně pohádala s Drewe nebo Patrickem, dokázala by jim říct pravdu jen proto, aby jim ublížila.“

„Udělala to?“

„Ne. Ale kdybych byl znal skutečnou pravdu, byl bych se toho nebál. Víte, její dítě – Holly – je moje dcera.“

Na to Lenz najednou nemá co říct. Chvíli si tře bradu, zhluboka potáhne z cigarety a vyfoukne kouř. „To je vážný problém.“

„Klidně řekněte katastrofální.“

„Jak dlouho o tom už víte?“

„Tři měsíce.“

„Patrick ví, že je to dítě vaše?“

„Ne.“

„Ví, že to dítě není jeho?“

„Ano. Erin mu řekla, že je těhotná, než souhlasila se svatbou. Ale musel jí slíbit, že se nikdy nebude ptát, kdo je otcem. Patrick byl tak zaslepený láskou, že souhlasil.“

Lenz zase zatočí, tentokrát do poměrně úzké aleje. „Ale časem ho ta otázka začala trápit.“

„Asi ano. Jejich problémy můžou mít ovšem spoustu příčin. U Erin člověk nikdy neví.“

„A vy v posledních třech měsících žijete ve strachu, že jejich hroutící se manželství odhalí vaše temné tajemství.“

„Přesně tak.“

Zavrtí hlavou. „Překvapuje mě, že z toho nejste nemocný.“

„Občas mě pořádně bolí hlava. Drewe chce miminko a nechápe, proč jsem proti.“

„Vy nechcete dítě se svou ženou?“

„Ale ovšemže chci. Ale… mám pocit, že kdybych udělal tenhle krok, když je ta druhá situace ještě nevyřešená, byla by to ta nejhorší zrada ze všech.“

„Jak to?“

„No, jste ženatý, nebo ne?“

„Mám ženu a syna. Ale nechcete snad vyvozovat závěry z mého manželství.“

„Ale víte, co myslím. Víte, že když se člověk ožení, i když je po uši zamilovaný, pořád existuje ten nevyslovený pocit, že kdyby oba došli k názoru, že to byla chyba, mohli by si prostě podat ruce a rozejít se? Vím, že to zní plytce, ale moje žena je strašně staromódní, a vím, že to taky cítí. Mít první dítě je definitivní krok, víte? To je skutečné manželství. Neodvolatelné. Od té chvíle jsou ti dva neoddělitelní, jsou spojeni krví.“

„Jako vy a Erin.“

„Ježíši, nemluvte o tom takhle.“

„Ale právě proto s vámi Drewe tak vášnivě chce mít dítě. Je to inteligentní žena. Cítí nepojmenovatelnou, ale zneklidňující hrozbu. Ví, že to dítě by vás proti ní spojilo.“

„Myslím, že tu hrozbu necítí. No, možná ji cítí, ale ne od Erin. To určitě ne, tím jsem si jistý.“

„Myslím, že děláte chybu, pokud svou ženu podceňujete.“

„Poslyšte, to vím líp než kdokoli jiný.“

Lenz dlouho přemýšlí.

„Máte nějaké řešení, doktore?“

„No… na rozdíl odmnoha pacientů na psychiatrii máte skutečný problém, ve fyzickém slova smyslu. To dítě je živým symbolem tajného vztahu. Vy to dítě určitě máte rád. A matka se na vás občas musí – musí – podívat a zatoužit, abyste vy byl tím mužem, který ho vychovává. Podle mého názoru pravda nakonec stejně vyjde najevo, ať budete dělat cokoli. Jen si můžete vybrat, kdy to bude, to je všechno.“

Lenz vysloví svůj názor s přesvědčením orákula a katarze, kterou jsem začal pociťovat během své zpovědi, se rozplyne jako kouř ve větru.

„Co kdybychom na chvíli změnili téma,“ řekne. „Odpověděl byste mi na jednu otázku o Milesi Turnerovi?“

„To zní, jako by byl on odpověděl na spoustu otázek o mně.“

„Když jsem se ho zeptal na to nejhorší, co v životě udělal, odmítl odpovědět. Ale řekl, že mi řekne o tom nejhorším, co se mu kdy stalo. Řekl, že jednou strávil šedesát sekund tváří v tvář chřestýšovi.“

Cítím mrazení na šíji.

„Nic víc mi k tomu neřekl,“ dodá Lenz. „Mohl byste mi prozradit nějaké podrobnosti?“

„Ani ta stará podmínka kvůli drogám ho nepřinutila, aby vám to řekl?“

Lenz se zatváří překvapeně. „Tohle vám řekl?“

„Ze jste ho vydíral? Jo. Copak jste to neudělal?“

„Udělal. Ale ne podmínkou kvůli drogám. Podmínkou kvůli přepadení a násilnostem.“

Zatočí se mi hlava. „Přepadení?“

„Ano. Díval jsem se na spis o tom případu, ale není tam moc podrobností. Stalo se to před jedním barem na Manhattanu, kam chodí gayové. Dva muži slovně napadli přítele pana Turnera – homosexuálního přítele – a Turner ho bránil. Není jasné, jak se události přesně vyvíjely dál, ale Turner nakonec oba muže ošklivě zbil. Zřejmě se vyzná v bojových uměních.“

Můj strach, že o mně Miles něco vykládal, vystřídá otázka, která mě už delší dobu trápí. „Doktore, myslíte, že Miles je gay?“

Lenz se ironicky usměje. „Musím zachovávat lékařské tajemství, Cole. Neexistuje ovšem zákon, který by mi zakazoval říct vám něco, co už víte.“

Moc se mi nechce mluvit o té příhodě, ale kdyby byl Miles nechtěl, abych o ní něco prozrazoval, proč by se o ní byl vůbec Lenzovi zmiňoval?

„Byli jsme ještě kluci,“ řeknu, „jedenáct nebo dvanáct let. Nejlepší kamarádi. Miles jich mnoho neměl. Bylo těžké s ním vyjít. Někteří starší kluci ho doslova nenáviděli. Byl dvakrát chytřejší než oni a klidně z nich ve škole dělal blbce. Bylo léto. Hledali jsme špičky k šípům na starém indiánském pahorku u bavlníkového pole. Pár dětí si na tom pahorku mezi stromy postavilo pevnost. Byla to jen díra v zemi obložená nízkou zídkou, se střechou z kusu starého plechu. Většinu času byla stejně plná vody. Právě jsme si tu pevnost prohlíželi, když k nám na kolech přijeli čtyři starší kluci. Začali nás otravovat, hlavně Milese. Miles udělal nějakou poznámku o blbcích, a už to bylo. Párkrát ho praštili. Pak ten největší řekl, že Milese naučí. Řekl, že v pevnosti hnízdí vodní mokasíni a že pokud Miles neodpřísáhne na svýho mizernýho tátu, že nejradši ze všeho líže ocasy negrům, tak ho do té díry strčí. Miles byl k smrti vyděšený, ale neřekl to. Myslím, že mu vadilo to o jeho tátovi, ne to o tom lízání ocasů. Nakonec ho kopanci přinutili, aby se protáhl úzkým vchodem do pevnosti. Slyšel jsem šplouchnutí a pak nic. Ten kluk řekl, že jestli Miles vyleze před setměním, zpřeráží mu ruce.

Bylo to ošklivé, doktore. Chtěl jsem mu pomoct, ale věděl jsem, že kdybych to zkusil, tak by mě tam strčili za ním. Doufal jsem, že je to přestane bavit a odejdou, když jsem uslyšel zvuk, při kterém mi stydla krev v žilách. Tohle nebyl vodní mokasín. Byl to chřestýš. Dvě vteřiny po zachřestění ti zbabělci skočili na kola a byli v prachu.

Křičel jsem na Milese, aby vylezl ven, ale on se neobjevoval. Pak jsem uslyšel zakňourání:’Nemůžu.‘ Skrčil jsem se u vchodu a šeptal, aby pomalu ustupoval za mým hlasem, ale on jen kňoural dál. Uvnitř byla tma, vůbec nic jsem neviděl. Asi tak za minutu jsem sebral všechnu odvahu a strčil jsem do díry ruku. Úplně pomalu. Celá paže se mi třásla. Už v jedenácti jsem věděl, že chřestýš je had, který vidí teplo, ne předměty. A věděl jsem, že moje ruka je o hodně teplejší než stěny té vlhké díry. Hmatal jsem v té špíně celou věčnost. Pak jsem konečně nahmatal látku. Chytil jsem Milese za ruku a vytáhl ho ven. Obličej měl uslzený a džíny počurané. Třásl se jako epileptik.“

Utřu si oči. „Když se uklidnil, tiše mi přísahal, že si to ti bastardi jednoho dne odskáčou.“

„Jste v pořádku, Cole?“

Pravidelné řady světel ubíhající za oknem mi prozradí, že jsme v obytné čtvrti. „Jistě.“

„Máte k tomu příběhu ještě něco?“

Uvažuju o tom, že bych to měl zamlčet, ale z nějakých důvodů to neudělám. „Pár let nato měl šéf toho malého gangu podivnou nehodu. Čtyřikrát ho kousl vodní mokasín, nebo snad dva vodní mokasíni, každý dvakrát. V každém případě přišel o nohu.“

Lenz zalapá po dechu. „Jak se to stalo?“

„Ten kluk chodil na vysokou v Deltě, asi sto mil na sever od Rainu. Jednou pozdě odpoledne nastoupil do auta a ti hadi se mu začali ovíjet kolem kotníků. Bůhvíjak se mu dostali do auta. Leželi pod sedadlem a vyhřívali se na sluníčku. Měl otevřené okénko. Možná tam přelezli z větve stromu. Někdy to tak dělají, víte?“

Lenz zastaví mercedes u odbočky a pohlédne na mě. „Chcete mi tvrdit, že Turner tomu člověku dal do auta hady?“

Opatrně volím slova. „Chci vám tvrdit, že kdyby policajti dokázali stopovat hady, zavedly by je jejich stopy přímo k té malé pevnosti na tom indiánském pahorku.“

„Panebože. Kolik let po té původní příhodě se to stalo?“

„Nejmíň šest nebo sedm. Miles nezapomíná. Netvrdím, že by dokázal zabít. A ti kluci ho koneckonců šikanovali. Jen vracel něco, co od nich dostal. To je taková jižanská tradice.“

Zmačkám plechovku od Tabu a hodím ji na podlahu. „Poslyšte, to už jsme na místě? Chci stihnout to letadlo.“

Lenz projede další ulicí. Okolní domy jsou velké, ne tak velké jako dům Boba Andersona, ale nepochybně dražší. Konečně zajede s mercedesem na dlážděnou příjezdovou cestu a zaparkuje.

„Cole,“ řekne v náhlém tichu. „Oznámil jste zmizení těch žen, protože jste věděl, že je něco zatraceně v nepořádku. Jste ochotný mi to pomoct uvést do pořádku?“

„Copak to ještě není dost jasné?“

Jen sedí a nechává běžet motor. „I kdyby stopy vedly k Milesi Turnerovi?“

„Ano. Ale nepovedou. Miles by možná dokázal zabít. Ale ne takhle. Myslím, že on to není. Vy si snad myslíte něco jiného?“

„Bohužel ho ještě nemůžu vyloučit.“

Lenz vystoupí z auta a já taky. Ale když jdu za ním k postrannímu vchodu, nevidím dům ani pozemek. Jen jdu v jeho stopách, bezmyšlenkovitě, jako když jedu automaticky po silnici, zatímco moje myšlenky jsou miliony mil vzdálené od reality. Může se na mě Lenz spolehnout, kdyby stopy vedly k Milesovi? Odpověděl jsem ano, ale nepřemýšlel jsem o tom. V tu chvíli jsem totiž myslel na to, jak se po tom pokousání objevila v Rainu policie a vyptávala se Annie Turnerové na jejího syna. Slyšeli prý o něm nějaké podivné zvěsti a chtěli vědět, co dělal ten den, kdy byl ten kluk pokousán.

Annie Turnerová nevěděla. Ale já jsem to věděl. A udělal jsem to, co by za těch okolností udělal každý přítel.

Lhal jsem.

KAPITOLA21

Když Lenz otevře dveře domu, uvědomím si ve světlech lamp na verandě, že se nijak nepodobá opevněným budovám FBI, jaké jsem si představoval, zřejmě na základě špatných románů a filmů.

„Dost luxusní,“ poznamenám. „Takhle vypadají všechny pevnosti FBI?“

„Tenhle dům nepatří FBI,“ řekne podivně tichým hlasem. „Je můj. Musím si vzít nějaké spisy a oblečení. Chtěl jsem pro ně poslat agenta, ale už jsem to nestihl. Moje žena pravděpodobně spí.“

„Klidně počkám tady venku.“

„Ne… ne. Neměl byste tu zůstávat sám.“

„Máte strach, že si z vašeho autotelefonu zavolám taxík?“

„Nesmysl. Pojďte.“

Lenz se plíží vlastním domem jako lupič. Uvědomuju si, že dělám totéž. Procházíme po špičkách kolem prádelny do tmavé kuchyně s měděným nádobím rozvěšeným po stěnách jako starobylé zbraně. Na opačné straně kuchyně je velký obloukový průchod do jídelny. Slabá žárovka ve sporáku vrhá na podlahu žlutý obdélník světla.

Lenz ukáže na židli. „Za chviličku jsem zpátky. Udělejte si pohodlí.“ Pak zmizí v oblouku a slyším, jak jde nahoru po schodech.

„Ano, prosím, udělejte si pohodlí,“ ozve seznenadání ženský hlas. Zamrazí mě mezi lopatkami.

Polekaně se rozhlížím. Za závěsem v jídelně spatřím siluetu sedící ženy. Na stůl před ni dopadá svědo z minibaru. Lenz musel projít těsně kolem ní.

„Janet?“ zavolá, slyším, jak se jeho kroky vracejí dolů po schodech. „Janet? Jsi vzhůru?“

„Ne, chodím ze spaní. Díky bohu si ještě pořád dokážu vychutnat svůj drink. Kde jsi zatraceně byl? Neukázal ses už tři dny!“

Ze tmy na schodech se vynoří Lenzův obličej. „Pracuju na případu pro Daniela. Je to důležitý případ.“

Sestoupí po posledních dvou schodech a dívá se na ženu. Zřejmě se nemůže rozhodnout, jestli mě má vzít nahoru do kanceláře, nebo mě tu s ní nechat samotnou, a ani jedno řešení se mu asi moc nelíbí. Proč mě sakra nenechal v autě?

„Hned přijdu,“ řekne konečně. „Postarej se prosím o pana Colea.“ A pak spěchá zase po schodech nahoru.

„Jistě že se postarám“ řekne žena zastřeným hlasem.

Když vstane a vykročí ke mně, dopadne na ni matné světlo ze sporáku. Janet Lenzová je o pár let starší než její manžel, přes spodní prádlo má jen tenký župan. Asi chce vypadat sexy, ale s rozmazanými líčidly a pachem džinu a cigaret, kterým je prosycený vzduch v kuchyni, je výsledkem jen prázdný patos. Je hubená, kolem úst se jí táhne síť jemných vrásek, které prozrazují, že celý život kouří. Její oči prozrazují záblesky bystrosti, které postačují na chvilkové dobré postřehy nebo krutost. Ostrý hlas připomíná učitelku, která až příliš ráda vyžaduje kázeň.

„Váš přízvuk,“ řekne. „Připomíná mi Severní Karolínu. Moje rodina pochází z Filadelfie, ale do školy jsem chodila v Greensboro, byla tam většina dívek. Ale jezdili tam kluci až z Duke. Byli velmi přitažliví.“

„To je hezké.“

„Bylo to hezké,“ řekne až přehnaně zpěvavě. „Uměli se chovat jako džentlmeni. Ale taky věděli, kdy se přestat chovat jako džentlmeni. Víte, jak to myslím? Pane Cole?“

Nezávazně zamručím. Paní Lenzová potřese svou sklenkou, až led zazvoní o okraj, a mlaskne.

„Tohle se Arthur nikdy nenaučil,“ pokračuje. „Je pořád takový žentlmen. Ale novoanglická verze je někdy příliš těžkopádná.“

„Doktor Lenz mi nepřipadá těžkopádný.“

„Jen počkejte, chlapečku. Dokáže vyvolat skvělý první dojem. Je až oslnivý analytik. Ale je taky oslnivě předvídatelný.“

Rozhostí se nepříjemné ticho, v němž se ke mně přibližuje a usmívá se jako levný diamant. Mám pocit, že mě obchází jako mrchožrout.

„Možná si myslíte, že muž, který zná Freuda skoro nazpaměť, bude vědět co si počít v ložnici?“

„No… do toho mi asi nic není.“

Zase se o kousek přiblíží. „V posledních dvaceti letech jsem poznala snad sto psychiatrů,“ řekne. „Je to ta nejstudenější sebranka, jakou si dokážete představit. Polovina z nich jsou impotenti, druhá polovina podivíni.“

Konečně mě vysvobodí Lenz, který vstoupí do kuchyně s taškou a kufříkem. Pravděpodobně si uvědomuje, co jsem si tu dole vytrpěl. Málem zakopnu, jak překotně se dávám na ústup.

Janet Lenzová jde za námi až k prádelně. Když její manžel otevře dveře, řekne: „Jdi si hrát na svým duševním písečku, jen běž. Nemůžeme přece dovolit, aby si ti oškliví chlapečkové tam venku dělali, co se jim zachce, že?“

Lenz zabouchne dveře.

Když mercedes s tichým hučením zase polyká kilometry na dálnici, řekne Lenz: „Jak vidíte, všichni máme své problémy. Obtěžovala vás?“

„Ale ne. Jen jsme si povídali.“

Vydá podivný zvuk. „Neporovnávala velikosti kavkazských a negroidních pohlavních orgánů?“

„Nevzpomínám si, že by na to byla přišla řeč.“

„Tak to máte štěstí.“

„Co má za problémy?“

„Deprese. Alkohol. Citově odcizeného manžela, který se často chová jako mizera.“

„Vlastně mi do toho nic není.“

„Stejně se omlouvám, že jsem vás s tím konfrontoval.“

Lenz teď značně překračuje povolenou rychlost, přidržuji se sedadla po obou stranách. „Už jsme jen kousek od pevnosti,“ řekne. „Docela snadno dojíždím do práce. Sám jste viděl, že musím být pořád nablízku.“

Přikývnu, jako bych souhlasil, ale kdybych byl na jeho místě, vybral bych si pevnost v Los Angeles.

Za necelých deset minut jsme na místě. Opevněná budova je skromnější než Lenzův dům, ale na mississippském trhu by určitě stála přes sto tisíc. Nevím, kolik mohla stát tady. Když se za mercedesem zavřou automatické dveře garáže, vidím, že si FBI vybrala dobře. Žena, která si může dovolit poplatky za EROS, by nebydlela v lacinějším domě, než je tenhle.

Uvnitř mě čeká další překvapení. Myslel jsem, že všude kolem budou přecházet agenti FBI s šálky kávy v rukou, ale místo toho vidím hezké krémové koberce, funkční nábytek a zarámované akvarely, které vypadají, jako by pocházely z nějakého hotelu. Celý dům vyvolává dojem vzorového domova.

„Doktore Lenzi?“ zavolá ženský hlas.

Z haly, která asi vede k pokojům v prvním patře, vyjde žena kolem třicítky. Má kaštanové vlasy, zelené oči, světlou pleť a štíhlou atletickou postavu. Celkově je to trochu sportovnější verze mé ženy. Teprve po chvíli si všimnu, že má pod levou paží pouzdro s pistolí.

„Sherry je vzadu,“ řekne Lenzovi. „A ten technik nahoře v ložnici pro hosty.“ Pohlédne na mě. „Kdo je tohle?“

„Speciální agentko Margie Resslerová, seznamte se s Harperem Colem. Je jedním ze systémových operátorů na EROSu. Dnes v noci mi pomůže zahájit práci. Co jste zatím udělali?“

„Jen jsme poslali pro pizzu. Objednala jsem dost pro všechny.“ Agentka Resslerová nedokáže potlačit vzrušený záblesk v očích. „Říkala jsem si, že dokud nejste na síti, nikdo ještě nemusí hlídat dům, nebo ne?“

Lenz si jen povzdechne, a tak ještě dodá: „Mám vám nechat stranou pár kousků?“

„Nemám hlad,“ řekne Lenz roztržitě. „Cole?“

„Já bych si trochu dal.“

„Pijete dietní colu?“

„Jistě.“

„Přineste to všechno nahoru,“ nařídí Lenz.

Pod schodištěm vyloženým kobercem se zastaví a zavolá přes rameno: „V garáži jsem neviděl žádné auto!“

Margie Resslerová nakoukne zpátky do obývacího pokoje. „Dnes v noci ho dovezou. Každou chvíli tu musí být. Je to Acura Legend, model z roku devadesát dva, zkonfiskovaný při drogovém zátahu. Je to v pořádku?“

„Ano. Ať vám Sherry ukáže všechno, co potřebujete vědět.“

„Ano, pane.“

Nad schodištěm Lenz vstoupí do místnosti, která měla asi původně sloužit jako ložnice. Teď je v ní kompletní počítačové vybavení, stolní počítač Dell, notebook Toshiba s modemem PCMCIA, několik telefonních přístrojů, fax, mobilní telefon a televizor Sony. U dveří koupelny stojí lednička s mrazničkou, na ní mikrovlnka a u další stěny manželská postel.

„Zdržíte se tu delší dobu?“ zeptám se, když Lenz ukládá tašku do šatny, v níž už je nějaké pánské oblečení.

Obrátí se ke mně s podivně upřeným pohledem. „Tady budu bydlet, dokud tým na záchranu rukojmí nepřivede pana Strobekkera v řetězech.“

Chvíli se na mě upřeně podívá, dokud nepohlédnu stranou. „Co mám dělat?“ zeptám se.

„Ukázat mi dálnice a vedlejší cesty na EROSu. Chci, abyste mě uvedl na síť jako běžného klienta.“ Přistoupí k jedné ze dvou otáčecích židlí. „Vezměte si Toshibu.“

„Už jste se zkoušel napojit?“

„Nechtěl jsem riskovat, že udělám nějakou hloupost.“

„Nezkoušel jste ani číhat?“

„Číhat?“

„Číhat znamená napojit se, ale s nikým nekomunikovat. Jen sledovat rozhovory druhých.“

„Ne.“

„Ale instaloval jste software EROSu.“

„To udělal ten kluk z ložnice pro hosty.“

„Aha, tak se posaďte.“

Lenz mlčky poslechne, posadí se k počítači Dell.

„Je v obou systémech uložené volací číslo EROSu?“

„Ano.“

„Máte vybrané heslo?“

„Ano.“

„Jaké?“

„To vás nemusí zajímat.“

„Dobře. Stiskněte ENTER a počkejte, až systém naváže spojení. To proběhne automaticky, jako na CompuServu nebo AOL.“

Především si zjišťuju, jestli má Toshiba záznamový program spustitelný stisknutím jedné klávesy (což by technikům FBI umožnilo vyvolat si později všechno, co na tomhle počítači napíšu) – deaktivuji ten, který najdu –, a pak se přihlásím na síť a zadám svoje heslo. „Co je napsáno ve vašem stavovém řádku, doktore?“

„‚Kontroluji heslo… napojuji se na EROS rychlostí 14 400 bps. Vítej, Lilith.‘“

„Lilith? To je vaše přezdívka?“

„Počkejte moment. Kde vůbec jsem?“

„Na hlavní stránce.“

„Teď je tam napsáno:’Načítám obrázek.‘ To je… bysta Nefertiti. Můj bože, to jsou nádherné barvy a rozlišení.“

„Za chvíli se začne trojrozměrně otáčet. Vidíte? Tak, teď stiskněte ENTER a ona zmizí. Podívejte se na pravou stranu hlavní stránky. Vidíte ty ikony? Podle nich se můžete rozhodnout, kam se chcete dostat. Do oblasti živého chatu nebo na fórum nebo třeba do knihovny EROSu. Jen najeďte myší na ikonu a klikněte.“

„Vím, jak mám používat myš, Cole.“

„Blahopřeju. Podívejte se na horní řádek na stránce. To je vaše lišta menu. Vidíte ty možnosti? Z těch si můžete vybrat, co chcete dělat na těch různých místech – zase myší. Můžete posílat zprávy na fóra, psát a posílat e-maily, načítat soubory z knihovny, přejít na Internet, prostě cokoliv. Můžete se dokonce systému zeptat, kdo je v určitém momentu v určité místnosti. Samozřejmě vám systém prozradí jenom přezdívky.“

„Tím chcete říct, že se můžeme systému zeptat, jestli je na síti Strobekker?“

„Ne tak úplně. Především se nepředpokládá, že byste znal jeho skutečné jméno – jestli se vůbec jmenuje Strobekker. Miles nebo já můžeme hledat i jméno jeho účtu, ale nemůžu zaručit, že nás přitom Strobekker neuvidí. Jen bůh ví, jaké nastavení má, ať je kdekoli.“

„Ale můžu hledat jeho onlinové přezdívky?“

„To ano.“

„Zkusme se rovnou zeptat na Sivu a Kálí.“

„Můžete hledat vždycky jen jednu přezdívku najednou. Systém vám řekne, jestli je člověk s tou přezdívkou na síti, ale neřekne vám, kde je. Pak můžete tomu člověku poslat zprávu, ale nemáte záruku, že vám odpoví. Jiný způsob je vstupovat do různých chatových místností a ptát se:’Kdo je tu?‘“

„Uvidí ostatní osoby v místnosti, že se na to ptám?“

„V okamžiku, kdy do místnosti vstoupíte, objeví se jim na jejich obrazovce malý rámeček s vaším jménem.“

„Kolik místností je v systému?“

„Teoreticky neomezený počet.“

Lenz zasténá. „Potřebuju, aby mě Strobekker našel jakoby náhodou. Jak můžeme prohledat neomezený počet místností?“

„Není to zase tak hrozné, jak to vypadá. Počet aktivních místností se pohybuje mezi několika desítkami v pondělí ráno a osmi až devíti stovkami v pátek v noci. Mezi nimi jsou i takzvané soukromé místnosti, ve kterých jsou v daném okamžiku jen dvě osoby.“

„Devět stovek? Říkal jste, že vy nebo Turner můžete hledat jméno účtu? Mohl byste to udělat odsud?“

„Ano, ale jsem si jistý, že Miles by už byl řekl agentům FBI v EROSu, kdyby byl Strobekkerův účet aktivní.“

Lenz na mě vrhne pohled, který prozrazuje, jak málo důvěřuje Milesovým pohnutkám.

Z Toshiby se napojím jako SYSOP DVA, zadám svoje heslo a hledám aktivní účet se jménem STROBEKKER, DAVID M.

„Není mezi přítomnými,“ řeknu a odsunu židli kousek od počítače. „Poslyšte, potřebuju zavolat ženě. Nebude to trvat víc než pár minut.“

„Tak mě aspoň dostaňte někam, kde bych mohl začít něco dělat,“ řekne Lenz.

Zavedu ho s pomocí myši do místnosti, kde je asi deset lidí. „Jenom si čtěte, co se vám bude objevovat na obrazovce. Zvykejte si na styl komunikace. Když se vás někdo bude na něco ptát, nevšímejte si ho. Já jsem hned zpátky.“

„Zavolejte si z mého mobilu,“ doporučí mi. „Vyťukejte sedmsedm-šest a pak můžete rovnou volat vaše číslo domů. A ať vám to netrvá moc dlouho. Chci vás tu mít, až zabere.“

Zabere.Musím se ovládat, abych se nesmál, když vycházím s mobilem na chodbu. Ten chlap si myslí, že je na rybách. A možná není tak daleko od pravdy. Vyťukám kód FBI a potom známé mississippské číslo. Drewe zvedne telefon po druhém zazvonění. „To jsi ty, Harpere?“

„Ano.“

„Díky bohu.“

„Jsi v pořádku?“

„Dělala jsem si starosti. Voláš z letadla?“

„Ne, jsem ještě ve Washingtonu. Vlastně ve Virginii.“

„Zní to, jako bys byl v letadle.“

„To by bylo dlouhé vysvětiování. Ale ráno bych měl být doma. Policie tě už neobtěžovala?“

„Ne. Ať jsi udělal cokoli, splnilo to účel. Ale volal mi jeden detektiv z New Orleansu.“

„Maycux?“

„Ano. Dělá si o tebe starosti. Říkal, že neví, kde jsi, ale že má tušení, že jsi na FBI. Říkal mi, abych tě varovala, abys jim nevěřil, Harpere. Říkal, že tě FBI bude využívat, dokud tě bude potřebovat, a pak tě hodí psům.“

Z pokoje zaslechnu přidušené Lenzovo: „Cole?“

„Už musím jít, Drewe. Řekni tátovi, že je všechno pod kontrolou. Vím, že ho to celé trápí.“

„Ne, teď zrovna ho nejvíc trápí Erin.“

Srdce se mi prudce rozbuší. „Erin? Co je s ní?“

„Mají s Patrickem zase problémy. Když jsem dnes přijela domů, seděla na našich schodech s Holly. Přijela až z Jacksonu, protože tam nechtěla být, až se Patrick vrátí domů. Daly jsme si kafe a několik hodin jsme si hrály s Holly. Pak jela za mámou a tátou, že u nich zůstane přes noc.“

Panebože. „Neřekla ti, co se děje?“

„Neřekla nic určitého, ale je to vážné. Patrick čtyřikrát volal a byl čím dál vzteklejší.“

„Holly je v pořádku?“

„Cítí to napětí, ale myslím, že Erin a Patrick jsou natolik rozumní, že se nehádají před ní.“

Tomu moc nevěřím. Pravděpodobný zdroj Patrickova „napětí“ by dokázal udělat násilníka i z klidnějšího člověka.

„S tím si nedělej starosti,“ řekne Drewe optimisticky. „Postarej se jen o ty problémy na policii a brzy přijeď. Miluju tě, abys věděl.“

„Já tě taky miluju.“ Krátké ticho. „Ahoj.“

„Ahoj.“

Zaklapnu Lenzův mobil a opřu se o zeď, pravou tvář přitisknu na chladnou stěnu. Seděla na našich schodech s Holly… neřekla nic určitého… byl čím dál vzteklejší –

„Pane Cole? Jste v pořádku?“

Najednou přede mnou stojí speciální agentka Margie Resslerová s podnosem, na kterém má narovnanou nakrájenou pizzu, papírové ubrousky, sklenici s ledem a dietní colu. Vypadá jako servírka ve vysokoškolském městečku, kde jsou restaurace přeplněné potenciálními zájemci o práci s akademickou kvalifikací v různých oborech.

„Vypadáte, jako by se vám zatočila hlava,“ řekne.

„Je mi fajn.“

„Kdy jste naposled jedl?“

„Už si ani nevzpomínám.“

„Tumáte.“ Podá mi kousek pizzy až k ústům. Něco v agentce Resslerové povzbuzuje k neformálnímu chování, a tak si bez zábran kousnu. Z chuti kořeněného sýra se mi v ústech seběhnou sliny.

„Hmmm. Je to lepší než dušená račí klepeta.“

Vesele se ušklíbne. „Řekla bych, že cokoli by bylo lepší než račí klepeta.“

„Už jste je někdv jedla?“

„Ne.“

„Tak nevíte, o co jste přišla.“

Zasměje se. „Nevypadáte jako ostatní počítačoví šílenci, které znám.“

„Protože k nim nepatřím. Umím zacházet s počítačem, ale to je všechno. Myslím, že je to podobné jako řízení auta. Jsem dobrý řidič, ale nedokázal bych spravit motor, ani kdyby byl v sázce můj život.“

„Ale vsadím se, že olej vyměnit umíte.“

„Nezdá se vám, že flirtujeme, agentko Resslerová?“

Zase se ušklíbne. „Asi ano. Můžete mi tykat. Myslím, že flirtuju, protože vím, že tady můžu uvíznout na pěkně dlouhou dobu.“

„Je to asi dost nebezpečná práce.“

„Dělat volavku?“

„Ano. Ale zřejmě jsi ji už dělala mockrát.“

„Ne. Tohle je poprvé. Teprve před několika lety jsem dokončila akademii.“

„Cole,“ volá už zase Lenz, jeho hlas jako by mě tahal za rukáv. „Jste tam?“

Margie se zasměje. „Vypadá to, že je naštvaný. Nerada bych, aby se naštval na mě. Je to podivín.“

„Na tebe by se nenaštval.“ Usměju se a strčím si mobil do kapsy u kalhot. „Vezmu si ten podnos, Margie. Buď opatrná.“

„Neboj,“ řekne a pohodí hlavou. Pak se obrátí a vrací se dolů po schodech.

U dveří pokoje zaváhám. Chtěl jsem vyřídit ještě jeden telefonát. Eleanor Rigby. Když jsem se ji pokoušel varovat na EROSu, přerušil mě Miles, a od té doby jsem se o to nepokusil. Mobil v kapse mi teď nabízí šanci, ale instinkt mi říká, že jakékoli číslo, které vytočím na tomhle mobilu FBI, by se dalo později identifikovat. Budu muset najít jiný způsob.

„Tohle je úžasné,“ řekne Lenz, jakmile vstoupím do místnosti. „Těch rozhovorů se může účastnit opravdu kdokoli.“

Posadím se na otáčecí židli a začnu žvýkat pizzu.

„Podíváme se na názvy diskusních fór, abyste získal představu, co se tam probírá. Na každém fóru si můžete v kteroukoli denní či noční dobu přečíst, co bylo do té doby řečeno k určitému tématu, a případně tam poslat i vlastní názor.“

Kliknu myší na ikonu OBECNÁ ZÁJMOVÁ FÓRA a v okénku se objeví seznam názvů:

ANÁLNÍ SEX

BŮH V LOŽNICI

CAMILLE [PAGLIA]

„Paglia?“ zeptá se Lenz. „Camille Paglia je na EROSu?“

„K tomu vám asi nic neřeknu. Ale když kliknete na tenhle název, dostanete se na diskusní fórum o jejích dílech a můžete si přečíst, co se tam píše.“

Natáhnu se po své myši, ale Lenz mi zadrží ruku a řekne: „Chci je vidět všechny.“

Doslova vidím, jak se jeho oči zaostřují na ty nejprovokativnější. Já se ale snažím vybrat ty, které jsou nejoblíbenější a nejčastěji navštěvované.

CINEMA VÉRITÉ

DE SADE, ÚVAHY

DOMINANTNÍ ŽENY

EROTICKÝ LITERÁRNÍ SALON

FEMINISMUS 101 FETIŠISMUS [23 SUBKATEGORIÍ]

HERECKÉ STUDIO

HIV POZITIVNÍ?

JAK SE VYROVNAT S AIDS

JAN KRISLOVOVÁ [ŘEDITELKA ODPOVÍDÁ NA VAŠE DOTAZY]

JEMNÁ EROTICKÁ UMĚNÍ [GRAFICKÝ SOUBOR (VYTVÁŘÍ SE) VYŽADUJE DEKÓDOVACÍ SOFTWARE]

KOPROFILIE

KRÁTKÁ SETKÁNÍ

LÉKAŘSKO-SEXUÁLNÍ DOTAZY [LÉKAŘI ODPOVÍDAJÍ PODLE SVÝCH ČASOVÝCH MOŽNOSTÍ]

MILOSTNÉ AKTY [GRAFICKÝ SOUBOR (VYTVÁŘÍ SE) VYŽADUJE DEKÓDOVACÍ SOFTWARE]

MLADŠÍ MUŽI, STARŠÍ ŽENY

NEKROFILIE

OSTROV LESBOS [31 SUBKATEGORIÍ]

PORADENSTVÍ PO ZNÁSILNĚNÍ

POUZE PRO HETEROSEXUÁLY

PRÁVO NA OCHRANU SOUKROMÍ [14 SUBKATEGO –

RIÍ]

PRÁVO NA POTRAT, AKTUALIZOVÁNO

RAKOVINOU PRSU NEKONČÍ VÁŠ SEXUÁLNÍ ŽIVOT ROMANTICKÁ LÁSKA

SEX PO TELEFONU, UVĚZNĚNI V DOSPÍVÁNÍ

SEXUÁLNÍ POLICIE

UROFILIE

VOYEURSTVÍ

VYHRAZENO PRO HOMOSEXUÁLY

ŽENY, KTERÉ PŘEŽILY INCEST

ZOOFILIE

ZVĚTŠENÍ/ZMENŠENÍ PRSOU, JE TO BEZPEČNÉ?

„Objevuje se tu spousta lékařských termínů,“ poznamená Lenz. „Drewe mi musela přinést z nemocnice lékařský slovník, abych si aspoň udělal představu o tom, co některé z nich znamenají.“

„Je na EROSu hodně lékařů?“

„Dost.“

„Kolik?“

„Přes stovku.“

Lenz se zamyslí. „Jsou tyhle nadpisy neměnné?“

„Některé ano, ale cílem EROSu je dynamicky reagovat na co největší množství požadavků. Například OSTROV LESBOS jestálý, ale některé jeho subkategorie se denně mění. Pokrývá všechny druhy lesbického chování a zájmů.“

„Podíváme se tam.“

Kliknu myší na LESBOS a dívám se, jak se otevírá nové okno, v němž se ukáže další sloupec názvů.

„Co je Diskuse o penetraci?“

„Některé lesbičky jsou pro penetraci, jiné ne. Probírají různé předměty, kterými se to dá provádět. Co je lepší, přírodní nebo umělé prostředky, a tak podobně. Myslel jsem si, že o tomhle tématu víte všechno.“

„Mám několik lesbických pacientek, které používají ke stimulaci zeleninu. Občas na to myslím, když v supermarketu procházím oddělením zeleniny.“

„Víte, co mě šokovalo? Dost často mluví o velikosti. Jedna žena říkala, že většina druhů zeleniny je pro ni příliš velká. Říkala, že nejlepší je používat dietní párky. Nesmějte se – je to pravda. Ptal jsem se jí: ‚Nejsou na to příliš měkké?‘ A víte, co mi odpověděla? ‚Nejsou, pokud je zmrazíte.‘ Pokud je zmrazíte!“

Z Lenze vyzařuje potěšení člověka, kterého hned tak něco nešokuje. „Ale jak vydrží tu teplotu? Vždyť by jí mohla poškodit tkáně.“

„Přesně to jsem namítal taky. Řekla mi, že když je připravená, vytáhne párek z mrazáku a asi na minutu ho dá pod proud horké vody. Pak je prý perfektní.“ Zavrtím hlavou. „Říkám vám, že cokoli, co vás napadne, už pravděpodobně na EROSu někdy bylo.“

„A co ty grafické soubory?“

„To je Milesův projekt. Jan Krislovová původně chtěla, aby byl EROS založen výlučně na textech. Považovala to za další způsob jak udržet vysokou úroveň diskuse. Ale objevilo se tolik požadavků na grafiku a technologie se postupem času tak zlepšila, že nakonec musela ustoupit. Celá věc je ovšem Milesovo dítě.“

Lenz zamyšleně pokyvuje a já zatím vyklikám ven z fóra a přejdu do oblasti živého chatu. „Myslím, že bude nejlepší začít kontrolovat místnost po místnosti a hledat styl, který by se podobal našemu člověku.“

Lenz něco vytáhne ze zásuvky. „Budu si naše sezení nahrávat,“ řekne a stiskne tiačítko na malém magnetofonu Olympus. „Tak si nebudu muset zapisovat vaše pokyny. Ušetříme tím –“

Škubne sebou, když zazvoní jeden z telefonů na stole. Podívá se na číslo volajícího a potom zvedne sluchátko. Obrátí se a mluví tak tiše, že mu nerozumím, a tak si mezitím na Toshibě vyvolám e-mailové okno EROSu a napíšu rychlou zprávu pro Eleanor Rigby: Prosím NENAPOJUJse znovu na EROS, dokud se Ti neozvu. Dějí se divné věci. Další poštu Ti budu posílat přes Internet. HARPER. Než zprávu odešlu, deaktivuji funkci auto-file, takže na Lenzově pevném disku se nezachová žádný záznam o téhle zprávě. Pak kliknu myší na ODESLAT IHNED. ZPRÁVA ODESLÁNA, rozsvítí se právě v okamžiku, kdy Lenz zavěsí sluchátko.

„To byl Daniel Baxter,“ řekne vzrušeně.

„Co se děje?“

„Strobekker právě kontaktoval FBI.“

„Cože?“

„Poslal zprávu na Danielovu osobní e-mailovou adresu v Quantiku. Je to možné?“

„Jistě, pokud jsou počítače v Quantiku napojeny na Internet.“

„Některé z nich ano. Ale počítače Jednotky jsou prý zvenčí zapečetěné. Tahle zpráva přišla přes interní e-mailový systém, stejně jako by přišel tajný vzkaz. Technici v Quantiku tvrdí, že nemohou najít zdroj zprávy. Daniel je z toho úplně vedle. Za chvíli nám bude faxovat kopii.“

Vtom zazvoní fax a oba sledujeme pomalu se odvíjející stránku. Když je Lenz přesvědčený, že už nic dalšího nepřijde, odtrhne stočený kus papíru a položí ho na stůl. Stojí na něm:

PROSÍM NESNAŽTE SE NÁS NAJÍT. NEMŮŽE SE VÁM TO PODAŘIT. DNES V DALLASU JSTE NÁS NEMĚLI ANI NA DOSAH. ZBYTEČNĚ ZAHYNUL NEVINNÝ ČLOVĚK. KDYBYSTE VĚDĚLI, CO SE SNAŽÍME DOKÁZAT, ANI BYSTE SE NESNAŽILI NÁS HLEDAT. NAKONEC ZJISTÍTE, ŽE NAŠE DÍLO PROSPĚJE CELÉMU LIDSTVU. NAŠE DÍLO UŽ JE TÉMĚŘ HOTOVÉ. NEBUDEME OBĚTOVAT VÍCE ŽIVOTŮ, NEŽ JE NUTNÉ. AŽ PŘIJDE PRAVÝ ČAS, PŘIJDEME ZA VÁMI SAMI. MUSÍTE NÁM DŮVĚŘOVAT A NECHAT NÁS NA POKOJI.

DĚKUJEME VÁM.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ řekne Lenz. „Všiml jste si, jak používá zájmeno ‚my‘? Často to bývá jen trik, ale v tomhle případě to odpovídá důkazům, které nasvědčují na skupinu pachatelů.“

„Máte na mysli nějaký kult? Jak se domnívala policie v Kalifornii?“

„Ne, ne. Zapomeňte na ty bláboly, které jste slyšel v New Orleansu. Skutečné kultovní vraždy téměř neexistují. Devětadevadesát procent kultovních vražd je pácháno kvůli běžným motivům. Například vůdce kultu chce zamaskovat ceremoniálním zabitím likvidaci soupeře.’Satanské‘ oběti dělají z vražd většinou teprve právníci a sdělovací prostředky.“

Lenz píchne do faxu ukazovákem. „Ne, tady máme co dělat s něčím úplně jiným. Neobjevují se tam žádné hrozby, všiml jste si? Dokonce ani výsměch. Autor se jen snažil sdělit své myšlenky. Je skutečně přesvědčený, že ho – nebo je – nemůžeme najít.“

Instinkt mi napovídá, že autor té zprávy má možná pravdu.

„Daniel se ptal, jestli to nemůže být práce nějakého nespokojeného zaměstnance nebo šprýmaře přímo z řad FBI,“ přemítá Lenz. „Myslím, že to není moc pravděpodobné.“

„Ale pokud jste ještě takovou zprávu neviděl, možná ji vrah vůbec nenapsal.“

„Ale ano, napsal. A absenci otevřených hrozeb považuju za nebezpečnější. Svědčí o práci sebevědomé a také mnohem ukázněnější osobnosti. A tady… Myslím, že je skutečně přesvědčený, že bychom ho přestali pronásledovat, kdybychom chápali jeho’dílo‘, ať je to cokoli.“

Tiše čtu: „‚Neobětujeme více životů, než je nutné.‘ Co to podle vás znamená?“

„Máme tu co dělat s jistým stupněm megalomanie. S jedincem nebo skupinou jedinců, kteří se považují za vykonavatele nějakého grandiózního nebo svátého poslání. To je poměrně běžné. Kdo ví, jaká zvrácená logika ho vede k přesvědčení, že zabíjením zachraňuje celý lidský rod? Hitler si taky myslel, že neobětuje víc životů, než je nutné, když dal vyvraždit šest milionů Židů.“

„Já nevím,“ řeknu a znovu letmo pročítám zprávu. „Ten tón je tajuplný. Jako kdyby se Jonas Salk snažil vysvětlit podstatu své vakcíny proti obrně divochům z doby kamenné. Víte,’Někteří z vás z ní mohou ochrnout, ale v důsledcích přinese velké dobro.‘“

„Tu vakcínu vynalezl Albert Sabin,“ řekne Lenz tiše. „Ale jinak máte pravdu.“

„Dallas byl systém, který ho měl varovat. Tohle je jeho reakce. Pronikl do počítačů FBI, aby ji mohl poslat. Už sama tahle skutečnost je jeho hrozba. Dává vám tím najevo, že na něj nemůžete stačit, doktore.“

„To se plete,“ řekne Lenz klidně. Mávne rukou na veškerou technologii. „Dnešek je počátkem jeho konce.“

Snažím se zapamatovat si co nejpřesněji faxovou zprávu, než ji Lenz odloží stranou.

„Řekl jsem Danielovi, že se mu za hodinu ozvu s analýzou,“ řekne. „Tu hodinu strávíme na EROSu. Povedete mě, Cole?“ Navzdory únavě a zlosti, že jsem se nechal vmanévrovat do své současné situace, cítím obrovské vzrušení. Muž, který zabil Karin Wheatovou, nás právě otevřeně urazil, a něco takového by nedokázal ignorovat žádný Jižan. Možná to zní dětinsky a atavisticky, ale skutečně se ve mně vaří krev. Pořádně si ukousnu z vychladlé pizzy a spláchnu sousto dietní colou.

„My toho arogantního mizeru dostaneme.“

KAPITOLA 22

Jsme s Lenzem na EROSu už skoro dvě hodiny. Na pět minut si otevřel Microsoft Word, aby sepsal analýzu „Strobekkerovy“ zprávy a odfaxoval ji Danielu Baxterovi do Quantika, ale jinak jsme celou dobu bloudili po soukromých chatových místnostech jako rybáři na lovu okounů, když po ránu házejí třpytky pod stromy, které vypadají jako pravděpodobné skrýše, a tahají po dně umělé červy. S podmíněným souhlasem Jan Krislovové umožnil Miles Lenzovi monitorovat místnosti, o nichž jsou klienti přesvědčeni, že jsou soukromé. Zdá se, že psychiatr je překvapený každým novým setkáním, ať se jedná o romantické dostaveníčko ve staroanglickém stylu nebo postnukleární setkání v nějakém virtuálním retropunkovském stylu.

Veškeré mé systémové dotazy na Strobekkerův účet se vrátily s poznámkou: Klient není na síti. Písmena, která se valí po mém monitoru, se proměnila v abecední polévku a jehličková tiskárna, která je zaznamenává, rachotí jako hejno hlodavců závislých na kokainu.

Najednou prudce otevřu oči a v rukou se mi rozlije horko. „Přesedněte si!“ řeknu Lenzovi a vyskočím od Toshiby.

Ještě než vůbec stačí vstát, už klikám na Dellu, abych ho dostal ven z místnosti, ve které právě byl, do místností, kterou jsem monitoroval já.

„Co se děje?“ zeptá se za mými zády. „Je tam Strobekker?“

„Možná,“ odpovím a zase si sednu k Toshibě. „Jen čtěte a sledujte.“

Lenz si přitáhne židli a skoro přitiskne nos na monitor Dellu. „‚Levon‘ a ‚Sarah‘? To nejsou jeho přezdívky.“

„Mám pocit, že je ‚Levon‘.“

„Proč tedy Turner nezavolal?“

„Ctěte, sakra! Čtěte, co říká ‚Levon‘.“

„To o Bohu?“

„Jo! Podívejte, jak rychle se objevují jeho odpovědi. A ani jediná chyba. Mlčte a čtěte!“

Soustředím se na rozhovor, který se mi posunuje po monitoru:

LEVON> Kdybys dostala možnost stvořit Boha, jaké vlastnosti nebo schopnosti bys mu dala?

SARAH> Co tím myslíš? Nemůžu stvořit Boha. Bůh už existuje.

LEVON> Ale kdyby neexistoval. Jak bys ho pojala?

„Co to je za značky?“ zeptá se Lenz. „Už jsem je viděl i na vašich tištěných kopiích. Znamenají důraz?“

„Jo. Jako kurziva.“

SARAH> No… Asi bych Ho udělala všemocného, jako je teď.

LEVON > Opravdu je všemocný?

SARAH> Ovšem.

LEVON> A co ďábel?

SARAH > Co je s ním?

LEVON> Copak Satan nemá žádnou moc?

SARAH> Nějakou moc má. Třeba pokoušet lidi. Ale Bůh má větší.

LEVON> Tak proč se na světě tak daří zlu?

SARAH> Protože lidé jsou slabí. Sami si vybíráme zlo.

LEVON > Ale proč nás Bůh _nechává_, abychom si ho vybírali? Proč vůbec máme zlo?

SARAH> Aby nás Bůh mohl zkoušet. Kvůli svobodné vůli.

LEVON> Ale pokud nás Bůh stvořil, Sarah, proč nás musí zkoušet? Jestliže je Bůh vševědoucí, musí už předem vědět, že jsme omylní. Takže ta zkouška nemá smysl, že?

SARAH> Ty mě mateš. Každý si přece nevybírá zlo. Někteří lidé si vybírají dobro.

LEVON> Ovšem. My všichni si _někdy_ vybíráme dobro. Ale někdy si také vybíráme zlo. Už jsi někdy udělala něco, zač se stydíš?

SARAH> Tenhle rozhovor se mi nelíbí.

LEVON> Promiň. Jsem zvědavý, že? Ale co moje první otázka? Kdybys měla stvořit Boha, jak by vypadal?

SARAH> No… asi by byl otcovský. Silný. Silný, ale spravedlivý.

LEVON> Proč ne mateřský? Tvoje matka nebyla spravedlivá, Sarah?

SARAH> Samozřejmě že byla.

LEVON> Ale…? Nebyla silná?

SARAH> Byla silná. Svým způsobem. Ale

LEVON> Ale?

SARAH> Nebyla silná jako otec. Nebyla dostatečně silná, aby mě chránila.

LEVON> Před kým? Před otcem?

SARAH> O co se snažíš?

LEVON> Nechtěl jsem tě urazit, Sarah. Ale někdy leccos vycítím. Třeba bolest. Teď cítím bolest. Cítím v tobě něco temného. Bolestného. Nikdo nepřemýšlí rád o těchto koutcích duše, ale všichni je máme. Já bych Boha udělal úplně jinak než ty, Sarah. Udělal bych Boha-ženu. Matku. Silnou matku. Dost silnou na to, aby vyrovnávala slabost otců. Dost silnou na to, aby se mohla otcům postavit na odpor_. Na světě jsou takové ženy.

SARAH> Tvoje matka byla taková?

LEVON> Ne. Moje matka byla jako hedvábná nit v silném větru.

„Je to on,“ zašeptá Lenz s očima přilepenýma na monitor. „Vzpomínám si na něco podobného z vašich kopií. Ježíši Kriste.“

„Klid, doktore.“

„Musíme ho vystopovat!“

„Baxterovi chlapi už na tom určitě pracují. Mnohem větší starosti si dělám o ženu, se kterou hovoří.“

„Zatím ještě nedělá žádné chyby,“ řekne Lenz. „Ještě se k ní nepřiblížil.“

„Doufejme.“

„Mlčte a čtěte, Cole!“

Najednou mi projede hlavou děsivá myšlenka. Vyťukám na Toshibě systémové hledání a moje obavy se potvrdí: Brahma nepoužívá Strobekkerův účet. Chytnu Lenze za paži. „Baxterovi technici tohle spojení nemůžou vystopovat! Není to Strobekkerův účet! Nevědí, co mají hledat. Hned teď zavolejte do EROSu a dejte jim novou přezdívku a název místnosti!“

Lenz vytočí rychlou volbu na nejbližším telefonu. Já zatím co nejrychleji čtu, abych dohnal text, který jsme během hovoru zameškali.

LEVON> Nejmenuju se Levon, Sarah.

SARAH> Já vím.

LEVON> Chtěla bys znát mé pravé jméno?

SARAH> Nevím. Trochu mě děsíš. Ráda si s tebou povídám. Ale ty toho víš příliš mnoho. Mám strach, že i příliš mnoho chceš.

LEVON> Příliš mnoho čeho?

SARAH> Příliš velkou upřímnost.

LEVON> Jak někdo může chtít příliš velkou upřímnost, Sarah?

SARAH> Ty víš, co myslím. Není to v lidské povaze. Potřebujeme drobné milosrdné lži. Abychom spolu mohli vycházet.

LEVON> A abychom mohli vycházet sami se sebou?

SARAH> Je to tak hrozné?

LEVON> Nepožaduje snad bůh absolutní upřímnost, Sarah?

SARAH> To je něco jiného.

LEVON> V jakém smyslu?

SARAH> Bůh je Bůh. Akceptuje nás v každém případě. Odpouští nám.

LEVON> Já bych tě akceptoval v každém případě.

SARAH> To se snadno řekne. Vždyť mě neznáš. Neznáš mě doopravdy.

LEVON> Ani to nepotřebuji. Nic, co bys mohla říct nebo udělat, by mě neurazilo.

SARAH> Jsi si jistý?

LEVON> Ano.

SARAH> Ale akceptování není totéž co odpuštění. Můžeš někoho akceptovat, ale stejně z něj být zklamaný. Můžeš s ním žít, ale přitom mu nemusíš odpustit.

LEVON> Já ne, Sarah. Já takový nejsem.

SARAH> Jak to myslíš?

LEVON> V mých očích nemůžeš udělat nikdy nic, co by vyžadovalo odpuštění.

SARAH> Co tím chceš říct?

LEVON> Chci říct, že ať pomyslíš na cokoli a budeš mít dostatečnou vůli, abys to uskutečnila, tak to bude patřit k tvé povaze. Nikdy bych nechtěl, aby ses chovala jinak, než odpovídá tvé povaze.

SARAH> Ale to je šílené. To je, jako bys mi tvrdil, že je dovoleno úplně všechno. Co kdybych byla masový vrah? Nebo únosce?

LEVON> Akceptoval bych tě.

SARAH> A co kdybych zneužívala děti?

LEVON> Sevřel bych tě v náručí, Sarah. Není mým úkolem tě soudit. Pokud je to v tvé povaze, budiž. Biologický imperativ zabránit ti ve zneužívání dětí přísluší někomu jinému. Tuto povinnost mají rodiče. A kdyby tě za to rodič zabil, akceptoval bych i jeho chování.

SARAH> Ale co kdybych byla tím rodičem Já? Byla bych rodičem _a_ zneužívala bych děti? To se přece může stát.

LEVON> Ano, může. Ale pak je imperativem druhého rodiče, aby tomu zabránil.

SARAH> Ale co když tomu ten druhý rodič _nemůže_ zabránit? Co když je příliš slabý? Co když má strach?

LEVON> Tvoje slzy mi drásají srdce. Pokud je někdo příliš slabý, pak buď volá o pomoc, nebo selže.

SARAH> Pomoc? V takových situacích nemůže nikdo POMOCT! Policie nic NEDĚLÁ!

LEVON> Kdo mluvil o policii? Člověk se musí nejdřív podívat do vlastního nitra. Tam spočívá pomoc.

SARAH> Ale co může v takové situaci udělat žena? Slabá žena? Žena, která má strach ze zbraní?

LEVON> Polít otce ve spaní silnou whisky a podpálit ho cigaretou.

SARAH> Můj Bože. To tě napadlo právě teď?

LEVON> Ano. Ale jsem si jistý, že se to už mnohokrát stalo. A existují i jiné způsoby. Na světě je tolik utrpení právě proto, že lidé mají strach jednat. Raději se snaží všechno vydržet. To patří k povaze homo sapiens. Vydržet ničím nezmírňované utrpení a doufat, že když vydržíme dostatečně dlouho, všechno se změní k lepšímu. Ale nikdy se nic nezmění. Podívej se na ruské venkovany. Na Židy v Německu. Na Armény. Člověk musí být připraven riskovat pro přežití všechno. A čím víc toho můžeš ztratit, tím víc musíš být připravena bojovat, když přijde ta pravá chvíle. Když tě na ulici osloví muž, odstrč ho. Když na tebe bude sprostý, sraž ho k zemi. Když bude silnější než ty a vrhne se na tebe, zastřel ho.

SARAH> Jsi opravdu takový, jak říkáš?

LEVON> Netoleruji drzost. To mě naučil otec.

SARAH> Jsi hodně bohatý?

LEVON> Ano.

SARAH> Pak je mi to jasné.

LEVON> NE! Jsem bohatý, _protože_ jsem si nikdy nenechal od nikoho nic líbit.

SARAH> Já nevím.

LEVON> Myslíš, že BŮH si od někoho nechá srát na hlavu, Sarah?

SARAH> To je svatokrádežná myšlenka!

LEVON> Opravdu? A o čem je pak Starý zákon? Co říká Kniha Jobova? Bůh v bibli je trochu jako don Corleone. Předkládá lidem nabídky, které nemohou odmítnout. A menší šéfové jako faraóni věří ve svou vlastní moc a jednoho dne se probudí s koňskou hlavou v posteli. Nebo s kobylkami. To je jedno a totéž.

SARAH> Nemůžu uvěřit, že píšeš takové věci. Copak se nebojíš?

LEVON> Čeho? Úderu blesku? Když o tom tak uvažuju, Bůh vlastně není jako don Corleone. Je spíš jako filmový režisér. Myslíme si, že jsme jeho herci. Myslíme si, že seonás stará, že má určitý plán, že pro nás chce jen dobro. Ze pomalu pracuje na nějaké božsky inspirované vizi, kterou my herci nevidíme, protože jsme příliš omezení. Myslíme si, že právě proto existujeme. Ale tak to vůbec není, Sarah. Existujeme proto, že BŮH CHCE MÍT OBECENSTVO. Jaký smysl by měla alfa a omega, všemohoucí a vševědoucí Bůh, kdyby neměl nikoho, kdo by mu tleskal? Nikoho, kdo by se před ním ve strachu skláněl nebo před ním poklekal a prosil ho o milost? Občas bůh zavolá jako Bob Barker: „SARAH! POJĎ SEM!“ A my si myslíme, že jsme aspoň na chvíli důležití. Ale Bůh je jenom herec, Sarah. V tom je to tajemství. My jsme jeho diváci.

„Ten chlap je děsivý,“ řeknu tiše.

„Mlčte, Cole. Tohle je zlatý důl pro soudní znalce.“

„Byl Miles v EROSu, když jste volal?“

„Mluvil jsem s ním po telefonu.“

Pocítím náhlou úlevu, nevysvětlitelnou radost, že mužem s přezdívkou „Levon“ nemůže být Miles. Celý rozhovor mi hned připadá jiný.

SARAH> Tohle povídání se mi nelíbí.

LEVON> Proč? Neboj se mluvit.

SARAH> Takhle by mluvil ďábel! Aby mě zmátl!

LEVON> Myslíš, že jsem Lucifer, Sarah?

SARAH> Možná opravdu jsi.

LEVON> To mi lichotí. Věděla jsi, že Lucifer znamená latinsky „světlonoš“? Zamysli se nad tím.

SARAH> Snažíš se mě vyděsit?

LEVON> Víc by tě pravděpodobně vyděsilo, kdybych ti řekl, že znám tvé skutečné jméno a adresu.

„Tohle ještě nikdy neudělal,“ řeknu Lenzovi.“Nikdytohle nikomu neřekl.“

„Držte hubu, Cole!“

SARAH> To není možné.

LEVON> Uklidni se, Sarah. Jen jsem žertoval.

SARAH> Nelíbí se mi to. Mám strach. Jak mám vědět, že neznáš moje jméno?

LEVON> Na EROSu jsou všichni chráněni, Sarah. Proto platíme tolik peněz. Chtěl jsem ti jen dát najevo svou sílu, abys věděla, že myslím vážně, že si od nikoho nenechám nic líbit. A myslím, že potřebuješ někoho, jako jsem já. Někoho, kdo by se o tebe staral. Kdo by tě chránil.

SARAH> Mluvíš, jako bych byla tak slabá.

LEVON> Každý z nás něco potřebuje, Sarah.

SARAH> Co potřebuješ ty?

LEVON> Lásku.

SARAH> Jakou lásku?

LEVON> Nesobeckou lásku. Lásku, kterou dává dobrá matka svému dítěti. Dokázala bys někoho takhle milovat?

SARAH> Myslím, že ano. Dokázala bych dát hodně lásky.

LEVON> Cítím to, Sarah.

SARAH> Nejsem hezká, Levone. Radši ti to říkám hned, protože bych nesnesla pomyšlení, že by sis o mně vytvořil představy a naděje, které bych nemohla naplnit. Chci říct, nejsem tlustá nebo něco takového. Měřím asi pět stop a sedm palců a vážím sto dvacet pět liber.

LEVON> Tohle mi nemusíš říkat, Sarah.

SARAH> Ale já chci. _Musím_. Je mi čtyřicet šest let. Mám hnědé vlasy, možná trochu bezvýrazné, ale mám hezkou pleť.

LEVON> Jsi zdravé děvče, že?

SARAH> Ziju zdravě, jestli máš na mysli tohle. Chci ti jen říct, že nevypadám jako nějaká Cindy Crawfordová. Ale nejsem nehezká. I v práci občas dostávám různé nabídky.

LEVON> A přijímáš je?

SARAH> Ne moc často. Mám strach s někým chodit. Kdysi mi někdo dost ublížil a ještě jsem to asi úplně nepřekonala.

LEVON> Někdo v práci? Nadřízený?

SARAH> Jak to víš?

LEVON> Ženatý muž.

SARAH> Ano. Dosud mě bolí pomyšlení na ten vztah. Mám špatné svědomí vůči jeho ženě a dětem. Říkal, že mě miluje. Ale chtěl jenom

LEVON> Tvoje tělo.

SARAH> Ano. Cítím se tak špinavá. Někdy mám pocit, že celý můj život byl takový. Snažím se důvěřovat mužům, ale nikdy mi to nevyjde.

LEVON> Jsi neposkvrněná, Sarah. Nemůžeš být pošpiněná takovými muži.

SARAH> Je hezké, když to říkáš.

LEVON> Není to nic než čistá pravda.

SARAH> Nechci, abys měl dojem, že mám něco proti sexu nebo tak, když s nikým nechci chodit. Je divné to takhle psát, ale muži na mě často zírají. Kvůli – no, koukají mi na prsa. Jsem dost dobře vyvinutá. Ne že bych měla nějak obrovská prsa, ale nikdy jsem neměla děti, víš, a tak mám prsa pořád pevná. Nijak se tím nechlubím. Někdy mi to dokonce i vadí. Mám pocit, že na mně ostatní vidí právě jen ta prsa, víš? A kamarádky mi je zase závidí. Ale kdybych našla toho pravého muže, který by mě měl rád celou, mohlo by být všechno moc hezké. Líbilo by se ti to?

LEVON> Tělesné potřeby jsou pro mě podružné, Sarah.

SARAH> Chceš říct, že sex pro tebe nic neznamená?

LEVON> Naopak. Sex má primární význam.

SARAH> Asi ti nerozumím.

LEVON> Mluvím o vášni, kterou jsi ještě nezažila. Spirituální, rafinované, dlouhé sexuální spojení, splynutí srdce, duše a těla. Manželství posvátného a pozemského.

SARAH> To zní, nevím, tak nějak poeticky.

LEVON> Ale já už dnes večer musím končit.

SARAH> To je škoda. Najdu tě tu zítra?

LEVON> Možná. Nikdy nejsem příliš daleko. Nezapomeň, že jsi mnohem silnější, než si myslíš. Nikoho nepotřebuješ.

SARAH> Myslím, že potřebuju tebe. Myslím to vážně. Můžeš mi říct něco víc o tom spirituálním sexu? Popsat ho?

LEVON> Už musím jít, Sarah. Až mě budeš nejvíc potřebovat, budu u tebe.

SARAH> Budu čekat.

LEVON> Já vím.

SARAH> Sbohem. A děkuji ti.

„Vidíte to?“ zeptám se. „Kristepane. Jedno setkání a on tu ženu dostal tam, kde ji chce mít.“

„Jen hrál na její city, na její potřeby,“ řekne Lenz. „Stejně tak budu já hrát na jeho. Trocha mysticismu, trocha nebezpečí, trocha sexu.“

„Šestačtyřicetiletá žena a chová se jako školačka. Prakticky ho prosila, aby mu směla prozradit, kde ji najde.“

Lenz bubnuje prsty o stůl, těžce vydechne. „To je u sériových vrahů běžné. Oběť se často sama dostane do situace, která je pro ni nebezpečná. Často, když je v prostředí, kdy necítí bezprostřední nebezpečí, jako třeba v tomhle případě, udělá závažnou chybu. Poslední chybu, které se kdy dopustí.“

„Vypadá to, jako by stála frontu na vraždu.“

„O tom nepochybujte.“

„Co uděláte?“

„Uklidněte se, Cole. Ještě se k ní nepřiblížil. Zavolám Turnerovi a zjistím skutečnou totožnost té ‚Sarah‘. Pak může Baxter poslat policii v místě jejího bydliště, aby zkontrolovala, jestli je v pořádku.“

„Opravdu si myslíte, že to stačí?“

Lenz vyťuká rychlou volbu EROSu. „Už za čtyři hodiny ji FBI začne hlídat nepřetržitě. Jestli bydlí v nějakém větším městě, bude to dokonce za necelou hodinu. Daniel už má schválený rozpočet.“

„Spoléháte se, že při nulovém procentu chyb si můžete být jistý, že se k ní ještě nepřiblížil. Ale co když změnil metodu? Říkal jste, že už změnil profil oběti. Co když změnil i způsob lovu? Zatraceně! Musíme zavřít síť!“

„Uklidněte se, Cole! Mluvíte jako policajt začátečník.“

„Dobrá… dobrá. Snažím se to jen vidět z každého úhlu.“

Lenz odměřeným tónem mluví s Milesem. I když slyším jen jednu stranu rozhovoru, je mi jasné, že telefonní stopa nikam nevedla. Ohlédnu se, abych se přesvědčil, že se Lenz nedívá, a pošlu kopii celého rozhovoru Levon-Sarah do své osobní poštovní schránky na serveru EROSu.

„Skutečné jméno Sarah je Phoebe Tylerová,“ oznámí Lenz, zatímco vyťukává další rychlou volbu. „Skutečně je jí čtyřicet šest let a bydlí v Auroře v Illinois. Chicagská policie může dostat pohotovostní jednotku k jejímu domu za pětatřicet minut. Zkontrolují, jestli je v pořádku, a pak zorganizují stálý dozor. To je Daniel? Tady Arthur…“

Právě se chci pustit do dalšího kousku studené pizzy, když Lenz vykřikne: „Cože?“ Když vzhlédnu, vyštěkne: „Udělej to,“ a zavěsí.

„Co je?“

„Zase Strobekker.“

Pizza, kterou jsem snědl před dvěma hodinami, mě najednouzačne pálit v žaludku. „Nezabil Phoebe Tylerovou. Řekněte, že ji nezabil!“

Lenz vstane a nakloní se nad faxem s rukama opřenýma o stůl. „Ne. Poslal Danielovi další vzkaz.“

S úlevou zavřu oči. „Kdy?“

„Třicet vteřin po ukončení rozhovoru Levona a Sarah.“

„Co bylo v tom vzkazu?“

„Daniel nám ho pošle faxem. Určitě je to reakce na pokusy FBI vystopovat jeho telefonní spojení.“

„Asi ano.“

„Mohl Strobekker zjistit, že jsme sledovali jeho rozhovor se Sarah?“

„Myslím, že ne. Ale to neznamená, že to není možné. Spousta lidí toho ví o počítačích víc než já.“

Zazvoní fax. Lenz zvedne sluchátko a stiskne tlačítko pro příjem. „Daniel chce dát zavřít Turnera,“ řekne, aniž vzhlédne. „Cože?“

Pořád upírá oči na fax. „Policie by vás nejradši viděla za mřížemi oba.“

„Zatraceně! Už mi to šikanování leze krkem!“

„Klid, vás nikdo nezavře. Ale kdyby zavřeli Turnera, lokální policie bude mít nějakou dobu plné ruce práce. Vyšetřování, které se týká různých jurisdikcí, je vždycky složité. A tohle je horší než většina těch, která jsem zažil.“

Čtu si zprávu, už když se souká z faxu:

NEPŘESTAL JSTE NÁS PRONÁSLEDOVAT. JÁ JSEM VÁS O TO ŽÁDAL PO DOBRÉM. NENECHÁTE-LI TOHO, BUDU MUSET PŘISTOUPIT NA VAŠI HRU, A TO NA VAŠÍ ÚROVNI. MYSLÍM, ŽE VÝSLEDEK SE VÁM NEBUDE NIJAK ZAMLOUVAT.

VZPOMEŇTE SI NA DALLAS.

„Už vyhrožuje,“ řekne Lenz.

„Když si tak věří, že ho nikdy nenajdeme,“ zeptám se, „proč mu tak vadí, že po něm pátráme?“

„Dobrá otázka. Všiml jste si změny zájmen? Najednou se objevuje’já‘. A ty spisovné spojky, ‚-li‘,’a to‘. Myslím, že ten člověk je dost vzdělaný.“

Dívám se na fax, ale myšlenkami jsem jinde. „Víte, co si myslím? Myslím, že celý ten rozhovor Levon-Sarah byla návnada.“

„Hmmm?“ zamumlá Lenz. „Jaký měla podle vás smysl?“

„Chtěl tím zjistit, jestli ho dokážeme najít v chatové místnosti nebo izolovat telefonní linku na EROSu a tak dále. Zjistit, jaké máme možnosti.“

„A my jsme ho v místnosti našli.“

„Byla to šťastná náhoda.“

„Ale to on neví,“ zdůrazní Lenz.

„Ne, ale vy si asi neuvědomujete dosah toho, že používá novou přezdívku. Buď získal privilegia systémového operátora, nebo má přístup minimálně k jednomu – a možná ke stovkám – dalších legitimních účtů.“

„Copak by si legitimní klient ihned nestěžoval, že někdo používá jeho účet bez dovolení?“

„Ne. To je právě výhoda EROSu. Myslím pro Strobekkera. EROS je drahý, ale inkasuje paušální poplatky. Někdo, kdo zná moje uživatelské jméno a heslo, by se mohl napojit mým jménem, aniž bych si toho všiml, protože by se mi poplatky nijak nezvýšily.“

„Chcete tím říct –“

„Chci tím říct, že jestli Strobekker zná jména a hesla legitimních majitelů účtů – pokud má skutečně kopii hlavního seznamu klientů a jejich hesel –, může se stát, že ho skutečně nikdy nevystopujete. Protože jediný způsob jak ho vystopovat je prohledávat místnost po místnosti a pátrat po tom jeho zatraceném stylu. Viděl jste, jak dlouho nám to dnes trvalo, a to jsme měli štěstí.“

Lenz si odfrkne a odvrátí se. Chvíli tiše stojí, jako poražený člověk. Ale v jeho držení těla najednou spatřím napětí.

„Copak?“ zeptám se tiše.

Ukáže na jemně zářící monitor Dellu. „Levon se vrátil.“ Psychiatr klesne na svou židli a přitáhne si ji k Dellu. „Jak se k němu dostanu?“

„Nedělejte to. Jen ho sledujte.“

„Sám jste říkal, že jsme měli štěstí, když jsme ho našli.“

„A já na štěstí nevěřím.“

Lenz zakliká myší a napíše něco na Dellu.

„Nesmíte se zakousnout do návnady, doktore. Teď má navrch on –“

Nemá to cenu. Lenz – pod přezdívkou „Lilith“ – už „Levona“pozval do soukromé místnosti. Třesou se mi prsty, když čekám, co Brahma odpoví. Okamžitě se objeví odpověď bez jediné chybičky:

LEVON> Myslím, že se ještě neznáme.

„Mám ho!“ zajásá Lenz, prsty mu poletují po klávesnici.

LILITH> Právě jsem se poprvé napojila na síť a rozhlížím se po kyberprostoru. Zatím musím přiznat, že jsem trochu zklamaná.

LEVON> Proč?

LILITH> Většinou se tu vedou jen konvenční rozhovory. Dokonce i „pikantní“ témata jsou dost přízemní. Doufala jsem, že tu najdu něco náročnějšího.

LEVON> Musíš vědět kde hledat. Líbí se mi tvoje jméno, Lilith. Znáš jeho původ?

LILITH> Ty ho znáš?

LEVON> No jistě.

Lenz chvíli uvažuje, pak napíše:

LILITH> Ber to jako test.

LEVON> V testech jsem měl vždycky velice dobré výsledky, Lilith.

LILITH> Zkus mě ohromit.

LEVON> „Lilith“ je hebrejský výraz pro „démona noci“.

V Knize Isaiášově byl nesprávně přeložen jako „sova pálená“, a odtud ti pravděpodobně rodiče vybrali jméno. „Lilith“ je odvozeno z babylonského výrazu _lilitu_, který je zase odvozen ze semitského výrazů pro „noc“. Později rabíni z tohoto „démona noci“ vytvořili „Lilith“ – krásnou ženu, která se stala Adamovou ženou, než byla stvořena Eva. Možná byl tvůj otec zběhlý v rabínských tradicích?

Lenzův užaslý výraz mi prozrazuje, že Brahmovy informace jsou naprosto přesné. Jsem ještě v šoku, zatímco Lenz už třesoucími se prsty vyťukává odpověď:

LILITH> _Jsem_ ohromená. Teď mám teprve pocit, že je poplatek za EROS dobrá investice.

LEVON> Neodpověděla jsi na mou otázku o otci.

LILITH> Chci si zachovat soukromí.

LEVON> V tom s tebou souhlasím. Hodně štěstí pro dnešní večer i pro ty ostatní. Musím končit.

LILITH> Ale vždyť jsme se sotva potkali.

„Dost!“ zasyčím na Lenze. „Napište S-B-O-H-E-M.“

„Ale vždyť ho mám na dosah ruky –“

Než Lenz stihne napsat něco dalšího, odstrčím jeho židli od Dellu a napíšu:

LILITH> Na shledanou příště.

„Máte naprostou pravdu,“ řekne Lenz přeskakujícím hlasem. „Na chvíli jsem se přestal ovládat. Měl jsem pocit, že už ho držím za rukáv.“

Najednou se Lenz zašklebí jako hyena. „Panebože, to bylo ale vzrušující! Konečně chápu výraz’vzrušení z lovu‘.“

„Vy ale nemůžete lovit, vy musíte klást pasti, doktore.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Jestli to nevíte, tak toho chlapa nikdy nechytíte.“

Lenz na mě kouká, jako bych právě nakopl jeho psa. „Vysvětlete mi to.“

„No… na lovu se nejdřív porozhlédnete v prostředí, kde se pohybuje kořist.“

„To dělám.“

„Ne, neděláte. Neděláte to doopravdy. Protože digitální prostředí je iluze. Je to virtuální svět v každém smyslu. Nemůžete sáhnout do monitoru a dotknout se ho. Nezapomeňte, že ten vrah někde skutečně existuje – vefyzickém světě. A tam doopravdy žije, tahle skříňka je jen iluze.“

„Pokračujte.“

„Když lovíte, jdete po stopách zvířete.“

„Copak to nedělám?“

„Ne. O to se snaží Baxterovi technici. A zatím se jim to nedaří. Vy osobně nemáte ani minimální možnost vystopovat Strobekkerovy digitální stopy. A pokud skutečně ví, co dělá, tak ani žádné stopy nebudou.“

„Takže co mi radíte?“

„Byl jste někdy jako dítě na venkově? Střílel jste třeba vzduchovkou na vrabce?“

„Ne.“

„Ježíši. Podívejte, lov je agresivní činnost. V podstatě jde o to, že vstoupíte na teritorium oběti, schováte se, vyčkáváte nebo máte psy, kteří k vám kořist doženou. A když se k vám kořist přiblíží na dostřel pušky nebo luku, složíte ji. Prásk – a je mrtvá. Kladení pastí je něco úplně jiného. Jeho podstata spočívá v přípravě, v návnadách. Použijete správnou návnadu, položíte ji kořisti do cesty a čekáte.“

„Co tím chcete říct?“

„Lilith je návnada.“

„To vím.“

„A jaká je úloha návnady, doktore?“

„Úloha návnady? Samozřejmě přivábit kořist.“

„Jaká je základní úloha návnady?“

Lenz si zoufale povzdechne. „To asi nevím.“

„Být tím, čím je. To je všechno, doktore. Sedět a nedělat nic jiného než být tím, čím je. Chápete to? Návnada nemůže přijít ke kořisti a říct: ‚Chyť si mě.‘ Pokud je to syrové maso, jen si tak leží a vypadá chutně. Pokud je to králík přivázaný ke kolíku, tak nějakou dobu vyvádí, ale pak hrůzou ztuhne. Pokud –“

„Tahle situace je mnohem složitější.“

„Ne. Je to přesně totéž. Všechno se musí odehrávat v hlavě kořisti. Váš neznámý pachatel je biologicky naprogramovaný na to, že bude chtít návnadu zabít. Vaším úkolem – vaším jediným úkolem – je být tím, co vrah chce. Zapomeňte na Baxtera a jeho chlapíky, zapomeňte na to, že byste se snažil zmanipulovat vraha, aby něco udělal. On ví co dělat. Vy jen seďte a buďte tou ženou. Povídejte si s ostatními klienty, ne s ním. Budujte si osobnost. A on přijde sám. Možná to bude nějakou dobu trvat, ale přijde. A vy na to buďte připravený.“

Lenz vstane ze židle a protáhne se s takovou nonšalancí, že musí být předstíraná. Odtrhne pruh papíru z tiskárny a nechá ho spadnout na zem. „Jsem si jistý, že už se můžete vrátit domů, Cole. Když si pospíšíme, stihnete ještě to letadlo v Quantiku. Pokud nechcete strávit noc v hotelu a letět turistickou linkou zítra ráno.“

Zamračí se na mě jako stevard, který si uvědomil, že udělal chybu, když mě usadil do oddělení první třídy. „Tak co, Cole? Hotel, nebo letadlo paní Krislovové?“

Najednou se mi nechce opustit tuhle místnost, odejít od rozehrané hry s tak vysokými sázkami. V obchodech s komoditami sei v těch nejkrajnějších případech riskují jen peníze, ne lidské životy.

„Letadlo,“ řeknu, vstanu od Toshiby a projdu kolem něj, aniž bych mu věnoval jediný pohled.

Jde za mnou po schodech. Když už jsme skoro dole, zeptám se: „Proč jste se rozhodl použít mladou volavku? Myslel jsem, že jste dospěl k názoru, že Strobekker změnil postup. Ze se začal zajímat o starší ženy, jako byla třeba Karin Wheatová.“

„To je pravda.“

Zastavím se. „Ale Margii Resslerové nebude víc než nějakých osmadvacet, ne?“

„Měl byste mi víc důvěřovat, Cole.“

Když procházíme halou kolem kuchyně, spatřím kštici dlouhých hnědých vlasů. To bude asi Sherry. Dívá se do okénka elektrické trouby. „Máte tu docela pohodlí,“ řeknu Lenzovi. „Dokonce i kuchařku.“

Najednou se kuchařka otočí a já hledím do zelených očí speciální agentky Margie Resslerové. Poznávám jedině ty oči. Za poslední dvě hodiny zestárla o dvacet let. Vrásky kolem očí a úst, šedé pramínky ve vlasech, pokleslá ňadra a usedlé boky.

„Funguje to, že?“ řekne se zajiskřením v očích. „Vidím ti to na obličeji. Sherry je v tomhle oboru kouzelnice. Řekla mi jména některých herců a hereček, které líčila, a teď jí věřím.“

„Rozlučte se s panem Colem, agentko Resslerová,“ řekne Lenz.

„Opravdu ráda jsem tě poznala.“

„Já taky, Margie. Díky za pizzu. Buď opatrná.“

„Nedělej si starosti. Ohřála jsem vám kousek pizzy, doktore.“

Lenz mě vezme za paži a vede mě ven ke garáži. Acura, o níž se předtím zmiňovala Margie, už je na místě. Speciální agent Schmidt, všudypřítomný inventář, tiše vychází ze dveří za námi. Obrátím se, když projde kolem mě a nastoupí do Lenzová mercedesu.

„Ještě jednou vám připomínám, doktore, netlačte na toho chlapa. Jestli ho vystrašíte, nikdy ho nedostanete. Nebo to může dopadnout ještě hůř – on dostane vás.“

„Slyšel jsem vás už předtím, Cole.“ Dovede mě ke dvířkům pro spolujezdce a otevře je. „Na letiště v Quantiku, Schmidte.“ Nasednu do auta, opřu se a stočím dolů okénko. „Myslím, že agentka Resslerová nechápe, v jak velkém je nebezpečí.“

Lenz se usměje. „Teď z vás mluví jižanský sexismus. Resslerová je vyškolená agentka.“

„Jak školíte agentky na takovéhle situace?“ Psychiatr se napřímí a odchází. Už se chce protáhnout mezerou mezi zdí a předkem mercedesu, když mě něco napadne. Stisknu houkačku a on nadskočí jako postavička z kresleného filmu.

„Co je?“ křikne.

Vykloním se z okénka. „Vzpomeňte si na usmívající se mladou ženu z Nigeru, doktore.“

Zírá na mě, jako bych to neměl v hlavě v pořádku.

„Jela na projížďku na hřbetě tygra. Když se vracela z projížďky, byla v jeho břiše a úsměv na tváři měl tygr.“ Poklepám speciálnímu agentu Schmidtovi na paži a on poslušně vycouvá s mercedesem z garáže, odkud se na nás doktor Lenz upřeně dívá v záři modrobílých předních reflektorů. Nemžourá, jako by to udělala většina lidí, ale prostě se dívá, jak odjíždíme, a halogenová světla zbarvují jeho sítnice dočervena jako oči nočního zvířete.

KAPITOLA23

Letadlo, do kterého jsem nastoupil v Quantiku, přistálo v Jacksonu v Mississippi ve tři hodiny ráno. Jan Krislovová by se byla asi nervově zhroutila, kdyby viděla své letadlo naplněné až po strop rozezlenými příslušníky Jednotky na záchranu rukojmí FBI. I já jsem byl dost nervózní. Po třech hodinách strávených s těmi chlapíky jsem si připadal jako v autobuse plném jižanských baptistických pastorů na tažení proti striptýzovému klubu. Většina z nich se tak snažila dělat profesionální dojem, že jejich zamračené obličeje vypadaly, že se každou chvíli promění v divoký nedočkavý škleb. Nevím, jestli jim někdo řekl, že jsem v tomhle případu jeden z podezřelých, já jsem o tom radši mlčel. Dva agenti mě sledovali během celého letu, jejich nepřátelské oči mě probodávaly jako oči ostřelovačů, což asi taky byli. Nedozvěděl jsem se, kam mají namířeno, ale když mě pilot vysadil, byl jsem rád, že jejich cílem není naše farma.

Dvě minuty potom, co letadlo přistálo, už jsem stál v telefonní budce a vytáčel Milesovo číslo do EROSu, abych ho varoval, že ho možná brzy přijdou zavřít. Měl jsem strach, že už se to možná stalo, zatímco jsem byl ve vzduchu, ale Miles – kterého jsem probudil z dřímoty u monitoru – nakonec zvedl sluchátko a začal žertovat, jako by se nedělo nic jiného než obvyklé noční erotické hrátky.

Zdálo se, že ho moje varování nepřekvapilo, ale poděkoval mi za něj. Myslí si, že je v bezpečí, dokud se časovaný zámek archivu EROSu neotevře, a to bude zítra v jednu hodinu odpoledne. Daniel Baxter si zřejmě myslí, že Brahma je řádný klient EROSu. Pokud je to pravda, hlavní seznam klientů, zamčený v archivu, umožní FBI použít při lovu metody „hrubé síly“ a díky nim bude vyřešení případu jen otázkou času a dostatku personálu. Miles mi řekl, že přinejmenším dva agenti hlídají archiv od chvíle, kdy se před dvěma dny zavřel, a myslí si, že je čeká velké překvapení.

Když jsme zavěsili, znovu jsem se pokusil varovat Eleanor Rigby, ale ozval se jen její záznamník. Jelikož vím, že má tajný účet kvůli své ochrnuté sestře, říkal jsem si, že jí nemůžu zanechat podrobnou zprávu, aniž bych jí tím zpřeházel osobní život. Rozhodl jsem se, že ji budu varovat dopisem, a spěchal jsem ke své dodávce.

Tohle všechno se stalo před hodinou, ale ještě pořád mi zbývá asi dvacet minut cesty k domovu, a to jedu stálou rychlostí pětašedesáti mil za hodinu. Je příjemné projíždět mezi tmavými bavlníkovými poli v Deltě a těšit se aspoň iluzí, že už jsem se zbavil tlaku Arthura Lenze a Daniela Baxtera. Přestože je venku už teď v půl páté ráno dusivé horko, stočím okénka Exploreru a vpustím dovnitř srpnový vítr. Přední okénko se zamlží náhlou změnou teploty, ale silnice je tady rovná jako pravítko a já se ani nenamáhám pustit stěrače.

Měsíc svítí tak jasně, že proměňuje bavlnu v bledě rudé moře, které se táhne od silnice do všech směrů. Jsem rád, že tuhle bavlnu nebudu sklízet, že ji nebude sklízet nikdo kromě hrstky lidí z těch nejchudších farem. Dvanáct hodin na žhavém slunci s rukama rozedřenýma do krve a stolibrovými pytli, které člověk táhne za sebou, by udolalo každého. Na bavlníkových polích stroje skutečně splnily své proklamace z devatenáctého století o spáse lidstva.

Přední svěda auta konečně ozáří zelenou směrovku, která lhostejnému okolí oznamuje: „RAIN, MS, Domov basketbalových mistrů USA 1963.“ Cedule zohýbaná láhvemi od piva vyhozenými z aut, poštípaná kulkami vypálenými z nudy, opilosti nebo zloby a ošlehaná deštěm ve mně dosud dokáže rozbouřit podivnou směs emocí, kdykoli kolem ní projíždím. Za necelou minutu se za okénkem mihnou první známky lidské přítomnosti, malá pošta a ještě menší prádelna, a pak se zase zanořím do dlouhých nehybných polí na druhé straně Rainu.

Vyhlédnu z okénka po levé straně a snažím se zahlédnout rozdrobenou strukturu staré edinburské plantáže. Tenhle předválečný monolit kdysi dominoval celému kraji jako feudální zámek. Bývala mu podřízena veškerá aktivita na míle daleko, jeho dlouhý stín dopadal na otroky i pány, černé chůvy i dozorce, pachtýře i předáky i na postupný úpadek genetické linie. Jednoho žhavého roku v devadesátých letech devatenáctého století – roku podobného tomu letošnímu – jistý střízlivý hráč vyhrál celou plantáž na opilém dědici v půlnočním pokeru. Nejčastější verze toho příběhu zní, že hráč zvyšoval sázky, až překročil finanční hotovost dědice, ten pak vsadil smlouvu o vlastnictví plantáže a před tuctem svědků vyznačil pozemek. Když hráč položil na stůl flush, dědic se složil. Když vyklopýtal ze starých baráků pro otroky, na silnici dopadaly proudy božího deště, které se proměnily v krupobití. Dědic šel domů, dvakrát se pokusil prostřelit si hlavu, dvakrát minul a nechal toho. Probudil se právě včas, aby spatřil, jak hráč přitlouká na koňskou stáj ceduli s nápisem RAIN, déšť. Od té doby se tak začalo říkat celé plantáži i obchodní křižovatce, která se časem vypracovala na město.

V dálce na levém kraji silnice se ve svědech reflektorů objeví moje plechová poštovní schránka s fluoreskujícím nápisem COLE. Zpomalím a vyčerpaně vydechnu, vím, že bych pravděpodobně posledních padesát metrů včetně zatáčky zdolal i se zavřenýma očima.

Farma stojí asi třicet metrů od silnice ve stínu dubů, borovic a jediné smuteční vrby, která trůní poblíž verandy jako obrovská zelená houba. Právě když zatáčím k domu, reflektory auta ozáří v dálce na silnici něco, co by tam nemělo být. Je to vlevo, kde by měla být jen bavlna. Mám chuť to ignorovat, ale hrdost majitele pozemku mi to nedovolí. Zabrzdím, vrátím se na silnici a pomalu se rozjedu ke stříbrnému odrazu.

Je to sportovní auto, Jeep Grand Cherokee. Poznám charakteristický sklon kapoty. Je zaparkovaný asi padesát metrů od domu. Jak přijíždím blíž, rozeznám něco, co mě zasáhne ještě hlouběji než představa zlodějů. Džíp má na předním nárazníku značku okresu Hinds. Ta značka i džíp patří mému švagrovi Patricku Grahamovi.

Bez váhání sáhnu pod sedadlo, vytáhnu osmatřicítku Smith and Wesson a položím si ji na klín. Ještě před třemi měsíci by mě bylo něco takového ani nenapadlo, ale vím toho o lidské povaze dost na to, aby mi bylo jasné, že v rodinném sporu se může stát obětí nezvládnutého vzteku kdokoli.

Přejedu s Explorerem do levého pruhu a zastavím vedle Patrickova džípu. Naše obličeje nejsou vzdáleny ani tři stopy a oddělujíje jen dvě skleněné tabulky oken. Patrick je statný a pohledný, krátké vlasy pískové barvy má učesané po straně na pěšinku, čistou pleť a bezvadné zuby. Je jedním z mála lékařů, co znám, kteří si vždycky vezmou oblek i na večerní vizity v nemocnici. I když se obléká s nedbalou elegancí, jsou jeho obleky vždycky od Ralpha Laurena nebo jsou posílané přímo z Nové Anglie.

Ale dnes vypadá jako stín sama sebe. Na sobě má polokošili, která vypadá, jako by ji byl právě vytáhl z koše se špinavým prádlem. Vlasy má delší než obvykle a oči jako by se nedokázaly zaostřit. Dívá se mimo mě, když stočím dolů okénko, jako by mě záměrně ignoroval. Poklepu na sklo.

Konečně taky stočí okénko.

„Co se děje?“ zeptám se co nejklidnějším hlasem.

Patrick mlčí.

Pevněji sevřu dřevěnou pažbu osmatřicítky. „Čekáš na někoho?“

„Je tam Erin.“

„Kde? V našem domě?“

Přikývne.

Nic neříkám, doufám, že začne mluvit sám, ale neudělá to. „Holly taky?“

Zase přikývne. Tohle je jako mluvit s Garym Cooperem. Upřeně zírá na přístrojovou desku.

„Co se děje, Pate?“

„Vzal jsem si děvku, to se děje.“

Nevěřícně zamrkám. Slyšet tahle slova od Patricka je stejné jako slyšet kněze na kazatelně, jak volá: „Bůh je mrtev!“

„Tohle nemáš z vlastní hlavy. Stalo se něco? Myslíš snad, že někoho má?“

Teď přikyvuje prudčeji, oči plné nahromaděného vzteku. „Dělá ze mě pitomce. A dělá to už od začátku, sakra.“

„Co tím chceš říct?“

„O to se nestarej. To je jenom naše věc.“

„Musím se o to starat. Ví, že jsi tady?“

Pokrčí rameny. Uvažuju, že ho pozvu do domu a nabídnu mu, aby přespal u mě v kanceláři, ale nemám ani ponětí, co se za posledních pár hodin mohl dovědět. „No… mám něco vyřídit Erin?“

Najednou se otočí a upřeně se mi zadívá do očí. „Kde jsi zatraceně byl celou noc?“

„Snažil jsem se zbavit FBI. EROS se vymkl kontrole. Jeden chlap tam vraždí lidi. Reže ženám hlavy, vyhazuje do povětří agenty FBI. Věřil bys tomu?“

Jen tiše zírá. Když tak sedím a svírám v ruce osmatřicítku, najednou mě něco napadne. „Víš něco o šišince?“

„O šišince?“

„Má něco společného s těmi vraždami.“

Patrick se napřímí na sedadle. „To je místo, kde se jen vzácně vyskytují nádory. Ještě nedávno znamenaly nádory šišinky opravdový problém, protože bývaly pro neurochirurgy často nepřístupné. Ale díky novým mikrochirurgickým technikám se všechno změnilo.“

Typický Patrick. Jeho osobní život se hroutí, ale jediná otázka z lékařské oblasti z něj udělá doktora-androida.

„V poslední době vzniklo pozdvižení kolem jednoho hormonu, který produkuje,“ pokračuje. „Je to melatonin. Někteří šílenci ho užívají z desítek různých důvodů, ale Federální asociace pro léčiva ho ještě neschválila.“

„Co si o tom myslíš ty?“

„Ze je to homeopatický blábol.“

„To jsem si myslel. Jsi si jistý, že chceš zůstat tady?“

Podívá se zase před sebe a přikývne.

Rozjedu se, pak se zase zastavím. Pokud se má Patrick přestat ovládat, bude lepší, když se to stane tady, kde mám v ruce pistoli, než později, až budu spát. „Poslyš, nechceš doufám udělat žádnou hloupost! Chci říct, že Erin tě miluje. Vím, že je to tak. Jsi to nejlepší, co ji kdy v životě potkalo.“

Jeho smích zní dutě a studeně. „Buď klidný, umím podačovat zlost.“

„Dobře. Hlavně klid.“

Chvíli se mu ještě dívám do očí, pak otočím auto a zamířím zpátky k domu. Zaparkuju na štěrkové cestě a vystoupím s kufříkem a pistolí. Už jsem na druhém schodě, když si všimnu, že za pravou stranou domu vyčuhuje Erinina Toyota Land Cruiser.

Na hodinkách mám pět ráno. Drewe a Erin určitě spí. Proklouznu hlavním vchodem a vejdu do kanceláře, radši ani nerozsvítím. Když se oblékám, myslím na to, že Erin a Holly pravděpodobně spí v pokoji pro hosty hned za zdí mé kanceláře. Mozkem mi krouží stovky myšlenek, ale jsem příliš unavený na to, abych je rozebíral. Vsunu osmatřicítku pod matraci, pak padnu obličejem na polštář a vdechuji známou vůni domova.

Ale nemůžu usnout.

Proč je Erin u nás? Co se děje v jejím manželství? Určitě nejdeoobyčejnou hádku, která se občas zahryzne do každého vztahu. Kdyby to tak bylo, Patrick by neparkoval před domem. Tak co tedy? Co to může být, pokud to není naše tajemství?

Ozve se tiché zapraskání, obrátím se a otevřu oči. Někdy slýchám tenhle zvuk, když se spouští klimatizace, ale neslyším běžet kompresor. Pak si všimnu, že dveře, kanceláře jsou otevřené a že v nich stojí ženská postava, příliš štíhlá a tmavá na to, aby patřila mé ženě. Přízrak v bílé noční košili se přibližuje, až se zastaví u mé postele.

Erin.

Sestra mé ženy se bez váhání posadí vedle mě na postel a dívá se mi do očí. Pořád je v ní ta krutá přímost, která se neohlíží na žádné umělé svazky, chová se, jako by mezi naším spojením před třemi lety v Chicagu a současností neuplynul ani den. Nemůžu nemyslet na svou ženu, která spí jen pár metrů od nás. Ale Erin jako by to bylo jedno. Přitiskne se ke mně levým stehnem, zavrtí se, aby získala víc prostoru. Její obličej pomalu vystupuje ze tmy, zaoblené lícní kosti a opálená pleť, oči o odstín tmavší než dlouhé jemné vlasy. Voní jako vždycky, neodolatelně žensky.

Pak spatřím, že se ve tmě lesknou slzy. Složí obličej do dlaní a zavzlyká. Chci ji obejmout a utěšit, ale nevěřím sám sobě. Po třech letech sebeobviňování bych neměl cítit nutkání udělat nic šíleného, ale touha, která mě vehnala do Erininy náruče tehdy poprvé, taky neměla nic společného s rozumem, a ta touha je tu přítomná pořád.

„Co se děje?“ zeptám se tiše.

„Všechno se rozpadá,“ řekne trochu příliš nahlas.

„Co tím chceš říct?“

„Byla to chyba, Harpere. Všechno to byla chyba.“

„Myslíš to, co jsme udělali? To, že sis nechala Holly? Co?“

Neodpovídá.

„Odešla jsi od Patricka?“

Nemluví. Jemně jí odtáhnu ruce od obličeje.

„Snažila jsem se,“ zašeptá, „být dobrou manželkou, dobrou matkou. Zapomenout na všechno, čím jsem byla dřív.“

Stisknu jí zápěstí a přinutím ji, aby se mi podívala do očí. „V tom je právě ten problém, Erin. Člověk nemůže zapomenout na minulost. Zkoušel jsem to. Musíš se vyrovnat se vším, co jsi udělala, a pak jít dál.“

Oči se jí rozšíří, zabodávají se mi do duše. „Jako ses s tím vyrovnal ty? Žiješ ve stejné lži jako já.“

Podívám se stranou. „Já vím. Poslyš… ví Patrick něco bližšího?“

Zakryje si oči a zase se rozvzlyká.

„Erin… musím ti něco říct. Je venku. Patrick. Sedí tam před domem v džípu.“

Křečovitě mi sevře zápěstí. „Teď? Je tam venku?“

Přikývnu. „Taky vypadá dost špatně.“

„Ach bože. Ach… bože.“

Zvednu se, abych ji mohl obejmout a přitisknout k sobě její třesoucí se tělo. Cítím její paže na zádech a její vlhký obličej zabořený do šíje. Mám pocit, jako bych padal, ale je to spíš pád časem než prostorem, a přitom cítím, jak si dělá v mé posteli ještě víc místa a tiskne se ke mně pod přikrývkou. Projíždí mnou vlna strachu a provinilosti a vzrušení.

„Erin,“ zašeptám. „Erin –“

„Pst,“ řekne, tiskne mě celou vahou dolů, její dlouhé nohy mě pálí na pokožce jako elektřina. „Chci, aby to bylo všechno pryč. Řekni mu, ať odjede.“

„Erin –“

„Nenávidímto!“

Zhluboka se nadechnu a snažím se zachovat klid. Už jsem ji takhle nedržel od té doby, co jsme byli v Chicagu, ani na rodinných obědech jsme se neobjímali. Teď, jen pár hodin potom, co jsem se marně snažil vylíčit její jedinečnou smyslnost Lenzovi, ji mám až příliš hmatatelně na dosah. Erin tiše pláče, obličej má ještě pořád zabořený do mé šíje. Třesoucí se rukou jí hladím hedvábné vlasy nad uchem, jako bych hladil dítě. „To bude v pořádku,“ mumlám,i když mi v hrudi bzučí napjatý drát strachu.

Zavzlyká, ňadra se nepravidelně zdvíhají. Pod přikrývkou už je takové horko, že se začínám potit. Snažím se shodit přikrývku, když vtom zvedne hlavu a podívá se mi do očí.

„Nevrátím se,“ zašeptá, s ústy jen pár centimetrů od mých. „Nemůžu.“

„Erin, ty –“

Položí mi prst na rty a zavrtí hlavou. Cítím, jak mi druhou rukou hladí vlasy na šíji.

„Mami?“

Ztuhnu.

Je to Holly. Probudila se sama v posteli, na kterou není zvyklá. Erin se napřímí, hlavu vztyčenou jako srna, která cítí nebezpečí,Erin vyklouzne z postele, bílá noční košile probleskne místností. Zastaví se u dveří, vyhlédne ven. Pak se vrací ke mně, rychle, ale jako by si nebyla jistá, kterým směrem má jít. Na podlahu dopadne jasný obdélník světla z chodby.

Drewe.

„Taaatiii!“ pláče Holly.

Tati? Nahmatám pod matrací osmatřicítku. Erin se zarazí uprostřed místnosti. Vtrhl snad Patrick do domu? Nebo ho Holly volá jen ze zvyku?

V předsíni slyším kroky.

Vstanu s pistolí v ruce, Erin proklouzne dveřmi. Za chvilku Holly přestane plakat. Přitisknu ucho ke stěně a slyším Drewe: „Všechno je v pořádku, koblížku. Maminka je určitě na záchodě.“ Potom Hollyin vyšší hlas, omámený spánkem: „Mamka šla čurat, teto Drewe?“

Ze záchoda se jako odpověď ozve spláchnutí. Slyším rychlé kroky a pak Erinin hlas. „Omlouvám se, že tě vzbudila. Musela jsem na záchod. Myslela jsem, že se neprobudí. Asi je to tím, že tu není zvyklá.“

„Neviděla jsem na záchodě svítit světlo,“ odpoví Drewe, logická jako vždycky. „Myslela jsem, že něco není v pořádku.“

Pauza. „Jsem zvyklá chodit v noci na záchod potmě.“

Delší pauza, potom: „Je mi to líto, Erin.“

Ucho mě bolí, jak ho tisknu na stěnu, ale tenhle rozhovor nechci zmeškat. Po dlouhém tichu Drewe řekne: „Jsi v pořádku? Myslíš, že se to všechno srovná?“

„Doufám, že ano. Už o tom nemluvme.“

„O čem?“ zeptá se Holly ospale.

„O práci, holčičko.“

„Povídej mi pohádku, mami.“

„Jdeme spát, koblížku.“

„Já chci pohádku!“

„Lehni si,“ řekne Drewe. „Já ti povím pohádku.“

A začne si vymýšlet, přímo na místě. Je to pohádka o králi, který měl dvě dcery, obě byly krásné a chytré, ale každá z nich si myslela, že jí jedna z těch dvou vlastností chybí. Všichni beze slova posloucháme, poznáváme alegorii Drewe a Erin, které bojují v myriádách konfliktů, a všichni víme, že Drewe nakonec splete všechny nitky do šťastného závěru, v nějž tak skálopevně věří, a všichni z toho máme radost. To je mimořádný dar mé ženy, její optimismus, a i teď jím dokáže překonat zoufalství. Když mluví, její hlas nás vede ve tmě jako lucerna a já si uvědomuji, že Drewe je živoucí prototyp mateřské lásky. Erin a já se zmítáme v nejistotě, nevíme, jestli máme akceptovat své povahy, nebo proti nim bojovat. Ale z Drewe vyzařuje teplo a láska jako vřelý pramen, tryskající ze skály, i když nemá pro svůj cit přirozený objekt. Já jsem jedinou překážkou naplnění jejích snů, a na nejhlubší úrovni vím, že pokud mám na tomhle světě nějakou povinnost, je to povinnost umožnit naplnění těchto snů.

Když obě princezny umožnily rodičům zasloužený odpočinek a dohodly se vládnout společně ve svém „královenství“ – což je pojem, který zřejmě neznal ani Hans Christian Andersen –, popřeje Drewe Holly dobrou noc. Počítám s tím, že se vrátí do ložnice, ale najednou se objeví ve dveřích mé kanceláře, flanelová silueta proti světlu z předsíně.

„Ty už ses vrátil?“ zeptá se tiše.

„Jo. Právě jsem přijel. Všechno je v pořádku. Rozhodně pro nás dva. Ale pro Erin asi ne. Patrick je venku před domem.“

„Cože?“

„Parkuje na silnici. Myslím, že neudělá žádnou hloupost. Ale vzbuď mě, kdybys slyšela něco podezřelého.“

„Tohle musí skončit,“ řekne Drewe přesvědčeně. „Teď už asi neusnu. Nechceš mi vyprávět o svém výletě? Udělám kafe.“

Po tom, co se odehrálo v předcházejících deseti minutách, se své ženě nechci dívat do očí. „Jsem utahaný,“ řeknu. „Měl bych se pořádně vyspat.“

Zůstane stát ve dveřích. „Připravím ti něco k obědu,“ řekne nakonec. „A zkusím přesvědčit Erin, aby se ráno vrátila domů.“

„Díky. Hodně štěstí.“

„Zapomněl sis zatáhnout závěsy.“

„Jsem tak unavený, že mi to ani nevadí.“

„Dobrou noc,“ řekne. Pak překročí neviditelnou hranici mezi našimi životy a zavře za sebou dveře.

Ležím bez hnutí v bledém svítání a zmocňuje se mě strašná jistota, že bez božích zásahů směřujeme všichni k výbušnému odhalení pravdy a tragickému rozuzlení. A já nepatřím k těm, kteří by věřili v boží zásah, alespoň ne pozitivní. Vždycky jsem dokázal věřit v jediný vesmírný princip, odplatu.

Spím s pistolí pod polštářem.

KAPITOLA 24

Prospal jsem deset hodin. Když jsem se v půl čtvrté odpoledne probudil, měl jsem pocit, jako bych vystupoval z přetlakové komory s mírnou kesonovou nemocí. V celém domě nikdo nebyl. Vyšel jsem k silnici – naoko zkontrolovat poštovní schránku – a zjistil jsem, že Patrickův džíp taky zmizel.

Nemůžu ani uvěřit, že od chvíle, kdy jsem v televizi viděl reportáž CNN o smrti Karin Wheatové, uplynuly teprve čtyři dny, a pouhé tři dny od chvíle, kdy jsem se setkal s policií v New Orleansu a detektiv Mayeux mě bez přípravy strčil do rychlého světa FBI a její Podpůrné vyšetřovací jednotky.

Karinino tělo už je asi pod zemí. Jen Bůh ví, kde je její hlava. Její pohřeb bylo pravděpodobně divadlo se stovkami čumilů nastrojených jako děti o Halloweenu. Stejně je to groteskní ironie. Karin dlouho věřila v tělesnou nesmrtelnost – nebo po ní aspoň toužila –, a teď leží bez hlavy v betonové hrobce na jednom ze starých francouzských hřbitovů, které propůjčovaly gotickou atmosféru jejím temným románům.

A na nějakém jiném místě – možná stejně tmavém a osamělém – leží nebo sedí připoutaná na židli žena jménem Rosalind Mayová a většina z nás se může jen modlit za to, aby ještě byla naživu. Policie v Mill Creeku v Michiganu pravděpodobně obrátila město vzhůru nohama, prověřila každého bezdomovce a sexuálního násilníka a dospěla k nulovému výsledku. Vzpomínám si, že mi Baxter říkal, že Mayová má dva dospělé syny. Snažím se přesvědčit sám sebe, že jejich matka někam zmizela s tajným milencem – nebo že ji unesl nějaký mizera, kterému šlo o výkupné –, protože akceptovat cokoli jiného znamená připustit, že už je asi dávno mrtvá.

Pořád se nemůžu zbavit pocitu omámení z kesonové nemoci.

Minulou noc, když jsem jel domů z jacksonského letiště, cítil jsem euforii nad tím, že jsem se úspěšně vyprostil z drápů FBI. Ale vyprostil jsem se z nich doopravdy? Před čtyřmi dny jsem se zřekl normálního života jediným telefonátem, a dosud jsem se do něj nezapojil. Ne že bych se nesnažil. Jakmile jsem zjistil, že Patrick odjel, posadil jsem se ke Gatewayi 2000, abych zkontroloval stav svých obchodů. Vrstva prachu, která se v době mé nepřítomnosti nahromadila na monitoru, mi naznačovala, abych neočekával nijak dobré zprávy, a taky jsem žádné dobré zprávy nedostal. Byl jsemo několik tisíc dolarů lehčí a trend byl klesající. Lenzovo doporučení, abych zmrazil všechny své smlouvy, vypadalo při zpětném pohledu velmi rozumně. Chytím druhý dech. Vždycky jsem to dokázal.Ale marně jsem se snažil tomu uvěřit. Po několika minutách zbytečných pokusů jsem toho nechal, svlékl jsem se a šel si dát sprchu. Nemá cenu přemýšlet o obchodech. Události minulých dní zavedly moje myšlenky na jedinou kolej, z níž se nemohou dostat.

Matematické shrnutí celé situace je prosté: jeden muž a sedm žen je po smrti; zavraždil je jeden člověk. Rosalind Mayová je pohřešovaná, pravděpodobně mrtvá; unesl ji tentýž člověk. To je jediný známý prvek, který je společný všem zločinům na EROSu, a já ho znám líp než kdokoli na světě, kromě Milese Turnera.

V jistém ohledu – v lidské dimenzi – ho znám možná líp než Miles. Ale dál se neodvážím myslet. Protože myslet dál by znamenalo uznat věci, které uznat nechci.

Když se vracím z kuchyně se sendvičem s kuřecím salátem, všimnu si, že mi na záznamníku bliká signálka zpráv. Je jich celkem devět. Musel jsem spát jako zabitý, když jsem celý den neslyšel zvonit telefon. Zakousnu se do sendviče a přemýšlím, jestli mám pásku přehrát, nebo ji jednoduše vymazat.

Intuice je zvláštní věc. Červená signálka je neživá, ale mluví na mě s naléhavostí hlasů uvězněných jako magnetické částečky uvnitř přístroje. Chci ji ignorovat, ale nedaří se mi to. Někde v okruzích mého mozku se usadila jistota, že většina těch hlasů mi neřekne nic, co bych chtěl slyšet, ale aspoň jeden z nich od základů změní můj život. Nebo aspoň moje vnímání života. Pořád váhám, jestli si mám pásku přehrát.

Najednou, jako by se na mě usmál Bůh, přístroj cvakne a devítka se promění v červenou vodorovnou čáru. Po chvíli nerozhodnosti zvýším hlasitost, abych slyšel volajícího.

„Zvedněte ten zatracený telefon, Cole!“

Arthur Lenz.

„Váš přítel Turner vzal do zaječích, takže teď jste na policejním seznamu na řadě vy. Pořádně poslouchejte, co vám teď řeknu.“

„Jsem tady,“ zamumlám a zvednu sluchátko. „Co jste to říkalo Milesovi?“

„Zmizel.“

„Jak to mys lite?“

„Prostě odešel z kanceláří EROSu a už se nevrátil.“

„Kdy?“

„Před dvěma hodinami.“

„Jak víte, že se ještě nevrátí?“

„Věřte mi. Už patří minulosti.“

Výborné, pomyslím si. „Baxter za ním určitě poslal svoje lidi. Jak se dostal ven?“

„To není důležitě.“

„Myslíte? Baxter ho přece chtěl zavřít.“

„Varoval jste ho, nemám pravdu, Cole?“

Nedopřeju Lenzovi to uspokojení, abych se snažil zapírat.

„To je jedno. Před půl hodinou už se Turnerovo jméno dostalo ke všem policejním oddělením v téhle zemi. Bude zatčen v okamžiku, kdy ho najdou. Je označen za ozbrojeného a nebezpečného.“

„Cože! Víte přece, že Miles nemá zbraň.“

„Na jeho jméno je v New Jersey registrovaná pistole. Věděl jsteotom?“

Zatracené, Milesi. „Ne. Ale vždyť ho znáte, doktore. Není nebezpečný.“

„Dnes si už nejsem jistý vůbec ničím. Snažil jsem se vám dvěma pomoct, jednal jsem proti doporučení zkušených policistů. Teď už bude záležet jen na vás.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že byste teď měl pozorně poslouchat.“Už je to tady.“Poslouchám.“

„Myslím, že Turner by se mohl objevit u vás.“ Nahlas se rozesměju. „Jestli si to mysíte, tak ho nikdy nedopadnete. Radši by se nechal zavřít, než by se vrátil do Mississippi. Pro něj je to jedno a totéž.“

„A on ví, že tomu věřím, a právě proto si myslím, že to možná udělá. Turner není blázen.“

„Pořád poslouchám.“

„Situace je teď dost nejistá. Možná kolem svého domu uvidíte nějaké hlídky.“

„Cože? Zatraceně, říkal jste přece, že se postaráte o to, aby už to obtěžování skončilo.“

„Moc toho udělat nemůžu. Daniel musí mít možnost dokázat policii, že vás hlídá. Pošle k vám asi místní policejní složky. Ale stejně mám pochybnosti o tom, že si místní policie bude s Turnerem vědět rady.“

„Kdyby se objevil, asi by si ho všimli. Miles by byl jediný chlapík v okruhu šedesáti mil oblečený celý v černém, s dlouhými vlasy a bez jakýchkoli šperků kromě prstenu.“

„To asi víte líp než já, Cole.“

„Stejně si myslím, že jste vedle. Na vašem místě bych hlídal letiště směrem na ostrovy, které nevydávají zločince, jako třeba Tenerife.“

Lenz zaváhá. „Jak víte o Tenerife?“

„Panebože, vy jste ale podezřívavý. Občas si něco přečtu. A Miles taky.“

„Má peníze?“

„O tom asi víte víc vy.“

Psychiatr chvíli mlčí. „Chci vám říct tohle, Cole: pokud vás Turner bude kontaktovat – především pokud se objeví u vašich dveří –, nejdřív mi zavolejte a pak ho zdržujte, dokud si pro něj někdo nepřijede.“

„Promiňte, ale to žádáte příliš. Pokud vím, nemáte sebemenší důkazy o tom, že Miles spáchal zločin.“

„Máme na něj zatykač.“

„Z jakého zločinu je obviněn?“

„Z maření výkonu spravedlnosti.“

„Fajn. Ale nečekejte, že budu pracovat pro vás.“

„Myslím, že zapomínáte, že mám nad vámi převahu,“ řekne Lenz napjatým hlasem.

„Aha, zapomněl jsem na lékařské tajemství.“

„Zatraceně, copak nechápete, co je tady v sázce?“

„Vaše kariéra?“

„Život Rosalind Mayové!“

„Myslím, že Rosalind Mayová je mrtvá, doktore. A vy si to myslíte taky. A můžete vsadit poslední dolar, že pokud prozradíteněco z toho, co jsem vám včera řekl, tak se celý váš způsob vyšetřování – myslím tím každý patetický detail počínaje neschopností FBI dát si ty vraždy do souvislostí a konče slávychtivým psychiatrem a jeho nymfomanickou manželkou – objeví v zítřejším poledním vysílání Aktualit. A jestli si myslíte, že si dělám legraci, nezapomeňte na jednu věc. Miles a já jsme si podobní v jednom velice důležitém ohledu. Když něco řekneme, myslíme to vážně.“

Další ledové ticho. „Mrzí mě, že takhle uvažujete, Cole.“

„To si vykládejte svý babičce.“

To mi vynese další ticho. „Dovolte mi otázku, doktore. Co se stalo dnes, když se otevřel archiv EROSu? Myslel jsem, že budete dnes odpoledne spokojenější.“

„To, co jsme zjistili v archivu, zaplétá Turnera do těch vražd víc, než byste byl ochoten uvěřit.“

Na to nenacházím odpověď. „Sbohem, doktore Lenzi. A hodně štěstí. Myslím, že ho budete potřebovat.“

Pomalu zavěsím, nechci, aby poznal, že mě vytočil tak, že mám chuť rozbít telefon na kousky.

Tak tolik k návratu do normálního života. FBI už zase obchází kolem a Miles je na útěku. Teď mě překvapuje, že to neudělal dřív, když tak patologicky nedůvěřuje autoritám. Spíš mi dělá starosti, že ještě nepřišel na to, jak Brahma ukradl náš hlavní seznam klientů, anebo že mi o tom neřekl. To je pravděpodobnější. Miles je Bůh vesmíru EROSu, a když mu do jeho říše zaletí nějaký digitální vrabec, okamžitě o tom ví.

Najednou je mi v kanceláři těsno. Popadnu zbytek sendviče, studený Tab a klíčky a vyběhnu z hlavního vchodu. Explorer za vyje, když prudce sešlápnu plyn, a smykem se rozjede po štěrkové cestě na silnici.

Sto padesát metrů ode mě po pravé straně, zaparkovaný na nesprávné straně u první mírné zatáčky silnice, stojí sedan s policejním světlem na střeše. Podívám se doleva, ale žádný další vůz nevidím, jen ve vzduchu se vznáší turbovrtulové práškovací letadlo.

Šlápnu na plyn a zamířím přímo k zaparkovanému autu. Je to bílý hlídkový vůz šerifa z okresu Yazoo. Osmdesátkou přijedu až skoro k němu, pak šlápnu na brzdu a zastavím těsně vedle okénka řidiče. Okénko se pomalu zasune do dvířek a z vozu se na měusměje zarudlý mladý obličej se žvancem žvýkacího tabáku za dolním rtem.

„Ahoj, Harpe.“

Pomocník šerifa Billy. Toho kluka znám. Na střední škole jsem proti němu hrával fotbal. „Jestli kontroluješ rychlost, stojíš na dost nešikovným místě.“

Billyho úsměv se ještě rozšíří, potom plivne do prostoru mezi našimi auty.

„Za chvíli tu bude pěkně horko,“ dodám.

„Horko už je. Země je tak suchá, že je vděčná, když se na ni vy čuráš.“

Odměním jeho pokus o vtip zdvořilostním uchechtnutím. „Víš, proč tě sem poslali, Billy?“

Kousne se do dolního rtu a podívá se na moje přední kolo. „Cekám, až se objeví Turner.“

„Pamatuješ si ho ze školy?“

Billy pokrčí rameny. „Občas jsem ho tam vídal. Nikdy jsem si ho moc nevšímal. Považoval jsem ho za polovičního blázna.“

To jsem čekal. „Opravdu si myslíš, že se vrátí?“

„To se nedá říct. Lidi se někdy na útěku chovají divně. Někdy instinktivně běží domů, jako nemocný pes.“

„Miles ne. Ten to tady nenáviděl.“

Billy roztržitě přikývne, pak si začne pohrávat s radarem na měření rychlosti, který má zabudovaný ve dveřích.

„Můžu se tě na něco zeptat, Billy? Upřímně?“

Trochu podezřívavě vzhlédne. „Tak jo.“

„Čekáš tu jen na Milese, nebo máš hlídat i mě?“

Váhá s odpovědí, jeho bezvousá brada zpracovává žvýkací tabák. „To vlastně není tak jasný. Šerif mi toho moc neřekl. Někdo se snaží dostat Turnera. Ale tebe, to nevím. Občas se o tobě baví. S lidmi, co tě znají.“

„Jako třeba s tebou?“

Znovu se usměje. „Říkal jsem jim, že jsi v pořádku. V sedmasedmdesátým jsi byl zatraceně dobrej fotbalista.“

„Ale na tebe jsem nikdy neměl, že?“

Při vzpomínce na ty časy se jeho tvář zase spokojeně rozšklebí.

„Poslyš, máš mě sledovat, nebo ne?“

Billyho odpověď musím vyčíst z nevyzpytatelného úsměvu jižanského policejního důstojníka. Asi mám jen jednu možno jak tozjistit. Šlápnu na plyn Exploreru a vedle jeho vozu zůstanou šest stop dlouhé černé čáry po mých pneumatikách. Když mám na tachometru skoro stovku, ohlédnu se do zpětného zrcátka. Billy ještě pořád sedí na tom místě, kde byl předtím. Pravděpodobně se ještě pořád šklebí jako plakát na pastu na zuby. Ale aspoň se za mnou nerozjel.

Když se vracím z projížďky mezi bavlníkovými poli, napadne mě, že mě šerifův pomocník Billy – pokud ještě neopustil svou předsunutou pozici a nerozjel se domů na večeři – možná zastaví a bude se snažit juknout do nákladního prostoru Exploreru. Na to by ani nemusel otevírat auto, takže by k tomu zřejmě nepotřeboval povolení k prohlídce. Ale kdybych někdy v noci vyjel na projížďku s Drewinou Acurou, policie by se mohla přesvědčit, jestli nemám Milese schovaného v kufru, jedině tak, že by mě zastavila a udělala kontrolu se vším všudy. Bylo by to vůbec zákonné? Kladl bych odpor? Teď je to akademická otázka, samozřejmě. Ale zůstane akademická?

Během projížďky jsem přepnul pohon na všechna čtyři kola a prodíral jsem se po zarostlé cestě pro traktory, která po nějakých dvou stech metrech končila u plochého pahorku uprostřed polí. To byl ten indiánský pahorek, kde byl Miles uvězněný v pevnosti s chřestýšem. Na místě bývalé pevnosti byla ještě pořád vidět nízká zídka a podrost. Vystoupil jsem a obcházel pahorek, nevědomky jsem zase hledal špičky k šípům a snažil jsem se vzpomenout, jaký to je pocit být klukem a mít přítele, kterému by člověk důvěřoval tak, jako jsem důvěřoval Milesi Turnerovi. Nepovedlo se mi to. Jsem teď jiný člověk a Miles taky. Jsme dospělí muži. Ale někde uvnitř určitě ještě pořád nosí toho malého rošťáka, kterého jsem znával, stejně jako já nosím toho svého. A když je teď na útěku za svobodou někde v New Yorku nebo na Tenerife nebo bůhvíkde, vidí ten malý rošťák v FBI určitě další bandu pitomců, kteří ho chtějí zastrašit nebo mu ublížit nebo něco ještě horšího. A proto se bojím, co by se mohlo stát, kdyby ho zahnali do úzkých.

I když mě vraždy skličují, zkušenosti, které jsem udělal s FBI, mě skličují snad ještě víc. Dokonce i se svými obrovskými materiálními prostředky se zdá, že nejsou schopni najít Brahmu za použití technických ani běžných metod. Daniel Baxter vlastně přiznal, že čekají, až vrah udělá chybu. Ale po několika měsících, kdy jsem pozoroval Brahmu na EROSu, nemám důvod si myslet, že nějakou chybu udělá. Doktor Lenz tohle zřejmě uznává. Ale jeho reakce mi připadá víc než naivní. Jeho logika je rozumná: nejjistější způsob jak zastavit člověka, kterého není možné dohonit, je vylákat ho z úkrytu. Ale je Lenz tím pravým člověkem na takovou práci? Dokázal by to vůbec někdo? Brahma je ten nejintuitivnější člověk, jakého jsem kdy na EROSu viděl. Pravděpodobnost, že ho někdo dokáže oklamat natolik, že si bude celou dobu myslet, že mluví se ženou, je prakticky nulová. A co horšího, Lenz je na EROSu úplný nováček. Neví skoro nic o jeho společenských zvycích ani o jeho systémové struktuře.

Pokud může někdo Brahmu chytit do léčky s pomocí EROSu, je to ten, kdo systém zná nejlíp ze všech. Miles a já. Už devět měsíců se dost pravidelně pohybuji v digitálním světě EROSu, mluvím se ženami, sleduji údajně soukromé rozhovory, dozvídám se tajemství, která způsobila značné posuny v mém chápání lidské povahy, dohlížím na vývoj stínového společenství vybudovaného na anonymitě a sexuální touze. Miles dělal tohle a ještě něco navíc: vybudoval systém od úplných základů. Ale Miles zatím odmítal spolupracovat s FBI a pomoci dopadnout vraha. Brahma už dokázal, že se v počítačích vyzná; dokud nebude vyřešena záhada ukradeného seznamu klientů, musím předpokládat, že je stejně zkušený – nebo možná zkušenější – než sám Miles. Představa, že bych se mohl pokusit dostat Brahmu na síti bez Milesovy pomoci, je směšná.

Už se stmívá, když vjíždím do mírné zatáčky směrem k našemu domu. Billy už si vyměnil směnu s jiným policistou. Posměšně zamávám, když projíždím kolem nového hlídače. Odpoví strnulým pohledem.

Přibrzdím u vjezdu na náš pozemek a vtom se na silnici z opačného směru vynoří Drewina Acura. Zabliká předními světly a zabočí do vjezdu jako první. Když zastavuji za jejím autem, už stojí na verandě a v ruce drží kabelku a rendlík s pokličkou. Na sobě má khaki kalhoty zapnuté kolem kotníků a vyšívanou bílou blůzu. Na uších se jí houpou stříbrné náušnice, což je u ní nevídaný doplněk.

„Kde jsi byla?“ zavolám.

„U mámy.“

Doklušu ke schodům, obejmu ji kolem pasu a políbím na tvář.

„Erin a Holly jsou tam taky?“ zeptám se a vzpomenu si na Erinino tvrzení, že se už nevrátí domů.

„Ne, před půlhodinou odjely do Jacksonu. Doufám, že se Erin v půlce cesty neobrátí.“

Otevřu dveře a jdu za Drewe do kuchyně. „Co je v tom rendlíku?“

„Kuře a knedlíky. Dělala je Anna.“

„Ano!“ Anna je chůva, která vychovávala Drewe a Erin už od dětství. Dokonce i v osmasedmdesáti letech porazí ve vaření kteroukoli jinou kuchařku v okrese.

„Přemýšlela jsem o tom tvém případu,“ řekne Drewe a postaví rendlík na sporák.

„O mém případu?“

„O těch vraždách na EROSu.“

„Opravdu? Co je s nimi?“

„Šišinka, pamatuješ?“

„Co je s ní?“

Prohlíží si mě od hlavy k patě. „Co kdyby sis skočil do sprchy, než tohle ohřeju? Pak ti všechno povím.“

Podívám se na svoje oblečení. Už jsem se sprchoval, ale po procházce bavlníkovými poli jsem úplně propocený. „M áš pravdu, sprchu potřebuju. Za minutku budu hotový.“

V koupelně za kanceláří se svléknu a zapnu speciální odsávač, který jsem tam instaloval, aby dveřmi nepronikala do kanceláře pára. Mississipská vlhkost je pro počítače už tak dost zlá, a kdybych k nim ještě pouštěl páru ze sprchy, mohl bych je rovnou vyhodit.

Zapnu vodovzdorný magnetofon a zaposlouchám se do jasných kytarových akordů písničky „Moje stará škola“ od Steely Dana. Pustím si horkou sprchu a nechávám si stékat proudy vody po zádech. Vědomí, že se Erin vrátila domů, mi zvedlo náladu tak, jak by to dokázala snad jen zpráva, že byl dopaden Brahma. Už jsem se skoro dopracoval k opravdu dobré náladě, když ucítím přes záclonu sprchového koutu závan chladnějšího vzduchu. Drewin hlas překřičí Donalda Fagena.

„Harpere, pojď sem, prosím tě.“

Její tón naznačuje nějakou nepříjemnost. Odhrnu závěs a vidím něco, co na její tváři nebývá obvyklé – zděšení.

„Co je?“

„Máme společnost?“

„Poldy?“

„Pojď už.“

Strhnu z háčku ručník, rychle se osuším a hodím na sebe džíny. Naše „společnost“ bude pravděpodobně Michael Mayeux, detektiv z New Orleansu. Ale když vykouknu za záclonou z okna kanceláře, nevidím venku žádné cizí auto. Připravím se na všechno a bos pospíchám předsíní do kuchyně.

Ceká tam na mě nějaký cizí člověk. Je vysoký a hubený, na sobě má levisky, kovbojskou košili, pracovní boty a na krátkých vlasech čepici umaštěnou od oleje. Stojí ke mně zády, obrácený k Drewe, která ho ostražitě sleduje od sporáku. Během dvou vteřin ho ohodnotím na jednoho z našich nájemců půdy, který mi pravděpodobně přišel oznámit nějakou předsklizňovou katastrofu, zmrzačeného dělníka nebo něco podobného, co bude mít za následek dlouholeté soudní spory.

„Už je tady,“ upozorní ho Drewe.

Když se ten chlapík otočí, trvá mi nejmíň minutu, než pochopím, koho mám skutečně před sebou. Polije mě horko. Je to nemožné, neuvěřitelné, ale zpod štítku čepice září modré oči Milese Turnera.

„Líbí se ti můj sestřih?“ zeptá se.

„Ty zatracenej blázne!“

Ústa se mu rozšíří do úsměvu. Vrhnu rychlý pohled na okno, abych se ujistil, že jsou stažené záclony, ale o to už se Drewe postarala. „Jak ses sem sakra dostal?“

„Málem jsem z něj měla smrt,“ řekne vyčítavě Drewe.

Miles se snaží vypadat zkroušeně. „Dům je obklíčený. Musel jsem použít netradiční vchod.“

Zmateně na něj zírám.

„Protiatomový bunkr,“ vysvětlí Drewe. „Přišel tunelem na zadním dvorku.“

Tomu se mi nechce věřit. „Ty jsi přišel tím starým tunelem? Potmě? Vždyť jsou tam myši a švábi a kdovíco ještě.“

„Neměl jsem na vybranou. Sel jsem rychle. Víš, jak mám rád uzavřený prostory.“

Drewe už překonala počáteční šok a teď se nesnaží skrývat zlost. „Stála jsem zády ke sporáku, když vylomil zástrčku na padacích dveřích ve spíži. Málem jsem na sebe zvrhla horký kuřecí vývar.“

„Jak ses sem dostal tak rychle?“ zeptám se, pořád nemůžu uvěřit svým očím.

Miles se takticky obrátí na Drewe, ukáže na náš kuchyňský stůl a tiše požádá o dovolení, jestli si může sednout.

Drewe zamračeně přikývne.

Posadí se jako člověk, který se deset hodin vláčel za pluhem. Chvíli odpočívá a pak řekne: „Jel jsem vlakem na letiště v Newarku. Zaplatil jsem v hotovosti za letenku do Atlanty pod falešným jménem. V Atlantě jsem si koupil letenku do Mobilu, zase pod jiným jménem. V Mobilu jsem dal taxíkáři padesát dolarů, aby mě vzal do hospody, kde se scházejí charteroví piloti. Za necelých třicet minut jsem našel chlapíka, který mě dopravil letadlem až sem. Stálo mě to patnáct set babek. Myslel si, že pašuju koks nebo něco takovýho.“

„Kde jste přistáli? V Yazoo?“

„Neblázni. Našli jsme travnatou plochu asi dvě stě mil severně odsud.“

„Přistáli jste na starém Thornhillově letišti? Ta plocha je pořád dobrá?“

„Není zrovna dobrá, ale je použitelná. Ze vzduchu jsem viděl šerifova auta. Jedno je zaparkované na východ od vás, další na západ, mimo dohled. Z letiště jsem šel oklikami k vaší farmě, poslední půl míle jsem se plazil po kolenou a po loktech v bavlně. Bunkr naštěstí nebyl zamčený. Poldové určitě vidí vaše předníi zadní dveře dalekohledem.“

„Tohle nechápu,“ řekne Drewe. „Kdo tě honí?“

„FBI na něj vydala zatykač,“ vysvětlím jí.

„Ale proč?“

„Ze spousty důvodů,“ řekne Miles. „Všechno jsou to nesmysly. V zatykači se pravděpodobně píše, že bráním výkonu úřední moci.“

„Ano.“

„Myslím, že byste mi oba měli leccos vysvětlit,“ řekne Drewe. „Dnes volal Lenz,“ informuju Milese. „Myslel si, že se tu objevíš. Řekl jsem mu, že je blázen. Domníval jsem se, že se nikdy nevrátíš.“

„Taky se mi moc nechtělo.“

„Co se stalo, když se v EROSu otevřel archiv?“

Jeho únavou probleskne škodolibé uspokojení. „Říkal jsem ti, že hlídají archiv jako Kristovu hrobku, ne?“

„JO“

„Proč myslíš, že jsem zvolil tohle přirovnání?“

„Protože časovaný zámek byl nastavený na dvaasedmdesát hodin?“

„To je jen půl pravdy. Co se našlo, když odvalili kámen z Ježíšova hrobu?“

„Nic?“

Miles se zašklebí. „Vůbec nic!“

„Ale tys mi přece řekl, že Jan zapečetila archiv, jakmile se FBI objevila s příkazem k prohlídce.“

„A co sis myslel, jak asi ten archiv vypadá? Ty soubory jsou na disku, člověče. Na přenosné pevné mechanice, která se denně aktualizuje a pak se nahraje na hlavní mechaniku.“

„A kde je hlavní mechanika?“

„V terminálu v archivu.“

„Zatraceně. Vběhla tam a zapnula mechaniku, a pak archiv zamkla.“

„Jo. A hodinu nato, když agenti Moe, Larry a Curly zaujali postavení u dveří archivu, jsem já každý byte informací stáhl přes opdcké kabely, které probíhají otvorem v podlaze archivu. Exportoval jsem je do počítače mimo sídlo EROSu a pak jsem na dálku z hlavní mechaniky všechno vymazal.“

„Stejně jako to Brahma udělal v Dallasu.“

„Nevyhodil jsem ji do povětří, jen jsem ji úplně vyčistil. Velcí duchové uvažujou stejně.“

„Panebože, takhle nemluv.“

„Kdo je Brahma?“ zeptá se Drewe.

„Chlap, který zabíjí ty ženy,“ odpovím. „Tak mu říká Miles. FBI mu říká neznámý pachatel.“

Vrhne na Milese znechucený pohled. „Ty jsi dal sériovému vrahovi jméno podle boha? Vypadá to, jako by to byl nějaký tvůj hrdina.“

„Ne. Ale obdivuju jeho schopnosti.“

„Vypadáš dost utahaně,“ snažím se odvést řeč jinam, aby se ti dva nezačali zbytečně hádat.

Miles si projede oběma rukama svůj nový sestřih a povzdechne si. „Jsem utahanej jako rakev na negerským pohřbu.“

Zůstaneme na sebe s Drewe zírat: takovou formulaci by člověk nečekal od toho nejliberálnějšího bělocha, jaký kdy odešel z Mississippi. Ale Miles se zašklebí. „Jen si procvičuju krycí identitu,“ řekne, „myslím, že chovat se jako jižanský nádeník je jako jezdit na kole.“

„Nikdy jsi nebyl jižanský nádeník.“

„Můj táta jo.“

Překvapí mě, jak snadno najednou mluví o otci. „Jak dlouho jsi už nespal?“

„Tři nebo čtyři dny.“

„Jak ses dostal z kanceláří EROSu? Copak tam Baxter neměl všude svoje lidi?“

„Nebylo to tak těžké. Těsně předtím než se otevřel archiv, jsem si vyměnil košili s jedním ze svých dlouhovlasých pomocníků. Pak jsem vzal nůžky, zašel jsem na záchod a ostříhal jsem si většinu vlasů. Když se archiv otevřel a vzniklo pozdvižení, že se v něm nic nenašlo, udělal můj pomocník paniku u hlavního vchodu, jak jsem s ním byl domluvený. Zatímco se sháněli po dlouhovlasém chlapovi v černém, proklouzl jsem Janiným soukromým východem k nákladnímu výtahu a sbohem, lásko.“

„Jsi blázen, člověče. To snad není možný.“

„Chceš kuře a knedlíky?“ zeptá se Drewe, praktická jako vždycky. Miles se znovu zasměje. „Jelikož už jsem neměl něco takovýho už nejmíň deset let, dám si. Ale hlavně potřebuju kafe, pořádnej hrnec. Máme si hodně co povídat.“

Očima zabloudí ke spíži. U dveří stojí dva kufry – drahý menší kufřík a velký kožený kufr na počítač s několika přihrádkami.

„Co je to všechno?“ zeptám se.

Drewe nalije vodu do kávovaru.

„Celá ta smradlavá věc,“ řekne Miles tiše. „Celej případ. Všechno, co se mi podařilo odnést. Policejní zprávy, přepisy výslechů FBI, e-maily, laboratorní nálezy, prostě všechno.“

„To mi ani neříkej.“

„Musel jsem to odnést,“ v očích se mu najednou objeví zoufalství. „Potřebuju tvoji pomoc.“

„Na co?“

„Abych se zachránil.“

KAPITOLA25

Miles už vypil dva šálky kávy, my s Drewe každý po jednom. Tak dlouho mi trvalo, než jsem převyprávěl své zážitky s FBI,i když jsem některé události přeskakoval. Zaměřil jsem se především na tragický zásah v Dallasu a jen letmo jsem se zmínil o Lenzově plánu přilákat vraha do pevnosti FBI ve Virginii. Milesovi zřejmě dělá největší starosti psychiatrovo podezření, že by on mohl být tím vrahem. Připouštím, že ho Lenz ještě pořád podezírá, ale mezitím se už Drewe začne vyptávat na oběti těch vražd.

Nato Miles položí na náš kuchyňský stůl kufřík a otevře ho. Uvnitř jsou úhledně srovnané stohy papírů z laserové tiskárny, pokryté hieroglyfickou komunikací mezi počítači přes příkazové řádky. Díváme se s Drewe na obsáhlé plody práce virtuózního počítačového hackera.

„Tady mám spoustu informací,“ řekne a vmáčkne se zpátky do úzkého prostoru mezi stolem a stěnou. „Začal jsem, jakmile byly potvrzeny zprávy o těch vraždách. Není to ani zdaleka všechno, ale to, co mám, je barevně rozlišeno. Zelené jsou zprávy městské policie. Oranžové jsou nálezy kriminalistických laboratoří, modré výslechy svědků, červené jsou obecné zprávy FBI –“

„Ty ses dostal i do počítače FBI?“ přeruším ho.

„Pozor, do počítačů, bylo jich víc.“

„Nedivím se, že tě chtějí strčit za mříže. Dostal ses i do jejich osobního e-mailového systému?“

„Viděl jsem ho. Pár věcí jsem si vytiskl. Byl jsem i v počítači Národního informačního kriminalistického centra a v něčem novém, co se jmenuje NEMESIS. Znamená to Nelineární evaluace/manipulace evidenčních systémů. To je jediný systém, který je opravdu elegantní, a není oficiálně on-line. Ostatní jsou příšerně zastaralé.“

„Ale proč jsi tak riskoval?“ zeptá se Drewe. „Nemůžeš se prostě jen někam zašít, než bude po všem?“

„Ne. Protože Baxter a Lenz určitě Brahmu hned tak nechytí. A když nenajdou skutečného vraha, budou se soustředit na toho, kdo je nejpodezřelejší. A na jejich seznamu jsem to já.“

„Ale –“

„Jediná možnost, jak se těch chlapů zbavit, je chytit Brahmu sám.“

Něco se mi zavlní v hrudi, jako kapka, která dopadla na rozsáhlou klidnou hladinu.

„Kromě toho,“ pokračuje, „Brahma mi převrací síť vzhůru nohama. Můj systém. Já jsem ho vymyslel, vytvořil jsem ho z ničeho, a on se na něm chová jako na svém osobním pískovišti. To se nedělá!“

„Už jsi aspoň přišel na to, jak se dostal dovnitř?“ zeptám se. „Jak získal hlavní seznam klientů?“

Miles rozzuřeně kouká před sebe na stůl. „Ne.“

Tomuhle pořád nedokážu uvěřit, ale nechci to z něj tahat před Drewe. „A co alibi? Musíš mít přece alibi aspoň na jednu noc, kdy se stala nějaká z těch vražd. Zatraceně, nemůžu si vzpomenout ani na jedinou noc, kdy bys nebyl na síti jako operátor.“

Úkosem se na mě podívá. „Na to, abych dělal operátora, nemusím být v kanceláři. Ty to moc dobře víš. Stačí notebook a telefonní spojení.“

Vyměníme si s Drewe pohled. Napije se kávy a zeptá se: „Nemohl by ses jim prostě přihlásit a nechat se zavřít a vydržet to, dokud ten vrah znovu někoho nezabije? Tím by se dokázalo, že jsi nevinný.“

„To není tak jednoduché. Kdyby mě zavřeli, může se Brahma rozhodnout, že na nějaký čas se zabíjením přestane. Nebo, i kdyby zabíjel dál, mohla by FBI tvrdit, že mě jenom napodobuje. Mohli by prohlásit, že jsem byl členem nějaké skupiny, a na základě toho mě obžalovat.“

„Ale určitě nemají dost důkazů na to, aby tě obžalovali.“

Miles pokrčí rameny. „Některé laboratorní nálezy se shodují s mou krví. Existují i jiné materiály.“

„DNA?“

„Tu by nezískali,“ řekne ostře. „Aspoň ne zákonným způsobem. Ale Brahma zanechával na místě vražd zavádějící fyzické důkazy. Musím předpokládat, že z EROSu ví, kdo jsem. Kdo mi zaručí, že někde nenechal nějakou moji věc, z níž získají nakonec i vzorek DNA?“

„To není možné,“ řekne Drewe.

„Možné je všechno. A nemyslete si, že FBI se nepokusí zmanipulovat vzorky a vytvořit proti mně i důkazy založené na DNA, pokud bude pod tlakem, aby případ uzavřela.“

Zpod hromady papíru vytáhne několik tmavších listů a rozloží je po stole jako hrací karty. „Tohle jsou oběti.“

Nikdo z nás nepromluví. Na těch listech jsou fotografie z laserové tiskárny, v šedé škále. Na všech šesti jsou mladé ženy: dvě blondýny, tři brunety, jedna Indka. Na fotografiích vlevo mají otevřené oči a vyzařuje z nich život, jejich rty se usmívají, mají upravené vlasy; napravo jsou obličeje – pokud tam jsou – šedé a beztvaré, oči jsou otevřené, ale mají prázdný výraz. Na jedné z fotografií vpravo je bezhlavý trup, na jiné hlava, která vypadá, jako by prošla vrtulí letadla. Jeden obličej vypadá jako z filmu o upírech, z krvavých očních důlků mu čouhají dřevěné tyčinky. Miles po chvíli shrne fotografie stranou a řekne: „Tohle jsem našel na NEMESIS, jen Karin Wheatovou tam ještě neměli. Mám i fotografie z míst činu, ale ty asi vidět nechcete.“

Má pravdu. Drewe ještě pořád upřeně zírá na prázdné místo, kde před chvílí ležely fotky. Teprve za nějakou dobu zamrká, vstane a nalije Milesovi třetí šálek kávy.

Nepřítomným hlasem se zeptá: „Co podle policie vede toho člověka k těm vraždám?“

Miles se zhluboka napije z kouřícího šálku a hlasitě polkne. „Policie na tom případu dělá už pět dní, od chvíle, kdy Harper zavolal neworleanskou policii a uvedl vraždu Karin Wheatové do souvislosti s šesti nevyřešenými případy v jiných částech země.“

„Ve kterých částech?“

„V Portlandu, Oregonu, New Yorku, Houstonu, Los Angeles, Nashvillu a San Francisku. První vražda ovšem byla vražda Davida Strobekkera, toho muže, kterého vrah zabil kvůli identitě. To bylo v Minnesotě.“

„To byla první vražda, o které víme,“ opravím ho.

Přikývne. „Rosalind Mayová, ta pohřešovaná advokátka, bylaunesena z Mill Creeku v Michiganu. Ještě pořád se nenašla a nikdo nepožádal o výkupné.“

„Myslím, že je mrtvá,“ řeknu.

„Já taky.“

„Já ne,“ řekne Drewe tak přesvědčeně, že k ní oba najednou obrátíme hlavu. „Aspoň by neměla být.“

„Proč si to myslíš?“ zeptá se Miles.

„To je teorie, kterou bych si zatím radši nechala pro sebe. Jak byla každá z těch žen zavražděna? Chci říct, viděla jsem ty fotky, ale co se zjistilo pitvou?“

Miles na ni úkosem hledí. Je chytrý, ale ještě si vzpomíná, že moje žena ho kdysi ve škole mockrát dostala vědomostmi na lopatky. „Ta první – poblíž Portlandu – byla původně považována za nehodu. Ta žena byla horolezkyně. Spadla ze skály, když lezla sama, a utrpěla frakturu lebky.“

„Chyběla jí šišinka?“

Miles přimhouří oči. „Ležela v přírodě několik dní, než ji vůbec našli. Dostali se k ní i kojoti. Chybělo mnohem víc než jen šišinka.“

„Aty ostatní vraždy?“

„Zastřelení puškou přímo do obličeje v New Yorku. Škrcení a uříznutá hlava v Houstonu. Rána kladivem s rozštěpeným nosem v Los Angeles. Zastřelení pistolí v Nashvillu. Škrcení v San Františku, tam pak byly odstraněny oči a do důlků protaženy ty tyčinky.“

„Ta rána z pistole byla taky mířena do hlavy?“

„Jo“

„A každé ženě chyběla šišinka nebo celá hlava?“

„To není jisté. U obětí střelby se to nedalo zjistit. Některým obětem chyběla jen část žlázy. Ale FBI tvrdí, že ta šišinka chyběla všem.“

„A předpokládají, že Karin Wheatová byla stejný případ.“

„Ne.“

„Ne?“

„Karinina hlava se našla dnes ráno.“

„Cože?“ vykřiknu. „Kde?“

„Jeden rybář ji našel uvízlou v cypřišovém houští v přepadu Bonnet Carre. Policie si myslí, že ji vrah vyhodil z okna, když jel podél vody k La Plače. To znamená, že jel kolem letiště směrem z města. A šišinka jí chyběla.“

„Jak byla odstraněna?“ zeptá se Drewe, oči jí svítí.

„Záleží na tom?“ zeptám se, skutečnost Karininy smrti mě už zase tíží.

„Samozřejmě. Strčil někdo jednoduše dovnitř tupou lžíci a vydloubl ji, nebo věděl, co dělá?“

„Nevím, jaký nástroj použil,“ řekne Miles. „Neviděl jsem přímo zprávu z pitvy, jenom zápis FBI. Psalo se tam, že žlázu vytáhli otvorem pod horním rtem Wheatové. Jako by Brahma prostrčil nějaký nástroj do mozku nosními dutinami.“

„Ježíši,“ zamumlám.

„Jak velký byl ten otvor?“ zeptá se Drewe.

Miles se podívá do papírů. „Šířka sedm milimetrů. Sakra, to je dost malý, ne?“

Drewe se spokojeně usměje. „No právě,“ řekne.

„No právě?“ nechápe Miles.

„Všechna tahle traumatická poranění hlavy měla zamaskovat vrahův skutečný úmysl. Ale hlava Wheatové se neměla nikdy najít. Její poranění nám prozrazuje pravdu.“

„Co tím chceš říct? Jakou pravdu?“

„Řekni mi úhel pistole, která zabila tu ženu v Nashvillu.“

Miles zase hledá v papírech. „Rána byla vypálena zezadu do šíje v úhlu směřujícím nahoru, poblíž prvního krčního obratle.“ Drewe přikývne a zase se usměje. „Už jsi někdy viděl někoho, koho zabili kladivem s rozštěpeným nosem, Milesi?“

Zašklebí se. „Ty snad jo?“

„Jo. Během praxe. Udělá do lebky velké díry a mozek jimi vyteče jako zubní pasta z tuby.“

Zděšeně se na sebe s Milesem podíváme.

„Ten sedmimilimetrový otvor pod horním rtem Karin Wheatové,“ řekne Drewe. „Směřoval až do mozku, že? Neurochirurg by ho nazval sublabiální transfenoidní dráha.“

„Cože?“ zeptá se Miles.

„Je to standardní metoda odstraňování nádorů hypofýzy. Hypofyza není v neurologickém smyslu tak blízko u šišinky, ale u mrtvoly člověk pravděpodobně může prorazit hypofýzu a dostat se tam, kam chce.“

„Chceš tvrdit, že by tohle všechno mohl dělat nějaký lékař?“ zeptám se.

„Tvrdím, že to dělá lékař. Co ty hůlky prostrčené očima? Chirurgby mohl projít otvorem pro zrakový nerv – místem, kde zrakový nerv prochází lebkou do mozku –, stočit se směrem ke středu a pokračovat rovnou k šišince. S pomocí rozštěpeného kladiva nebo i u toho pádu ze skály se mohl prakticky dostat rovnou dovnitř a tu žlázu vyjmout. A ta střelná rána v Nashvillu? Prošel velkým otvorem týlní kosti, který je na spodní části lebky, a dál do mozku. Traumatické rány zakryly všechny stopy.“

„Stopa u Wheatové byla dost malá,“ řekne Miles. „Jak se dá ta žláza vytáhnout tak malým otvorem? Není to důvod, proč někdy dostal ven jen část?“

„Šišinka je velká asi jako hrášek,“ vysvětluje Drewe. „Problém by nebyl dostat ji ven, ale spíš ji vůbec najít.“

„A co pružná sonda s kamerou s optickým vláknem a řezným nástrojem?“ zeptá se Miles.

„Myslíš endoskop. Při neurochirurgii se zřejmě nepoužívá. Ale u mrtvého člověka by se dal použít jakýkoli endoskop. FBI má asi taky podezření, že pachatelem je lékař, nebo ne?“

Miles přikývne. „Ale lékaři jsou jen součástí mnohem širší skupiny podezřelých. Každé policejní oddělení má jinou teorii. Kalifornská policie tvrdí, že jde o kult. V minulosti už se tam setkali s kultovními vraždami, při nichž zmizely některé části těla. Ne sice šišinky, ale například nadledviny, vaječníky, varlata, všechno možné.“

„Doktor Lenz teorii kultovních vražd zavrhuje,“ řeknu. „Tvrdí, že skoro všechny mají nějaký konvenční důvod.“

„Baxter ty vraždy oficiálně označil za normální sexuální vraždy,“ řekne Miles, „pokud něco takového existuje. Všechny zavražděné ženy byly po smrti znásilněny.“

Drewe se krátce zajíkne.

„Existuje spousta důkazů,“ pokračuje Miles a hledá v papírech. „V některých případech stopy pokousání, v jiných ne. Ty stopy nejsou nikdy stejné. V jednom případě je možná udělala žena. U některých obětí došlo k značnému poškození pokožky. Divné je, že v každém případě byly nalezeny vzorky semene a u sedmi obětí to bylo semeno minimálně čtyř různých mužů. Někdy poblíž oběti, jindy v pochvě. Teď čekají na vzorky testů DNA. Určitě proto, aby je porovnali s mými vzorky.“

Vstávají mi chloupky na předloktí. „Chceš říct, že každou oběť znásilnili čtyři muži?“

„Ne, ne. Čtyři muži u všech sedmi případů dohromady. I když u dvou obětí se našly dva různé vzorky semene.“ Miles zavrtí hlavou směrem ke Drewe. „Vím, co si teď myslíš – jeden vzorek od přítele nebo manžela, druhý od vraha. Ale tak to není. Oba vzorky u každé ženy byly výsledkem posmrtného pohlavního styku.“

„Panebože,“ zašeptám.

Miles se napije kávy. „Problém s fyzickým důkazem tkví v tom, že psychiatři obvykle používají při zkoumání systém spojování bodů. Dávají poldům vyplňovat formuláře. V jakém stavu bylo tělo. Obrana, absence obrany. Druh zbraně. Příčina smrti. Chování po napadení. Znásilnění před smrtí nebo po smrti. Penetrace nebo jen onanie. A ze všech těchhle údajů vyplývá několik odlišných profilů.“ Miles se tváří skoro smutně nad nedokonalostí toho systému. „Člověk, který zná tenhle systém, může přidat ke každému zločinu několik bodů navíc, a tím celý obrázek zkreslí. Když přidá dostatek různých bodů – nebo je ubere –, nevznikne vůbec žádný obrázek.“

„Jako ta naprosto odlišná poranění hlavy,“ dodá Drewe. Ukazováčkem si přejíždí koutek úst. „Co ti podezřelí lékaři?“

Miles zahrabe v papírech. „Současný profil vyšetřovací jednotky zahrnuje řezníky, zubaře, lékaře, ošetřovatele, taxidermisty, veterináře, dokonce i lidi, kteří někdy pracovali na jatkách. Myslí si, že si někdo rozšiřuje obzory novým vzrušujícím způsobem – samozřejmě s odbornou pomocí.“

Drewe se zamračí. „Myslí si někdo, že je za ty zločiny zodpovědný jen jeden člověkr“

„Ano, ale to předpokládá jedince s obrovskými schopnostmi a možnostmi. Musel by mít nejen lékařské dovednosti a přístup k věcem, jako jsou vzorky krve a semene, ale i podrobné znalosti právnických a policejních metod, soudního lékařství, zámků, bezpečnostních systémů, nemluvě o psychologii a počítačích. Je těžké si představit jednoho člověka – konkrétně sériového vraha –, který by měl schopnosti takového druhu.“

„Proč? Copak třeba Ted Bundy nebyl chytrý chlap?“

„Ve skutečnosti zas tak chytrý nebyl. Na škole jsem prováděl výzkum sériových vrahů a hodně jsem se toho dozvěděl. Bundy vypadá chytrý ve srovnání s průměrem své skupiny – sériových vrahů –, ale v poměru k běžné populaci nijak nevynikal. Mluvíme tu o chlapovi, který vyhrabával ze země ženy, co zabil několik týdnů předtím, a pak s nimi měl pohlavní styk. Tisk se jeho případem hodně zabýval, protože vypadal tak trochu jako nezkušený student a dokázal ženy přesvědčit, aby mu důvěřovaly. Většina sériových vrahů ovšem představuje genetický odpad.“

„Brahma ne,“ řeknu. „Je nesmírně vzdělaný, v tom se mnou musíš souhlasit. A dokáže využít nejistoty jako nikdo jiný.“

Drewe se podívá na Milese. „Souhlasíš s tím?“

„Ano. Ale myslím, že není lékař. Na to se až příliš dobře vyzná v počítačích. Někteří lékaři se v počítačích vyznají taky, ale ne na téhle úrovni.“

„Tak co si tedy myslíš?“ zeptám se. „Je to podle tebe hacker?“

„Ne. Myslím, že je to skutečný programátor.“

To mě umlčí.

„Co to je?“ zeptá se Drewe.

„To, co býval Miles. Na Technologickém institutu. Lidé, kterým se ve sdělovacích prostředcích říká’hackeři‘, znají operační systémy jako UNDÍ, DOX a VMS a dokážou v nich hledat štěrbiny a slabiny. Ale skuteční programátoři dovedou operační systémy vytvářet. Dovedou je kódovat. Jsou to polobozi hackerského národa.“

„Problém, s touhle teorií,“ přeruší mě Miles, „tkví v tom, že představa programátora, který vraždí lidi, nedává smysl. Mluvíme o absolutně nenásilném typu osobnosti. Celý život prožívá mezi silikonem, kovem a bity. Je to člověk, který šestnáctkrát přečetl Pána prstenů a nejradši tráví večery u monitoru.“

„Zobecňuješ,“ upozorním ho. „Jestli se tady jedná o sexuální vraždy, je úplně jedno, jaká je jeho profese. To bys měl vědět líp než kdokoli jiný. Brahma nemá kontrolu nad tím, co ho pohání. Mohl by to být klidně i kněz, proboha.“

„Myslím, že nad tím kontrolu má,“ řekne Drewe tiše. „Aspoň většinu času.“

Najednou si vzpomenu, že mi Lenz říkal totéž.

„Proč?“ zeptá se Miles.

„Protože ty vraždy mají jediný cíl,“ řekne, „šišinku. A protože vrah vyvinul velké úsilí, aby tu skutečnost zamaskoval.“

„Pokračuj.“

„Překvapuje mě, že ty ženy byly znásilněny. Ale zkusme to na chvíli vynechat z rovnice. Šišinka je hlavní cíl, protože vrah si ji vždycky odnáší. Kdyby totiž bylo jeho cílem jenom znásilňování mrtvých žen, vypadaly by ty vraždy úplně jinak.“

„Takže…?“

„Takže vrah je lékař.“

Miles vypadá zklamaně. „Důkaz?“

„Je to ta nejjednodušší odpověď, a proto je nejpravděpodobnější. Ty odporuješ, protože jsi proti lékařům zaujatý.“

„Nejsem.“

Drewe se zasměje. „Vrah se vloupal do tvého počítačového systému a ty nevíš jak. Proto předpokládáš, že musí být členem tajného bratrstva nejchytřejších lidí světa – těch, kteří dělají totéž co ty. Ale podceňuješ lékaře.“

Miles zrudne.“Myslím, že se pleteš.“

„Proč by se jinak vrah snažil zamaskovat skutečnost, že odebírá šišinky? Dělá to proto, že je to stopa, která může vést až k němu. A ke komu vede šišinka? Říkal jsi, že není znám žádný kult, který by bral šišinku. A u jedné oběti, kde nebylo žádné velké poranění hlavy, byla žláza odstraněna za použití standardního neurochirurgického postupu, který by si, navzdory teoriím FBI, určitě nevybral řezník nebo zubař.“

Drewe začne přecházet po kuchyni, jako by ji hnaly vlny jejích úvah. „Podívej se na oblasti odborných posudků, o kterých ses zmiňoval. Předpokládají se tu chirurgické znalosti. Znalosti technických policejních metod nevyžadují nijak zvlášť vysokou inteligenci.“

Oba ji s úžasem sledujeme. Logika chytré ženy dokáže být velice poutavá.

„Kdo jiný než lékař by mohl na scény zločinu umísťovat falešné biologické důkazy? Může získat vzorky krve, moči, semene, stolice, vlasy. Zámky a bezpečnostní systémy jsou ve srovnání s mikrochirurgií dětská hračka. Psychologie člověka? Zase, zkušený lékař. Takže zbývají –“

„Počítače,“ dokončí Miles.

Drewe se zastaví u sporáku.“Ano. Teď prosím tě poslouchej, Milesi. Když se zbavím všech osobních předsudků, musím uznat, že člověk jako ty, počítačový génius, se mohl stát skvělým chirurgem, kdyby byl vystudoval tenhle obor. A protože tomu věřím, musím věřit taky tomu, že pravdou může být i opak.“

Nevypadá moc přesvědčeně. „Chápu tvou logiku, ale v reálném životě jsem to prostě ještě neviděl.“

„Povím ti, proč jsi ještě neviděl, že by se počítačový odborník stal chirurgem. Protože to vyžaduje minimálně devět, někdy i jedenáct let postgraduálního studia. Studium počítačů je mnohem kratší. Můžeš se do něj vrhnout a začít téměř okamžitě pracovat, protože když něco zkazíš, tak jsi zabil jen stroj nebo program, a ne člověka.“

Miles zarytě zírá do stolu.

„A když tě počítače opravdu zaujmou,“ pokračuje, „už je na medicínu pozdě. Pracuješ s hardwarem a softwarem, a ne s lidským masem. Ale chirurg jako počítačový odborník?“ zeptá se a zase vykročí na obchůzku kuchyně. „Není pravda, že na lékařské fakultě člověk nemá žádný volný čas. I tam se lidé vdávají a žení, mají koníčky. Když si představíme studenta medicíny, který nevede prakticky žádný společenský život, ale je posedlý počítači, myslím, že může docela snadno získat takovou úroveň dovedností, o jaké jsi mluvil. Především pokud k tomu má vlohy. A praktikující chirurg bude mít tolik volného času, kolik bude potřebovat, a navíc peníze na financování tak náročného koníčka.“

Miles vzhlédne, je vidět, že se vzdává.

„Otázka zní,“ uzavře Drewe,“ nač získává ty šišinky? Co s nimi chce dělat? Co si o tom myslí FBI?“

Miles zabubnuje dlouhými prsty na stůl a přejíždí očima další list papíru. „Možností je tu spousta – může ji jíst, spalovat, prodávat ji Asiatům, kteří z ní získávají určité hormony.“

Drewe se zase zastaví. „Melatonin.“

„Správně,“ přitaká Miles.

„Víš, co způsobuje melatonin?“

„Reguluje spánkový cyklus. V současnosti ho spousta lidí používá jako přírodní prášky na spaní. Někteří si myslí, že to je magická pilulka proti stárnutí. Znám pár lidí od počítačů, kteří ho užívají, současně se spoustou dalších vitaminů a bylin.“

Drewe konečně přistoupí ke stolu a posadí se. „Když se Harper vrátil z New Orleansu, řekl mi o těch zmizelých šišinkách. Hned příští den jsem si v počítači v univerzitní nemocnici zjistila, co všechno je o šišince známo. Něco jsem už věděla, ale nebylo to všechno. Ovšem zavedlo mě to aspoň správným směrem. Na univerzitě pracuje jeden neurobiolog; ještě tam není dlouho, ale je dobrý. Měli jste vidět, jak ožil, když jsem se ho zeptala na šišinku. Ještě mluvil, když jsem za tři čtvrti hodiny odcházela.

Melatonin je teď v módě, protože vědecké týmy v různých částech světa o něm v poslední době zjistily úžasné nové věci. Ale než vám řeknu, čím se zabývají, povím vám, proč vrah zabíjí ty ženy.“

Miles zírá na Drewe s úžasem dítěte sledujícího kouzelnické vystoupení.

„Nejdřív mi dovol otázku,“ řekne Drewe, „kolik let bylo těm obětem?“

Milesova precizní paměť vyhazuje čísla jako výsledky loterie. „26, 23, 24, 25, 26, 25, 47.“

„V tomhle pořadí? Podle data zavraždění?“

„Jo.“

„Jak stará je ta unesená žena? Ta Rosalind?“

„Té je padesát.“

Drewe se usměje. „Tak je to jasné. Někdo se snaží transplantovat šišinku z člověka na člověka.“

„Cože?“ vykřikne Miles.

„Proč?“ zeptám se.

„Aby k průměrné délce lidského života přidal patnáct až dvacet let navíc. Možná nakonec i ke svému vlastnímu životu.“

Nezmůžeme se s Milesem ani na slovo.

„Podle toho neurobiologa,“ řekne Drewe, „se zahraniční vědci, kteří zkoumají šišinku, začali zabývat melatoninem jako doplňkem potravy, v té formě, v jaké ho lidé užívají v současné době. Zjistili, že myši, které dostávají tenhle hormon pravidelně, jsou nejen zdravější, ale navíc žijí déle než myši z kontrolní skupiny. Proto vyzkoušeli radikálnější přístup. Nechali od mikrochirurgů transplantovat šišinky z mladých myší starým a naopak. Výsledky byly úžasné. Mnohem výraznější než orální dávky. Srst starých myší získala nazpátek lesk, zvířata byla zase sexuálně aktivní, zmizely určité nádory a dostavily se i desítky dalších výsledků, přičemž všechny byly pozitivní.“

„A co ty mladé myši?“ zeptá se Miles.

„Okamžitě začaly rychle stárnout. Ale nejúžasnější na tom bylo to, že ty staré myši s transplantovanými šišinkami si zachovaly omládlý a posílený stav až téměř do smrti. Jednoduše řečeno vůbec nezestárly. Prostě jen zemřely.“

V kuchyni je takové ticho, že cvrkání cvrčků zvenčí zní jako řev.

„Kdyby to byla pravda,“ řeknu konečně, „zkoumaly by americké farmaceutické firmy melatonin čtyřiadvacet hodin denně.“

„Jak víš, že to nedělají? Možná tyhle pokusy zrovna teď duplikují. Třeba zjistí, že žláza, která byla až do roku 1963 považována za zakrnělou, řídí proces stárnutí člověka. Počet lidí, kteří užívají melatonin, je úžasný, ale současně i děsivý, protože nikdo nezná jeho dlouhodobější účinky. Šišinka v podstatě řídí endokrinní systém, Harpere. Kontroluje sexuální vývoj tím, že reguluje jiné hormony. Ovlivňuje tělesnou teplotu, funkci ledvin, imunitu. Kontroluje zimní spánek u savců, migraci ptáků, mění barvu kůže u chameleonů. Tohle všechno pro mě bylo nové. Když se mě ten neurobiolog začal vyptávat, proč se o to vlastně tak zajímám, vymluvila jsem se, že mám naspěch, a odešla jsem. Ale to už mi bylo všechno jasné.“

Miles o sebe poklepává špičkami prstů. „Chceš říct, že věkový rozdíl mezi prvními šesti oběťmi a Karin Wheatovou se dá vysvětlit tím, že vrah si bral –“

„Sklízel,“ opraví ho Drewe.

„Sklízel šišinky mladých žen na transplantaci? Chceš tvrdit, že si těch prvních pár šišinek uložil do mrazáku, dokud nezačal s únosy starších žen, aby na nich ověřil svou teorii?“

Drewe zavrtí hlavou. „Myslím, že ty první vraždy byly spíš součástí jakéhosi tréninkového programu. Transplantace šišinky u člověka ještě nikdo nezkoušel. Šišinka má ze všech orgánů kromě ledvin největší průtok krve v poměru ke své váze. Transplantace by byla nesmírně obtížná, možná nemožná. Zahrnovala by spoustu mikrovaskulárních úkonů, oddělování a spojování malinkých cév. Mluvíme tu o nepředstavitelně drobné neurochirurgii. Myslím, že ať to provádí kdokoli, musel by nejdřív získat praxi ve vaskulatuře kolem šišinky – a to šišinky pokud možno co nejvíc podobné stavu zaživa.“

„Takže podle tvojí teorie,“ řekne Miles, „před vraždou Karin Wheatové ten šílený doktor dospěl k názoru, že je připravený pokusit se o transplantaci?“

„U Karin Wheatové si nejsem moc jistá,“ řekne Drewe rychle. „Na pokus o transplantaci by chirurg potřeboval živého příjemce transplantátu na operačním sále, a ne mrtvého v New Orleansu. Ale přesto si myslím, že poslední žena zavražděná před Wheatovou měla být dárcem transplantátu. Kolik času uplynulo mezi její smrtí a vraždou Karin Wheatové?“

„Šest týdnů,“ odpovím.

Drewe si zklamaně povzdechne. „To je příliš dlouho. Žádná žláza by nebyla použitelná tak dlouho.“

„Proboha ne,“ zasténám.

„Co je?“ zeptá se Miles.

„Hlavním tématem Brahmových rozhovorů s Karin Wheatovou byla nesmrtelnost. Ta byla i předmětem jejího posledního románu. Oba jí byli úplně posedlí.“

„Bod pro moji teorii,“ řekne Drewe.

„Ale on Karin Wheatovou neunesl,“ připomene jí Miles. „Zavraždil ji.“

„Ale Rosalind Mayovou unesl“ opáčí Drewe. „A Mayová byla skoro stejně stará jako Wheatová, nebo ne? V padesáti už hladina hormonů nezadržitelně klesá. Mayová byla dokonalá kandidátka na to, o čem mluvím.“

„Možná vrah chtěl unést Wheatovou,“ nadhodím, „ale něco se zhatilo.“

„Možná,“ připustí Miles. „Byla jediná oběť, která zemřela s ketaminem v krevním oběhu. To je uspávači prostředek pro zvířata.“

„Tvůj technik mi zavolal předevčírem večer. Baxter říkal, že Mayová je už dva dny pohřešovaná. To znamená, že byla unesena –“

„Večer toho dne, který následoval po vraždě Wheatové.“ Přikývnu. „Chtěli unést Wheatovou, zvorali to, a tak se rozhodli pro Mayovou jako náhražku.“

„Předem naplánovanou zálohu,“ nadhodí Miles.

„Ale co se mohlo zhatit při únosu Wheatové? Proč ji museli zabít?“

Drewe udeří do stolu, až oba ztuhneme. „Existuje ještě další oběť,“ řekne.

„Cože?“ zeptá se Miles.

„Musí nějaká být. Wheatová měla být příjemcem transplantátu. Něco se zhatilo, a tak hned následující noc sáhli po Rosalind Mayové. Ale kdo je dárcem? K poslední vraždě mladého děvčete – o které víme – došlo šest týdnů před smrtí Wheatové. To je příliš dlouho na to, aby si odebraná šišinka uchovala použitelnost v lékařském smyslu. To znamená, že mezitím byla nebo má být unesena další mladá žena. Ta je dárcem.“

„Můj bože,“ zašeptám, teď teprve tomu všemu začínám doopravdy věřit.

Drewe se na mě podívá. „Jak dlouho ti trvalo, než jsi zjistil, že nějaká žena na EROSu zmizela nebo je mrtvá?“

„Většinou několik týdnů. U Karin jsem to zjistil tak brzy jenom proto, že byla slavná.“

„A co Rosalind Mayová? Tu přece unesli teprve před pár dny.“

„To je složité, ale zřejmě za to vděčíme náhodě. Měla tajný účet, ale nějakou dobu nebyla aktivní, i když platila poplatky. Když její účet klesl na nulu, všiml si toho jeden z Milesových techniků. Před týdnem se její účet zase zaktivoval. Vypadá to, že byla v kontaktu s Brahmou až do okamžiku, kdy ji unesl.“

„Můj bože. Existuje víc takových účtů?“

„Asi padesát.“

Drewe chvíli přemýšlí. „Dárkyně je jedna z těch padesáti, ale její účet ještě neklesl na nulu, takže nikdo kromě vraha neví, že je ve hře. Ona i Mayová možná zrovna teď leží někde na operačním stole a čekají na –“

„Moment,“ řekne Miles a zvedne ruce. „Nevzali jsme to všechno ze špatného konce? Co když je ten tvůj chirurg muž, jako většina sériových vrahů, a chce si prodloužit vlastní život – neunášel by spíš muže?“

„Při transplantacích orgánů nezáleží na pohlaví.“

„Ale proč je proboha znásilňuje? A navíc až po smrti? Podle tvé teorie je motivace toho chirurga aspoň zdánlivě racionální. Je snad znásilňování mrtvol činem racionálně uvažujícího člověka? Na EROSu jsem jednou viděl citát o nekrofilii z učebnice psychiatrie. ‚Při nekrofilii se ve všech případech jeví jako oprávněná diagnóza psychózy.‘ Smál jsem se tomu snad dva dny. Takový eufemismus! Nejsem žádný misionář, ale šukat mrtvoly, to je opravdu příliš.“

„Tohle nedokážu vysvětlit,“ přizná Drewe. „Ale přesto trvám na své teorii. A řeknu ti ještě něco. Stačí mi jediný pohled na ty fotky a je mi jasné, že ty vraždy nebyly spáchány z čistě sexuálních důvodů.“

„Proč?“

„Každá z těch žen se naprosto lišila od ostatních. Měla jiné vlasy, jinou pleť, tělesnou konstituci a i různé způsoby líčení svědčily o odlišných osobnostech. Muži jsou motivovaní vizuálně. Jediné, co měly ty dívky společné, bylo jejich mládí. A Karin Wheatová a Rosalind Mayová nebyly ani mladé.“

Miles položí roztažené dlaně na papíry na stole. „Dobře, tak se na toho tvého chirurga podíváme zblízka. Kdyby chtěl vyzkoušet transplantaci, nepotřeboval by krevní skupinu oběti, typ tkáně a tak podobně?“

„Myslím, že ano,“ řekne Drewe, „ale nejsem si jistá. Jsem porodník, o transplantacích nevím prakticky nic. V současnosti existují velmi dobré prostředky na potlačení obranných reakcí organismu.“

„A jak myslíš, že chtěl to celé provádět? Musel by odstranit žlázu z příslušného centra v mozku a nahradit ji novou? Nebo by tu novou mohl umístit někam jinam?“

„Řekla bych, že umístění nové žlázy na původní místo není možné. Poškozená tkáň centrální nervové soustavy nedorůstá – to je známý axiom. Šišinka je přirostlá ke stopce, kterou proudí všechny možné chemické látky. Když tu stopku přeřízneš, je konec. Možná ji chce transplantovat třeba do ledviny.“

„Do ledviny?“ zeptám se.

„Při prvních transplantacích myší umísťovali chirurgové novou šišinku do thymusu, který je za hrudní kostí. Dělali to proto, že obě žlázy jsou připojené ke stejnému nervovému centru v mozku. A transplantovaná žláza fungovala. Ale při pozdějších transplantacích myší se nové šišinky umísťovaly přímo do mozku, po odstranění starých. Nevím ovšem jak, a nechápu, jak by se to dalo uskutečnit u člověka.“

„Jak dlouho by trvala taková operace?“ zeptá se Miles.

Drewe rozhodí rukama. „Odstranění nádoru hypofýzy trvá dvě až tři hodiny. A to se jedná o prosté vyjmutí nádorové tkáně. Tohle by trvalo mnohem déle.“

„A ty víš bezpečně, že to u myší fungovalo?“

„Ano. Ale určitě sám chápeš ten rozdíl. Lékaři, kteří pracovali s myšmi, zkoumali jen proces stárnutí. Kdo ví, kolik mozkových funkcí zničili během procesu transplantace šišinky?“

Napadne mě děsivá myšlenka. „Kdo mi zaručí, že Brahma nevzal šišinky prvních obětí a netransplantoval je živým příjemcům? Není důvod si myslet, že víme o všech jeho obětech. Možná si vybírá ženy i na jiných onlinových serverech nebo ženy bez domova přímo z ulice.“

„Do prdele,“ zamumlá Miles.

„A pokud to dělá, možná se stejně jako ti myší doktoři nestará o to, kterou duševní funkci zničil.“

„Ach bože,“ zašeptá Drewe. „Bože.“

„Možná Rosalind Mayová žije,“ řekne Miles a vstane. „Kolik lidí by bylo potřeba k té operaci, o které mluvíš? Minimálně.“

„Hmmm… pět. Dva chirurgové, dvě sestry a jeden anesteziolog.“

„To je moc,“ namítnu. „Vzpomeň si na polní chirurgické ošetřovny za občanské války. Lékaři prováděli operace téměř bez prostředků, když neměli jinou možnost.“

„Dobře, škrtneme jednu sestru. Ale tohle není práce, která se dá provádět bez sedativ kuchyňským nožem. Mluvíme tady o transplantaci. O transplantaci žlázy uvnitř mozku. O operaci, kterou ještě nikdy nikdo nedělal. Určitě by vyžadovala víc pomocníků než obyčejná operace. A navíc mimořádně dobře vybavený operační sál – operační mikroskop, fluoroskop a tak dále. Možná by se při ní muselo střídat několik chirurgůNěkteré neurochirurgické operace trvají přes dvanáct hodin.“

„Takže i když je ten člověk chirurg,“ řekne Miles, „potřebuje seriózní, vyškolené pomocníky. A určitě i spoustu peněz. Nebo to naopak možná dělá pro peníze.“

Začnu mu odporovat, ale on zvedne ruku. „Souhlasím s tím, že Drewin odhad pěti lidí je příliš vysoký. Mluvíme o někom, kdo má přístup k dokonalé počítačové technologii na rozpoznávání hlasu.“ Miles rychle vysvětlí Drewe teorii, proč se ve Strobekkerových projevech nevyskytují žádné pravopisné chyby. „Kdo mi tedy dokáže, že nemá přístup i k počítačově asistovaným chirurgickým robotům nebo jiným věcem, které potřebuje? Už jsem viděl neuvěřitelně dokonalé prototypy lékařského zařízení. Chci tím říct, že nevíme, s kým máme tu čest. Mohl by to být třeba vedoucí neurochirurgické katedry na nějaké významné lékařské fakultě.“

„To určitě ne,“ odporuje Drewe.

„Kde je nejlepší neurochirurgická katedra na světě?“ zeptám se.

„Na Columbijské univerzitě,“ odpoví bez váhání.

„Která další je dobrá?“

„Univerzita ve Washingtonu, Michiganu, Barrowův ústav v Arizoně. Ale z Columbie vycházejí nejlepší akademičtí neurochirurgové ve Spojených státech.“

„To mi něco říká,“ ozve se Miles.

„Co? Columbia?“

„Nevím. Možná si za chvíli vzpomenu. Možná si vzpomenu až za deset let. V tomhle je mozek skutečně méněcenný ve srovnání s počítačem. Ztratil jsem soubor ve vlastní hlavě a nemůžu ho najít, ať se snažím, jak se snažím.“

Hlavou mi bleskne vzpomínka na Lenzovo tvrzení o psychice sériových vrahů. „Opravdu si myslíš, že by motivem mohly být jen peníze?“

„Jen peníze?“ vyštěkne Miles. „Člověče, ty jsi asi ještě bohatší, než jsem myslel. Jediná moje otázka zní, jak by Brahma z té procedury mohl vyzískat peníze. Dokonce i kdyby se mu transplantace podařila, šel by před soud pro vraždu.“

„To je pravda,“ řekne Drewe. „Ale kdyby se to povedlo, mohli by na té proceduře začít pracovat všeobecně uznávaní lékaři.“

„Jak?“

„Stejně jako při jakékoli transplantaci. Šišinky by mohli získávat z nedávno zemřelých osob. Ten váš Brahma nemá legální přístup do sítí oficiálních dárců, protože jeho výzkum je nezákonný. Proto musí používat únosy nebo zabíjení, aby získal dárce. Ale kdyby se dokázalo, že transplantace šišinky zamezuje proces stárnutí, byla by poptávka po téhle proceduře nepředstavitelná.“

„Ale on osobně by na tom nevydělal ani pětník,“ připomenu. „Proslavil by se,“ řekne Miles.“A za současné situace v zákonech by ho možná soud osvobodil a ještě by o tom napsal knihu za několik milionů dolarů.“

„Peníze a sláva,“ zamumlá Drewe. „Bohové naší společnosti. Silná motivace pro toho pravého člověka.“

„Já tomu stejně nevěřím,“ tvrám na svém.

„Samozřejmě tu je i metafyzická stránka,“ řekne Miles. „Ať je za tím kdokoli, dělá něco, co ještě neudělal nikdo v historii. Když necháme stranou morálku, je jeho čin hrdinský. Dokonce ušlechtilý.“

„Ušlechtilý!“

„No jistě, sakra! Kapitál Ahab se skalpelem. Mary Shelleyová bez hranic. Jedna z jeho přezdívek je Prométheus, vzpomínáte? Řeknu vám ještě něco. Nám třem ještě není ani pětatřicet. Ale jednoho dne se budeme dívat na vlastní vyschlou kůži, scvrklá prsa, svěšené frantíky a oteklé klouby, které budou praskat jako sirky, když se pokusíme o rychlejší pohyb. A tehdy pravděpodobně pochopíme motiv pramene mládí mnohem líp než dnes.“

Drewe pokrčí nos. „Myslím, že mluvíš dost drsně, ale máš pravdu. To znamená, že vrahovi musí být aspoň… kolik?“

„Pětačtyřicet,“ řekne Miles.

„To je u sériového vraha horní věková hranice,“ namítnu „To jsem aspoň zjistil při svém výzkumu. A ty ji používáš jako dolní.“

„Pokud se budeme držet Drewiny teorie,“ řekne Miles, „myslím, že Brahma není ve skutečnosti sériový vrah, i když to tak podle faktické definice vypadá. Je to lékař, vědec. Nemůžeme ho házet do jednoho pytle s Jeffreym Dahmerem a Johnem Waynem Gacym.“

„Pětačtyřicet let, to by odpovídalo,“ souhlasí Drewe. „Chirurgie je obor, kde se dovednosti postupně zdokonalují.“

V tom okamžiku mi bleskne hlavou úplně nová perspektiva. „Pro stromy nevidíme les!“ prohlásím tak prudce, že oba překvapeně ztuhnou. „Pokud Drewe zjistila tohle všechno o šišince, tak už to FBI určitě taky ví!“

Zamračí se nad znevážením své detektivní práce. „Co se píše ve tvých papírech?“ zeptá se Milese.

„Ještě včera večer si lékařů nevšímali o nic víc než ostatních skupin. Možná se to ale změnilo po pitvě hlavy Wheatové.“

„O tom pochybuju,“ řeknu. „Víte proč?“

Moje posluchačstvo mlčí.

„Vytvořili jsme jediného podezřelého, tak skvělého, že by skutečně dokázal provést tu transplantaci. Ale naše logika má trhliny. Není nutné, aby to uměl provést nebo aby to bylo vůbec možné. Chápete to? Všechno, co je nutné, je aby věděl o výzkumu šišinky a aby věřil, že je schopný provést transplantaci. Takže to připouští i možnost psychotických taxidermistů a zubařů a všech ostatních.“

„Ale v počítačích se vyzná fakt skvěle,“ připomene Miles.

„Je skvělý v počítačích,“ řekne Drewe. „Ale nemusí být skvělý v medicíně.“

„Řekněme, že hlavním mozkem je chirurg,“ uvažuju nahlas. „Sám loví na EROSu, ale potřebuje hackera, abv mu vytáhl hlavní seznam klientů, a lékařské informace z počítačů zdravotních pojišťoven a bůhví co všechno ještě. Pak si najme svaly, které provedou vraždu –“

„Tím by se vysvětlily ty únosy!“ vykřikne Drewe. „Neprovádí je ten chirurg, ale jeho najatí pacholci. Ti mizerové ty ženy znásilňují, ale chirurga už to nezajímá, hlavně když získá svoje šišinky. Naopak, možná je dokonce rád, že vnášejí na scénu zločinu zmatek.“

Miles přikyvuje. „Dělba práce. Chirurg by si klidně mohl dovolit hackera i pár svalovců na špinavou práci.“

„Hrubý příjem neurochirurga je skoro půl milionu dolarů ročně,“ řekne Drewe. „A to je průměr?“

„Vidím, že jsem si vybral špatný povolání,“ zamumlá Miles.

„Ale tahle teorie je pravdivá jen v případě, že je Brahma blázen,“ zdůrazním. „Pokud si představíme člověka s reálnými šancemi na úspěch, tak by potřeboval celý tým lékařských odborníků, aby mu pomohli s operací. Ale ať je to šílenec nebo seriózní chirurg, je jasné, proč jsme podezřelí i my dva. Ty bys mohl být klidně ten placený hacker. Měl bys na krku obvinění z těch vražd, i kdybys ani u jedné neasistoval osobně.“

Střízlivě přikývne.

Odsunu židli, posadím se na opěradlo a opřu se nohama o sedadlo. „Myslím, že naše úvahy jsou celkem logické. Teď jde o to, jestli s nimi půjdeme na FBI.“

„To teda ne,“ ohradí se prudce Miles. „Okamžitě by mě strčili za mříže.“

Podívám se na Drewe, ale ta má oči upřené na kuchyňské záclony, zatažené na ochranu proti slídilům. „Většinu toho už stejně vědí,“ řekne tiše. „Určitě. Byli by úplně neschopní, kdyby na to nepřišli.“

„Co myslíš?“ zeptám se Milese. „Vědí to?“

Slehne pohledem po papírech. „Základ jejich práce je tady.“

„Nepředpokládají, že by existovala ještě nějaká neznámá oběť?“

Zavrtí hlavou.

„Musíme jim říct o těch padesáti ženách s tajnými účty,“ řekne Drewe bezbarvě. „Jedna z nich je určitě mrtvá nebo pohřešovaná.“

„Drewe,“ namítne Miles opatrně, „ženy si zakládají tajné účty právě proto, že by jim jejich účast na EROSu mohla doma způsobit problémy, nebo dokonce fyzické nebezpečí. Nemůžu za nimi bez varování poslat FBI.“

Je vidět, že ji to pohoršilo. „Zachování soukromí je podle tebe důležitější než lidský život? Myslíš, že si ho ty ženy cení víc než vlastní život?“

„To je mnohem složitější. Ty jsi právě teď přišla s myšlenkou na neznámou oběť. A pokud budeme souhlasit s tvou logikou, tak je už stejně mrtvá, protože slouží jako dárce šišinky. Je to tak?“

„Nemusí být mrtvá. Možná právě teď leží někde na operačním stole.“

Miles uvažuje. „Co když zavolám Jan Krislovové a řeknu jí, aby nařídila mým technikům, aby těch padesát žen zkontaktovali a prověřili, jestli jsou všechny v pořádku?“

„Každou ženu s tajným účtem,“ naléhá Drewe.

„Takových je přes pět set,“ řeknu.

„Skoro šest set,“ upřesní Miles. „Možná to způsobí paniku, ale můžeme to udělat.“ Zase se odmlčí, zvažuje riziko. „Dobře. Řeknu Jan, aby na to poslala čtyři techniky. Začnou u těch padesáti žen, které nejsou aktivní, ale pořád platí poplatky. V pořádku?“

Drew se beze slova kouše do rtu.

Pod bránicí cítím podivné chvění. „Milesi, možná je načase, abychom si všechno vyjasnili s Baxterem a Lenzem. Kdysi jsi mi rozmlouval, abych vůbec volal na policii, a vidíš, jak to všechno dopadlo.“

Zoufale si povzdechne. „Harpere, my tři jsme teď vytvořili teorii, která vypadá na první pohled dost šíleně. FBI má dvakrát tolik syrových faktů než my, ale o teorii s lékařem ještě neuvažuje. Protože si to nemůže dovolit. Je zodpovědná za to, že toho chlapa dopadne. My tři jsme obyčejní lidi, kteří si jen tak povídají. Chápeš ten rozdíl?“

V hloubi duše vím, že je to lež. Nejsme „tři obyčejní lidi, kteří si jen tak povídají“. Jsme inteligentní lidi, máme specializované znalosti a osobně nám na tom případu záleží. Dokonce i Drewe se ten problém zřejmě silně dotýká.

Všichni ztuhneme, když v kuchyni zazvoní telefon. Drewe se na mě tázavě podívá.

„Jsem doma,“ řeknu. „Miles tu samozřejmě není.“

Zhluboka se nadechne, pak zvedne sluchátko a řekne: „Doktorka Coleová.“

Asi deset vteřin pozorně naslouchá, pak se na nás usměje. „Moment,“ řekne a zakryje sluchátko rukou. „To je máma. Jde o Erin. Asi to bude dlouhý hovor. Mám si to jít vzít do ložnice?“

„My už jdeme,“ seskočím z opěradla. „Tak co, řekneme to FBI?“

Zkoumavě se na mě podívá a v tu chvíli Miles jako by přestal existoval. Chvíli uvažuje, neuhodnu o čem, a pak řekne: „Mají stejná fakta jako my. Pokud začnete kontrolovat ty ženy s tajnými účty, nevím, proč bychom na sebe měli dnes večer upoutávat pozornost.“

Miles si oddechne.

„Ale jestli se zjistí, že jediná z nich zmizela,“ dodá Drewe, „okamžitě půjdeme za FBI.“

Miles přikývne, pak rychle shrne papíry do kufříku. Políbím Drewe na tvář a vedu Milese do své kanceláře – do království tajemství a počítače EROSu.

KAPITOLA 26

Miles se usadí na stoličku před počítač EROSu, jednu nohu skrčí pod sebe a ruce mu začnou poletovat po klávesnici. Po chvíli poznamená: „Zapomněl jsem, jak to Drewe rychle myslí.“

„Věříš tomu, že zmizela ještě nějaká další žena s tajným účtem?“ zeptám se, dívám se mu přes rameno, jak pracuje. Počítač teď nemá kryt a jeho elektronické vnitřnosti jsou teď úplně jiné než před nějakými třiceti minutami.

„To brzy zjistíme,“ řekne.

To je pro Milese typické. Už poslal e-mail svým technikům a nařídil jim, aby začali diskrétně prověřovat bezpečnost žen s tajnými účty; ale domněnky jsou bezpředmětné.

S rukama na klávesách se upřeně dívá na monitor. „Nemůžu uvěřit, žes tuhle kartu ještě neinstaloval, člověče. Už ji máš doma dva měsíce.“

Mluví o velké čtverhranné destičce s kruhovými obvody, která má zajistit syntézu a rozpoznávání hlasu. Ta karta je nejhustěji osazená počítačová karta, jakou jsem kdy viděl.

„Hlas moc nepoužívám,“ řeknu.

„Protože ten, který máš, není kvalitní. Ten nový má neuvěřitelnou kontrolu modulace. Zní jako opravdový lidský hlas.“

„Tak si to poslechneme.“

Spustí ruce do klína. „Nasaď kryt, Bwano. Právě jsi vstoupil do jednadvacátého století.“

Nasadím na počítač kovový kryt. „Máš k tomu demoprogram?“

Miles zavrtí hlavou. „Vyvolej nějaký soubor EROSu. Tyhle karty fungují jen ve formátu EROSu.“

Nakloním se mu přes rameno, kliknu myší a vyvolám první soubor ze svého elektronického archivu. Obrazovku zaplní textběžného rozhovoru mezi mnou a Eleanor Rigby. Miles stiskne ALT-V – kombinaci kláves, které se říká makro a která provede současně několik funkcí – a v levém dolním rohu obrazovky se objeví obdélníkové okno.

Miles klikne myší na první titulek HARPER, přejede na PRVNÍ HLAS a znovu klikne. Pak vybere frekvenci v mužském rozsahu. Totéž udělá s titulkem ELEANOR RIGBY, ale vybere frekvenci v ženském rozsahu. Pod displejem rozsahu frekvence je několik tlačítek podobně jako u magnetofonu. Miles vybere myší PLAY.

„Dnes jsi na řadě ty,“ řekne hlas docela podobný mému, ale bez jakéhokoli přízvuku. Hlas vychází z reproduktorů mého počítače, ale zní tak přirozeně, jako by někdo stál přímo vedle nás v místnosti. Nevěřícně stisknu Milesovi rameno. Jen se zasměje.

„Jsem připravená,“ odpoví ženský hlas, ne zrovna moc roztouženě, ale rozhodně dost živě. „Stojíme nazí na chladné černé skále, vulkanické skále, a díváme se na širý prehistorický oceán. Na rudém obzoru žhne oranžová exploze západu slunce, která náspo chvíli zanechává pod černou oblohou plnou hvězd. Naše krev pulsuje v nadčasové rovině, oči se nám rozšiřují, aby si zvykly na nový ztemnělý svět, a žár naší pokožky masíruje nervové dráhy vedoucí do našeho mozku, první dotek je sotva znatelný, a přece tak reálný jako moje řeč v tomto –“

„Neuvěřitelné,“ řeknu do hypnotizující litanie. „Tohle dostanou všichni klienti?“

„Hned tak to nebude,“ Miles se usmívá s radostí hrdého otce. „Tahle část balíčku není příliš složitá ani drahá. Nedostupný je kvůli své druhé části.“

„Čemu? Videu?“

„Ne, kvalitnímu rozpoznávání hlasu. To je mnohem složitější než videozáběry v reálném čase. Ty bys to měl znát, protože video přes satelit máš instalované už půl roku.“

„A taky ho skoro nepoužívám.“

„To radši neříkej před Krislovovou. Je to zatraceně drahá záležitost.“

Vstane ze stoličky a podá mi černá plastová sluchátka, přesně taková, jako nosí telefonní operátoři. „Tohle bude první test v terénu. Sluchátka nefungujou. Vzal jsem je omylem, když jsem prchal z kanceláře. Ale mikrofon funguje.“

„Mám do něj prostě mluvit?“

„Počkej.“ Klikne myší na ZÁZNAM/MLUV a soubor HarperEleanor Rigby zmizí.

„Tak, teď zkusíme, jestli program rozpozná tvůj hlas. Pokud ho nerozpozná, nebude ti tahle věcička k ničemu, dokud ji na něj nenatrénuješ.“

„Jak ji mám vytrénovat na svůj hlas?“

„Tím, že jí budeš předčítat spoustu dlouhých a nudných pasáží. Upravil jsem program, aby byl co nejtolerantnější. Ze šesti techniků na EROSu akceptuje čtyři stejně jako mě.“

Posadím se k počítači a trochu nejistě řeknu: „Ahoj.“

Na monitoru se objeví:

MILES> Ahoj.

„No to mé podrž!“

„Ahoj ještě nic neznamená,“ řekne Miles. „Objevila se tam moje přezdívka, protože jsem se přihlásil pod svým jménem. Potom tam nastavím tvoji. Zkus říct větu.“

„Dobře.“ Co nejjasněji přednesu: „Nastal čas, aby všichni dobří muži přišli na pomoc své otčině.“

Na obrazovce čteme:

MILES> Dobře. Nastál čas, aby všichni dobří může přišli na pomoc své od Číně.

„Sakra,“ řekne Miles líně. „Není to tak špatný, na to, že jsi to ještě nikdy nezkoušel. Pokud se budeš vědomě snažit zbavit svýho jižanskýho přízvuku, budeš mít pravděpodobně lepší výsledky.“

„Já že mám přízvuk?“ zeptám se se smíchem.

Miles se prochází po místnosti a s roztržitým zájmem si prohlíží různé vystavené předměty. Moje kytary, meč z občanské války, dřevěnou sochu kabátu mého otce.

„Zmínil ses, že Lenz chce vylákat Brahmu z úkrytu tím, že bude předstírat, že je žena,“ řekne, nakloní se přes postel a pohladí postranní kapsu kabátu. „Neptal jsem se na podrobnosti, protože jsem měl dojem, že se ti před Drewe nechce do výkladůoEROSu.“

„Máš dobrý instinkt.“

„Nemůžu uvěřit, že je to ze dřeva,“ řekne a přejíždí po kabátu špičkami prstů. „Myslel jsem si, že Drewe je taky na EROSu.“

„Byla, ale před třemi měsíci toho nechala. Teď nemůže EROS ani vystát. Do téhle místnosti nevkročila už šest týdnů.“

Posadí se na postel a dívá se na mě s neskrývanou zvědavostí. „Co se změnilo? Přišla na Eleanor Rigby?“

„Ne. Chce mít děti, Milesi. Ale to je jen jedna část problému. Nerad bych o tom teď mluvil.“

„A Erin? Má problémy s manželem?“

„To bych taky radši vynechal.“ Vstanu ze stoličky a přitáhnu si k němu otáčecí židli.

„Naposledy jsem ji viděl v New Yorku,“ řekne, když si sedám.

„Ty jsi viděl Erin?“

„Jo. Před pár lety. Vypadala dost zdrogovaně.“

„S tím nakonec přestala.“

Skepticky zvedne obočí. „Má děti?“

„Jedno.“

Upřeně se na mě dívá, ale já nemám chuť zrovna teď rozebírat tenhle problém. Radši změním téma. „Co si myslíš o Lenzově plánu?“

„Myslím, že by mohl vyjít.“

„Opravdu?“

„Má logiku. Nemluvilo se o něm v žádném počítači FBI ani policie, dokonce ani v Baxterových osobních e-mailech. Pokud to udržují v takové tajnosti, musí Baxter věřit, že Lenz je dostatečně ujetý na to, aby to dokázal.“

„On tomu možná věří, ale já ne.“

„Proč?“

„Protože není tak snadné předstírat, že člověk patří k opačnému pohlaví. Především když chce muž předstírat, že je žena. Už jsem mockrát viděl, že to někdo zkoušel, a vždycky jsem to poznal. Ty snad ne?“

„Někdy. Ale kdybych to nepoznal – a nemohl bych se podívat do seznamu klientů jak zjistím, že mě někdo vodí za nos?“

„To nezjistíš, to je fakt. Ale co otázky typu: ‚Jak vypadá vaginální zrcátko?‘ nebo ‚Jakou značku antikoncepce používáš a proč?‘“

„Lenz je lékař. Ten se v tom vyzná.“

„Možná. Ale když ti někdo začne psát své nejtajnější myšlenkyživě, na počítači začneš si o něm vytvářet citovou představu. A když něco zazní falešně, máš pocit, jako bys slyšel ve sboru hlas, který tam neladí.“

Miles se tiše zasměje. „Harpere, jsi vnímavější než většina lidí, co znám. Ale i ty se necháváš vodit za nos.“

Jeho tón mě zarazí; nemluví teoreticky. „Co tím chceš říct?“

„Na EROSu se denně nechává klamat spousta lidí a já ti to můžu dokázat.“

„Jak?“

„Nebude se ti to líbit.“

Po zádech mi přeběhnou pavoučí nohy úzkosti. „Proč?“

„Týká se to někoho, na kom ti záleží.“

„Tak už to vyklop, Milesi.“

„Jde o Eleanor Rigby.“

„Není muž, to vím bezpečně. Je to Eleanor Caine Markhamová, spisovatelka tajemných románů.“

Jeho rty zúží podivný úsměv. „Která současně pracuje jako dublérka v Hollywoodu? A má sestru na invalidním vozíku, která nenávidí její soukromý život?“

Jsem tak zaražený, že se hned nezmůžu na odpověď. Ani Milesovi nevyčtu, že se vetřel do mého soukromí, jenom netrpělivě čekám na to jeho šokující odhalení.

„Harpere,“ řekne tónem učitele, který se snaží dovést žáka za ruku k té nejjednodušší odpovědi. „Eleanor Rigby je ta sestra na vozíku.“

Tohle tvrzení mě zasáhne doslova fyzicky, jako by mi rodiče oznámili, že jsem adoptovaný.

„Nikdy jsi o tom nepochyboval?“ zeptá se tiše. „Ze by žena, která je dost inteligentní na to, aby úspěšně psala romány, měla současně i tělo, za které významní režiséři platí, aby ho dostali na plátno? Je to možné, ale není to pravděpodobné.“

Zní to logicky. Ale pořád tomu nechci věřit. „Všechno – všechno, co říkala, znělo tak upřímně.“

„Bylo to upřímné. Každá část ‚Eleanor Rigby‘ je založena na objektivní a emocionální pravdě. Prostě pro tebe ty části promíchala, smíchala role. Žije ve virtuální realitě, ve svých románech a v rozhovorech na EROSu s lidmi jako ty. Ty jsi její sexuální život,Harpere. Jsi skutečně její milenec, možná největší milenec jejího života. Smutné, že?“

Najednou mnou projede beztvarý proud hněvu, a jelikož nemám jiný cíl, zaměřím ho proti Milesovi. „Kdo ti dal právo šťourat se v mým životě, zatraceně? Ty nemáš skutečný život!“

„Všichni jsme voyeuři,“ řekne neutrálním tónem. „Je to nová americká zábava. Zní to dost pateticky, ale je to tak. A jestli chceš znát pravdu, prověřil jsem si Eleanor, protože jsem viděl, že je ti čím dál bližší, že dokonce možná riskuješ svoje manželství. Co kdyby Drewe viděla, co si vy dva píšete? Chtěl jsem se ujistit, že to není nějaká mrcha.“

„Jak bych ti jen měl poděkovat.“ Přestože ze mě čiší sarkasmus, říká mi můj vnitřní hlas, že Milesovi na mně opravdu záleží. Ale stejně pořád cítím nutkání mu tu ránu vrátit. Skoro bezděky mu položím otázku, kterou jsem si dosud šetřil.

„Milesi,“ řeknu hlasem svého otce, „máš něco společného s těmi vraždami?“

Překvapeně zamrká.

„Cokoli?“

Podívá se stranou, pak zase na mě. „Chceš se zeptat ještě na něco, když už jsi u toho? Jsem teplouš? To tě taky zajímá, že jo?“

„Vyhýbáš se odpovědi. To mě děsí.“

„Zatraceně, nemám s nima společnýho vůbec nic. Ani teď, ani nikdy dřív jsem nebyl vrah, kterej šuká mrtvoly. Stačí?“

Nehnuté na něj upírám oči.

„Nemůžu uvěřit, že ses mě na to zeptal.“

Cítím podivné uspokojení nad tím, že jsem ho rozčilil tak, jako on rozčilil mě. „Radši si na to zvykej. Jsem na tvé straně a musel jsem se zeptat. Co si podle tebe myslí FBI?“

„Hele, já wk, co si myslí. Proto toho hajzla musím chytit.“

Pomalu popojíždím na otáčecí židli dopředu a dozadu. „Souhlasím. Máš nějaký plán?“

„Myslíš, že jsem se do týhle kulturní pouště vrátil kvůli turistickým památkám? Samozřejmě že mám plán.“

Tep se mi zrychlí. „Jaký plán? Napadlo tě snad jak vystopovat to telefonní spojení?“

Zavrtí hlavou. „Možná bych to dokázal, kdybych spolupracoval s telefonními společnostmi. Ale to nemůžu.“

„Takže?“

Vstane, krátký sestřih na jeho hlavě vypadá proti světlu jako pouhý stín na holé lebce. Přejíždí po něm rukou jako člověk, který i po amputaci cítí uříznutou končetinu, pak začne přecházet po podlaze v neviditelných obrazcích.

„Stane se tohle,“ řekne. „Brahma bude nějakou dobu komunikovat jako obvykle, živě. Jak dlouho, to závisí na tom, jaké telefonické triky má v rukávu. V dnešní době není snadný utíkat před stopováním. Jakmile se k němu poldové přiblíží, může používat dál režim živé komunikace a přeskakovat z jednoho autorizovaného účtu na jiný, pokud k nim má hesla. Podle tebe to už jednou udělal, když mluvil s Lenzem. Ale pokud jsou technici FBI chytřía to je otázka můžou tyhle legitimní účty vystopovat.“

Miles se odmlčí, pobídnu ho, aby pokračoval: „Jak?“

„Dal jsi Lenzovi přepisy některých Brahmových dialogů s oběťmi, je to tak? Když je FBI použije, může vytvořit vyhledávač, který bude pročesávat EROS a hledat v něm jeho styl. Budou jeho stopu nacházet čím dál rychleji.“

„A dál?“

„Nakonec Brahma přejde z živé komunikace na e-maily.“

„Pomůže nám to nějak?“

„Přemýšlej, Harpere. Jaký je hlavní rozdíl mezi chatem a e-mailem?“

„No… asi… při chatu posílá každý člověk svou část rozhovoru na jeden z našich serverů v New Yorku. Každý v podstatě sleduje konverzaci na dálku.“

„Zatímco e-mail?“

„To je skutečný soubor, který si uživatel stáhne z našeho počítače na svůj. Aspoň většinou.“

Obdaří mě úsměvem, který je tak shovívavý, že si připadám, jako bych se vrátil do třetí třídy. „A tak ho dostanu.“

Snažím se jeho logiku vysledovat až do konce. „Jak? Chceš mu poslat do počítače virus? Zničit všechny jeho soubory? Co tím získáš?“

„Neudělám ani jedno, ani druhé.“

„A co tedy?“

„Trojského koně.“

Zamyslím se nad tím nápadem. Trojský kůň je program, který hacker propašuje do cizího počítače, většinou proto, aby mu mohl krást hesla. Program se usídlí v nějaké neutrální oblasti paměti počítače a trpělivě čeká, až se řádný uživatel přihlásí a zadá svoje heslo. Když k tomu dojde, Trojský kůň zkopíruje uživatelovo heslo do tajného souboru, než mu umožní přístup na počítač. Po několika dnech nebo týdnech nebo měsících se hacker vrátí do cizího počítače, otevře svého Trojského koně a stáhne si program plný legitimních hesel. Pak Trojského koně vymaže, takže se nikdo nedozví, že tam vůbec kdy byl. A od té chvíle má přístup do systému, kdykoli se mu zachce, za pomoci legitimních hesel. Trojský kůň mu otevře brány do města jako v řeckých bájích.

„Nechápu tvou logiku,“ řeknu Milesovi. „Nechceš snad proniknout do Brahmova počítače?“

„Tohle nebude tradiční Trojský kůň. Pokud se mi podaří ho vytvořit. Tohle bude skutečný Trojský kůň.“

„To nechápu.“

„Vzpomínáš, jak se trojský kůň dostal za hradby Troje?“

„Jistě. Řekové ho postavili, dotlačili ho k branám Troje a předstírali, že odplouvají. Trojané si mysleli, že kůň je upřímný dar, a zavezli ho do bran.“

Miles přikývne. „A to je přesně to, co udělá i Brahma.“

„Proč by to dělal?“

„Věř mi. Udělá to. Co se stalo, když Trojané dovezli koně do města?“

„Řečtí vojáci schovaní uvnitř v noci vylezli a všechny pobili.“

Miles se ušklíbne. „Tady se můj plán trochu liší. Ale výsledek bude stejný.“

„Ty svého Trojského koně nemůžeš zavézt k městským hradbám. Nevíš ani, kde to město leží.“

„Já ho tam nezavezu,“ řekne klidně. „To uděláš ty.“

A já pochopím. Miles dospěl ke stejnému závěru jako já dnes odpoledne u indiánského pahorku, jenže o několik dní dřív. „Chceš, abych udělal to, co dělá Lenz. Abych předstíral, že jsem žena, a namlouval si Brahmu na síti.“

Usměje se. „Neříkej, že tě to ještě nenapadlo. A já vím, že to dokážeš, Harpere. Mnohem líp než Lenz. Píšeš písničky, proboha. Umíš si hrát se slovíčky.“

„Moc velké úspěchy jsem s tím neměl.“

„Ale to nesouviselo s tvým talentem. A dokážeš se vcítit do ženské duše líp než kdokoli, koho znám. Každé děvče, které jsme znali, ti někdy v životě svěřilo své nejskrytější tajemství. Nemám pravdu?“

Má pravdu, ale to mu přece nepřiznám. „Netvrdím, že jsemo tom neuvažoval. Ale Lenz má výhodu, kterou my nemáme. Když se Brahma ukáže, může na něj poslat jednotku rychlého nasazení.“

„To nepotřebujeme. Nechceme ho přece přilákat sem. Máme tři jednoduché cíle a všechny jsou založené na Trojském koni. Zaprvé, přimět Brahmu, aby v tebe uvěřil. Zadruhé, udržovat styky, dokud nepřejde z živého chatu na e-mail. Zatřetí, vzrušit ho natolik, aby neprověřoval každou informaci, kterou od tebe dostane.“

„Chceš schovat Trojského koně do mého e-mailu a doufat, že si ho stáhne do počítače?“

„To je jedna možnost.“

„Ale copak si toho programu nevšimne? Musí to přece být spustitelný soubor jako příloha k e-mailu.“

„Já nevím. Nejsem si jistý, že se mi s e-mailem podaří udělat to, co chci. Ale mám jednu výhodu. Sám jsem navrhoval e-mailový systém EROSu. Potřebujeme situaci, kdy si vy dva budete vyměňovat dlouhé dopisy, sexuální fantazie, něco, co bude vyžadovat velké množství bitů. Pokud se ti to nepodaří s e-mailem, musíš ho přesvědčit, aby si stáhl nějaký program, který se ti třeba strašně líbí. Něco sexuálního, co bych dokázal dát rychle dohromady. Třeba nějaký videosoubor nebo tak.“

„Co když Brahma nepřejde na e-mail?“

„Tak na něj přejdeš ty. Řekneš mu třeba, že jsi při živém chatu nervózní. Že radši skládáš dopisy v romantickém rozjímání, nebo jinou takovou pitomost.“

Přemýšlím o jeho plánu, snažím se odhalit každou chybu. „Jaký Trojský kůň to přesně bude?“

Milesův obličej vyhladí klidný úsměv zenového mistra. „Bude to mistrovský kousek. Skoro neviditelný, ale smrtelný. Studie elegance.“

Momentálně z něj asi víc nevytáhnu. „Jak dlouho to bude trvat?“

Pokrčí rameny. „To nevím. To se nikdy neví. Může mě to napadnout hned, ale pravděpodobně budu spíš pár dní čučet na televizi a pak dostanu nápad, až to budu nejmíň čekat.“

Natáhne se nad postel a sundá ze zdi jednu z mých starých kytar. Chvíli si ji prohlíží, pak si ji přitiskne pod paži a položí prsty nastruny. Z kytary se ozve váhavá interpretace „The Needle and the Damage Done“ od Neila Younga. Tuhle melodii jsem ho naučil někdy kolem roku 1974. Miles si ve čtrnácti letech pěstoval vlastní marihuanu a denně mě mořil s tou písničkou. Pokud vím, je to jediná melodie, kterou umí zahrát.

„Jak dlouho už jsi to nehrál?“ zeptám se.

„Zkoušel jsem to na každé kytaře, kterou jsem viděl u někoho viset na zdi.“

Rozesměju se spolu s ním. Přátelství je zvláštní věc, a tahle chvíle mi připadá bolestně upřímná. „Milesi, to, o čem mluvíme, může nějakou dobu trvat. Víš stejně dobře jako já, že se u našich dveří může kdykoli objevit šerifovo auto, a oba nás zavřou.“

Střízlivě přikývne. „Pokud se to stane, uteču tunelem, stejně jako jsem přišel. A už se nevrátím.“

„Drewe se to nebude líbit.“

„Já vím. Ale myslím, že mě taky nechce vidět za mřížema.“

„Byla by radši, kdybys to byl ty než já.“

Pověsí kytaru zpátky na háčky a natáhne svou kostnatou postavu na postel. Povzdechne si a obrátí se tváří ke mně. Oči má zamlžené vyčerpáním.

„Máme dvě možnosti,“ řekne, jako bych už odsouhlasil jeho plán. „Použít identitu skutečné klientky EROSu, ženy s tajným účtem, nebo vytvořit fiktivní ženu.“

„Co je lepší?“

„Z technického hlediska je lepší skutečná žena. Ale má to i nevýhody. Moc toho o ní nebudeš vědět. Brahma si může zjistit skutečné informace, které budou v rozporu s tím, co mu řekneš. A navíc, pokud jsou Brahmova kritéria výběru skutečně lékařská, nevíme, čím se řídí. Skutečná žena má skutečné lékařské záznamy, a pokud k nim získá přístup, může ji na jejich základě vyloučit. Navíc bychom ohrožovali její život. Bez jejího souhlasu. Kdybychom použili někoho jako Eleanor Rigby, tak bychom –“

„Ne,“ přeruším ho. Milesovy snahy o manipulaci se vždycky dají rychle odhalit. Zatímco uvažuji o jeho slovech, bleskne mi myslí vzpomínka na rošťácký obličej agentky Margie Resslerové. „A co fiktivní žena?“

„Výhoda je, že může být taková, jakou ji chceš mít. Nevýhoda je, že ve skutečnosti neexistuje. Což znamená, že ji budu muset vytvořit.“

„Co to znamená?“

„Byrokracii. Kartu sociálního pojištění, řidičský průkaz, záznamy o motorovém vozidle, adresu. Jsem si jistý, že FBI pro Lenzovu volavku zfalšovala kreditní karty i všechno ostatní.“

„To je pravda,“ přitakám, vzpomenu si na Lenzovo chvástání v autě. „Dokážeš to taky?“

Miles hrdinsky zívne. „Jistě. Ale nemám vybavení jako oni. Pokud si vybereme tuhle cestu, budu volit co nejjednodušší postup. Vůbec žádné lékařské záznamy. Tak se bude muset Brahma spokojit s tím, co mu řekneš.“

I přes strach z možného nebezpečí mě Milesův návrh nesmírně láká. Nebudeme se snažit přilákat k sobě predátora v naději, že ho polapíme – což je v podstatě Lenzův plán –, ale pokusíme se ho přimět, aby spolkl ruční granát. Milesovi už se zavírají oči, když řeknu: „Vzpomínáš si na ty cíle? Zkontaktovat Brahmu, udržovat styky tak dlouho, dokud nepřejde na e-mail, a to všechno?“

„No?“ Otevře jedno oko.

„Na jeden jsi zapomněl.“

Teď má otevřené obě oči. „Na co?“

„Ze musíme toho hajzla dostat, než se rozhodne mě zabít.“

Usměje se a pak zavře obě oči.

Miles tiše chrápe – přitom vypil nejmíň tři šálky kávy – a já sedím u stolu v pracovně a před sebou mám rozložený obsah jeho kufříku. Drewe ještě pořád telefonuje s matkou. Její hlas občas přehluší bzučení klimatizace a počítače.

Na stole teď mám tolik ukradených informací, že bych je nepřečetl ani za dvanáct hodin. Nejenom novinové články, ale i výsledky z laboratoří a poznámky policie – už jen to by stačilo k Milesovu zatčení. Ale to všechno bledne ve srovnání s fotografiemi obětí.

Konfucius měl pravdu, když mluvil o slovech a obrazech. Všechna slova na papíře v téhle hromadě jen rozšiřují statistické údaje, ale ty tváře jsou skutečné. Ty tváře, to jsou lidé. Člověk, který by měl větší analytické nadání, by se na ty statistiky možná podíval a viděl zlato, viděl svůj osud, cítil by, že po důkladném studiu těch čar a klikyháků vyvstane z chaosu nový vztah jako hologram a zavede ho k vrahovi. Ale moje analytické nadání končí u vraždy. Cítím příliš velký soucit se ženami na těch zdrcujících obrázcích, nedokážu si vytvořit dostatečný odstup na objektivní zkoumání. Možná proto jsem nešel ve stopách svého otce.

Drewe má schopnost vytvořit si odstup. Možná právě to jí umožnilo logické úvahy o Brahmovi, zatímco Miles a já jsme bloumali kolem a nevěděli čeho se chytit. Je zvláštní, že ti, kteří léčí druhé, si vytvářejí citový odstup, zatímco já, který cítím bolest druhých pronikavěji než většina ostatních lidí, jsem už zranil víc lidí, než kolika jsem pomohl.

Co můžu udělat pro ty ubohé ženy? Co potřebují? Někoho, kdo by je pomstil? Teď už je určitě nic nebolí. Upřeně se na ně dívám a uvědomuji si, že vím, co potřebují. Potřebují spravedlnost.

Ale spravedlnosti nebude učiněno zadost, dokud nebude vrah vystopován, spoután a předveden před soud. Miles a já možná dokážeme přispět ke splnění prvního úkolu. Ale současně si uvědomuji, do jak obrovského problému se pouštíme. Brahma „pracoval“ nerušeně skoro rok. Na celém světě jsem si jedině já – díky několika nesrovnalostem na síti EROSu – všiml jeho zhoubného působení. Zareagoval jsem pozdě, ale zareagoval jsem, a tím jsem vytvořil příležitost. A potom v Dallasu FBI promarnila jedinou výhodu, kterou kdy měla – moment překvapení.

Teď se Brahma schovává. A v kybernetickém vesmíru má nekonečně mnoho možností kde se schovat. Dívám se na Milesovy ukradené fotografie a vím, že někde v obrovském prostoru se pohybuje muž, který viděl, jak tváře těchto žen stahuje agónie, slyšel poslední prosebná slova, která jim přešla přes rty. Pohybuje se bezstarostně, protože ví, že neexistují mapy, které by k němu někoho dovedly, že může klidně pokračovat ve své příšerné činnosti, že se může vysmívat svým pronásledovatelům. Že jedině náhoda způsobí, že se jeho hlava vynoří z davu a že bude označen za syna Kainova.

KAPITOLA 27

Brahmu jsem našel v půl dvanácté v noci.

K mému překvapení zaujatě konverzoval s „Lilith“ – osobní Elizou Doolittleovou doktora Lenze.

Hledal jsem ho asi hodinu, občas jsem zadal globální prohledávání EROSu a kontroloval jsem, jestli je na síti „Anne Bridgesová“, název účtu, který používal Lenz pro svou „Lilith“. Také jsem prohledal pár chatových místností, jestli tam nenajdu „Sivu“, „Levona“, „Prométhea“ a „Kálí“. Během hledání mě napadlo, jestli Brahma třeba, stejně jako já, nečíhá za digitálními stěnami, které se klientům EROSu zdají pevné, ale systémoví operátoři je mohou rozhrnovat jako záclony. Pokud ano, mohl by mě při hledání vidět. Ale neměl jsem na vybranou, pokud jsem ho chtěl najít. Drewe po nějaké době strčila hlavu do pracovny, viděla, že Miles spí, popřála mi dobrou noc a odešla, aniž by mi pověděla něco bližšího o Erininých problémech. Radši jsem se neptal.

A pak jsem ho našel.

Nejdřív jsem nechápal, co vlastně vidím. Přezdívka, která na obrazovce komunikovala s „Lilith“, nezněla „Siva“ ani to nebylo žádné jiné z jmen, které jsem už znal. Byl to „Maxwell“. Ale stačilo mi přečíst si necelých dvacet řádek textu a bylo mi jasné, že „Maxwell“ je Brahma. Vzrušením se mi třásly ruce, když jsem se snažil aktivovat program hlasové syntézy, ale nakonec se mi to podařilo.

Teď mi v pracovně bzučí laserová tiskárna, která zaznamenává celý rozhovor, zatímco digitální hlasy „Lilith“ a „Maxwella“ se proplétají v místnosti jako pářící se hadi. Probírají sexuální událost, zřejmě něco mezi skupinovým sexem a znásilněním.

LILITH> Bylo to _moje_ rozhodnutí.

MAXWELL> To mi neříkej. Proč jsi dovolila devíti mužům najednou, aby si s tebou dělali, co chtějí?

LILITH> To se těžko vysvětluje.

MAXWELL> Navrhlas to sama?

LILITH> Tak jednoznačné to nebylo.

MAXWELL> Nenavrhl to ten první muž? Ten, který tě vzal nahoru?

LILITH> Proč myslíš, že to bylo nahoře.

MAXWELL> Vždycky to tak bývá. Anebo ve sklepě.

LILITH> Bylo to nahoře. V domě nějakého bratrstva. A přesně si na to nepamatuju. Tak nějak jsme to dělali, můj partner a já, na dolní palandě, a najednou vešel ten druhý chlap. Vlastně ještě chlapec. Řekl: „Hele, jsem opilej, potřebuju se vyspat.“ A vyšplhal na horní palandu.

MAXWELL> Ale nespal.

LILITH> Ne. Asi za minutu jsem otevřela oči a viděla jsem, že má hlavu svěšenou přes okraj horní palandy a dívá se na nás. Díval se mi přímo do očí. Vypadal, jako by viděl Boha nebo něco takového. Oči měl rozšířené jako dítě. A pak jeho hlava zmizela a já jsem si všimla, že se horní palanda taky pohybuje. A tak nějak jsem věděla, co tam nahoře dělá. Neovládl se. A když byl můj partner za pár vteřin hotový, řekla jsem, mám dojem, že tvůj kamarád je nešťastný. Pobaveně se na mě podíval – byl taky pěkně opilý – a řekl, chceš mu snad pomoct? A já jsem se jen zasmála a řekla jsem, že je mi ho líto. Proč ne? Přísahám, že nevím, proč jsem to udělala. Tak můj partner vstal a zasmál se a ten kluk slezl z horní palandy. Zpočátku byl hodně plachý, opravdu něžný, ale pak sebou začal mlátit a sténat. Byl hotový asi za minutu a půl. A pak jsem si všimla, že ten první chlap odešel a že u dveří stojí dva jiní chlapi.

MAXWELL> V místnosti?

LILITH> Ano. Dveře byly pootevřené. A nevím proč, ale jen jsem si sedla a řekla, kdo je na řadě? A oni se tam málem poprali, jako divoká zvířata. A pak už mám všechno hodně rozmazané.

MAXWELL> Dohromady tam přišlo devět mužů po sobě?

LILITH> Vadí ti to?

MAXWELL> Jsem z toho smutný, Lilith.

LILITH> To bys neměl. Nechápeš, co jsem ti řekla. Nakonec mě to vlastně osvobodilo.

MAXWELL> Tomu nevěřím.

LILITH> Protože to nechápeš. Všichni ti chlapi, ti kluci, kteří měli celý život zabalený do svého ega a do velikosti svých penisů, byli stejní. Chápeš to? Všichni chtěli totéž, mě, a nikdo nebyl lepší než ti ostatní, ani horší, a já jsem si mohla vzít všechno, co mi servírovali, a zredukovat je na nulu. Přicházeli jako lvi a odcházeli jako jehňátka.

MAXWELL> Neříkáš mi celou pravdu, Lilith. _Vím_, že to bylo pokořující. Stáli okolo tebe a dívali se, jak ti to ostatní dělají?

LILITH> To bych jim nedovolila. Hezky jeden po druhém.

MAXWELL> Byla v místnosti tma, nebo světlo?

LILITH> Tma.

MAXWELL> Dělali ti to všichni stejně? V misionářské poloze?

LILITH> Někteří se snažili mě obrátit, ale nedala jsem se.

MAXWELL> Jak dlouho to každému z nich trvalo?

LILITH> Proč se v tom chceš vrtat?

MAXWELL> Lilith.

LILITH> Některým to trvalo pár minut, jiným patnáct vteřin. Většině asi tak dvě minuty.

MAXWELL> Takže to bylo jen dvacet minut tvého života. Nic zvláštního. To mi chceš říct?

LILITH> Ne! Chci ti říct, že to _bylo_ něco zvláštního. Ale ne tak, jak si myslíš. Když se to stalo, přestala jsem cítit tu hloupou povinnost uspokojit každého, kdo mě náhodou bude chtít. Chlap má erekci, no a co? To je jeho problém. Když jsem byla mladší, nechápala jsem to. Možná to zní naivně, ale nechápala jsem to.

Najednou je ticho. Cekám, svírám rukama opěradlo židle. Kde bere Lenz tyhle nápady? I když jsem Milesovi tvrdil opak, chvilkami si musím připomínat, že „Lilith“ je stárnoucí psychiatr v McLeanu ve Virginii. „Zenský“ hlas, syntetizovaný počítačem, pravděpodobně k té iluzi ještě přispívá, a Lenzová děsivá historka je zabarvená bolestí skutečného prožitku. Když už si začínám dělatstarosti, že se možná nějak prozradil, ozve se znovu „Maxwellův“ hlas.

MAXWELL> Říkáš, že jsi žádného z těch mužů neznala? LILITH> Znala jsem toho prvního chlapíka. Pozval mě na ten večírek.

MAXWELL> Myslím, že jsi na tom večírku znala ještě někoho, Lilith.

LILITH> Například?

MAXWELL> Bývalého milence?

Další pauza, potom:

MAXWELL> Lilith?

LILITH> Jsem tady.

MAXWELL> Myslím, žes těm mužům dovolila, aby to s tebou dělali, ne proto, aby ses osvobodila, ale abys zranila někoho jiného.

LILITH> Nic nechápeš.

MAXWELL> Buď upřímná. Osvobodit tě může jedině pravda.

LILITH> Myslíš si, že jsi zatraceně chytrý, že?

MAXWELL> Vidím pravdu. Cítím bolest.

LILITH> Ano, byl tam.

MAXWELL> Bývalý milenec?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Nechal tě kvůli jiné?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Ta druhá na tom večírku byla taky?

LILITH> Ne.

MAXWELL> Dozvěděl se ten mladý muž, co nahoře děláš?

Ze uspokojuješ jeho kamarády?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Přišel nahoru?

Teď nastane delší pauza než ty předešlé, tep se mi zrychluje vzrušením. Ale „Lilith“ nakonec odpoví.

LILITH> Ano. Někdo ho strčil do místnosti. Křičeli na něj. Volali, aby se postavil do fronty.

MAXWELL> Postavil se?

LILITH> Ne.

MAXWELL> Co udělal?

LILITH> Rozplakal se.

MAXWELL> Doopravdy.

LILITH> Ano.

MAXWELL> A dál?

LILITH> Řekla jsem mu, že jestli mě chce, musí počkat, až na něj přijde řada.

MAXWELL> Někdo na tobě ležel, když jsi to říkala?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Co se stalo potom?

LILITH> Pokusil se to zarazit.

MAXWELL> Skončilo to?

LILITH> Ne. Zbili ho a vyhodili ven.

MAXWELL> Jak ses potom cítila? Když odešel.

LILITH> Chtěla jsem to taky zarazit. Chtěla jsem jít za ním.

MAXWELL> A vysvětlit mu to? Říct mu, jak ti ublížil?

LILITH> Ano. A jak jsem mu chtěla ublížit stejně, aby pochopil, co mi udělal.

MAXWELL> Skončilo to?

LILITH> Ne.

MAXWELL> Proč ne?

LILITH> Byla jsem v pasti.

MAXWELL> V pasti své vlastní zvrácenosti.

LILITH> Asi ano. Na tuhle chvíli nerada myslím.

MAXWELL> Dveře do místnosti byly otevřené, ne?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Lidé se dívali.

LILITH> Ano.

MAXWELL> Kolik lidí, Lilith?

LILITH> Já nevím.

MAXWELL> Kolik z nich tě mělo?

LILITH> Já NEVÍM! Někteří šli i dvakrát nebo třikrát.

MAXWELL> A jaké to bylo?

LILITH> Hrozné.

MAXWELL> K čemu bys to přirovnala?

LILITH> Bylo to, jako bych se topila. Jako by mi drželihlavu pod vodou. Nemohla jsem… se bránit. Byli příliš silní.

MAXWELL> Volala jsi o pomoc?

LILITH> Ano.

MAXWELL> Koho? Matku?

LILITH> Ne. Kdyby mě tak viděla matka, byla bych se zabila.

MAXWELL> Otce?

LILITH> Můj otec byl mrtvý. Nebyl žádný otec.

MAXWELL> Policii?

LILITH> Neoznámila jsem to.

MAXWELL> Ani jsi nemohla, nebo ano? Souhlasila jsi, že budeš souložit s několika muži. Kdy se to proměnilo ve znásilnění?

LILITH> Věděla jsem, co by si o tom myslel polda. Co by si o tom mysleli muži.

MAXWELL> I ženy, Lilith. Zeny jsou mnohem krutější soudci ženské povahy než muži, to tě ujištuju.

LILITH> To mi nemusíš říkat. Ale myslela jsem vážně, když jsem říkala, že mě to změnilo. Někdy během celé té věci jsem se nad to prostě nějak povznesla. Jako bych zemřela a vznášela se deset stop nad postelí a viděla sama sebe, jak mě ti bastardi bez mozků šukají.

MAXWELL> Co sis o nich myslela?

LILITH> Nemyslela jsem si vůbec nic. Viděla jsem je jako smečku vlků. Vědomě to byla zvířata, která se jen předváděla před ostatními. Podvědomě se snažili rozšířit své geny. Jen děkuju Bohu, že jsem z toho neotěhotněla. To bych se byla mohla opravdu zabít.

MAXWELL> Hodně myslíš na to, že by ses mohla zabít.

LILITH> Dřív jsem na to hodně myslívala. Aspoň do té noci. Když jsem třeba na schůzce dovolila klukovi všechno, a on pak nezavolal. Takový ten pocit jako v očistci, když jsou všechny ostatní holky s kluky a ty víš, že dělají drahoty a myslí jen na snubní prsten: „Ach ne, Jimmy, tam ne, ještě ne, jen přes kalhotky. Je mi to tak líto, miláčku. Ale můžu ti pomoct, udělám to rukou, ano?“

MAXWELL> A tys nikdy nedělala drahoty?

LILITH> Tenkrát ne. Stahovala jsem si kalhotky před každým fešákem s tvrdým kolíkem.

MAXWELL> A teď?

LILITH> Ještě pořád nedělám „drahoty“. Protože ten, kdo je dělá, se brání. Já se už nebráním.

MAXWELL> Ne?

LILITH> Ne. Bojuju za to, co chci, a dostávám to. Vsadím se, že vydělám víc peněz než kterýkoli z těch pitomců, co mě znásilnili.

MAXWELL> To by mě nepřekvapilo, Lilith. Řekni mi jen jednu věc.

LILITH> Svou adresu, že? Nebo jakou barvu mají moje chlupy na ohanbí? Panebože, jste všichni stejní.

MAXWELL> Vůbec ne. Chtěl bych vědět, co děláš na EROSu.

Modlím se, aby Lenz rychle odpověděl, ale hlas, který teď promluví, není jeho.

MAXWELL> Nezdá se mi, že někdo, kdo prožil to, co ty, a spirituálně z toho dokázal vyrůst, by trávil čas na sexuálním serveru. Nemám pravdu?

LILITH> Myslíš, že už nejsem sexuální tvor? Takhle se na to díváš? Možná na to nakonec přijdeš. Možná mě tu zase potkáš. A možná ne.

MAXWELL> Jsem si jistý, že určitě přijdeš.

LILITH> Chci se tě na něco zeptat, Maxi.

MAXWELL> Ano?

LILITH> Jak dlouhý je tvůj penis?

MAXWELL> Nic jsem neslyšel.

LILITH> Myslím to vážně. Líbí se mi, když jsou u kořenu silné. Myslíš, že by ses dokázal postavit do fronty za patnáct chlapů na jednu noc?

MAXWELL> Ne, děkuju. Jsem dost vybíravý.

LILITH> Jsi lhář. Vsadím se, že si ho zrovna teď honíš.

MAXWELL> Je v tobě hodně nepřátelství, Lilith. Kdy to vlastně začalo?

LILITH> To se nikdy nedovíš.

MAXWELL> Jednoho dne se to dovím. Řekni mi, dosáhla jsi během těch bakchanálií vyvrcholení?

LILITH> Nikdy v životě jsem nedosáhla vyvrcholení s mužem.

MAXWELL> A co při masturbaci?

LILITH> Když jsem byla hodně mladá. Pak už ne.

MAXWELL> Ale tu noc jsi měla aspoň povznesený pocit.

LILITH> Tu noc? Už jsem ti to říkala. Byla to… povznesená bdělost. Čím víc bylo v té situaci zvířeckosti, tím menší pocit viny jsem cítila, tím míň jsem si dělala s čímkoli starosti. Najednou jsem věděla, že nic není moje vina. A ti muži vypadali jako v transu. Něco z jejich šílenství – bylo to asi sexuální šílenství – se na mě nějak přeneslo, jako bych byla jenom nádoba na jejich zlobu a jejich strach.

MAXWELL> Proč říkáš strach?

LILITH> Tak mi to asi připadalo. Ze pod vším tím jejich zmítáním a pícháním je strašný strach, něco, před čím utíkají, něco… horšího než cokoli na světě.

MAXWELL> Smrt?

LILITH> Něco horšího než smrt. A čím víc se snažili udělat, tím víc se k nim ta věc blížila. Bylo to opravdu šílené. Nejsem si jistá, jestli bych to dokázala prožít znovu.

MAXWELL> Jak to myslíš?

LILITH> Myslím, že by se mi mohlo zastavit srdce. Nebo prostě explodovat. Pravděpodobně bych některého z nich zabila nebo bych sama zemřela.

MAXWELL> To byl příští přirozený krok, ne, Lilith? Smrt? Od sexuálního šílenství ke smrti?

LILITH> Asi ano. Ta místnost byla naplněná násilím.

MAXWELL> Cítila jsi, když se to dělo, že by tě ti muži mohli zabít?

LILITH> Nevím. Byla jsem vyděšená. Tak vyděšená, že jsem jim pomáhala, aby se udělali. Neležela jsem tam jen tak nehybně. Říkala jsem si, že čím rychleji se budu pohybovat, tím rychleji budou hotoví a tím spíš budu v bezpečí.

MAXWELL> Měla jsi strach, že ti ublíží.

LILITH> _Ubližovali_ mi. Ptal ses, jestli jsem měla strach, že mě zabijí.

MAXWELL> No a?

LILITH> Ne. Nebyli… na té úrovni, víš? Byli jako bílí kluci z předměstí. V některých chvílích si všichni tak nějak… uvědomovali, co dělají, že je to zločin nebo něco takového. Myslím, že jenom fakt, že v tom jeli společně, jim dodával odvahu, aby pokračovali. Sám by byl nikdo z nich tu hranici nepřekročil.

MAXWELL> Jakou hranici?

LILITH> Vsak víš. Už jsem byla s kluky, kteří byli opravdu na hraně. S chlapy, kteří by byli schopni kohokoli zabít a vůbec o tom nepř mýšlet.

MAXWELL> Přeháníš, Lilith.

LILITH> Ne. Takoví muži existují. Mně se takoví muži líbí.

MAXWELL> Muži, kteří zabíjeli?

LILITH> Třeba nezabíjeli. Ale dokázali by zabít, a zatraceně rychle, kdyby museli.

MAXWELL> Všichni muži dokážou zabíjet, Lilith, když je někdo zatlačí dost daleko.

LILITH> S tím nesouhlasím. Fyzicky ano. Ale spirituálně? Ne. Stejně jako mě technicky mohl tu noc znásilnit každý muž, který má penis, ale duševně a spirituálně by to byli někteří nedokázali. Lidé jsou různí.

MAXWELL> Jsi zajímavý člověk.

LILITH> Co bys byl udělal, kdybys byl té noci vešel do té místnosti?

MAXWELL> Byl bych to zarazil.

LILITH> To bys nedokázal. Byl tam můj bývalý kluk a taky to nedokázal. Zmlátili ho.

MAXWELL> Nejsem tvůj bývalý kluk.

LILITH> Jak bys to byl zarazil?

MAXWELL> Prostě bych se k tomu rozhodl. Jsem jako John Galt. Dokážu zastavit motor světa, když se k tomu rozhodnu.

LILITH> Kdo je John Galt?

Lenz se určitě svíjí blahem, když píše tahle slova, tuhle otázku, jako by byl o té literární postavě nikdy neslyšel.

MAXWELL> Fiktivní hrdina nádherného, ale nesmírně pitomého románu Ayna Randa. Před deseti vteřinami mi ta narážka připadala vhodná.

LILITH> Jaký doopravdy jsi, Maxwelle? Chci se toho o tobě dovědět víc. Jsem zvědavá.

MAXWELL> Zvědavost se nevyplácí.

„Už to začíná,“ řeknu tiše.

LILITH> Chceš mě strašit nebo mi vyhrožovat?

MAXWELL> Reaguješ na výhrůžky?

LILITH> Moc ne. Proč bych neměla být zvědavá? Ty ses mě vyptával, jak se ti zachtělo.

MAXWELL> Co chceš vědět?

LILITH> Kolik je ti let?

MAXWELL> Čtyřicet sedm.

„Zatraceně.“ Vrhnu rychlý pohled doprava, abych se ujistil, že tiskárna pořád zaznamenává každé slovo. Říká Brahma pravdu? Obrátím se k posteli a křiknu: „Milesi, probuď se!“ Pak zvýším hlasitost reproduktorů.

LILITH> To je ten nejlepší věk.

MAXWELL> Proč?

LILITH> Jsi dost starý na to, abys věděl, co děláš, a ještě nejsi příliš starý na to, abys to dělal.

MAXWELL> Co máš na mysli?

LILITH> Cokoli, co máš v životě rád. Máš rád svou práci?

MAXWELL> Víc se soustředím na své poslání.

LILITH> Máš svou vlastní společnost nebo něco takového?

MAXWELL> Vlastním několik společností, ale to je hlavně papírování. To, čemu většina lidí říká kariéra, je podle mě glorifikovaná sekretářská práce.

LILITH> Jaká je tedy tvoje skutečná práce?

MAXWELL> Pracuju v medicíně.

„Bod pro Drewe,“ řekne za mnou Miles.

„Měl jsi pravdu,“ přiznám mu. „Lenzovi se zatím daří. Je fakt dobrej.“

„To jsem předpokládal.“

LILITH> Jsi lékař?

MAXWELL> Nechtěj vědět příliš mnoho. Ještě se tak dobře neznáme.

LILITH> Já jsem ti už ale řekla svoje nejtemnější tajemství.

MAXWELL> Opravdu? Ve tvé minulosti toho musí být mnohem víc než to postpubertální hromadné znásilnění,i když to bylo hodně smutné. Žena, která je schopná se zeptat bandy opilých chlapů: „Kdo je na řadě?“, toho určitě skrývá mnohem víc.

LILITH> Nezajímá mě, co si o tom myslíš.

MAXWELL> Klidně se můžeš odhlásit ze sítě.

„Udělej to,“ řeknu ostře, i když je Lenz tisíce mil daleko.

„Odhlas se, ty pitomče!“ prská Miles na monitor.

Ale Lenz je příliš zaujatý.

LILITH> Proč mě chceš takhle týrat?

MAXWELL> Myslel jsem si, že tě už týrání nedokáže rozházet?

LILITH> Nejsem z kamene.

„Ztrácí logiku,“ řekne Miles. „Zatraceně, odhlas se!“

LILITH> V mém životě už dost dlouho nebyl žádný muž. Ale dnes večer prožívám úplně nový pocit.

MAXWELL> Už musím končit. Možná si zase někdy popovídáme.

LILITH> Jak tě najdu?

„Přestaň na něj tlačit!“ zařvu.

MAXWELL> Já si tě najdu. _Auf wiedersehen_.

„Ví to,“ řekne Miles s pohledem upřeným na písmena, která ještě pořád září na obrazovce. „Lenz ho vystrašil a on utekl.“

„Možná že ne. Spousta rozhovorů takhle končí. Jeden člověk je vždycky dychtivější než druhý.“

„Maxwell,“ zamumlá Miles. „Brahma má rozehraných spousto partií, člověče.“

„Jak to myslíš?“

„To jméno. Který’Maxwell‘ tě napadne jako první?“

„Maxwell Smart,“

Zavrtí hlavou. „Vzpomeň si na Beades. Abbey Road.“

„Abbey Road…’Maxwel’s Silver Hammer‘!“

Miles začne zpívat: „Joan byla střelená, věčně doma zavřená, věčně nad knihou. Dlouho do noci, zkumavky a nemoci, oh-oh-oh…“

Pokračuji:“Maxwell Edison, student všech medicín, ten volal naší Joan –“

„No vidíš,“ přeruší mě, „Maxwell byl lékař.“

„A ten refrén. Panebože.“

Společně zpíváme slova, při nichž nám najednou vstávají vlasy: „Beng-beng, Maxwellovo kladivo jí hlavu rozbilo. Beng-beng, Maxwellovo kladivo ji dočista zabilo.“

Němě na sebe zíráme.

„To je pořádný skok,“ řeknu.

„Nezapomeň, jak zněly jeho ostatní přezdívky: Siva, Kálí, Levon. Siva je Ničitel. Kálí je bohyně krve a smrti.“

„Levon nebyl vrah.“

„Ale nebyl to ani svátý Mikuláš:’Narodil se chudému sedlákovi o Vánocích, když New Tork Times napsal: Bůh je mrtev, a válka právě začala…‘“

„To je hrůza, Milesi.“

Přejíždí očima vytištěné stránky. „Lenz toho mizeru měl a ztatil ho.“

„Myslel jsem, že se bude víc snažit napodobovat osobnost Karin Wheatové, mluvit o nesmrtelnosti a okultismu a tak.“

Miles zavrtí hlavou. „Lenz má naspěch. Snaží se stihnout všechno najednou. Předkládá Brahmovi ženu, která je silná a slabá současně. Ale pokud má Drewe pravdu, je Lenzův přístup nesmyslný. Snaží se provokovat přehnanou sexualitou, zatímco Brahma má možná jenom lékařská kritéria.“

„Co mu ale zbývá? Nemůže se napojit na síť a říct: ‚Sedmačtyřicetiletá žena hledá sukulentní třiadvacetiletou šišinku. Prosím pošlete fotografii“‚

Milesův smích přeruší zazvonění telefonu. Škubne sebou, jako by chtěl utéct.

„Poslechneme si to na záznamníku,“ řeknu.

Záznamník se spustí po drahém zazvonění.

„Cole, zvedněte ten telefon,“ ozve se hluboký hlas.

„Lenz,“ řekne Miles. Přejde místností, zvedne bezdrátové sluchátko a donese mi ho.

„Tady jsem.“

„Viděl jste to?“ zeptá se psychiatr, hlas mu přeskakuje vzrušením.

„Viděl jsem to. Nebylo to špatné, doktore.“

„Už jsem ho měl, že?“

Zavolal mi snad Lenz jen proto, aby se mi pochlubil? Jako středoškolák, který si chce popovídat o fotbalovém zápase? Možná si myslí, že jsem jediný, kdo skutečně chápe jeho snahy.

„Viděl jste, kolik mu je? Sedmačtyřicet!“

„Ano.“

„A přiznal, že pracuje v medicíně! Cole, funguje to.“

Miles se nakloní nad záznamníkem.

„Co ten konec?“ zeptá se najednou Lenz trochu pochybovačně. „Nezašel jsem příliš daleko?“

„Těžko říct.“

„Já vím, že jsem na něj naléhal, ale tlačí mě čas.“

Miles mě štouchne do boku.

„Baxter asi chce, abyste ho chytil, než znovu zabije, ne?“

„Mluvím o telefonních stopách.“

Miles mě znovu šťouchne; tentokrát mu šťouchnutí vrátím. „Chcete říct, že už jsou mu na stopě?“

„Ne. Už se o to ani nepokoušejí.“

„Cože?“

„Než jsme spustili ten plán s volavkou, uvědomili jsme si, že jsme v situaci, kdy se rozhoduje buď-anebo. Kdyby se snažili vystopovat ho pokaždé, když si začneme povídat na síti, bylo by mu jasné, že pomáhám FBI. Chápete to?“

„Jistě, chápu. Ale nevěřím, že Baxter se stopováním opravdu přestal.“

„To není napořád. Dal mi sedm dní.“

„Pak začnou znovu stopovat?“

„Už chápete, proč musím naléhat víc, než by se mi líbilo.“

„Potřeboval jste ještě něco?“

„Ano,“ řekne Lenz divným hlasem. „Divím se, že jste se mě ještě nezeptal na Turnera.“

Podívám se na Milese. „Už byste mi to asi řekl, kdybyste ho měli za mřížemi.“

„Pokud víte, kde je, Cole, prokažte sobě a své ženě laskavost. Turner by taky neriskoval krk, aby chránil ty vaše.“

Cítím žár Milesova vzteku na půl metru daleko. „Jo, každý má právo na svůj názor.“

„Každý má nějaký názor,“ uzavřel to Lenz. „Jenže za můj názor spousta lidí platí velké peníze.“

„Naivní lidi se halt rodí každou minutu.“

„Dobrou noc, Cole.“

Odnesu sluchátko zpátky na místo. „Milej chlapík, co?“

„Bývají i horší,“ řekne Miles. Ukáže na červenou jednadvacítku na displeji záznamníku. „Ty jsi všechny tyhle zprávy slyšel?“

„Nechtěl jsem, aby mi bzučely v hlavě.“

Zvedne obočí, a když nezaznamená žádný protest, stiskne tlačítko převíjení. Za minutu začne pásek přehrávat všechny zprávy. Většina je od různých policejních oddělení. Pár pochází od starých přátel, kteří mě varují, že je vyslýchala policie. Jedna je reklama od společnosti s kreditními kartami. A šest namluvil detektiv Michael Mayeux z neworleanské policie. Zaraženě posloucháme s Milesem jeho poslední zprávu.

„Pane Cole, nevím, kde jste, ale měl byste si konečně poslechnout záznamník. Možná tomu nebudete věřit, ale dělám si o vás starosti. Jestli vás FBI přinutila k nějaké spolupráci, buďte zatraceně opatrný. Tenhle případ je hodně divný. FBI v posledních letech dost rychle poskytuje informace, ale zrovna teď se chová jako v sedmdesátých letech. Tvrdí se, že už ve vyšetřování udělala pár pořádných kopanců. Vím, že to není váš problém. Chci jen říct, že by všechno mohlo dojít tak daleko, že toho bude mít policie dost a rozhodne se udělat to, co už chce udělat dávno – zavřít EROS a s ním i vás a Turnera. Musíte uznat, že jsem s vámi jednal slušně, když jste k nám přišel. Pokud potřebujete pomoc, jsem váš člověk. Zavolejte mi.“

Miles poodešel. „Co si o tom myslíš?“ zeptám se.

„To se nestane.“ řekne nepřítomně. „EROS nezavřou. Městská policie si nemůže dovolit provést něco takového federálům.“

„Můžeme Mayeuxe nějak využít ve tvůj prospěch?“

„Tak daleko ještě nejsme. Zatím ho ignoruj.“

„Jsem rád, že to není mississippský polda. To už by mi seděl u dveří.“

Miles se usadí na kraj postele a povzdechne si.

„Říkal jsi, že hlavu Karin Wheatové našli poblíž Bonnet Carre,“ připomenu mu. „Směrem na La Plače. To znamená, že projel kolem neworleanského letiště. Ale podle vzdáleností mezi předchozími místy vražd jsem si vždycky myslel, že Brahma cestuje letadlem.“

„Mohl startovat v Baton Rouge,“ připomene Miles. „Je necelou hodinu odtamtud, a aby ses tam dostal, musíš projet La Plače. Nebo mohl jet směrem na La Plače jen proto, aby vyhodil hlavu, a pak se vrátit na letiště. FBI neví, jak se přemísťuje. Zdravý rozum napovídá, že létá, ale mezi vraždami vždycky uplynulo tolik času, že mohl jezdit i autobusem.“

„Až na ten interval jedné noci mezi smrtí Karin a únosem Rosalind Mayové.“

Přikývne. „Hledají záznamy z aerolinií a snaží se najít lidi, kteří v příslušných dnech cestovali do míst, kde se staly vraždy, ale všichni mají alibi.“

„Možná používá soukromé letadlo,“ nadhodím, „jako jsi to udělal ty, když jsi letěl sem.“

„To taky kontrolují,“ vzhlédne. „Chtěl jsi říct ještě něco?“

„Klid. Jen nahlas přemýšlím.“

Oběma rukama si přejede přes čerstvě oholenou hlavu a dívá se někam za mě. „Myslel jsi na to, o čem jsme mluvili? Na trojského koně?“

„Tak trochu.“

„No a?“

„Jsem pro.“

„Jeho tvář se rozzáří. Výborně. Tak jdem do toho.“

„Už ses rozhodl, jaký způsob vybereme?“ zeptá se. „Chci říct, jestli to bude skutečná klientka EROSu, nebo jestii ji vymyslíme z ničeho?“

„Skutečnou klientku nechci,“ řeknu. „Nebudu takhle riskovat něčí život. Ale taky nechci začínat jen tak z ničeho.“

Přimhouří oči. „Nechápu.“

Přistoupím k posteli a dívám se na něj svrchu. „Vysvětlím ti to jen jednou. A pak už se mě na to nebudeš ptát.“

„Samozřejmě. Už jsi vymyslel nějaké jméno?“

„Ano.“

„Jaké?“

„Erin.“

Zamrká.

„Nechceš se na nic zeptat?“

„Nechápu to. To jméno tě jen tak napadlo, nebo mluvíš o naší Erin?“

„O sestře mé ženy.“

Tiše hvízdne.

„Jestli má tohle zabrat, Milesi, musí to být co nejopravdovější. Ten materiál, co používá Lenz, Brahmu nadlouho neoklame. Chci říct, že to skupinové znásilnění se někomu opravdu stalo, ale ne Lenzovi. Rozumíš? Možná to potkalo nějakou jeho pacientku. Brahma se živí patosem skutečných lidských bytostí. A Erin taková je. Vím o ní věci… věci, které mi pomůžou, abych ji dokonale zahrál.“

„Jak myslíš,“ řekne Miles tiše. „Důvěřuju tvým instinktům.“

„Lenz si myslí, že se teď Brahma zaměřuje na starší ženy. Proto je jeho’Lilith‘ osmačtyřicet let. Ale já bych osmačtyřicetiletou ženu nedokázal přesvědčivě zahrát. Musíme prostě doufat, že má ještě pořád zájem i o dárce, nejen o příjemce.“

Rozpřáhne ruce. „Jak myslíš. Ale musím se tě na něco zeptat. Chceš, aby ‚Erin‘ byla tvoje onlinová přezdívka, nebo skutečné jméno za přezdívkou?“

„Onlinová přezdívka. Legální jméno jí můžeš dát, jaké chceš.“

Miles se snaží to strávit. „Nebudu se ani ptát, jak tě to napadlo. Ty budeš tu roli hrát, ty si vybíráš kostým. Ale nebojíš se, že když použiješ Erin, tak k ní Brahmu nějak dovedeš?“

„Ne. Protože to ve skutečnosti nebude Erin. Bude to směs Erininy a mojí osobnosti. Hybrid. A skutečnost, že její přezdívka bude ‚Erin‘, Brahmu přesvědčí, že její skutečné jméno není Erin.“

„Máš pravdu,“ řekne, tentokrát skoro obdivné.

„Ty musíš vytvořit falešnou totožnost, která nepůjde vystopovat. Ale dělá mi starosti adresa. Vím, že hackerstvím dokážeš hodně, ale nemůžeš změnit naše stanoviště. Co když Brahma dokáže stopovat telefonní spoje?“

„Myslím, že to nedokáže. Přinejmenším ne snadno. Ale i kdyby se snažil, budu se jistit.“

„Jak?“

„Dostanu se do centrály AT&T v Jacksonu a změním tam pár údajů o číslech a adresách. Pak ty údaje přizpůsobím údajům o ‚Erin‘, které zadám do počítače DM V i jinam.“

„Myslel jsem si, že telefonní centrály jsou prakticky neproniknutelné.“

„Některé ano. Ale Vsadil bych se, že mississippská centrála na mě ještě není zralá.“

„Slib mi jednu věc, Milesi.“

„Co?“

„Drewe neví nic o tom, co chceme udělat. Nic. Je mi jedno, co jí řekneme, ale o tomhle se nesmí dovědět.“

„Myslíš, že jsem práskač?“

„Tohle je nezákonné a my oba to víme.“

„Jo. Ale musíme to udělat.“ Oči mu svítí vzrušením.“A teď se do toho dáme.Jedem!“

Vlna adrenalinu mě vynese k levému přednímu oknu. Musím přemáhat nutkání vykouknout přes závěsy a zjistit, jestli někdo hlídá v tmavém dvoře.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ řekne Miles. „Jen na jednu věc, a pak už budu zticha.“

„Na jednu věc,“ řeknu do závěsu na okně.

„Týká se to Erin. Mluvíme o něčem v minulosti, že? O tobě a o ní.“

„Jo.“

„Myslel jsem si to.“

Obrátím se od okna, abych se zeptal, kdy na to přišel, ale už se hrbí nad klávesnicí na mém stole. Zítra ráno bude digitální lidská bytost, o kterou se bude opírat moje „Erin“, existovat v byrokratickém rosolu, který tvoří základnu právní existence v Americe. Milesova práce nám zpočátku zajistí Brahmovu důvěru. Ale mnohem důležitější než číslo sociálního pojištění nebo adresa bude žena, kterou nosím v duši a v srdci. Hmotný fantom jménem Erin dosud nepolapitelně bloudí mými sny, a přestože si nejsem jistý jak nebo proč, vím, že mým prostřednictvím může dohnat vraha, kterého jsme pokřtili Brahma, až do hrobu.

KAPITOLA 28

Dny po Milesově příchodu jsem trávil převážně v pracovně a poslouchal barokní namlouvací rituál mezi „Maxwellem“ a „Lilith“. Ze světsky moudré, ale zahořklé ženy, která přežila skupinové znásilnění, Lenz rychle rozšířil svou postavu do multidimenzionálních rozměrů, které by si zasloužily vystoupení ve vánočním vydání televizního diskusního pořadu Oprah. „Lilith“ někdy „Maxwella“ škádlila, jindy pasivně odpovídala na jeho otázky, i na ty, které byly hodně osobní. Byl jsem si jistý, že Lenz bere surový citový materiál ze skutečných případů; mnohdy z něj čišela pravda, kterou může dodat pouze realita, byly to příběhy, před nimiž by musel vyklidit pole každý spisovatel. „Maxwell“ po celou dobu prověřoval minulost „Lilith“ s lapidární precizností, tu ťukl, tam udělal drobnou kličku a postupně si vytvářel představu „ženy“ skryté za tou přezdívkou.

Miles skoro celý první den budoval digitální kostru, která měla podpírat moji fiktivní „Erin“. Vybrali jsme jí „legální“ jméno Cynthia Griffinová a rozhodli jsme se umístit její adresu do Vicksburgu, který leží asi čtyřicet mil na jihozápad od Rainu. Probrali jsme možnost, že by mississippská adresa mohla Brahmovi něco napovědět, ale diskrétním poptáváním mezi starými přáteli jsem zjistil, že v naší oblasti je přes třicet klientů EROSu. Miles byl přesvědčený, že to je víc než dost, takže nový přírůstek bude vypadat úplně přirozeně.

Jakmile jsme „Cynthiiny“ osobní informace tajně vpravili do příslušných vládních počítačů – a otevřeli na její jméno účet na EROSu začal Miles kódovat svůj program Trojského koně, přičemž konzumoval obrovské množství křupek a rnúsli tyčinek, které mu Drewe vozila z K-Martu v Yazoo. Jen zřídkakdy při kódování seděl u počítače. Každé ráno, když Drewe odjela do práce, udělal si pohodlí na pohovce v zatemněném obývacím pokoji, zásobil se občerstvením a se skelným pohledem zhlédl tři nebo čtyři filmy na satelitních kanálech. Nejradši sledoval katastrofické filmy ze sedmdesátých let, typu Letiště nebo Skleněné peklo, melodramatické extravagantní a vyčpělé hollywoodské legendy. Občas vyskočil, rozběhl se do pracovny, posadil se ke svému notebooku a začal mlátit do kláves, přičemž nakláněl hlavu v podivných úhlech a něco si pro sebe mumlal.

Drewe pracovala každý den, ale často volala, aby zjistila, jak pokračuje kontrola majitelek tajných účtů. Kolem půlnoci druhého dne nám Jan Krislovová poslala e-mail s informací, že všech dvaapadesát majitelek tajných účtů, které v posledních měsících vykazují malou aktivitu, je naživu a v pořádku, stejně jako více než tři sta zbylých majitelek tajných účtů. To značně otřáslo Drewinou teorií o další pohřešované ženě a tím i její teorií o transplantaci šišinek. Aspoň jsme si to mysleli.

Když jsme Drewe řekli o Janině zprávě, stála právě ve dveřích mé kanceláře a chystala se odjet do práce. Asi třicet vteřin hleděla do prázdna, pak jí v očích zablesklo poznání.

„Byla jsem tak hloupá,“ řekla. „Ta pohřešovaná žena nemohla být klientkou EROSu. Populace na EROSu není dost velká na to, aby umožnila výběr vhodných dárců se shodnými tkáněmi. Chápete to? Vrah prováděl na ženách z EROSu veškeré chirurgické pokusy, ale když potřeboval dárce, který by skutečně ve všem odpovídal příjemci, musel hledat v mnohem větší populaci.“

„Proč?“ zeptal se Miles.

„Kvůli pravděpodobnosti. Dárcovské sítě musí obsahovat tisíce – desetitisíce – potenciálních dárců, aby se mezi nimi v případě potřeby našel třeba jen jeden, který se bude shodovat s příjemcem. Když vrah unesl Rosalind Mayovou – předpokládanou příjemkyni –, musel zjistit typy jejích tkání a pak k ní najít odpovídajícího dárce v příslušném věku. Dva a půl tisíce žen na EROSu není ani zdaleka dostatečné množství na získání takového dárce. Vlastně by potřeboval registr dárců tkání. Jako se to dělá u kostní dřeně. Transplantační sítě obsahují seznamy lidí, kteří potřebují orgány, ne lidi, kteří je chtějí darovat. A počítače se seznamy majitelů řidičských průkazů možná obsahují seznamy dárců orgánů, ale žádné lékařské informace, jaké potřebuje vrah.“

„Kde by tedy mohl najít takovou skupinu?“ zeptal se Miles.

Drewe pokrčila rameny. „V legální síti dárců tkání. Nebo v seznamu dárců, kteří jsou ve spojení s krevními bankami. To jsou jediné databáze, kde by našel ty informace, které potřebuje.“

Zatímco Miles uvažoval, Drewe se na mě dívala, jako by čekala, co řeknu. Když jsem mlčel, pohlédla na Milese a řekla: „Budeme muset říct FBI, aby začala prověřovat registry dárců tkání.“

Podíval se na mě, bylo na něm vidět, že mu myšlenka na kontaktování FBI nejde moc pod nos.

„Nemůžeme to udělat anonymně?“ zeptal jsem se jí.

Zhluboka si povzdechla, potom vytáhla z kapsy klíčky od auta a odešla. Cestou práskla hlavními dveřmi.

Na mou žádost Miles souhlasil, že sepíše Drewinu teorii a propašuje ji do počítače Quantika. Navrhl jsem, aby k odeslání zprávy použil anonymní poštovní službu, ale Miles tvrdil, že by FBI mohla z operátora vymáčknout naši adresu, kdyby na něj hodně tlačila.

Později toho dne jsme se začali dohadovat, jestli Brahma skutečně věří Lenzovým výmyslům, nebo jestli si z něj dělá legraci. Všiml jsem si v „Maxwellových“ rozhovorech s „Lilith“ něčeho, co jsem zpočátku pokládal za suchý humor. Většinou se jednalo o téměř neznatelné dvojsmyslné narážky, ale já jsem jim přikládal dost velký význam. Už od chvíle, kdy mě Miles upozornil na „MaxwelPs Silver Hammer“ a na souvislosti týkající se „Levona“, měl jsem pocit, že si s námi Brahma pohrává. Nejen s Lenzem, ale s každým, kdo si dovolil se mu postavit do cesty.

Miles si na druhé straně myslel, že se Lenzovi daří, vzhledem k časovému tlaku, ve kterém se nachází, a zdůrazňoval, že já jsem ještě s Brahmou ani nenavázal kontakt. Aby celý proces urychlil, odnesl si notebook na pohovku do obývacího pokoje a během opakování Aféry Thomase Crovna na A&E naťukal vyhledávací program založený na Brahmových nejčastějších jazykových obratech. Tvrdil, že ten program najde Brahmu na síti bez ohledu na přezdívku, kterou bude právě používat, a opravdu se to podařilo. Ani ten program ho ovšem nemohl přimět, aby se mnou navázal rozhovor.

Policie ještě pořád hlídala náš dům a třetí den se dostavila ponorková nemoc. Miles trval na tom, že moje telefony jsou odposlouchávané. A nestačilo mu, že se drží uvnitř. Vyžadoval, abych každou půlhodinu kontroloval jedno okno na každé straně a abych občas vycházel z domu kvůli vyvolání dojmu běžného provozu. Chápal jsem to, ale dost mi vadilo ustavičně vyskakovat od počítače, zatímco on si seděl a sledoval Dobrodružství Poseidonu jako nějaký arabský potentát.

Ve skutečnosti to ale pro něj bylo horší než pro mě. Slíbil Drewe, že zmizí při prvním náznaku nějakých problémů, a já jsem věděl, že to myslel vážně. Jako hasič nebo pilot stíhačky musel být kdykoli připravený vyskočit ze spaní, rozběhnout se do spíže a skočit pod poklop, od nějž vedla chodba do protiatomového bunkru.

Proto se nám nesmírně ulevilo, když třetí noc v jedenáct hodin Brahma vyslal vytoužené pozvání. Byl jsem v jedné z konferenčních místností EROSu a zdvořile jsem odrážel nepříliš zdvořilé pokusy o sblížení od muže, který si říkal „Billy Poutník“, když se mi na obrazovce otevřelo okénko, ve kterém bylo napsáno:

MAXWELL> Ahoj, Erin. Všiml jsem si, že ve tvých rozhovorech se vyskytuje zvláštní druh chyb. Používáš hlasovou jednotku?

Srdce se mi rozbušilo, snažil jsem se uvažovat co nejjasněji. Na počátku jsem se rozhodoval, jestli to zařízení mám, nebo nemám používat. Nakonec jsem se rozhodl, že možnost vyslovovat myšlenky přímo do počítače a nemuset je psát na klávesnici stojí za případné podezření, které může Milesův rozpoznávací program u Brahmy vyvolat. Co nejzřetelněji jsem řekl: „Ano. Jak jsi to poznal?“

Na obrazovce se objevilo:

ERIN> Ano. Jak jsi to poznal?

Chvíli bylo ticho. Pak se objevily další tři řádky textu a hlas, který jsem pro Brahmu vybral, pronesl:

MAXWELL> Docela dobře se v těch systémech vyznám. Jsi první člověk na EROSu, u kterého jsem si všiml, že ho používá. Kde jsi k němu přišla? Kvalitní systémy jsou hříšně drahé.

Na tuhle otázku mě Miles dobře připravil.

ERIN> Můj manžel je lékař. Používá nový systém, vytvořený pro diktování diagnóz. Jeden jeho přátel pracuje pro společnost, která ten systém vytvářela. Nainstaloval jednu verzi na náš počítač, abychom si ho vyzkoušeli. Používám ho ráda. Líbí se mi, když mám volné ruce.

MAXWELL> Aha. Pro kterou společnost ten přítel pracuje?

ERIN> Promiň, ale je to licenční technologie, která se ještě nachází ve stadiu vývoje. Strašně by se zlobil, kdybychotom někde mluvila, především kvůli cenám akcií té společnosti.

MAXWELL> Aha. Nechceš se se mnou sejít v Modrém pokoji?

Cítil jsem srdce až v krku. Přisvědčil jsem, úsečně jsem se rozloučil s „Billym Poutníkem“ a pak jsem se proklikal do digitálního soukromí s mužem, který zabil přinejmenším osm lidí, možná víc.

Brahma už na mě čekal.

MAXWELL> Sledoval jsem tě. Odmítáš pozornost, jako by tě pálila. Co vlastně hledáš?

Chvíli jsem mlčel, abych si uspořádal myšlenky. V dlouhých dnech čekání jsem hodně přemýšlel o tom, jak se k Brahmovi budu chovat, i když jsem věděl, že nakonec se budu řídit jenom instinktem. Ale bylo mi jasné, že jako u každého nového vztahu je nejdůležitější právě zahájení.

ERIN> Něco, co neexistuje.

MAXWELL> Co by to mohlo být?

ERIN> Muže s duší ženy.

MAXWELL> Takových jsou spousty.

ERIN> Muže, který má duši ženy, ale zůstává mužem.

MAXWELL> Aha. Tak ti jsou vzácnější. Proč hledáš někoho takového?

ERIN> Chybí mi uspokojení.

MAXWELL> Člověk touží po všem, proto je věčně neuspokojený.

ERIN> Ale ženu je možno uspokojit.

MAXWELL> Když jsem řekl „člověk“, myslel jsem mužei ženu.

ERIN> Muže a ženu nelze zahrnout pod jeden pojem. Jsou to různé póly existence.

MAXWELL> Mluvíš moudře. Máš velké zkušenosti? ERIN> Je to slušný způsob, jak se zeptat, kolik je mi let? MAXWELL> Chápej to, jak chceš.

ERIN> Nedávno jsem měla třicáté narozeniny. MAXWELL> Jsi vdaná?

ERIN> Ano.

MAXWELL> Poprvé?

ERIN> Ano.

MAXWELL> Máš děti?

ERIN> Syna.

MAXWELL> Máte nějaké problémy?

ERIN> Ne v běžném slova smyslu.

MAXWELL> Jsi sexuálně spokojená?

ERIN> Ne. Už necítím tělesnou vášeň.

MAXWELL> Ale dřív se ti sex líbil?

ERIN> Žila jsem pro něj.

Reproduktory se odmlčí. Pak Maxwell shrne své vyptávání.

MAXWELL> Proč hledáš muže s duší ženy?

ERIN> Muži mi nerozumějí.

MAXWELL> To ženy tvrdí dost často.

ERIN> Můj problém se od ostatních liší. Muži mě nevidí takovou, jaká jsem.

MAXWELL> Jak to?

ERIN> Jsem prokletá, a s tou kletbou nikdo nemá soucit. MAXWELL> Jsi bohatá.

ERIN> O tom nemluvím. Mluvila jsem o kráse. MAXWELL> Jsi krásná?

ERIN> Ano.

MAXWELL> Tady, v anonymním prostředí, to o sobě tvrdí spousta žen. Dodávají si sebejistotu tím, že si hrají na postavy, kterými ve skutečnosti nejsou.

ERIN> Moje fantazie nemá nic společného se vzhledem. MAXWELL> Pak jsi možná taková, jak říkáš.

ERIN> Nevěříš mi. Nejsi schopný přijmout myšlenku, že tělesně krásná žena je dost inteligentní na to, aby se na sebe dokázala podívat zvenčí a provést svou vlastní psychoanalýzu.

MAXWELL> To mi křivdíš. Dokážu tu myšlenku přijmout. Ale zdá se mi, že máš stejný problém jako většina bohatých žen – nikoho nenapadne podívat se přes jejich peníze.

ERIN> Nemám stejný problém.

MAXWELL> Jak to, že ne?

ERIN> Protože tělesně krásní lidé mohou zbohatnout, ale většina bohatých lidí nemůže zkrásnět, ani s pomocí veškeré plastické chirurgie, která existuje.

MAXWELL> Ten rozdíl chápu až příliš dobře.

ERIN> Jsi bohatý a nepřitažlivý?

MAXWELL> Ty nejsi moc zvyklá na takt, že ne?

ERIN> Nemám čas na hry se slovíčky.

MAXWELL> Já taky ne. Jsem materiálně bohatý, ale určitě nejsem nepřitažlivý.

ERIN> To je tvůj vlastní názor?

MAXWELL> Potvrzený i ostatními. Ale chápu tvůj problém líp, než si dokážeš představit.

ERIN> Jak to?

MAXWELL> Narodil jsem se jako génius.

ERIN> Opravdu?

MAXWELL> Ano.

ERIN> Můžeš to dokázat?

MAXWELL> Můžeš ty dokázat, že jsi krásná?

ERIN> Chápu, co chceš říct.

MAXWELL> V tomhle prostředí můžu svou genialitu vlastně dokázat mnohem snáz, než ty můžeš dokázat svou krásu. Ale k čemu by to bylo? Cokoli, co bych na téhle úrovni napsal, bys nepochopila.

ERIN> Dobrá, dobrá, věřím ti.

MAXWELL> Vadilo by ti, kdybych se tě zeptal, jestli máš světlou, nebo tmavou pleť?

ERIN> Nevadilo. V zimě mám světlou pleť a v létě opálenou.

MAXWELL> Jaké máš předky?

ERIN> Předky? Francouze a Angličany. Proč?

MAXWELL> Na obou stranách smíšené?

ERIN> Otec má skotsko-anglickou krev, matka pochází z francouzských starousedlíků.

MAXWELL> Aha. Zajímavá směs.

ERIN> Rozhodně zajímavý život.

MAXWELL> Co se ti tak líbí na ženské duši, o které jsi mluvila?

ERIN> Zeny líp chápou, že se dá zapomenout na minulost. Muži ne. Muže minulost pronásleduje.

MAXWELL> Mluvíš o své vlastní minulosti, nebo o minulosti někoho jiného?

ERIN> O obojím.

MAXWELL> Manžel tě nechce nechat zapomenout na minulost?

ERIN> Správně.

MAXWELL> Měla jsi hodně vztahů?

ERIN> Hodně milenců.

MAXWELL> Od mládí?

ERIN> Od čtrnácti.

MAXWELL> První byl muž, nebo žena?

ERIN> Muž. Ženské tělo mě bohužel nikdy nepřitahovalo.

MAXWELL> Uspokojovali tě milenci? Nebo jsi jim jen dovolovala, aby od tebe získávali uspokojení?

ERIN> Hodně brzy jsem se naučila přijímat uspokojení. A dávat ho. Necítila jsem žádné zábrany. Šokovala jsem muže, naháněla jsem jim strach. Muži fantazírují o chtivých ženách, ale když nějakou potkají, úplně je ochromí strach.

MAXWELL> Můžeš to nějak upřesnit?

ERIN> Muži mají rádi lehké ženy, dokud je můžou duševně klasifikovat jako běhny nebo kurvy. Ale vysoce sexuální žena, která je krásná a vybírá si muže, do téhle puritánské rovnice nezapadá. A když je navíc inteligentní, dostanou z ní strach a začnou ji nenávidět.

MAXWELL> Máš zajímavé názory.

ERIN> Jsou to hořké plody zkušeností.

MAXWELL> Nikdy jsi nenašla muže, který by tě doopravdy chápal?

ERIN> Jednou jsem si to myslela. Ale mýlila jsem se.

MAXWELL> Kdo to byl?

ERIN> Nemám čas ti to teď vyprávět. Už je později, než jsem si myslela. Musím se odhlásit. Ráda jsem si s tebou povídala. Sbohem.

MAXWELL> Počkej prosím. Odpověděla bys mi ještě na jednu otázku?

ERIN> Ale rychle.

MAXWELL> Říkala jsi, že pocházíš z francouzské a anglické krve. A že jsi v létě opálená. Z toho jsem pochopil, že jsi spíš tmavá než světlá. Projevují se někde ve tvé rodině anglické rysy? Chci říct hodně světlá pleť?

Brahmův zájem o barvu pleti mi začínal připadat až chorobný. Už jsem chtěl odpovědět, že jsme v rodině všichni tmaví, když mě něco zarazilo. Všechny Brahmovy oběti, kromě jedné – té Indky – byly kavkazské typy.

ERIN> To je ale divná otázka. Vlastně nejsem víc tmavá než světlá. Mám sestru, která má broskvovou pleť, a já jsem jen o odstín tmavší. Chtěla jsem jen říct, že se v létě spíš opálím než spálím. To je docela příjemné.

MAXWELL> Díky.

ERIN> Sbohem.

MAXWELL> Na shledanou.

„Dobřes to zahrál,“ řekl za mými zády Miles. Syntetizovaný hlas ho vytáhl z jeho trůnu v obýváku. „Udělals na něj dojem, a pak jsi zmizel jako cheshirská kočka. Mohl bys Lenzovi dávat lekce.“

„To se uvidí až časem.“

„Odkud máš ty nápady s’ženskou duší‘?“

„Nevím. Snažil jsem se vmyslet do Erininy hlavy. Když se zeptal, co hledám, zdálo se mi, že bych měl říct právě tohle.“

„A udělal jsi dobře. Bylo to perfektní.“

Miles zvedl potištěné papíry a prohlížel si je. „Co je tohle? Reklama na barvu na vlasy?“ Se strašným francouzským přízvukem zašišlal: „Měj mě rád, i když jsem krásná.“

„Přemýšlej trochu o Erin. Jedna věc u ní zastiňuje všechno ostatní. Její krása. Je to ústřední fakt jejího života. Formoval celou její povahu. Ale pro ni – uvnitř – možná neznamená vůbec nic, víš?

Chci říct, nic, a přece všechno. Současně. Stejně jako pro tebe to, že jsi chytrý.“

Miles si přejede rukou po ježku. „V jednom jsem měl rozhodně pravdu.“

„V čem?“

„Ty to dokážeš. Zaujals ho.“

„Jeden rozhovor nic neznamená, a ty to víš.“

„Ale znamená. Jsi mu sympatický.“

„Chceš říct, že je mu sympatická Erin.“

Úkosem na mě pohlédne. „Když to říkáš.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že si můžeš myslet, co chceš, ale Erin Andersonová – tedy Grahamová – by takový rozhovor nenapsala, i kdyby na tom závisel její život. Možná takové věci cítí, ale nikdy by je nedokázala vyjádřit. Jak jsi říkal, nedokázala by vystoupit mimo sebe a analyzovat své vlastní city.“

„Tak dobře ji neznáš, Milesi. Je mnohem chytřejší, než by kdokoli předpokládal.“

„Znám ji líp, než si myslíš.“

„Co má tohle znamenat?“

Položil papíry a pohlédl stranou. „Nic. Jen tak plácám.“

Chytil jsem ho za rukáv. „Nesnaž se z toho vyvlíknout. Říkal jsi, žes ji viděl v New Yorku. Souvisí to s tím nějak?“

Chvíli zíral na podlahu. Pak vzhlédl, v modrých očích vyzývavý pohled. „Hele, šukal jsem ji, stačí?“

Vlak mých myšlenek najednou vykolejil. Věděl jsem, že Erin byla promiskuitní, ale tohle byl šok. „Kdy to bylo? V New Yorku?“

„Jo. A pusť mě.“

Snažil se mi vyškubnout, ale já jsem ho stiskl pevněji a současně jsem si vybavil, co Lenz říkal o tom, že Miles odrovnal nějakého chlapa bojovým uměním před barem pro homosexuály.

„Bylo to jen jednou, jasný? Erin se objevila na party, kde jsem náhodou byl taky. Přišla s tím zpěvákem, takovým pitomcem. Byla hodně opilá, ale on byl skoro v komatu. Pozdravila mě a šla pryč. Asi za hodinu se vrátila a poprosila mě, jestli bych se s ní nešel projet. Nechtěla se vrátit do hotelu. Skončili jsme u mě.“

„A dál?“

„Co dál, člověče? Chceš krvavý podrobnosti?“

„Jo.“

Zhluboka se nadechl, pak to ze sebe vysypal jedním dechem. „Dlouho jsme si povídali. Řekla, že si vždycky myslela, že jsem teplouš.“

Zamrzelo mě, že jsem se vůbec ptal, ale už bylo pozdě. Miles tu chvíli znovu prožíval.

„Kdyby to byl řekl kdokoli jiný, koho jsem znal z domova, tak bych byl vyletěl. Ale na ni ne. Myslela to upřímně. Nechtěla mě soudit, jen ji to zajímalo. Chvíli jsme o tom mluvili, a pak… mě pomilovala. Bylo to neuvěřitelný. Harpere, byla všechno, po čem jsem kdy u ženský toužil a nikdy jsem to nenašel.“

„Milesi –“

„Ne, nech mě to dopovědět. Myslím… že cítila tu bolest, kterou jsem tehdy prožíval, a že se mě snažila vyléčit. Není to legrační. Ona byla ještě víc na dně než já. Celý její život byl tragédie. Ale měla prostě takovou povahu. Byla všechno, co člověk potřeboval. Jako by se skrz ni mohl dostat někam dál, na nějaký lepší místo. Chápeš, jak to myslím?“

„Ano.“

„Bůh ví, jaký ponižování si musela vytrpět od pitomců, jako byl ten zpěvák.“

„A pak od tebe prostě odešla?“

„Ráno se probudila a vypadala jako anděl, který v mým bytě přistál omylem. Zavolala si taxík, dala mi pusu na čelo a navždycky zmizela z mýho života.“

Udiveně jsem zavrtěl hlavou.

„Proto vím, že to o tý ženský duši na ni pasovalo. To je ona, člověče. To je to, co potřebuje.“

„Řekla ti to?“

„Ne, ne tak doslova. Jak jsem říkal, byla… nevím, možná emocionálně dalekozraká. Jasně viděla problémy druhých lidí, ale nedokázala zaostřit na svoje vlastní.“

„Jo, to je ona.“

Soucitně se usmál. „Nebudu se ptát, jak jsi přišel na svý názory ty.“

„Jinak než ty, ale tak moc se to zase nelišilo. Je to jako snová sekvence uprostřed mýho života.“

„A nikdy nezmizí.“

„Ne, úplně ne.“

„Proto sis ji vybral, že?“

„Co tím chceš říct?“

„Protože ji něco pronásleduje. Je tragická. Má v sobě neřešitelné napětí. Přitahuje muže jako gravitační síla.“

Po téhle zvláštní chvíli vyznání Miles znovu zvedl potištěné papíry a listoval jimi. „V tiskárně dochází toner,“ řekl a ukázal mi list s písmeny, která se už skoro nedala přečíst. „Máš další?“

„Ne.“

„Můžeme ho vzít z tiskárny na Gatewayi. Ještě že je to taky laserová tiskárna.“

„To nemusíme,“ řekl jsem, byl jsem rád, že můžu zakrýt rozpaky mechanickým úkonem. Vzal jsem z poličky bílou umělohmotnou láhev.

„Co to je?“ zeptal se. „Toner?“

„Jo.“

„Ty si sám doplňuješ náplně?“

„Tady v pustině je to často jediná možnost.“

„Není to zbytečně pracný?“

Zavrtěl jsem hlavou. Zatímco Miles s úžasem přihlížel, vytáhl jsem tonerovou náplň z tiskárny Hewlett-Packardu a částečně jsem ji rozebral s pomocí nástroje, kterému se říká šroubový spouštěč. Pak, abych po skončení práce nevypadal jako vyfáravší horník, jsem velmi pečlivě odstranil zátku ze zásobníku toneru a doplnil jsem ho ultrajemným černým práškem, který tvoří „inkoust“ laserové tiskárny.

„To je všechno?“ zeptal se Miles.

Zavřel jsem zase zásobník a vrátil náplň na místo. „Můžeme jet.“

Když jsem vracel náplň do tiskárny, předstíral, že si píše na dlaň poznámku, a řekl: „Nový úkol pro moje asistenty.“

Ale stopy jeho předcházejícího přiznání dosud visely ve vzduchu, jako ozón po bouřce. Došel jsem k miniledničce a vytáhl Tab.

„Co kdyby ses podíval po Brahmovi?“ navrhl.

„Pochybuju, že je ještě na síti.“

„Kontakt jsi přerušil ty. Nemáme důvod si myslet, že on taky zavřel krám.“

Za pomoci Milesova hledacího programu jsme „Maxwella“ za necelou minutu našli v jiné soukromé místnosti, kde se věren svým zvykům z posledních tří dnů bavil s „Lilith“. Hlasy znovu potvrdily moje podezření: od doktora Lenze k Brahmovi proudilo mnohem víc informací než opačným směrem.

„Lenzová hra nefunguje,“ řekl jsem přes rameno.

„Proč to říkáš?“

„Protože se ještě o Brahmovi vůbec nic nedověděl.“

„To ani nemá za úkol, ne? Jenom klade návnadu, aby Brahmu vyprovokoval k útoku.“

„Ale on se snaží něco zjistit. Aspoň v přestávkách mezi svými děsivými příběhy.“

Miles pokrčil rameny, jako by chtěl říct: „A co s tím mám dělat?“

Chvíli jsem naslouchal „Lilith“, ale myšlenkami jsem byl úplně jinde. „Jak to vypadá s tvým Trojským koněm?“

„Má zánět šlach,“ řekl Miles ponuře.

„Cože?“

„Ale neboj, já to dokážu.“

„Vysvětlíš mi konečně, jak bude fungovat?“

„Dokud Brahmu pořádně nerozžhavíš, tak je to celkem jedno, ne?“

Měl jsem chuť mu říct, ať mi políbí šos, když si omluvně povzdechl. „Hele, buď bude fungovat, nebo nebude, jasný? Pojď si dát pauzu.“

Zvedl jsem ruce na znamení příměří. V pozadí burácel Lilithin hlas, plivající temná sexuální tajemství z „její“ minulosti, a neobratně – aspoň pro moje ucho – naléhající na „Maxwella“, aby prozradil něco na sebe. Brahma otázky toleroval s netypickou mírností, ale nenechal se vytáhnout z ulity. V průběhu rozhovoru jsem se nedokázal zbavit pocitu, že doktor Lenz dychtivě navíjí prázdný vlasec.

A že už je ho dost na to, aby se na něm uškrtil.

KAPITOLA 29

Minulou noc se mi zdálo o Erin, jak se miluje s Milesem. Moje paměť je v tomhle zrádná. Představy, které bych nejradši vymazal, se v ní drží houževnatě jako plevel, zatímco ty, které si chci uložit jako poklad, blednou jako barva na uschlé růži.

Dnes ráno Drewe odešla, ještě než jsem se probudil. Snažil jsem se dospávat, zatímco si Miles připravoval omeletu a pouštěl si televizi v obývacím pokoji, ale přinutil mě, abych šel zkontrolovat okna a napojil se na EROS, ještě než jsem stihl sníst aspoň misku obilných vloček.

Brahma se napojil na síť jako „Maxwell“ dost brzy, ale jakmile „Lilith“ zahájila jeden ze svých dlouhých monologů, ukončil rozhovor a odhlásil se. Miles vešel do pracovny a provedl nějaké kódování na svém notebooku, pak se vrátil k televizi. Chvíli jsem sledoval CNN a pak jsem vyšel na zadní dvorek, abych zjistil, jestli jsou rajčata na zahrádce stejně vysušená jako minulý týden. Byla. Potom jsem obešel dům k přednímu vchodu a šel jsem se podívat na silnici, jestli je Billy pořád na svém místě. Byl.

Kolem půl jedenácté jsem se zase přihlásil na EROS jako systémový operátor. Moc velké naděje jsem si nedělal. Dopolední provoz se odehrává především na první úrovni, probírají se tam lékařské otázky nebo osamělá srdce hledají rameno, na kterém by se mohla vyplakat. Rychlá obhlídka na druhé úrovni potvrdila to, co jsem očekával: probíhaly tam nemastné neslané rozhovory mezi postaršími šibaly a unuděnými dámami (o nichž jsem díky dávným zkušenostem věděl, že to jsou často dvě ženy, které se stylizují do opačných pólů romantických fantazií).

Pak jsem se proklikal na třetí úroveň. Většina místností byla prázdných. Ze zvědavosti jsem nakoukl i do několika soukromýchmístností. Ve většině z nich se odehrávala homosexuální komunikace – někde mezi muži, jinde mezi ženami – a pár dominantních setkání. Pak jsem v jedné místnosti, kterou jsem vlastně navštěvoval jen zřídkakdy, našel pár lidí, kteří probírali vraždu Karin Wheatové. Zřejmě to byly fanynky a spekulace o tom, kdo zabil jejich oblíbenou autorku, se pohybovaly od tlustého žárlivého bývalého manžela po šíleného fanouška, který ztratil cit pro hranici mezi fakty a fikcí. Chtěl jsem se do rozhovoru zapojit, a tak jsem se přihlásil jako „Erin“. Už za deset vteřin se mi uprostřed monitoru objevilo okno. Byla v něm přezdívka s jediným řádkem textu, který hlas EROSu poslušně přečetl:

PROMÉTHEUS> Chceš se se mnou setkat v Modrém pokoji?

Zamrazilo mě. Chvíli jsem seděl jako ochromený. Pak jsem se podíval na okno v levé části monitoru, kde byly seřazeny přezdívky všech, kdo v tu chvíli byli v místnosti. „Prométheus“ byl mezi nimi. Tak jsem si zvykl ho považovat za „Maxwella“, že jsem si jeho ostatních přezdívek prakticky nevšímal.

Strhl jsem si sluchátka, zakryl jejich mikrofon palcem a zavolal: „Milesi! Zvedni zadek a pojď sem!“ Pak jsem si sluchátka zase nasadil, řekl do mikrofonu: „Ano,“ a proklikal jsem se do Modrého pokoje. Okamžitě se objevila tato slova:

MAXWELL> Čekal jsem na tebe.

Slyšel jsem Milesovo dupání, a už jsem odpovídal do mikrofonu a sledoval, jak se moje slova objevují na monitoru:

ERIN> Myslím, že nás brzy vyruší někdo, kdo si říká Prométheus.

To už stál Miles vedle mě. „Stiskni mezerník, když mi chceš něco říct,“ zašeptal mi do ucha, „vypneš tím mikrofon.“

MAXWELL> Já jsem Prométheus, Erin. Používám mnoho jmen. Ale Prométheus se na mě v mnoha směrech hodí.

ERIN> Proč si říkáš Maxwell, když se ti tolik líbí Prométheus?

MAXWELL> „Maxwell“ má zvláštní význam.

Byl jsem v pokušení zeptat se ho na podobnost s tou písničkou od Beatles, ale radši jsem stiskl mezerník a řekl: „Milesi, ten chlap –“

„Řekni mu něco!“ zasyčel Miles a šťouchl mě do ramene.

Vrazil jsem mu loktem do nohy a držel mezerník pořád stisknutý. „Poslouchej, zatraceně! Právě jsem na něco přišel.“

„Na co?“

„Nejdřív jsem se přihlásil jako systémový operátor, ne jako Erin, slídil jsem v té místnosti a on mě neviděl. Teprve když jsem přepnul na Erin, tak si mě všiml.“

MAXWELL> Jsi tam, Erin?

„Nevěděl, že tam číháš jako operátor?“

„Přesně tak.“

„To znamená, že pravděpodobně sám nemá operátorský přístup!“

„No právě! A teď už zmiz. Potřebuju klid.“

„Nezapomeň na Trojského koně,“ řekl Miles na odchodu. „Musíš ho přimět, aby tě chtěl.“ Pak vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Brahmův hlas upoutal mou pozornost zase k monitoru.

MAXWELL> Erin?

ERIN> Promiň. Byl tu listonoš s novinami.

MAXWELL> Aha. Sleduješ aktuální události?

ERIN> Ne, jenom nekrology.

To byla pravda. Dvakrát během našeho setkání v Chicagu Erin v posteli nahlas předčítala nekrology bohatých a významných lidí z Tribuny a vymýšlela si fantastické příběhy, které se za nimi mohly skrývat.

MAXWELL> Nekrology?

ERIN> Jsem excentrická.

MAXWELL> Zajímáš se o smrt Karin Wheatové?

ERIN> Sotva jsem si stihla přečíst, o čem se tam bavili, když jsi mě pozval sem. Ale připadá mi to zajímavé. Její smrt vypadala tak krvavě.

MAXWELL> Určitě přeháněli. Tisk si vydělává tím, že vyzdvihuje podivné a morbidní události. Doufal jsem, že budeme pokračovat v našem včerejším rozhovoru.

ERIN Rozhovory na téhle síti už mě unavují. Jsou všechny tak dětinské.

MAXWELL> Co čekáš od EROSu?

ERIN> Už jsem ti říkala, že někoho hledám.

MAXWELL> Muže s duší ženy?

ERIN> Tak jsem to nazvala včera. Není to nic tak definitivního. Je to jen moje touha.

MAXWELL> Chceš říct, že se snažit takového člověka najít a pak se s ním setkat ve skutečném životě?

ERIN> Proč ne?

MAXWELL> Většina lidí má strach podávat o sobě na síti skutečné informace. Možná je to moudrá opatrnost. Svět je plný zvrácených jedinců.

ERIN> V téhle věci jsem pragmatická. Myslím, že až přijde můj čas, stejně s tím nic nenadělám. A do té doby se chci těšit ze života.

MAXWELL> Věříš na předurčenost?

ERIN> Ne. Na osud.

MAXWELL> Jaký je v tom rozdíl?

ERIN> To přesně nevím. Možná je to rozdíl stupňů. U předurčenosti je všechno od první chvíle nalinkované. U osudu sudičky předou, ale ty máš určitou moc jejich nitě splétat.

MAXWELL> Ano? A smrt?

ERIN> Myslela jsem to tak, že máš určitou moc splétat nitě, ale _délka_ nití je předurčená od začátku.

MAXWELL> To je zajímavé. Vyznáš se v mytologii?

ERIN> Tak trochu. A ty?

MAXWELL> Celý život je mýtus, když se na něj podíváš z té správné perspektivy.

ERIN> Asi je to pravda, když to říká génius jako ty.

MAXWELL> Na to prosím tě zapomeň. Trochu jsem sevychloubal. Při našem posledním rozhovoru jsi mluvila o tom, že nemáš žádné zábrany. Jako bys necítila žádný stud.

ERIN> Stud cítím.

MAXWELL> Za co se ve svém životě nejvíc stydíš?

Na šíji mě zamrazilo při pocitu, že už jsem tuhle situaci zažil. Na chvíli jsem před sebou jasně viděl Arthura Lenze, jak sedí u počítače ve Virginii a předstírá, že je „Maxwell“, stejně snadno, jako předstíral, že je „Lilith“. Pak jsem si vzpomněl, že Lenz používal stejné psychiatrické triky na Brahmovi. Brahma jeho otázky možná jen opakuje u mě, ať už vědomě nebo bezděky. Možná v něm Lenz zanechal hlubší stopy, než jsem si myslel.

ERIN> Odpověděl bys na stejnou otázku, kdybych ti ji položila já?

MAXWELL> Ano. Nikdy jsem neudělal nic, čeho bych později litoval. Celý život je hledání, proto jsou všechny činy ospravedlnitelné.

ERIN> S tím nesouhlasím.

MAXWELL> Aha. Věříš na hřích?

ERIN> O tom nic nevím. Ale někdy existují nesprávné volby.

MAXWELL> Ovšem jenom z určité perspektivy.

ERIN> Ale není myšlenka hříchu jedna z nejstarších výplodů lidstva? Existovala už v řecké mytologii, stejně jako v bibli.

MAXWELL> Odpověděla jsi na svou vlastní otázku! Hřích je výplodem lidského rozumu. Herkulovská snaha vysvětlit věčný žal, v němž se nachází od počátku věků. Podívej se na Oidipa. Ten chudák dělal všechno, co mohl, aby se vyhnul hříchu, ale nakonec zabil otce a spal s matkou. Vražda a incest, to všechno ilustruje nevyhnutelnost lidského osudu. Totéž platí pro Joba. Nic nebyla jeho vina. Byl to Bůh, který se vsadil se Satanem.

ERIN> Podle tebe tedy žádný čin nezasluhuje trest?

MAXWELL> To je jiná otázka. Hřích se děje ve vztahu k Bohu, ne k člověku. Podívej se na Prométhea. Vysmívalse bohům a jejich síle a choval se podle toho. Ukradl boží oheň a dal ho darem člověku. Zhřešil proti bohům, ale lidem přinesl věčné požehnání.

ERIN> A vzpomeň si, jak skončil: připoutaný ke skále na třicet let, s játry užíranými orly. A játra mu každou noc dorůstala.

MAXWELL> Prý se vyznáš v mytologii „tak trochu“! Ale nezapomeň, že když Prométheus zaplatil tuhle cenu, přijali ho na Olymp, kde se navěky usídlil mezi bohy.

ERIN> Má to něco společného s tím, že používáš přezdívku Prométheus?

MAXWELL> Tak trochu. Hrdinové musí často přestát období plné strastí, než je uznáno jejich dílo.

ERIN> Mluvíš zatrpkle.

MAXWELL> Jsem už unavený ze styku s přízemními lidmi. Toužím po společnosti Ahabů, ale žiji ve světě plné Walterů Mittyů.

ERIN> Teď to vypadalo jako samolibé prohlášení o nadřazenosti.

MAXWELL> Mám své slabé chvilky. Znáš Nietzschův citát o společnosti? Lidstvo je oklika Přírody k tomu, aby získala šest nebo sedm velkých mužů.

ERIN> Ano, ale to není celý citát. Zbytek zní: Ano, a aby je potom přelstila. Nebo něco takového.

MAXWELL> Udivuješ mě.

ERIN> Někdy udivuji sama sebe. Předpokládám, že ty jsi jeden z těch šesti nebo sedmi.

MAXWELL> To ukáže teprve čas.

ERIN> Předpokládám, že ženy se nehodí do té rovnice velikosti?

MAXWELL> Samozřejmě že se hodí. Zeny jsou dráhou absolutna. Z evolučního hlediska jsou stejně důležité jako muži. Poskytují polovinu genetického kódu.

ERIN> Cos myslel tou dráhou absolutna?

MAXWELL> Máš dítě. Myslím, že syna. Rodilas přirozenou cestou?

ERIN> Ano.

MAXWELL> Necítila jsi, když se ti rozšířilo děložní hrdlo a v břiše ti explodovaly porodní bolesti a bolest byla jako ohavná ruka, která tě trhala na kusy, že se tě zmocnilo něco nekonečně většího, než jsi ty?

ERIN> Nepřipomínej mi to. Ale odpověď zní: Ano. Bylo to jako… já nevím.

MAXWELL> To byl ŽIVOT, Erin. ŽIVOT, který zachvátil každou buňku tvého těla a formoval tě podle svého. ŽIVOT je násilí a neovladatelnost a nepopsatelná krása. Neprocházíš se někdy nahá v blahodárných slunečních paprscích a nekřičíš JSEM ZÍVÁ?

ERIN> Obvykle to tak nedávám najevo.

MAXWELL> To bys měla. ŽIVOT JE VŠECHNO.

ERIN> Ty nevěříš v posmrtný život?

MAXWELL> Ty ano?

ERIN> Ne. Už jsem ti říkala o té niti, nevzpomínáš si? Když je nit u konce, je po všem. Jen jsem chtěla vědět, co si o tom myslíš.

MAXWELL> Na chvíli jsem si myslel, že jsme došli tak daleko, jak jsme mohli.

ERIN> Jsi ženatý?

MAXWELL> Ne.

ERIN> A byl jsi?

MAXWELL> Ne.

ERIN> Kolik je ti let?

MAXWELL> Kolik myslíš?

ERIN> Pokud jsi opravdu nikdy nebyl ženatý, musíš být mladý. Nebo homosexuál.

MAXWELL> Nejsem homosexuál. Vyzývám přírodu mnohem hlouběji než tímto způsobem. Jak starého muže hledáš?

ERIN> Na věku nezáleží.

MAXWELL> U muže ne, to máš pravdu. Ale žena musí být v plodném věku.

ERIN> Ty jsi dost velký sexista, že ano?

MAXWELL> Možná darwinovský sexista. Co si představuješ, že se bude dít s tím mužem, kterého hledáš? Už máš syna. Představuješ si, že bys ho kvůli tomu muži opustila?

ERIN> O tom nechci mluvit.

MAXWELL> Co tvoje rodina?

ERIN> Moje rodina je můj syn. O manželovi nechci mluvit.

MAXWELL> Proč ta selektivní láska?

ERIN> Souvisí to s něčím, o čem jsme už mluvili. MAXWELL> S hříchem?

ERIN> Se studem. S lítostí.

MAXWELL> Ty se za svého syna stydíš? Lituješ, že ho máš?

ERIN> Ne. Jen způsobu, jakým byl počat. Myslím, že by se dalo říct, že byl počat v hříchu.

MAXWELL> V cizoložném vztahu?

ERIN> Ne tak úplně. Vlastně to bylo něco horšího. MAXWELL> Tomu nerozumím.

ERIN> Souvisí to s hříchem, o kterém jsi už mluvil. MAXWELL> Mluvil jsem o něm? Ale o čem? O vraždě?

Neodpověděl jsem. Brzy pochopí.

MAXWELL> Tvůj syn byl počat při incestu?

ERIN> Ne tak úplně. Je to složité.

MAXWELL> Ale já to musím vědět!

ERIN> Už jsem toho řekla příliš.

MAXWELL> Ale Erin, já ti můžu pomoct. Mám odborné znalosti. Musíme to probrat!

ERIN> Potřebuji čas na rozmyšlenou.

MAXWELL> Samozřejmě. Ajio. Chápu. Ale musíme si znovu promluvit. Budu mít čas pozdě v noci. Možná zítra brzy ráno. Hodí se ti některá z těch možností?

ERIN> Možná. Pokud budu na síti, podívám se do Modrého pokoje. Najdeš mě tam.

MAXWELL> A pokud ne?

ERIN> Necháme to osudu.

MAXWELL> Jak výstižné.

ERIN> Sbohem.

MAXWELL> Ano. Sbohem.

Chvíli jsem nehybně zíral na obrazovku, pak jsem zavolal Milese zpátky do kanceláře. Popadl výtisky rozhovoru a úžasně rychle je přečetl.

„Zabral,“ prohlásil, když pokládal výtisky na stůl. „Víš, Brahma mi vůbec nepřipadá jako blázen. Někdy se cítím přesně jako on.“

Sundal jsem si sluchátka a odsunul jsem se od počítače. „Naše rozhovory jsou úplně jiné než rozhovory s ostatními oběťmi. Jen pořád nemůžu přijít na to, proč.“

„Já to vím. Myslím, že tě nepovažuje za potenciální oběť. Za dárce nebo něco takového. Má o tebe zájem v jiném smyslu. Drž ho na udici. Zítra bych měl mít hotového Trojského koně a budeme připraveni na druhou etapu.“

„Mluvíš jako ve špatném filmu.“

Ušklíbl se. „Miluju špatný filmy.“

Tenhle rozhovor se odehrál asi před čtyřmi hodinami.

Od té doby Miles víceméně vytrvale kóduje. Zdá se, že cítí cíl, a jen občas si přijde vzít z ledničky čerstvou minerálku. Tu a tam ho slyším zaklít, ve chvílích, kdy se Trojský kůň nechová tak, jak by měl.

Já už jsem přečetl půlku laciného románu, uklidil kuchyň a zajel do Yazoo a zpátky, abych si uklidnil nervy. Musím přiznat, že vědomí, že muž, kterému říkáme Brahma, se těší na svůj příští rozhovor se mnou, mě zneklidňuje. Chtěl jsem to, ale teď, když se mi to podařilo, toužím už jen po tom, aby Miles dokončil svého Trojského koně a aby už bylo konečně po všem.

Kolem půl šesté mě napadne, že by Drewe měla radost, kdybych připravil něco k večeři, než přijede domů. Představím si čerstvá rajčata ze zahrady, ale okamžitě si uvědomím, jaké sušinky jsem tam našel dnes ráno. Bez nitrožilní terapie by se nemohla odvážit na stůl. Jako obvykle je příliš pozdě, abych dal něco rozmrazit. Už se málem pustím do tuňákového toastu, když Miles vstoupí do kuchyně s notebookem a navrhne: „Co kdybys spustil vyhledávač?“

Chci mu připomenout, že Brahma říkal, že se vrátí na síť až pozdě v noci, ale s Milesem nemá cenu se hádat. Nespokojeně si povzdechnu, vrátím se do kanceláře a posadím se k počítači EROSu.

Vyhledávací program zahájí svůj jednotvárný úkol doprovázený cvakáním pevného disku. Hledání struktur Brahmova stylu trvá mnohem déle než hledání přezdívky. Po několika minutách, které si na posteli krátím hrou na kytaru, se podívám na počítač. Monitor ukazuje soukromou místnost. Přezdívka v horním rohu zní: MAXWELL>. Druhá zní: LILITH>.

Nejdřív zavolám Milese. Pak pověsím kytaru zpátky na zeď a posadím se k počítači EROSu.

„Lhal mi,“ řeknu, když Miles vstoupí. „Už je zase na síti. Znovu si povídá s Lenzem.“

„Myslel jsem si to. Lenz ho krmí pořád stejným freudovským blábolem?“

„Vypadá to tak. Mám pustit zvuk?“

„Ani ne.“ Sedne si na postel a otevře notebook.

Zběžně pročítám obvyklé žvásty, když mě najednou polije horko. Můj pohled utkvěl na jedné pasáži jako laserový hledáček.

MAXWELL> Výborně ti rézumím. Většina mužů jsou mizerrové.

Vrátím se k textu nad tímhle řádkem, ale všechno vypadá normálně. Pak se objeví:

MAXWELL> Probírali jsme HIV abstraktně, ale niikdy jsme si navzájem nepoložili jednu důlžitou otázku.

Chci zavolat: „Milesi!“, ale z krku mi vychází jen šeptání. „Říkal jsi něco?“

„Překlepy! Podívej!“

To už mi čte přes rameno.

„Dělá je pořád,“ zamumlám.

„Nepoužívá jednotku hlasového rozpoznávání.“ Miles mě chňapne za rameno. „Je na cestě!“

V hrudi cítím prázdno. „Doufám, že to Lenz ví.“

„Určitě. Agenti FBI v EROSu si těch překlepů všimli pravděpodobně ještě dřív než ty. Vrať se o kousek zpátky. Vsadím se, že dělal chyby během celého rozhovoru.“

Vrátím se na předchozí řádky a zjistím, že Miles měl pravdu. „Dobře,“ řeknu, snažím se uklidnit. „Dobře, určitě to viděli. Je jich spousta, určitě je nepřehlédli.“

„Sakra,“ řekne Miles tiše. „Lenz to spustil. Vsadím se, že už si jednotka rychlého nasazení FBI odjišťuje pistole.“

„Brahma cestuje dva nebo tři dny před vraždou,“ připomenumu. „Aspoň soudě podle jeho procenta chyb při předchozích vraždách.“

„Nejdřív vyráží na obhlídku.“ řekne Miles. „Teď používá notebook a mobilní telefon. Zajímalo by mě, jestli už je blízko pevnosti.“

„Zavolám Lenzovi,“ rozhodnu se nahlas.

„Proč? FBI už je na toho chlapa určitě přichystaná.“ Miles si přejede rukou po dosud směšném sestřihu. „Teď ho můžou vystopovat, víš?“

„Jak to?“

„Protože je na mobilu a my víme, kam má namířeno.“

„Zavolám do pevnosti, Milesi.“

„Dobře, ale stejně se s tebou nebudou bavit.“

Najdu v náprsní tašce číslo, které mi dal Lenz, a vyťukám ho na telefonu. Ozvou se už na druhé zazvonění.

„Ano?“ řekne ženský hlas.

„Tady Harper Cole. Musím mluvit s doktorem Lenzem.“

„Neměl jsi sem volat.“

„Musím zjistit, jestli ví něco důležitého.“

„Ví to. Harpere, tady Margie Resslerová.“

„Margie.“ Volavka. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, ale přepojit tě na něj nemůžu.“

„Chtěl jsem Lenzovi něco říct.“

„O těch chybách?“

„Víte o nich?“

„Všechno je pod kontrolou. Opravdu. Klid.“

Uleví se mi. „Dobrá. Chtěl jsem se jenom ujistit, že to vaše lidi nepřekvapí.“

„Jsme FBI, Harpere. Nepřekvapí nás to.“ Její hlas se ztiší. „Radši si dávej pozor ty. Neposílali jste ty nebo Miles Turner panu Baxterovi e-mail, aby zkontroloval sítě dárců tkání?“

„Margie –“ zarazím se, nechci se prozradit do telefonu, který je možná odposlouchávaný.

Jako by mi četla myšlenky, řekne: „Řeknu ti jen to, že to bouchlo, jakmile začali provádět kontrolu. Radši si dávej zatraceně pozor.“

„Díky. A ty se svou radou řiď taky.“

„Dnes večer nepřijde, pokud můžeme věřit starším záznamům.“

Najednou slyším změť mužských hlasů.

„Pane!“ vyštěkne Margie jako rekrut.

Telefon v mé ruce ohluchne.

„Tak co?“ zeptá se Miles, už zase sedí na posteli.

„Vědí o tom.“

Vrhne na mě významný pohled.

„Taky říkala, že dostali tvoje upozornění na sítě dárců.“

Zpozorní.

„Říkala, že to bouchlo, jakmile začali provádět kontrolu.“

Miles o tom chvíli uvažuje. „Takže Drewe musela mít pravdu. Určitě se pohřešuje další žena.“

„Panebože, co budeme dělat?“

Zhluboka se nadechne, chvíli zírá na podlahu, pak řekne: „Budu kódovat až do sedmi, to začíná na TBS Chodím po laně s Gregory Peckem a Tuesday Weldovou.“

„Děláš si legraci?“

„Ne. Miluju Tuesday Weldovou. Viděl jsi Kdo zastaví déšť! Podle knihy Roberta Stonea? Dokonce i Nolte v něm byl vynikající.“

„Milesi –“

„Tuesday Weldová měla hrát Holly Golightlyovou v Snídani u Tiffanyho místo Audrey Hepburnový. Říkal to dokonce i Capote. Samozřejmě řekl mladá Tuesday Weldová. S ní by ten film neměl tak pitoměj hollywoodskej konec. Holly by byla –“

„Milesi!“

Podrážděně vzhlédne. „Co je?“

„Tebe vůbec nezajímá, co se stane v pevnosti?“

„Samozřejmě. Ale já to nemůžu nijak ovlivnit.“

„Nemůžeme to aspoň nějak monitorovat? Třeba se dostat do počítače FBI nebo tak něco?“

„Harpere, tohle se na počítači neobjeví. Baxter bude určitě chtít být na místě, možná už je dokonce v pevnosti. A když mu nebudou muset nic hlásit, nemůžeme ani nic zachytit.“

„A co vysílačky?“

Miles se zasměje: „Nemůžeme monitorovat policejní vysílačky vzdálené tisíc mil.“

„Proč ne?“

„Protože jsou analogové, člověče. Jsou to rozhlasové vlny, co zeslábnou už po několika mílích.“

Najednou mi bleskne hlavou nápad. Sednu si ke Gatewayi 2000 a zapnu modem.

„Co děláš?“ zeptá se.

„Přihlašuju se na CompuServe.“

„Proč?“

„Kvůli odposlouchávání těch vysílaček.“

„A jak to chceš udělat?“

Rychle klikám myší. „Přemluvím někoho místního, aby to udělal za nás.“

„A kdo to asi tak bude?“

„Už jsi někdy slyšel o radioamatérech?“

Milesovi stačí na pochopení necelých pět vteřin. „Ale radioamatéři mají úplně jinou frekvenci než policie,“ namítne.

Neodpovídám. Vím, že si už určitě nadává, že na to nepřišel první.

„Amatéři se pohybují na CompuServu?“ zeptá se, vstane a dívá se mi přes rameno.

„Buď tam nebo na AOL. Jeden můj soused je radioamatér. Jednou mi povídal o radioamatérském fóru, myslím, že to bylo na CompuServu. Zkusím vyhledat slovo ‚radio‘“.

Na monitoru se mi za chvíli objeví sloupec slov:

Profesionální vysílání

Správa rozhlasového vysílání

Audiofórum

Fórum radioamatérů

Národní rozhlasové vysílání

„Aha! Vidíš?“

„Fórum radioamatérů,“ přečte Miles. „Je to ono?“

„Uvidíme.“

Za chvíli už se díváme na barevné logo počítačového fóra věnovaného výlučně radioamatérům. Kliknu myší a objeví se nadpisy: „Amatérské satelity“, „Prodej a výměna“, „Udělej si sám“ a podobně.

„Milesi, garantuju ti, že někteří z těch lidí jsou mnohem víc než radioamatéři. Krabice od doutníků plné vákuových trubiček už jsou minulost. Dneska mají ti chlapi špičkové vybavení.“

„Pár starých hackerů na technologickém institutu byli radioamatéři,“ řekne a já doslova cítím, jak touží vystrčit mě ze židle a ujmout se té práce sám.

„Jediná otázka je, jestli bude někdo se správným vybavením dost blízko k McLeanu ve Virginii,“ uvažuji.

„Určitě,“ řekne Miles vzrušeně. „McLean má spojení metrem s Washingtonem, leží kousek od Langley. Někdo tam určitě bude. Vsadím se, že někteří z těch chlapů jsou celí žhaví do odposlouchávání komunikace CIA a FBI.“

„Já ti nevím,“ řeknu a čtu si další nápisy na monitoru. „Podívej se na tohle: ‚Certifikát FCC‘,’Rádně osvědčení‘. Možná si na to netroufnou.“

„Co kdybys to přenechal mně? Zkusím s nima promluvit,“ navrhne Miles, stojí už tak blízko, že je mi to nepříjemné.

„Prosím, máš možnost,“ vstanu ze židle.

Posadí se a hned začne sepisovat zprávu na fórum. „Musíme to jen vzít za správný konec. Nejsem hledaný federální policií, jsem… reportér. Pro Times Picayune. A ty taky.“ Zamyslí se. „Dostali jsme echo, že ve Washingtonu probíhá nebezpečná operace FBI. Jak to zní?“

„Jako další špatný film.“

Zasměje se. „To je paráda, člověče. Za dvě hodiny budeme mít čerstvé zprávy z Lenzovy pasti přímo přes tvůj telefon. Jako dvě plechovky na provázku tisíc mil od sebe.“

„Co když mám na telefonu opravdu štěnici?“

„Hm,“ řekne a stáhne obočí. „No… musím něco vymyslet.“

Zabouchání na dveře katapultuje Milese ze židle k nejbližšímu oknu. „Jdi tam!“ nařídí.

„Harpere, to jsem já.“

„Drewe,“ uklidním ho. „To je jenom Drewe.“

Odstoupí od okna a opře se o zeď, ruku na srdci. „Tohle je strašnej stres, člověče. Čím jsem si to zasloužil?“

„Na tohle ti neodpovím,“ vykročím ke dveřím. „Radši udělám něco k večeři.“

Dveře kanceláře se otevřou, než k nim dojdu.

Drewe stojí v předsíni s velkým hnědým papírovým sáčkem. Usmívá se a její vyzařování mě nečekaně uklidní. Ale dává jasně najevo, že nemá v úmyslu překročit práh. Jen vytáhne ze sáčku papírovou krabici potištěnou červenými klikyháky, po které ze strany prosakuje děsivě oranžová tekutina.

„Čína,“ řekne. „Napadlo mě, že potřebujeme změnu.“

„Jsi bohyně,“ řekne Miles upřímně. „Budu líbat tvoje nohy a navěky vzývat tvou nekonečnou laskavost.“

Drewe se rozesměje. „Stačí, když budeš žvýkat se zavřenou pusou.“

Když odchází, Miles už si zase sedá ke Gatewayi.

„Jdeš?“ zeptám se.

Mávne rukou. „Jen odešlu tuhle zprávu. Hned jsem tam.“

Když vycházím ze dveří, slyším ještě: „Tohle bude lepší než sex.“ A to prosím od člověka, který viděl, slyšel a možná se i účastnil veškerých tělesných aktivit, jaké si jen lidská mysl dokáže představit. Ohlédnu se. Je to nový obrázek tohoto století, pomyslím si, člověk v digitální blaženosti. A přece je stejně starý jako obrázek prvního pračlověka, který s úžasem zíral do ohně.

Fascinuje nás to, co nás může zničit.

KAPITOLA 30

Miles překonal svou předpověď o víc než hodinu. Než jsme dojedli večeři, přihlásili se nám už tři radioamatéři ve washingtonské oblasti a nabídli nám pomoc při monitorování komunikace FBI (samozřejmě v zájmu veřejnosti). Jeden z nich – bývalý námořník jménem Sid Moroney – přiznal, že už mnohokrát monitoroval cvičení CIA v ulicích a na předměstích Washingtonu a pochlubil se, že si vede poznámky o nejčastěji používaných policejních frekvencích. Díky tomuhle zdroji jsme vybrali právě jeho a Miles mu řekl, že mu pošleme své požadavky e-mailem.

Čtvrt hodiny jsme se dohadovali o tom, jak by nám měl Moroney sdělovat, co vyslechl. Chtěli jsme zprávy v reálném čase, ale taky jsme věděli, že můj telefon je možná odposlouchávaný. Rozhodli jsme se, že budu se Sidem Moroneyem ve spojení přes CompuServe na Gatewayi, zatímco Miles bude monitorovat počítač EROSu a sledovat na něm případnou aktivitu „Lilith“ – „Maxwell“. Sid mi může podávat zprávy do soukromé místnosti na některém chatovém kanálu CompuServu. Kdyby se začalo dít něco dramatického, zavolá mi do kanceláře a přitiskne sluchátko ke své vysílačce, abychom komunikaci slyšeli přímo. Bylo to riskantní, ale Miles prohlásil, že kdyby se dělo něco tak vážného, co by si vynutilo telefonát, bylo by to pravděpodobně vyvrcholení honičky na vraha, což by nás nakonec stejně oba zbavilo podezření.

Zatím bylo čekání spíš jednotvárné. Moroney zachytil komunikaci, která naznačovala, že pevnost v McLeanu je hlídaná. Dostal jsem od něj přes CompuServe už šest zpráv, které popisovaly vzrušující komunikaci typu:“Alfo? Tady červený. V Kensingtonu klid.“

„Deset čtyři, červený. Žlutý? Jsi tam?“

„Potvrzuji, Alfo. VeWimbledonu klid. Zítra se budou asi vyvážet popelnice, všichni chodí vynášet smetí.“

„Buď na příjmu, Žlutý. Končím.“ A tak dále, asi tři a půl hodiny. Přezdívka „Alfa“ mi připomene Daniela Baxtera v náklaďáku v Quantiku, ale jelikož neslyším hlas, nemůžu to tvrdit s určitostí.

Tentokrát jsem Drewe vysvětlil, co děláme, protože to vypadalo, že nás to konečně zbaví podezření. Ale když se překulila jedenáctá v noci, vzdal jsem to a odešel si lehnout. Bál jsem se, že Moroneye to přestane bavit a udělá totéž, ale sdělil mi, že má postel hned vedle rádia a jako dobrý mariňák rozpozná důležitou radiokomunikaci i ve spaní.

Skoro spím, když se věci dají do pohybu.

Miles, který sedí šest stop za mnou u počítače EROSu, řekne: „Hele.“ Otočím se na židli u Gatewaye. „Brahma se právě napojil,“ pokračuje, „pod přezdívkou ‚Maxwell‘.“

„Co dělá?“ zeptám se, protírám si oči a protahuji se.

„Hledá ‚Lilith‘.“

„Kde?“

Ramena mu ztuhnou. „Už je tam Lenz. Jdou do soukromé místnosti. Zapnu zvuk.“

Místnost naplní Brahmův digitální baryton.

„Co chyby?“ zeptám se.

„Právě je hledám. Už tři překlepy. Určitě nepoužívá hlasovou jednotku.“

Miles vyladí reproduktory, pak na mě pohlédne. Tenhle rozhovor vypadá jinak než ty, na které jsme zvyklí. Tentokrát má hlavní slovo Brahma.

„Chová se Lenz konečně aspoň trochu odmítavě?“ zeptám se.

„Vypadá to tak. Budeme muset chvilku počkat.“

Nečekáme dlouho. Ani ne za pět minut se na monitoru Gatewaye rozsvítí zpráva od Sida Moroneye.

Právě jsem slyšel dost spěšný rozhovor. „Tady Alfa. Upozornění všemjednotkám, máme stopu mobilu. Subjekt je urěitě ve Washingtonu.

Používá vypůjčený mobil. Musí být nablízku. Mějte se na pozoru.“

„Milesi, FBI se ho snaží vystopovat.“

Když neodpovídá, obrátím se. Pozorně naslouchá rozhovoru Lenze a Brahmy. „Baxter měl dát Lenzovi týden času bez stopování,“ připomenu mu. „Proč to dělá teď a riskuje, že zkazí celou operaci?“

„Moment,“ odpoví Miles, ani se neobtěžuje otočit. „Tohle je jako jakákoli jiná obchodní dohoda. Nejdřív se na sebe všichni usmívají, ale když přijde zásadní obrat, začne se každý starat, aby z toho získal co nejvíc. FBI ví, že Brahma je blízko. Má možnost ho vystopovat, tak ho stopuje, o tom nepochybuj.“

„Až ho najdou, můžou zastavit jeho auto a rovnou ho zavřít, nemyslíš?“

Miles se ke mně konečně obrátí, vrhne na mě opovržlivý pohled. „Za co by ho asi tak měli zavřít? Za to, že se projíždí po městě s notebookem a mobilem a píše o sexu?“

„Copak by nemohli zpětně zjistit jeho pohyb, porovnat ho s daty vražd nebo tak něco? Proč riskovat, že jim uteče?“

„Není důvod si myslet, že by se o to měl pokusit. Dodržuje starý známý postup. Dva nebo tři dny bude sledovat volavku a pak zaútočí na dům.“

„Máš pravdu,“ řeknu nepřesvědčeně.

Najednou se reproduktory odmlčí. Miles se podívá na svůj monitor. „Brahma se právě odhlásil.“

„Sakra. Myslíš, že zjistil, že se ho snaží vystopovat?“

„Možná. Nedivil bych se, kdyby na ni teď zkusil zaútočit hned první noc.“

„Mám z toho všeho divný pocit, Milesi. Nevím proč. Zdá se mi, že je něco v nepořádku.“

„Co? Co by mohlo být v nepořádku?“

„Myslím, že si Brahma chce ze všech šeredně vystřelit. Celou dobu je tři kroky před námi. Proč by se měl najednou zachovat jako hlupák? Proč by měl strkat hlavu do pasti?“

„Řekni mi to.“

„Já to nevím, zatraceně!“

Miles se zamyslí. „Dobře, řekněme, že máš pravdu. Jak by si mohl ze všech vystřelit?“

„Já nevím.“ V hlavě mám zmatek, cítím strach a únavu. „Tím, že udělá něco nečekaného?“

„A co třeba?“

„Možná ví, že ‚Lilith‘ je past, ale přesto přišel na způsob jak zabít volavku. Víš, to děvče, o kterém jsem ti vyprávěl. Margii Resslerovou.“

„Harpere, právě v tuhle chvíli se na stromech a střechách kolem pevnosti schovává tucet členů pohotovostní jednotky. Dokážou odstřelit koule křečkovi na pět set metrů, a tady jim stačí možná čtyřicet. Pokud se tam Brahma objeví, udělají z něj maso pro psy.“

„Ale Brahma neuvažuje jako ostatní lidi. Vzpomínáš na Dallas? Nebude se tam procházet s terčem namalovaným na košili. Možná ho ani neuvidí. Nebo když ho uvidí, budou si myslet, že jim nemůže utéct. On udělá to, co má v plánu, a zmizí, než se vzpamatují.“

Miles si kouše dolní ret. „Sakra,“ řekne nakonec.

„Milesi?“

„Co?“

„Co když tam Brahma ani nejede? Co když se chystá na někoho jiného?“

„Na koho třeba?“

„Na Eleanor Rigby.“

„To je blbost. Ta přece bydlí v Kalifornii. My víme, že Brahma je ve Washingtonu nebo ve Virginii.“

„Ne, to nevíme. Víme, že někdo je ve Washingtonu nebo ve Virginii a že se přihlašuje na sít? jako ‚Maxwell‘. Vzpomínáš na teorii o týmu pachatelů? Jestli je za tím vším opravdu skupina, může být Brahma kdekoli. Právě teď by mohl být v Kalifornii. Mohl by být tady, člověče.“

Miles zavrtí hlavou. „Uklidni se. Nemá ani ponětí, že tenhle dům existuje. A proč by si proboha vybral z tisíců možností zrovna ‚Eleanor Rigby‘?“

„Ne z tisíců. Ze šesti set. Má tajný účet, copak to nevíš?“

„Stejně je pravděpodobnost směšná. Řekni mi jediný logický důvod.“

„‚Maxwell’s Silver Hammer‘, pamatuješ? Písnička od Beatles. A ona je ‚Eleanor Rigby‘. V té písničce je taky smrt. Nemohlo by ho to upoutat?“

Miles stiskne soustředěním rty. „Možná.“

„Existuje nějaká centrální databanka, kde se ukládají všechny rozhovory na EROSu? Něco jako archiv? Já vím, že jsi řekl FBI, že nic takového není, ale –“

„Všechno se zaznamenává na šedesát dní. Každé slovo se na šedesát dní automaticky ukládá na disk, pak se vymaže. Děláme to kvůli zákonné ochraně, pro případ, že by se proti nám obrátily věcijako zločiny páchané na dětech. Stará se o to jeden z mých techniků.“

„Chci, abys to zkontroloval. Hned teď.“

„Proč?“

„Abvch zjistil, jestli Brahma v poslední době nemluvil s ‚Eleanor‘.“

„Ale –“

„Jestli to neuděláš, zavolám Eleanor sám. A tohle je první krok k prozrazení celého případu.“

Zlostně kliká myší, pak napíše krátkou e-mailovou zprávu a odešle ji do New Yorku. „Napsal jsem jim, že je to naléhavé, ale může to nějakou dobu trvat.“

„Díky.“

Několik minut sedíme v tíživém tichu. Dívám se na monitor Gatewaye, ale Sid Moroney nic neposílá.

„Tady to je,“ ozve se Miles.“‚Eleanor Rigby‘ mluvila s ‚Maxwellem‘ v soukromé místnosti před třemi dny. Rozhovor trval osm minut. Mám ti sehnat text?“

Srdce mi buší až v krku, když zvedám telefon.

„Hele, co děláš?“ zeptá se Miles.

„Chci varovat Eleanor.“

„Zkusíme se nejdřív podívat na ten záznam.“

„Na to zapomeň.“

Eleanor má obsazenou linku. Pokládám telefon, za zavřenýma očima mě pálí představa osamělé mladé ženy na invalidním vozíku.

„Obsazeno,“ řeknu tiše.

„Díky bohu. To by bylo odstartovalo paniku na celé síti.“

Udeřím do stolu. „Do toho je mi hovno, jasný? Mluvíme tady o životě a smrti! Je mi jedno, jestli se zhroutí celá ta zatracená společnost. Všichni si halt budou zase muset honit ptáky nadčasopisy!“

Miles se na mě dívá jako vědec, který pozoruje nějakého podivného prvoka, pak zamrká a vrátí se ke svému monitoru. Když se obrátím ke své obrazovce, najdu tam zprávu od Sida Moroneye.

Právě jsem zachytil v oblasti sekundární frekvenci. Mohla by to býtdalší sledovačka nebo místnípoldové, ale myslím, že ne. Je kódovaná.

Taky jsem na primární frekvenci slyšel pár zmínek o „Gama týmu“.

Předtím tam žádná Gama nebyla. Na co všichni ti chlapi čekají?

Mohl by to být nebezpečný uprchlý včzeň nebo tak něco?

Ani se neporadím s Milesem a potvrdím, že subjekt téhle sledovačky by mohl být velmi nebezpečný. Když se Miles zeptá, co jsem psal, už mám zprávu odeslanou; zatímco mu vysvětluji celou situaci, už mám na monitoru odpověď od Moroneye.

Myslím, že tu kódovanou frekvenci používá tým ostřelovačů. To je Gama tým. Obyčejná sledovačka v tomhle městě nikoho moc nevzruší, ale přece jenom by mohla upoutat pozornost televize. Proto je zakódovaná. Pracuju na dekódování, ale pravděpodobnost je jedna k milionu. Tohle je hustý, chlapi. Dík, že jste mě k tomu přibrali.

Puls mám vysoko nad normálem. „Měl jsi pravdu, Milesi! Mají tam ostřelovače.“

„Slyší Moroney, o čem mluví?“

„Ne. Je to kódované.“

Znechuceně zavrtí hlavou. „To jsem od FBI čekal.“

„Co tím chceš říct?“

„Používat kódovanou komunikaci kolem pevnosti je pitomost. Myslíš, že Brahma nemá sledovací zařízení? Kódovaná komunikace je jako neonový nápis POLDOVE.“

„Co měli podle tebe udělat?“

„Nepoužívat vysílačky. Nebo mohli použít falešnou komunikaci, třeba se tvářit, že tam někde našli drogové hnízdo.“

„Neměli bychom je varovat?“

„Na to už je dost pozdě.“

Tiše na sebe zíráme. Pak se z reproduktorů ozve známý mužský hlas a tiskárna za Milesem se rozbzučí.

„Brahma je zpátky,“ řekne Miles, když se otočí k monitoru. „Ve stejné místnosti.“

Když Brahma dokončí první větu, ztuhneme s Milesem jako ledové sochy.

MAXWELL> Zdravím vás, doktore Lenzi. Vlastně jsem měl v plánu dramatičtější odhalení, než je tohle, ale to by bylo dětinské. Po Dallasu jsem vaše lidi varoval, aby se mi nepletli do práce. Ale vy jste toho nenechal. Tím, že jste ohrožoval můj život, ohrozil jste i svůj i životy lidí, které máte chránit. Poučit se o vlastních hranicích je vždycky bolestné, ale jen v bolestech můžeme růst. Možná teď pochopíte, že je lepší nechat některé „narušitele zákona“ na pokoji. (Kromě toho, když uvážím, co jste musel vytrpět každou noc ve jménu lásky, možná jsem vám prokázal laskavost.) Už spolu nebudeme mluvit. Přijměte předem mou soustrast.

„Někoho zabil,“ řekne Miles bezbarvě. „Právě teď umírá někdo, kdo je Lenzovi blízký, nebo už je mrtvý.“

Ruce se mi třesou. Než stihnu něco říct, zazvoní telefon.

„Nezvedej ho!“ nařídí Miles.

„To bude Moroney,“ odpovím chraptivě. „Vezme si to záznamník.“

Snažím se obrnit proti strašným zprávám.

Když záznamník domluví, ozve se hlas: „Haló? Chlapi! Chlapi! Tady Sid! Rozpoutalo se tu peklo!“

Sedím na místě jako přikovaný, ale Miles je třemi rychlými kroky u telefonu. „Mluv, Side, co se děje?“

„Přidržím telefon k rádiu.“

Z mikrofonu záznamníku se ozve hovor doprovázený praskotem vysílaček. „Alfo, co se zatraceně děje?“ Další praskání, potom: „Připrav se, Zelený, připrav – do prdele! Zastav ho, Resslerová, zatraceně!“

„To je Baxter!“ vykřiknu. „Poznávám jeho hlas. Alfa je Daniel Baxter!“

Znovu se ozve první hlas:“Alfo, po chodníku běží chlap, poěkej – vrací se do garáže.“ Pak další hlas, podivně klidný: „Alfo, tady je Gama jedna. Mám v hledáčku dospělého muže. Vypadá jako váš cvokař.“

Hlasy se slijí v nepřehlednou změť. „Všem jednotkám, tady Alfa. Ten chlap venku je doktor Lenz. Opakuji, před domem není nepřítel. Co se sakra děje, pane? To se neví, Zelený. Je vAcuře, Alfo! Odjíždí! Žádáme o pokyny! Zelený, sledujte doktora, ale nezasahujte. Gamo jedna, tady Alfa. Stojím na chodníku. Počkejte, dokud auto neodjede, pak obkličte dům a zajistěte ho. Zelený, hlídejte doktora, ať si neublíží, nevíme, co se děje. Rogere, Alfo, sledujeme ho. Zatáčí na Dolley Madison. Tady Žlutý, Alfo. Co subjekt? Příliš krátký kontakt, Žlutý. Nepoužitelný. Subjekt může být kdekoli. Mějte se na pozoru. Zelený, přilep se na doktora. Jsme tady, Alfo, zatáčíme na Chain Bridge Road…“

Následují názvy různých ulic.

„Má Lenz děti?“ zeptá se Miles.

„Jo,“ pořád se ještě nedokážu pohnout. „Myslím, že říkal, že má syna.“

„Kde bydlí?“

„Nevím. Ale o něj asi nejde.“

„Tak o koho?“

„O jeho ženu.“

Miles na mě pohlédne. „Jak to víš?“

„Když jsem tam byl, zastavili jsme se na pár minut u Lenze doma, chtěl si vyzvednout nějaké papíry a oblečení. Doslova mě přepadla, když byl Lenz nahoře.“

„No a?“

„Je těžká alkoholička. Na to Brahma narážel na konci zprávy.“

„Kristepane. Kde bydlí?“

„Deset minut od pevnosti. Proto Lenz vybral to místo.“ Nesouvislou komunikaci ve vysílačkách najednou přeruší hlas Sida Moroneye. „Chlapi, vy máte ponětí, co se tam děje?“

„Ne,“ řekne Miles do telefonu, oči pořád upřené na mě. „Zachytil jsem hovor na pravidelné policejní frekvenci. Právě poslali dvě hlídky na adresu poblíž sledovačky. Má to s námi něco společného?“

„Možná,“ řekne Miles. „Nezavěšuj, Side.“

„Děláš si legraci? Dávám zase sluchátko k rádiu. Budu nastavovat nejfrekventovanější kanály.“

Hlasy ve vysílačkách svědčí o sledování auta, agenti FBI se snaží držet krok se svištící Acurou. Za čtyři minuty k nám dopraská děsivé rozuzlení.

„Zastavuje, Alfo. Whitehall šest set patnáct. Opakuju, Whitehall šest patnáct. Velká vila. Doktor právě zaparkoval v garáži. Přijíždějí sem policejní hlídkové vozy. Žádáme o rozkazy.“

„Zelený, tady Alfa. Jsem na cestě. Jděte do domu. Jeden z vás ať sleduje doktora Lenze, ostatní aťřeknou policistům, o co jde. Dejte se do toho.“

„Rozumím.“

„Zelený, POSTAREJTE se, aby místní policie věděla, že Lenz v tom domě bydlí. Průběžně mě o všem informujte. Převezmu velení, jakmile budu na místě.“

„Alfo, tady je Zelený. Jsem v garáži. Jdu před policisty. Je tma… mám připravenou zbraň. Procházím pootevřenými dveřmi. Je to prádelna. Nikde nikdo. Moment… Alfo, někdo křičí. Rve. Myslím, že je to muž.Ten muž doslova vyje. On… Ježíši Kriste… ach bože, máme tady tělo, pane. Máme tu mrtvou ženu. Je – Ježíši, je na kuchyňském stole. Je nahá. Doktor jídává umělé dýchání, ale… myslím, že je mrtvá, Dane. Určitě je mrtvá, protože její – její hlava. Ježíši, nikdy jsem nic tak hrozného –“

„Končím kontakt,“ štěkne strohý hlas. „Za necelou minutu jsem u vás. Rozumíte? ROZUMÍTE?“

„Rozumím, sire. Promiňte, že jsem ztratil hlavu… Zelený končí.“

Zase slyšíme praskání. Pak se v pracovně ozve stísněný hlas Sida Moroneye:

„Slyšeli jste to, chlapi?“

Miles neodpovídá.

„Chlapi? Hej, někoho právě sejmuli. Ženskou. Já… ehm… nečekal jsem to. Měli byste mi asi říct, o co jde.“

Miles zavrtí hlavou a přiloží ústa ke sluchátku. „My jsme to taky nečekali, Side. Věděli jsme, že je to vážné, ale tohle jsme netušili. Nedělej si starosti, nejsi v průšvihu.“

„Hovno nejsem. Už jsem porušil nejmíň patnáct zákonů. O co sakra jde? Opravdu pracujete pro noviny?“

„Jo, Side. Pro Times Picayune z New Orleansu. Můžeš si tam zavolat a poptat se na nás. Ale nejdřív mi prosím tě řekni, co se děje ve vysílačkách.“

Po chvíli Moroney řekne: „Na kanálu FBI nic. Na policejních vysílačkách se mluví o vraždě – ve Whitehall šest set patnáct.“

„Neříkali žádné jméno?“

„Do vysílaček nikdy neříkají jména. Žena kavkazského typu, to je všechno. Nějaký polda volá na místo šéfy, stěžuje si na FBI. A ehm… eh… Myslím, že končím. Příště zavolejte někomu jinýmu, jo?“

„Dík za pomoc, pane Moroneyi,“ řekne Miles s přehnanou obřadností. Pak zavěsí.

„Tohle je zlý,“ řekne.

Teprve teď si uvědomím, že Miles do telefonu pečlivě měnil hlas, přidával do něj jižanský rytmus, který se v posledních letech tak pečlivě snažil vymazat. „Zlý?“ opakuji. „Je to děsný.“

„Myslím ten telefonát. Baxter určitě brzy zjistí, že jsme sledovali, co se dělo.“

„Chceš říct, ze já jsem sledoval, co se dělo. Používali jsme můj telefon.“

„Možná bych se měl vypařit,“ řekne a kývá se na místě jako nervózní sprinter. „Budeme muset urychlit plán.“

„Cože? Já chci z toho průseru ven, Milesi! Hned teď.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že už nechci hrát žádný hry. Už žádná ‚Erin‘ a ‚Maxwell‘. Viděl jsi Brahmovu zprávu Lenzovi. Přesně ví, o co jde.“

„To, že odhalil Lenze, ještě neznamená, že podezírá i tebe. Vycítil jsi jedinou jeho falešnou notu, když jsi s ním chatoval?“

Chvíli mlčím. „Ne, ale –“

„Dělal si z tebe někdy legraci, třeba skrytě?“

„Ještě ne, ale –“

„Je to něco úplně jinýho! On v Erin věří. Proč, to nevím. Ale věří.“

„Milesi, zapomínáš na to hlavní, a to je právě to, co mě děsí.“

„Co je podle tebe hlavní?“

„Jak Brahma našel Lenze?“

Zírá na mě s pootevřenými ústy.

„Přes telefonní systém, ne?“

Milesův mozek pracuje rychlostí, kterou jsem u něj ještě nezažil. Mlčím, zatímco v duchu probírá všechny možnosti. Konečně řekne: „Pokud v posledních šestatřiceti hodinách nebyly do počítačů FBI zadány žádné nové informace o Lenzově plánu s volavkou, musím s tebou souhlasit.“

„Takže nás může vystopovat taky.“

Miles se na mě beze slova dívá, obličej má nehybný jako maska. „Ne,“ řekne protáhle. „Pokud bude Brahma prověřovat počítače telefonní společnosti, najde u tvé linky přiřazenou tu adresu ve Vicksburgu, a žádná další digitální data. Nemůže si prověřit vlastnictví nemovitostí, protože v Mississippi tyhle věci nejsou v počítačích a pravděpodobně tam v příštích padesáti letech ani nebudou.“

Něco v Milesově tónu mě nutí, abych jeho odpověď kontroloval kousek po kousku, ale nedaří se mi najít žádný zádrhel.

„Lenzův problém tkvěl v tom, že byl na fyzické adrese, která souhlasila s jeho telefonní linkou. My jsme to udělali jinak.“ Miles se odmlčí. „Jen nechápu, jak Brahma zjistil, že za ‚Lilith‘ byl Lenz osobně. Zaútočil přece na Lenzovu ženu, ne na pevnost. Takže možná tuhle informaci získal z nějakého počítače FBI. Možná byl někdo neopatrný.“

„Stejně toho necháme, Milesi. Do dnešního večera jsme si zahrávali se špatnou situací. Teď je to hromadnej průser desátý úrovně. Právě nám poklepal na rameno osud.“

„Ty to chceš právě teď nechat těm takzvanejm expertům?“ zeptá se vztekle. „Zrovna jsi viděl tragickej příklad jejich neschopnosti. Kolik žen ještě uvidíme umírat jen proto, že máme strach přitlačit Brahmu ke zdi?“

„Není to náš boj.“

„Hovno není! Myslíš, že dnešní večer změnil mou situaci k lepšímu?“

„Ty jsi paní Lenzovou zabít nemohl. Můžu přísahat, že jsi byl celou dobu vedle mě. Teď si to s nimi můžeme vyříkat,“

„Vyříkat? Ještě před minutou jsi mi předhazoval teorii skupiny pachatelů. Nechápeš, že teď se jí budou držet jako klíšťata?“

„Proč?“

„Protože pokud Brahma nevysílal svou první zprávu z Lenzová domu, zabil jeho ženu někdo jiný. Brahma věděl, že pevnost je léčka. Věděl, že budou sledovat jeho mobil, takže jezdil po městě a psal Lenzovi zprávy, zatímco někdo jiný oddělal jeho ženu. Pak se odhlásil, rychle se vrátil, vyzvedl vraha, a když posílal poslední zprávu, byl Už mimo město.“

Mám chuť se hádat, ale tohle dává smysl.

Miles si protře oči a jde si vzít z miniledničky minerálku. „Uvědomuješ si, co se právě stalo? Sériový vrah zavraždil ženu agenta FBI.“

„Lenz byl psychiatr, ne agent.“

„Myslíš, že na tom záleží? Patřil k hvězdám Podpůrný jednotky. A už předtím Brahma oddělal jednoho člena Jednotky na záchranu rukojmí. Brzy uvidíme jednu z největších honiček v amerických dějinách.“

Jediné, co mám chuť v příští chvíli udělat, je nastavit klimatizaci na jednadvacet stupňů, zalézt do postele a spát dvacet hodin v kuse.

Miles loká minerálku, jako by umíral žízní. „Kdybych se teď šel přihlásit na policii, asi bych se jim z drápů už nedostal.“

Zatímco hledám argumenty proti jeho tvrzení, zahodí prázdnou plechovku, zvedne dálkové ovládání televize, zamíří jím za moje záda a zapne televizi v kanceláři.

„Co děláš?“

„Chci se podívat, co je v televizi.“

„Cože?“

„Už jsem skoro hotov, Harpere.“ Dívá se přes moji hlavu a bleskově přeskakuje z kanálu na kanál. „Musím najít film, který vyvolá hackerský režim, pak si lehnu a dokončím toho pitomýho Trojskýho koně. Ta věc s e-mailem nevyjde. Už na ni není čas.“

„To, co jsem řekl, jsem myslel vážně, Milesi. S Brahmou končím.“

„Slyšel jsem tě.“

Najednou vyhladí vrásky na jeho obličeji široký spokojený úsměv. Oči mu září téměř nábožným zanícením.

„Co je?“ zeptám se a ohlédnu se přes rameno.

„Puška na prodej. Alan Ladd a Veronika Lakeová. Laddův první trhák, a hrál v něm vraha. Před chvílí začal. Tohle je tak asi čtvrtá scéna.“

„Horor? Myslel jsem, že radši koukáš na škváry ze sedmdesátých let.“

„Vybírám si. Tenhle je perfektní. Právě prožíváme hororovou noc. Digitální horor.“

Zašklebí se na mé jako Humphrey Bogart a já na chvíli zapochybuju o jeho duševním zdraví. Ale potom zhasne halogenovou lampičku, posadí se na mou postel, opře se zády o pelest a položí si na klín notebook. Černobílá televizní zář se mihotá na jeho obličeji jako stíny mraků vrhané na útes. O Milesi Turnerovi si můžete myslet cokoli, ale je to člověk, který dělá to, k čemu se narodil. A to o sobě většina z nás říct nemůže.

„Vyspím se na gauči v obýváku,“ oznámím mu.

Skoro neznatelně přikývne, nebo se mi to možná zdá. V Mílesově vesmíru už mám minimalizovaný formát.

KAPITOLA 31

„Harpere! Probuď se?“

„Co je?“

„Probuď se!“

Oční víčka mám slepená vteřinovým lepidlem.

Protírám si je pěstmi. První obraz, který se vyloupne ze tmy, je Milesův obličej, pár centimetrů od mého. Už si vzpomínám. Ležím na gauči v obývacím pokoji. Miles mnou zase zatřese.

„JProbuď se!“

Celým tělem proběhne adrenalinová vlna, která mě vynese do sedu. „Jsou tu poldovér“

„Ne. Pojď do kanceláře.“

„Měl jsem děsný sen… Ježíši. Co se děje?“

Miles už tam není. Vstávám a potácím se do kanceláře. Kolem závěsů pronikají modré obrysy světla. Asi jsem prospal celou noc. Z koupelny hučí mutovaný cyklon Drewina fénu, když jdu kolem do dveří kanceláře.

Miles sedí u počítače EROSu. „Máš e-mail,“ řekne.

„Od koho.“

„Podívej.“

Znovu si protřu oči a mžourám na monitor.

PRO: ERIN

ODESÍLATEL: NEZNÁMÝ

Musím s tebou mluvit. Víš, kdo jsem. Každou půlhodinu budu kontrolovat Modrý pokoj.

„Přišel asi před dvěma hodinami,“ informuje mě Miles. „Nechal jsem tě spát, dokud to šlo. Všiml sis jedné zajímavé věci?“

„Ne.“

„Těžiště vztahu se posunulo. Brahma s tebou zoufale chce mluvit.“

„Že by?“

„Musíš mu odpovědět.“

Zaklepání na dveře zvedne Milese několik centimetrů nad židli.

„Jsme vzhůru!“ zavolám.

Drewe otevře dveře a usměje se. Je oblečená do práce, na sobě má tmavé kalhoty a bílou blůzu od Liz Claiborne. „Snídám mušli,“ řekne. „Nejlepší začátek dne. Dáte si taky?“

„Ne, díky,“ řekne Miles, snaží se vypadat ledabyle.

„Harpere?“

„Já si dám. Mám hlad jako vlk.“

Nevšímám si Milesova vzteklého zafunění a jdu za Drewe do kuchyně, cestou se podívám na hodinky. Sedm dvacet. Miles určitě předpokládal, že mu bude stačit deset minut na to, aby mě přesvědčil, abych odpověděl na Brahmovu zprávu. Rozhodně se nevrátím do kanceláře před půl osmou.

Drewe nalije do dvou misek rozinkové otruby a rozdělí pomeranč na zářivě oranžové dílky. Já zamířím rovnou ke kávovaru, s požitkem vychutnávám silnou kávu.

„Vypadáš unaveně,“ řekne Drewe.

„Ty vypadáš jako reklama na zdravou snídani.“

„Díky. Měli jste dlouhou noc.“

„Něco horšího.“

„Co se stalo?“

Znovu upiju ze šálku a vyprávím jí o tragédii ve Virginii. Nepoznám, jestli to v ní vyvolalo úděs, nebo vztek, nebo obojí. Po dlouhém mlčení řekne: „Snaží se Miles toho mizeru vystopovat?“

Pokrčím rameny. „Má pár nápadů.“

Nedokážu číst v jejích očích, vrtám se lžící ve své misce, músli už je příliš nacucané mlékem.

„Řekl Miles FBI, aby prověřila sítě dárců tkání?“ zeptá se.

„Ano. A zřejmě jsi měla pravdu. Pravděpodobně se pohřešuje další žena.“

Drewe položí lžíci. „Pak je nejvyšší čas říct FBI všechno, co víme.“

Musím odpovědět po pravdě. „To se mi nepodaří, když je u toho Miles.“

Upřeně se na mě podívá, tentokrát je její pohled dost výmluvný: Možná že to je náš hlavní problém.

„Možná bych jim měla zavolat já,“ řekne. „Z ordinace. A říct jim, že mě napadla ta teorie s transplantacemi.“

„Drewe…“

Objímá oběma dlaněmi šálek s kávou a dívá se do něj. „Vím, že Miles je náš kamarád, Harpere. Ale nechová se k nám férově.“ Vzhlédne. „Nechci strávit příští léta ve vězení.“

Natáhnu se přes stůl a vezmu ji za ruku. „Já taky ne. Miles ví,o co jde. Myslím si jenom, že neví kam jít. Promluvím s ním.“

Stiskne mi ruku, pak vstane. Drewe se líbilo rozvádět teorieo vraždách, dokud to byla technická abstrakce, ale nesdílí Milesovu ambivalentní morálku ve vztahu k povinnosti. Dopije kávu, uhladí si kalhoty, pak se sehne a dá mi pusu na čelo. „Pokud všechno řekne FBI, může tu zůstat, jak dlouho bude chtít. Pokud ne, řekni mu, že mu přeju šťastnou cestu. Už musím jít. Ahoj večer.“

Vyběhne z kuchyně, zvoní klíči od auta, kabelka jí sklouzává z ramene. Když bouchnou dveře od hlavního vchodu, postavím šálek a znovu se podívám na hodinky. Sedm třicet dva.

Pomalu dojídám pomeranč, dílek po dílku.

Miles sedí na kraji postele a píše na notebooku. Ani nevzhlédne, tak se slova ujímám já.

„Ani se nepokusíš mě znovu přesvědčit, abych odpověděl Brahmovi?“

„Odpověděl jsem za tebe.“ Nespouští oči z monitoru. „Napsal jsem mu, že tvůj manžel ještě neodešel do práce, ale že budeš v Modrém pokoji v devět.“

„Cože?“

Klidně píše dál. Myslel jsem, že kóduje, ale na to píše příliš rychle. „Ty ses přihlásil na síť jako ‚Erin‘?“

„Brahma ten rozdíl ani nepoznal. Zoufale si s tebou chce promluvit.“

„Proboha, Milesi, tohle je nebezpečný!“

„Je to nebezpečný od chvíle, kdy jsi zavolal poldům. Věděl jsem to od začátku. To jen ty a Drewe jste to považovali za epizodu z Kutila Tima.“

Začnu mu nadávat, ale nechám toho. „Milesi, musím ti něco říct –“

„Já musím říct něco tobě“ přeruší mě a konečně vzhlédne od monitoru. „Dokončil jsem Trojského koně.“

V hlavě mám jako vymeteno. „Fakticky?“

„Když se to včera v noci semlelo, myslel jsem, že už je pozdě. Ale když jsem našel Brahmovu zprávu, najednou mě napadlo co dělat. Nejtěžší bylo –“

Jeho hlas zanikne v zavytí motorů a rachotu odletujícího štěrku. Než přestane psát, už jsem u okna a vyhlížím přes záclony. Mou příjezdovou cestu zablokovaly čtyři hlídkové vozy šerifa z Yazoo. Dveře mají otevřené a na verandu se žene přinejmenším šest mužů.

„Poldové!“

Miles ještě píše jako šílený, když se domem rozezní prudké bušení na dveře.

„Padej do bunkru!“ pobízím ho.

„Nekřič,“ řekne klidně, „potřebuju už jen třicet vteřin. Nějak je zdrž.“

„Vyrazí dveře!“

„Ne, nevyrazí. Schovám diskem někam, kde ji najdeš. Tak už jdi.“

Se staženým hrdlem se plížím v ponožkách k hlavnímu vchodu.

„Policie!“ ozve se za dveřmi. „Otevřete!“

„Vždyť už jdu! Vydržte chvilku!“

Děkuju bohu za to, že můj skotský dědeček ve snaze vybudovat něco jako pevnost neudělal prosklené dveře ani kolem nich neumístil okna. Vezmu za řetízek na dveřích a hlasitě s ním zachřestím.

„Ještě moment! Zasekl se mi řetěz!“

„Otevřete dveře, neboje vyrazíme!“

Znovu manipuluju s řetízkem a mám pocit, že se za mými zády něco mihlo předsíní. Modlím se, aby to byl Miles. Pomalu napočítám do pěti, pak odjistím řetízek a otevřu dveře.

Někdo v bílé košili mi strčí před obličej kus papíru a začne mi předříkávat poučení včetně čísel paragrafů, zatímco mě tři policisté v hnědých uniformách odstrčí stranou a rozběhnou se po domě. Ještě než předříkávání skončí, proběhne kolem mě další šerifův pomocník. Pak muž v civilních šatech, který mě poučoval, ustoupí a po schůdcích na verandu vystupuje šerifův pomocník Billy. Vypadá trochu schlíple.

„Co se sakra děje, Billy?“

„FBI si myslí, že je tady Turner.“

„Už týden máme obklíčený dům. Jak se sem asi měl dostat?“

„Hele, počkali jsme, než odejde tvá žena. Zacházíme s tebou líp než s většinou ostatních lidí.“

To mě trochu usmíří, ale pak si uvědomím, že určitě nečekali jen ze slušnosti. „Šerif Buckner má strach, že by ho zdupal Drewin táta, že jo?“

Billy na mě vrhne světácký pohled. „Bob Anderson má v tomhle státě dost velký slovo.“

„Kdo je ten chlapík, který mi četl příkaz k domovní prohlídce?“

„Šerifův detektiv.“

Dávám najevo co největší rozhořčení, jakého jsem schopen. Vrazím do kanceláře a zařvu: „Tak co? Našli jste ho?“

Šerifův pomocník s rudým obličejem na mě vztekle pohlédne a dál mi vyhazuje věci ze šatny. Leknu se, když zaslechnu rachocení nad hlavou, ale pak si uvědomím, že se asi někdo s baterkou prodírá haraburdím na půdě, což mu rozhodně nezávidím.

V hale se koná tichá porada. Z obýváku slyším tlučení. Vstoupím do dveří a mám chuť se rozesmát. Vyčouhlý polda tam poklepává na zeď, jako by hledal místo na hřebík.

„Hledáte tajné chodby?“ zeptám se.

„Proč nepočkáte venku?“ opáčí chladně.

„Protože tohle je můj majetek.“

„Jo? Soud už se vám o něj postará.“

Neodolám a trochu mu zatřesu klecí. „Co kdybyste se představil, abych si byl jistý, že nezkomolím vaše jméno, až se mě bude Bob Anderson ptát, kdo tu byl na návštěvě?“

Jeho ruka se zarazí uprostřed úderu. Pohlédne na mě s tichou záští, pak pokračuje v klepání, ale jemněji.

„Něco mám!“ křikne hluboký hlas z kuchyně.

Poldův obličej roztáhne vlčí škleb. Potlačím šílenou touhu podrazit mu nohy, když kolem mě spěchá s napřaženým revolverem.

V kuchyni mi poskočí srdce v hrudi. U dveří spíže stojí v hloučku tři poldové. Buď našli Milese, nebo poklop k protiatomovému bunkru.

„Čí je tohle?“ zeptá se šerifův detektiv.

S červeným nosem a psíma očima vystoupí ze skupinky a v ruce drží tmavé sako. Okamžitě poznám kašmírový kabát, který můj otec přivezl z Německa, ten, jehož dokonalá reprodukce visí na stěně mé kanceláře.

„No?“ pobídne mě.

„Moje,“ přiznám, pořád ještě zaraženě. To sako jsem už několik měsíců nevytáhl ze šatny.

„Na kabát je dnes trochu horko, ne?“

Snažím se vydržet jeho pohled, když mi strčí před obličej nějaký předmět. Mezi prsty zahnědlými od tabáku svírá tříapůlpalcovou disketu. Nevím, proč si ze stovek disket v mé kanceláři vybral zrovna tuhle. Ale nepochybuju, že drží v rukou výsledek Milesova kódovacího maratónu – Trojského koně.

„Co tohle?“ zeptá se a zatřese mi disketou před očima.

Schovám disketu někam, kde ji najdeš…

„Co je s ní?“ ptám se a v duchu doufám, že už z ní otřelMilesovy otisky prstů.

„Nevím. Odkud ji máte?“

Rozhlíží se po svých pomocnících, pak se jeho pohled zase vrátí ke mně. Za zády cítím, jak se tlačí další muži, ale neuhýbám pohledem.

„Ve spíži máte hrozný nepořádek,“ řekne. „Konzervy po celé podlaze. A zadní dveře byly otevřené.“ Kývne hlavou k zadnímu východu za prádelnou. „Tenhle kabát byl u dveří na podlaze a disketu měl v náprsní kapse.“

„Moje žena ho opravovala,“ řeknu. „Je starý. Už ho drží pohromadě jen ustavičné spravování.“

Rychlá prohlídka kabátu potvrdí mou výpověď. „Tady takový kabát neseženete,“ doráží houževnatě dál.

„Můj táta ho koupil za mořem, když byl v armádě.“

Někdo za mými zády zavrčí, jako by služba v armádě znamenala něco jako podvratnou činnost.

„Co ta disketa?“

Pokrčím rameny. „Mám jich tisíce. Pokud vím, tahle byla v tom kabátě už od minulého roku.“

„To tvrdíte vy, mládenče.“ Psí oči ani nemrknou. „Však brzy zjistíme, co je na ní.“

„Na to se můžeme podívat hned,“ řekne ten vyčouhlý polda, kterého jsem viděl už v obýváku. „V ložnici má počítačů jak nasráno.“

„Necháme to na jindy,“ řekne detektiv, s pohledem pořád upřeným na mě. „Určitě nechcete změnit tu svou historku?“

Fakt je, že bych nic neudělal radši. Ale právě teď je Miles skrčenýněkde v tmavém tunelu pod naším domem nebo se po břiše plíží mezi bavlníkovými poli a za sebou táhne kufřík a velký kufr s počítačem. Potřebuje čas. „Na ten kabát mi laskavě dejte pozor,“ řeknu mírně, „je to cenná památka.“

Detektiv zamrká, pak si přehodí kabát přes ruku a podá disketu pomocníkovi, který ji vsune do průhledného igelitového sáčku. „Nedělej si starosti, miláčku. Postaráme se o něj jako o mimino.“

Obrátí se, projde prádelnou a otevře zadní východ. Ve slunečním světle za ním zahlédnu další hnědé uniformy.

„Prošel někdo ven?“ zavolá.

„Ne, pane,“ ozve se sborem. „Ani okny, ani dveřmi.“

Zklamaně si povzdechne. „Tak jdeme, chlapi.“

Projde kolem mě a protlačí se ke dveřím jako první. Očima sleduju kašmírový kabát, dokud nezmizí za kuchyňskými dveřmi.

Když se konečně zabouchne hlavní vchod, pomalu procházím domem. Dveře všech šaten a skříní jsou otevřené, boty a šaty jsou poházené po podlaze. Dveře na půdu visí na uvolněných pantech. Silné motory před domem jeden po druhém stanují, když se vracím do kuchyně. Zamknu zadní dveře, zatáhnu na nich záclony a otevřu poklop v podlaze spíže. Vyvalí se na mě pach plísně a prášků proti hmyzu.

„Milesi?“

Nikdo neodpovídá.

„Milesi! Jsi tam?“

Nic.

Nechám poklop otevřený, vrátím se k zadnímu vchodu a otevřu ho. Na druhé straně dvora stojí dlouhý otevřený přístřešek, kde můj dědeček míval traktor, pluh a ruční nástroje. Cihlová konstrukce už je sešlá, dnes už spíš jen podpírá velké fíkovníky, které ji obklopují. Tam by mohl být Miles schovaný, ale nevěřím tomu. Vnější vchod do bunkru je asi dvacet stop za přístřeškem v polích. Kdyby už z něj byl Miles venku, byl by se spíš plazil dál do bavlníkových polí.

Pohledem přejíždím rozsáhlé bílé moře, které se už teď v osm hodin ráno chvěje horkem. Napůl očekávám, že se Miles vztyčí někde uprostřed polí jako strašák, ale nestane se to. Možná se ještě pořád krčí se svým kufříkem někde v koutě bunkru. Ale v koutku duše vím, že tak to taky není. Slíbil Drewe, že pokud si pro něj přijde policie, odejde a už se nevrátí. A Miles drží slovo.

Na vzdáleném konci pole zachytím koutkem oka nějaký pohyb, ale zmizí, než na něj stačím zaostřit pohled. Miles? Stejně tak to mohla být srna.

Zamknu dveře, naliju si šálek kávy a posadím se ke kuchyňskému stolu. Otevřenými dveřmi spíže vidím otevřený poklop. Dám Milesovi ještě půl hodiny a pak ho zavřu.

Když tak sedím a piju, přemýšlím o ranních událostech. Proč policie nezkonfiskovala moje počítače? Napadají mě dvě odpovědi. Jedna: FBI nařídila domovní prohlídku, ale přikázala šerifovi, aby se nedotýkal mých počítačů. To by znamenalo, že Baxter ještě pořád chce, abych pracoval jako systémový operátor, protože se možná chce pokusit ještě jednou vyzkoušet Lenzovu ztroskotanou strategii s EROSem. Druhá: noční debakl ve Virginii přesvědčil nefederální policejní stanice, kterých se případ týká, že FBI ztratila kontrolu nad vyšetřováním. Nařídily šerifu Bucknerovi, aby definitivně zjistil, jestli tu Miles je, nebo není. To, že nechaly na pokoji moje počítače, znamená, že i když Bucknerovi nevadí strkat nos do věcí FBI, netroufl by si narušit vyšetřování tím, že by zasáhl do fungování EROSu.

Zůstává ještě záhada s kašmírovým kabátem a disketou. Proč proboha vzal Miles můj kabát, schoval do něj disketu s Trojským koněm a pak obojí nechal ležet na podlaze? Utíkal snad k zadnímu východu ve snaze dostat se do polí a vyhnout se klaustrofobnímu tunelu? Málem vběhl do náruče šerifovým pomocníkům, kteří určitě čekali na dvoře, už když jsme s Drewe snídali? Yyděsilo ho to tak, že kabát zahodil a skočil do tunelu bez něj? Ne. Byl by vzal jeden z mých pokladů bez dovolení? Vzpomínám si, jak obdivoval sochu kabátu v pracovně, ale –

Schovám disketu někam, kde ji najdeš.

Prudce vstanu. Jako ve snu jdu předsíní do kanceláře. Nedokážu uvěřit, že poldové nadělali za tak krátkou dobu tolik škody. Odtahali nábytek od stěn, vytahali zpod postele pouzdra na kytaru a prohrabali všechno, co bylo aspoň tak velké, že by se tam schoval křeček.

Ale socha otcova kabátu – připevněná na dlouhých šroubech na zdi – vypadá nedotčená, a i Milese asi napadlo, že si jí nikdo nebude všímat. Stojím před ní jako poutník před svátým obrázkem a přemýšlím, jestli tenhle neživý předmět, který mi už tak dlouho připomíná otce, mohl poskytnout úkryt, který Miles hledal v zoufalé chvíli. Dřevěný kabát vypadá až neskutečně reálně, vínový „kašmír“ je mírně pomačkaný, jako by si někdo před chvílí svlékl kabát po noci strávené v zakouřeném klubu. I jemné stehy jsou pečlivě vypracované ve dřevě. Vnější kapsy mají klopy, ale nedají se otevřít. Některý z šerifových pomocníků si pravděpodobně odřel prsty, když to zkoušel.

Ale vnitřní náprsní kapsa – díky pečlivým technikám sochaře – je na svém místě, vyřezaná do černé „hedvábné“ podšívky. S náhlou jistotou sáhnu mezi dřevěné záhyby a vsunu do té kapsy dva prsty. Narazím na tvrdou umělou hmotu. Když vytáhnu ruku, držím v ní tříapůlpalcovou disketu s nápisem TROJSKY KUN.

„Ty všiváku,“ zašeptám.

Bez váhání vsunu disketu do mechaniky Gatewaye a prohlížím si její obsah. Obsahuje jen dva soubory. Jeden je soubor ve Wordu o velikosti 10,432 bytů s názvem „Harper“. Druhý má název „E.jpg“ – „jpg“ znamená, že je to grafický soubor zakódovaný podle norem Joint Photographic Experts Group. To je určitě Trojský kůň. V naději, že najdu nějaké vysvětlení, spustím wordový soubor. Dopis dlouhý skoro na stránku začíná:

„Harpe, díky bohu stíhám napstat spouštěcíinstrukce než přijdoupoldové. Přinuť Brahmu, aby si nahrál a spustiil tenhle JPEG a mámne ho. DOKÁŽEŠ TO!“

„Děkuju předem,“ zamumlám. „Děkuju a neděkuju.“

Zbytek dopisu obsahuje podrobné instrukce pro přenos souboru JPEG přes EROS. V téhle části nejsou skoro žádné chyby; Miles ji asi psal, jakmile dokončil Trojského koně. Přestože přesně nevysvětluje, co má Trojský kůň způsobit, píše tam, že jeho plán je založen na pravděpodobnosti, že Brahma použije nový kódovacídekódovací program EROSu na dekódování souboru s obrázkem. Kód Trojského koně se pravděpodobně objeví někde na fotografii jako malá černá řádka, až si Brahma fotografii otevře, což mu musím předem vysvětlit tím, že fotografie byla digitalizována na levném ručním scanneru.

Problém je v tom, že Miles vynechal ve svém dopise základní fakt: popis obrázku obsaženého v souboru JPEG. Můj program EROSu dokáže dekódovat obrázky JPEG, ale jelikož v tomhle konkrétním obrázku je schovaný Trojský kůň – a já nemám ani tušení, jakou destruktivní funkci má za úkol provést –, nemám chuť zničit si některý ze svých počítačů tím, že bych se snažil si ho prohlédnout.

Jelikož mi Miles neřekl, co je na obrázku, musel předpokládat, že odpověď bude jasná samo sebou. Jaký obrázek by si tak asi mohl Brahma chtít stáhnout do počítače?

E.jpg.

V zádech mě zamrazí. Měl snad Miles opravdu v plánu přimět mě, abych poslal Brahmovi fotografii své švagrové? Asi ano. Já jsem byl ochoten využít Erininu osobnost – aspoň některé její částike svádění Brahmy, a Miles nemá ani polovinu mých morálních zábran. Ale i kdyby opravdu chtěl použít její fotku, jak by to mohl udělat? V celém domě nejsou žádné Erininy digitální fotografie.

Pak mě to napadne. Nemusel by použít skutečnou Erin. Milesovým posledním projektem bylo rozšíření softwarového rozhraní EROSu tak, aby umožnilo přenos grafických obrázků mezi klienty. Pravděpodobně má na svém pevném disku desítky digitálních fotografií. Pokud je na některé z nich krásná žena, která přibližně odpovídá mému popisu „Erin“, mohl ji klidně využít.

I když jsem Milese přesvědčoval, že naše hra s Brahmou skončila, cítím, jak se mi zrychluje tep. Je 8.50. Brahma přijde za deset minut zkontrolovat Modrý pokoj. Odsunu židli od Gatewaye a vstanu. Už zase se mě zmocňuje stísněnost a nepořádek v místnosti k ní jenom přispívá. Šatny vypadají nejhůř. Reproduktory a příslušenství ke kytarám leží na podlaze ve změti starých bot a šatů, v jedné hromadě zahlédnu dokonce i svou videokameru.

Zvednu ji a divím se, jak se dostala do šatny. Obvykle ji dáváme na horní poličku do skříně v předsíni, aby byla po ruce, kdybychom během nějaké návštěvy chtěli natáčet Holly. Drewe ji sem určitě nepřinesla; nechodí do mé kanceláře ani sama. Takže jedině Bucknerovi lidé.

A Miles.

S pocitem prázdnoty v hrudi těkám očima po místnosti. Většina rozházených věcí patří do mé kanceláře, u některých už jsem si stokrát přísahal, že je vyhodím, a pak jsem si je z neznámých důvodů nechal. Ale jedna věc sem nezapadá.

Napravo od počítače EROSu leží na stole album s fotkami, které patří do obýváku, kde Drewe pečlivě uchovává i všechna ostatní alba. Ale tohle není obyčejné rodinné album. Je to portfolio z dob, kdy Erin pracovala jako modelka.

Přejdu přes místnost a otevřu portfolio se známým provinilým pocitem. V posledních třech měsících – od té doby, co mi Erin řekla pravdu o Holly – už jsem se v noci několikrát vyplížil do obýváku a přinesl jsem si tohle album do kanceláře, kde jsem obracel stránky a přenášel se časem nazpátek. Je zvláštní a strašné vědět, že se vaše geny spojily s geny jiného člověka a vzniklo krásné dítě, k němuž se nikdy nesmíte přiznat.

Znám nazpaměť každou fotografii z toho portfolia. První stránky jsou obálky časopisů: Glamour, Harper’s Bazaar, Vogue. Pak následuje celostránková reklama, která se objevila ve francouzském vydání časopisu Elle. „Milesi,“ zamumlám a prohlížím si záběr polonahé ženy. Erin na obrázku má v očích úchvatný výraz. Kolik modelek jsem v životě viděl? Snažily se oslňovat, tvářit se přitažlivě, a přitom marně předstíraly upřímnost. Podívej se na mě, prosily. Jsem zvláštní stvoření, jedno z vyvolených. Ale u většiny z nich stačí trochu delší pohled, aby člověk prohlédl jejich prchavou přitažlivost.

U Erin je to jiné.

Ten mizera Miles měl pravdu. Pocit přitažlivosti nezmizí. Nikdy nezmizí, protože Erin je život prožívaný až příliš blízko cyklu zrození a sexu a smrti, který se my na Západě snažíme už po staletí popírat. Žena, která kráčí mezi stísněnými muži dvacátého století a působí na ně silou, jakou měsíc ovlivňuje příliv a odliv, a její sexuální energie je jako oblast nízkého tlaku. Její pohled čeká na hurikán. A já, jako tolik jiných, jsem byl vtažen do víru toho hurikánu stejně neodvratně jako palma vytržená z kořenů na pobřeží nějakého ostrova.

Rychle listuji portfoliem, až najdu prázdný plastový obal. Vím, co sem patří, a po chvilce to najdu až vzadu v portfoliu, trochu pomačkané, jak to tam někdo spěšně vracel. Je to černobílá fotografie velká osm krát deset palců. Erin na ní stojí ve čtvrtprofilu na vlhkých kamenných schodech před klenutými dveřmi. Na sobě má průsvitnou černou róbu, stříbrný náhrdelník a stříbrné náušnice. Vlasy má vyčesané nahoru, takže odhalují její nádhernou šíji, má holá ramena a zdánlivě panenská ňadra. Obě paže vztahuje ke dveřím, nabízí stříbrný kalich stinné postavě, která stojí za nimi.

V přítmí je vidět bledá ruka, čekající na kalich. Velké kameny tvořící oblouk zřejmě patří k zámku nebo katedrále a vypadá to, jako by ze vzduchu vysávaly veškeré světlo, takže i Erinina tmavá pleť, vlasy a oči vypadají průsvitně, jako by je osvětlovalo nějaké vnitřní vyzařování. Obrázek je studie protikladů: pohled světice na tváři prostitutky, černé roucho na těle nevěsty, teplé světlo, které proudí z temnoty na scéně vyzařující tělesnost. Z obrázku proudí nadčasová síla, kterou musel Miles rozpoznat, jakmile ho spatřil.

S povzdechem zavřu album.

Moje videokamera leží venku, protože Miles ji použil při reprodukci fotografie v digitální podobě. Pak ten videozáběr – jeden rámeček – nějak přenesl na disketu, kterou jsem našel v dřevěném kabátě. Pravděpodobně měl v kufru s počítačem nějaký přístroj na přenášení videoobrázků. Miles říkal, že jeho Trojský kůň bude věrný svému jménu, a myslel to vážně. Obrázek Erin je jeho kůň a v jeho zdánlivě neškodném kódu – smrtelném jako řecká armádaje program, který vytvořil, aby zničil Brahmu.

Kancelář najednou naplní chrčivé bzučení. V přikrčení těkám očima po místnosti ve snaze najít zdroj toho zvuku.

Můj budík. Za poslední rok jsem si ho nastavil snad dvakrát, proto je mi jeho zvuk cizí jako protiletecké sirény.

Na budíku stojí: 8.59.

Miles ho zřejmě nastavil, aby nepropásl další přihlášení Brahmy na síť. Jako by mě poháněla Milesova vůle, vypnu bzučení, přejdu k počítači EROSu a upřeně zírám na jeho šetřič obrazovky, na bustu Nefertiti, která se hypnoticky otáčí v černém poli. Nutkání sáhnout na klávesnici, pokračovat dál v cestě za poznáním, ať je sebenebezpečnější, je skoro neodolatelné.

„Jdi k čertu, Milesi.“

Rozhýbám si prsty jako houslista, který se rozcvičuje na koncert, stisknu pár kláves, takže šetřič obrazovky zmizí a já se napojím na EROS jako systémový operátor. Ze své ptačí perspektivy prohlížím blok soukromých místností, který obsahuje i Modrý pokoj.

Brahma je tam.

MAXWELL> Erin? Vyprahlá země čeká na déšť.

Pažemi mi probíhá mrazení. Mám pocit, jako bych právě otevřel dveře do koupelny a našel za závěsem schovaného cizího člověka.

Rychlým zaklikáním myši se odhlásím ze sítě a zůstanu sedět s pohledem upřeným na černou obrazovku.

Za chvíli se znovu objeví Nefertiti. Je krásná, ale chladná. Jako by mi z dávnověku šeptala, jak je směšné dělat si starosti o to, kdo žije a kdo zemře. Je jako další tvář člověka, který na mě čeká v Modrém pokoji, a já se najednou rozhodnu jeho výzvu přijmout. Vstanu a přejdu ke Gatewayi, vytáhnu Milesovu disketu s Trojským koněm, položím ji vedle klávesnice EROSu a zase se posadím.

„Dobře, chlapečku,“ zašeptám a nasadím si sluchátka, „pojď k tatínkovi.“

S divokým potěšením tluču do kláves, které mě promění v „Erin“ a zavedou mě do Modrého pokoje, kde ještě pořád svítí přezdívka „Maxwell“. Najednou si uvědomím klimatizovaný chlad v domě, dusné horko venku, bodající bavlnu v polích a Milese, který se někde prodírá mezi jejími listy, znásilněná těla bezhlavých žen, uložená v hrobech pod zemí, i Lenzovu patetickou ženu, která už je taky mrtvá, a Rosalind Mayovou, která třeba ještě žije, i když je to možná horší než smrt. Tyhle všechny myšlenky mi krouží hlavou, když aktivuji program na rozpoznání hlasu, tiše promluvím do mikrofonu a dívám se, jak se moje slova objevují na monitoru:

ERIN> Já jsem ten déšť.

KAPITOLA32

MAXWELL> Jsem rád, že ses vrátila.

Z reproduktorů plyne děsivě známý digitální Brahmův hlas. Jeho předešlé rozhovory se mi nesmazatelně vtiskly do paměti.

V první chvíli chci Brahmovi přiřadit jinou frekvenci, ale neudělám to. Známý tón jeho hlasu mi pomůže představit si ho jako muže, protože muž to určitě je. Teď někde sedí stejně jako já u zářivého monitoru a připravuje se sdělovat do neživého stroje své nejniternější myšlenky. Poslouchám je a přitom sleduju jeho slova na monitoru, abych si byl jistý, že přesně chápu jejich význam.

MAXWELL> Ale vyprahlá země jsi ty, Erin. _Já_ jsem déšť.

ERIN> Já si myslím přesný opak. Ale nestydím se za své potřeby. Možná máš pravdu.

MAXWELL> Já se možná stydím. Za své potřeby. Už jsem tak dlouho osamělý. Nejsem sám, ale jsem osamělý.

ERIN> To je bohužel úděl většiny lidí.

MAXWELL> Já nejsem jako většina lidí.

ERIN> To si myslí každý.

MAXWELL> Už brzy poznáš, že mám pravdu.

ERIN Jak?

MAXWELL> Dnes udělám něco, co jsem ještě nikdy neudělal.

ERIN> Co?

MAXWELL> Povím ti svůj příběh. A pak uvidíš.

ERIN> Proč to chceš povědět zrovna mně? Protože jsem ti řekla, že jsem krásná, a tys mi uvěřil?

MAXWELL> Krása je důležitá, ale není to všechno. Podívej se na herce a herečky na EROSu. Jejich patetické fantazie jsou encyklopedií nejistoty. Zaujalo mě, jak jsi včera mluvila o hříchu a osudu, o tom, že je velmi vzácné najít krásu spojenou s charakterem a inteligencí. Já to všechno mám, takže vím, o čem mluvím. Mnoho lidí se snaží mě poznat, ale já nic neprozradím. Žiji sám v sobě. Myslím, že ty jsi na tom stejně. Proto tě toužím poznat. Cítím něco hluboko ve tvé duši. Ale nebudu naléhat, abys mi to prozradila, aniž bych ti prozradil něco o sobě. Prosím tě jen o jednu laskavost. Pokud tě to, co ti řeknu, bude příliš šokovat, řekni mi to. Tak budeme vědět, že nemáme pokračovat.

ERIN> Dobrá.

MAXWELL> A odpusť mi prosím, pokud nebudu uvádět pravá místa nebo jména.

ERIN> Chceš lhát v maličkostech, ale říkat pravdu o velkých věcech?

MAXWELL> Přesně tak. Musím začít v době dlouho před tvým narozením. Protože můj osud se začal naplňovat už tehdy.

ERIN> Jsem připravená.

MAXWELL> Koncem minulého století se v jedné vysoce postavené rodině v Německu narodil můj dědeček z otcovy strany. Říkejme mu Rudolf. Rudolfovi se dostalo prvotřídního vzdělání a stal se význačným chirurgem v Berlíně. Když mu bylo dvacet pět let, zahynuli jeho rodiče při požáru. Jeho jediným zbylým přibližným byl starší bratr Karel, rovněž chirurg. Rudolf byl statný muž, Prušák tělem i duší, ale oženil se s drobnou křehkou ženou. Byla porcelánově bledá, s jemnými rysy a očima modrýma jako moře.

Když císař začal zvonit šavlí, rozhodl se můj dědeček emigrovat do Ameriky. Karel ho prosil, aby zůstal v „hodině, kdy ho potřebuje vlast“, ale Rudolf vzal svou část dědictví a usídlil se se svou ženou v

Tady se reproduktory odmlčí, ale po krátké pauze Brahma zase promluví.

ve velkém americkém městě a brzy si jako chirurg získal klientelu z horních vrstev. Jejich první dítě byl syn. Říkejme mu Richard.

Richard byl trochu byronovská postava, už jako dítě. Zdědil křehké kosti, bledou pleť a modré oči po matce, ale černé oči, intelekt a neúnavnou vůli po otci. O rok později se narodila dcera, Kateřina. V té době se zjistilo, že Richard trpí hemofilií. Jeho stav bylo možno udržet pod kontrolou, pokud bude chráněn před poraněním, ale jeho „handicap“ ještě přispěl k jeho byronovské osobnosti.

Richard začal již brzy projevovat známky geniality. Vychovávali ho soukromí učitelé, a Kateřina dostávala již od čtyř let vzdělání v hudbě a baletu. Rodina vedla idylický život do roku 1929. Po krachu na burze přišel Rudolf přes noc o veškerý majetek. Dosud mohl provozovat svou ordinaci, ale najednou se z lukrativního koníčka proměnila v nutnost. Když několik přátel spáchalo sebevraždu, upadl do těžkých depresí. Začal se chovat jako šílenec, prakticky uvěznil sebe i svou rodinu v

Reproduktory se zase odmlčí. Nejsem si jistý, co mám dělat, nakonec napíšu:

ERIN> Co se děje? Jsi v pořádku?

MAXWELL>Ano. Vidím, že vyprávět celý příběh, aniž bych prozradil příliš mnoho, je těžší, než jsem myslel.

ERIN> Čeho se bojíš?

MAXWELL> Až skončím, pochopíš to. Právě teď jsem pod velkým tlakem. Pracuji na velkém záměru. Jistí lidé mě chtějí zastavit. Nechápou mou práci.

ERIN> A ty si myslíš, že já ji budu chápat?

MAXWELL> Možná ano. Nejsem si jistý.

ERIN> Musím ti říct, že jsem také ve velkém stresu. Abych byla upřímná, jsem skoro na pokraji zhroucení. Neříkej mi nic, co nechceš, ale možná ti pomůže, když to ze sebe dostaneš. Vím, co to znamená držet tajemství příliš dlouho pod pokličkou.

MAXWELL> Když budu pokračovat, musíš mít na pamětijednu věc. Znalosti jsou břímě. Tvrdě se za ně platí. Vzpomeň si na Rajskou zahradu.

ERIN> Nedělej si starosti, byla bych velmi dobrá Eva. Svedla bych na Adama nebo na Satana, že utrhli jablko, a mezitím bych pro Boha udělala jablečné víno. Právě kvůli takovéhle konverzaci jsem se stala klientkou EROSu.

MAXWELL> Dokážeš mě skutečně rozesmát. Tak já budu pokračovat. Když Rudolf přišel o majetek, prakticky uvěznil svou rodinu ve svém domě z hnědých cihel s pískovcovou fasádou. Provozoval ordinaci jen v takovém rozsahu, aby se rodina najedla. Základním kamenem života celé domácnosti se stalo pokračování Richardových studií, především anatomie a fyziologie. Moje babička učila Kateřinu hrát na klavír. Po dlouhých pěti letech věznění se Rudolf zamkl ve své pracovně a prohnal si hlavu kulí.

Tělo objevil Richard. Přestože mu bylo teprve dvanáct, stal se v psychologickém smyslu hlavou rodiny. Napsal do Německa o pomoc a strýček Karel mu poslal peníze, které měl Richard použít na návrat rodiny do Berlína. Ale Richard věděl, že pokud to udělá, strýc brzy zaujme otcovo místo. Přesvědčil matku, že by měli raději zůstat v Americe. Pečlivě rozdělil Karlovy peníze jako člověk, který odměřuje vodu cestujícím v záchranném člunu, a pokračoval ve studiu sám, za pomoci obsáhlé otcovy knihovny. Byl tím úplně posedlý, jeho jediným cílem se stalo obnovení postavení a majetku, o které otec přišel.

Představ si tu scénu. Místnost zahalená přítmím a v ní jen tři osoby. Krásný chlapec sedí u olejové lampičky a čte si Grayovu anatomii a Aischyla, dokud mu nezačnou slzet oči. Senilní matka, která bije dceru po prstech pravítkem, když udělá chybu při Beethovenovi, mluví jenom německy, chlapec musí sestřinu angličtinu upevňovat, když matka spí. Přežili jen zázrakem. Živili se tím, co Richard levně koupil nebo ukradl na ulici. Rudolf syna naučil, jak má zvládat svou hemofilii, jak si v nemocnicích tajně kupovat krev, jak si dávat transfuze. A chlapec to dělal!

Přežil! A v této temné a izolované existenci se dočkali svého sexuálního probuzení.

Byl prakticky odříznut od kontaktu s vnějším světem, a tak hledal uspokojení u své mladší sestry. Kateřina, nešťastná z otcovy smrti a matčina citového odcizení, Richardovy pokusy o sblížení trpěla, ba dokonce je vítala. Ve všech vědeckých studiích se uvádí, že incest se vyskytuje v situacích přelidnění, izolace nebo chudoby, ale tím nechci nic omlouvat. Tento vztah byl pro Richarda velkým darem. Jeho nesmírná schopnost soustředění nebyla rozptylována bezvýznamnými romantickými vztahy ani neriskoval genetické spojení s podřadnou partnerkou. Moje babičkaotom určitě věděla a chápala to, protože děti žily v obrovském domě jako milenci, spaly v téže posteli a zkoumaly hranice fyzických a spirituálních zkušeností.

Šokuje tě to, Erin?

ERIN> Lhala bych, kdybych tvrdila, že ne. Ale současně mě to i fascinuje. Dosud jsem nic podobného neslyšela.

MAXWELL> Je to jako číst o mladých bozích, že?

ERIN> Svým způsobem ano. Ale vím, co se stalo dál. Richard Kateřinu opustil, že?

MAXWELL> Myslíš? Ještě jako poměrné mladý chlapec Richard složil zkoušky a byl přijat na univerzitu. V zoufalé finanční tísni znovu napsal strýci Karlovi. Tvrdil, že rodina se nemohla vrátit do Berlína kvůli židovským zlodějům a protiněmeckým náladám. Svět stál na pokraji nové války a Karel okamžitě poslal peníze na cestu přes oceán. Richard je ovšem využil na vstup na univerzitu. Stal se akademickou hvězdou a získal stipendium. A jelikož díky hemofilii nebyl povolán do armády, studoval medicínu bez přerušení.

V té době se Kateřina začala stýkat s muži mimo rodinu, ale nevznikl z toho žádný milostný vztah. Moje babička jí rozmlouvala všechny nápadníky, tvrdila, že „neodpovídají úrovni rodiny“, což ovšem znamenalo Richardovy úrovně. Richard sám měl několik vztahů mimo domov, se ženami i s muži. Ale v jeho srdci nikdo nenahradil Kateřinu.

ERIN> Je mi Kateřiny líto. Nikdy neměla možnost zjistit, co doopravdy chce.

MAXWELL> Byla poznamenaná osudem, Erin. Zneklidňuje tě tato představa?

ERIN> Co kdybys mi nejdřív vylíčil její osud?

MAXWELL> Během studií na vysoké škole se Richard z machiavelliovských důvodů rozhodl oženit, a to výhodně. Jeho příležitost přišla v podobě nešťastné dcery jistého bohatého profesora. Budují říkat Gorgona. Ještě před prvním manželstvím otěhotněla, o dítě přišla těsně po svatbě a pak prodělala rozvod, při němž se veřejně prala spousta špinavého prádla. Pro muže své třídy již nebyla vhodnou partií, a tak ji otec přesvědčil, aby dala šanci skvělému profesoru medicíny. Richard nemarnil čas. Uvědomoval si, že tento plán bude pro sestru znamenat šok, proto jí sdělil tu zprávu co nejšetrněji a zdůrazňoval své obchodní důvody, ale nebylo to nic platné. Kateřina byla zdrcena. V příštích několika týdnech ho zoufale prosila a dvakrát ho svedla, přesvědčovala ho, že ho nikdy žádná žena nebude tak milovat a chápat jako ona. Když ji odmítl poslechnout, vmetla mu do tváře, že mu žádná žena nikdy nedá dítě, jaké by mu mohla dát ona. Richard ji ignoroval a pokračoval ve svých plánech.

Den před svatbou Kateřina odjela z města se všemi penězi, které Richard našetřil. Byl z toho velmi nešťastný a všem říkal, že odjela na západ, aby si zotavila nemocné plíce. Kdyby byl znal pravdu, byl by se za ní určitě rozjel. Jako pták, který se vrací domů, rozjela se Kateřina za jejich jediným pokrevním příbuzným strýcem Karlem. Uvědom si, že to bylo za války. Nejprve odjela do neutrálního Španělska, kde se spřátelila s příslušníky německé emigrantské komunity. S jejich dosti neochotnou pomocí se jí nakonec podařilo dostat se až do Berlína. Tam, během náletu, obklopená cizími lidmi ve sklepě jedné nemocnice, porodila dítě, které počala v Americe, dítě svého bratra. Byl to syn.

To dítě jsem byl já.

Po těchto slovech následuje ticho. Nervy mám napnuté k prasknutí. V posledních několika minutách mi toho Brahma o sobě řekl víc, než prozradil Lenzovi v desítkách rozhovorů. Jeho fantastický příběh mě naplňuje údivem a současně i hrůzou, ale nemám čas zabývat se svými pocity. Čas mi protéká mezi prsty jako voda.

ERIN> Nevím co říct.

MAXWELL> Teď chápeš mé mimořádné znalosti týkající se incestu. Řekl jsem ti všechno, co jsem zatím mohl. Myslím, že mám právo slyšet teď tvůj příběh. Nebo aspoň jeho část.

ERIN> Uvádíš mě do rozpaků. Nemám v zásobě tak dramatickou rodinnou ságu, jako je ta tvoje.

MAXWELL> Všechny rodinné příběhy jsou dramatické. To nám ukázal Freud. V některých rodinách jen dochází k boji pod povrchem, jako pod hladinou pravěkého moře.

Brahma má odpověď na všechno.

Chce slyšet příběh. A já jsem celé dny plánoval, co mu řeknu. Ale teď, když přišla pravá chvíle, jsem jako ochrnutý. Kolik pravdy mu mám říct? Kolik fikce? Ještě začátkem týdne jsem si myslel, že podvod je především záležitostí faktů a že klíčem k úspěchu je jejich spojitost. Teď vidím, jak jsem se mýlil. Úspěšné lži nejsou založeny na faktech, ale na instinktu. Na citech. Pokud budu vyprávět příběh, kterému budu sám věřit, musí mu Brahma také uvěřit.

Zavřu oči a v duchu si představuji Erin: rozesmáté dítě ve vaně s Drewe na zrnitých domácích filmech; dívka ve skautské uniformě za keřem s cigaretou v ruce; dospívající děvče s rozevlátými vlasy na tandemu motorky za klukem zblázněným do Harleyů; nahá středoškolačka na molu; mladá žena s tváří známou z obálek časopisů pode mnou sténá v Chicagu; nevěsta uvězněná v bílém, líbající Patricka na svatbě, hledá otevřenýma očima v řadě družbů moje místo. Je to jako hrát klasickou píseň. Člověk nejen zpívá a hraje noty; také se poddává síle té skladby, která byla nějakým způsobem zachycena do slov a hudby původní nahrávky. A když máte štěstí, tak se na chvilku stanete Otisem nebo Muddym nebo Jimim nebo Janisem nebo Lennonem.

To se mi už podařilo.

A když se mi to podařilo, podaří se mi i tohle.

Mluvím a současně slyším svůj hlas jako Erinin hypnotický kontraalt. Ten zvuk mi uklidňuje nervy. Za pomoci příběhů, které mi kdysi vyprávěl Bob Anderson, začnu spřádat příběh Drewiných a Erininých předků a pak pomalu přejdu k novojižanské pohádce hodné Margaret Mitchellové. Rozum mi napovídá, že bych neměl používat příliš mnoho pravdy, ale instinkt mi říká, že když se od ní příliš vzdálím, uškodím tím věrohodnosti. Životy, které používám pro svůj příběh, se podobají mému, vlastně jsou částí mého života a mozaiku, kterou z nich vytvářím, nedokáže rozložit ani Brahma. Ale když se můj příběh blíží k nedávné minulosti, začne se vyptávat.

MAXWELL> Ty teď se svou sestrou nevycházíš?

ERIN> Vycházíme spolu. Jak bych mohla nevycházet s tím nejdokonalejším člověkem na světě?

MAXWELL> Tomu sama nevěříš.

ERIN> Někdy ano. Je lékařka, ale každý věděl, že z ní jednou bude astronautka nebo něco podobného, už když byla malá. Pravděpodobně by se ti líbila.

MAXWELL> O tom pochybuju. Znám mnoho žen, které toho hodně dosáhly, ale skutečnost skrytá pod jejich povrchem je většinou úplně jiná.

ERIN> V tomhle případě skutečnost odpovídá vnějšímu zdání. Život mé sestry by byl vhodným námětem pro film, ale byl by asi příliš nudný. Spíš se podobá televizní reklamě.

MAXWELL> Je krásná?

ERIN> Ano.

MAXWELL> Ale ty jsi krásnější.

ERIN> Fyzicky.

MAXWELL> Žárlila na tvou krásu?

ERIN> Pokud ano, nedala to nikdy najevo. Kdyby se byla snažila, byla by měla tolik nápadníků jako já. Ale zatímco já jsem randila s kluky, ona pitvala nedonošená prasata.

MAXWELL> Chodila jsi na univerzitu?

ERIN> Ne, odjela jsem do New Yorku.

MAXWELL> Aha. Co jsi tam dělala?

Odmlčim se. Je čas trochu pozměnit pravdu.

ERIN> Zpívala jsem.

MAXWELL> Jakou hudbu? Operu? Na Broadwayi?

ERIN> Folk. Změnila jsem si jméno, aby mě rodiče nenašli. Otec mi říkal, že skončím na ulici jako komediantka, ale mně se překvapivě dařilo. Dostávala jsem pozvánky na víno a na večeři a na fotografování a dokonce jsem letěla na Montserrat točit desku. Pak mého agenta vyhodili, protože podepsal příliš mnoho ztrátových smluv. Se mnou asi stejně podepsal smlouvu jen proto, že se se mnou vyspal. Nikomu jinému na mně nezáleželo. Moje deska se ani nedostala do obchodů. Popadly mě deprese, vrhla jsem se na drogy a za necelý rok jsem byla na dně.

MAXWELL> Na dně?

ERIN> Byla jsem úplně zničená. Užívala jsem drogy, spala jsem se spoustou mužů, dokonce jsem začínala přicházeti o svou krásu. Ta už se díky Bohu zase vrátila. Jsem dost marnivá na to, abych to dokázala ocenit.

MAXWELL> Možná tě zachránila právě tvoje marnivost. Ale nemyslíš, že je čas, abychom trochu pokročili? Nemohla bys mi říct něco víc o svém otci?

ERJN> Proč?

MAXWELL> Určitě víš proč. Je to nejstarší příběh světa, Erin. Zbav se toho břemene.

ERIN> Myslíš, že se mě můj otec pokusil znásilnit?

MAXWELL> Nemuselo to dojít tak daleko. Sex mezi dospělým a dítětem většinou představuje orální nebo manuální stimulaci, nikoli penetraci.

ERIN> Ach bože. Vůbec NIC jsi nepochopil.

MAXWELL> To vypadá, že to popíráš.

ERIN> A ty mluvíš jako všichni ti pitomí psychiatři, ke kterým jsem chodila. Můj problém nemá nic společného s mým otcem. Týká se mé sestry.

MAXWELL> Tvé sestry? Chceš říct, žes měla lesbický poměr se svou sestrou? Ze tě pronásleduje nějaký hloupý pubertální cunnilingus nebo něco takového?

ERIN> Cunnilingus? Kolik je ti vlastně let?

MAXWELL> Čtyřicet sedm.

ERIN> Bože. Nejsem si jistá, jestli o tomhle vůbec můžeme mluvit. Máme úplně jiný slovník.

MAXWELL> Procházím různými generacemi, Erin.

ERIN> Dobře. Udržuješ se ve formě?

MAXWELL> Mým ideálem je Celliniho Perseus.

ERJN> Nikdy jsem ho neviděla, ale znám ho. Nakolik ses přiblížil ke svému ideálu?

MAXWELL> Jednoho dne to možná budeš moci posoudit sama. Vraťme se k tvé sestře. Co se přede mnou snažíš utajit?

ERIN> Jde o jejího manžela.

MAXWELL> Sdílíš lože s jejím manželem?

ERIN> Jestli s ním sdílím lože? Ne. Něco horšího. Mám s ním dítě. Syna.

V nastalém tichu cítím Brahmův rostoucí zájem, jako by leopard zvedal hlavu.

MAXWELL> Tvoje sestra je za něj ještě pořád vdaná?

ERIN> Ona _neví_, že je otcem mého dítěte.

MAXWELL> Aha. A on to ví?

ERIN> Ano. Řekla jsem mu to před třemi měsíci.

MAXWELL> Kolik let je tvému synovi?

ERIN> Tři.

MAXWELL> Jak se to stalo, Erin?

S plynulostí, která mě samotného překvapuje, podám Brahmovi zhuštěný příběh vztahu mezi mnou, Drewe a Erin – ale z Erininy perspektivy. Jména jsem změnil, ale věčný trojúhelník si zachovává svou mystickou sílu. Brahma se obzvlášť zajímá o diametrálně odlišné osobnosti Erin a Drewe. Když dojdu až k událostem v Chicagu, zeptá se:

MAXWELL> Jaký byl sex mezi vámi?

Jak mám popsat sex se mnou samým z Erinina hlediska? Tohle je možná ta největší překážka, kterou musím zdolat.

ERIN> Bylo to naplnění touhy potlačované celá léta. V jistém smyslu to bylo jedinečné. Ve velmi raném věku jsemo mužích ztratila iluze. Muži se dívají na ženy jako na světice nebo na kurvy, a v té době jsem se já dívala stejně na muže. Jako na bastardy nebo slabochy. Bastardi, ke kterým mě to vždycky táhlo, se snažili mě zničit, a hodné chlapečky jsem ničila _já_. To se právě teď děje s mým manželem.

MAXWELL> Jaký typ byl manžel tvé sestry?

ERIN> Žádný. To bylo právě to zvláštní. S ním jsem reagovala jako s těmi bastardy, ale přitom takový nebyl. Byl jemný. Byl to hudebník, psal písně.

MAXWELL> Ale to je kořen tvé touhy po muži s duší ženy. Umělci jsou mostem mezi mužským a ženským pólem. Jsou duševně hermafroditičtí.

ERIN> Možná máš pravdu. Protože on mě vzal někam, kde jsem nikdy nebyla. Občas, když jsme se milovali, dosahovala jsem něčeho víc než orgasmu. Úplně jsem ztrácela vědomí. Jako by se najednou začaly vzdouvat vlny a pak jsem dosáhla vrcholu, jasného bílého prostoru jako v průzračném snu. A pak jsem upadla do bezvědomí. Když jsem se probudila, cítila jsem něco, co jsem nikdy předtím necítila. Mír. Měla jsem pocit, jako bych věděla, co znamená být mrtvý nebo aspoň neživý. A _líbilo_ se mi to, rozumíš? Chtěla jsem ten mír. Později jsem zjistila, že Francouzi tomu říkají „malá smrt“.

MAXWELL> Sex a smrt jsou opačné strany jedné mince, Erin. My na Západě to potlačujeme, ale Východ to zná odjakživa. Smrt bez sexu znamená vyhubení, sex bez smrti rovněž. Orgasmus je mostem mezi oběma stavy, dočasné zničení vlastního já, momentální návrat do mateřského lůna, do nadčasového proudu přírody. On tě vzal právě do tohoto nekonečna.

ERIN> Mluvíš, jako bys o tom hodně věděl.

MAXWELL> O smrti a životě? Ano. Znám je dobře. Ale ty bys neměla toužit po takovém zničení. Všichni tam spějeme až příliš rychle. Pověz mi, proč ses za toho jedinečného milence nevdala?

Když líčím Erinin sňatek z rozumu s Patrickem a jeho slib, že se nikdy nebude vyptávat, kdo je Hollyiným otcem, musím se podívat do propasti, na kterou jsem si v posledních třech měsících nepřipustil ani pomyšlení. Do černé díry, která vyvedla z rovnováhy doktora Patricka Grahama, posedlého zamlženým obličejem, který číhá v jeho snech jako šklebící se démon a nikdy mu nedopřeje klid.

Mým obličejem.

MAXWELL> Udeřil tě někdy tvůj manžel při těch hádkách?

ERIN> Ne. Ne že bych si to nezasloužila. Ale teď ho začínám chápat. Kdysi jsem si myslela, že by mohl mé dítě milovat jako mou součást. Ale muži takoví nejsou. Ve světě zvířat se samci snaží zabíjet potomky jiných samců.

V mozku mého manžela se na jakési primitivní úrovni zřejmě odehrává totéž. Čím víc mého syna miluje, tím víc ho nenávidí.

MAXWELL> Ano. A jak chceš řešit tuto situaci?

ERIN> Nemám žádné řešení.

MAXWELL> Ovšemže máš. Jen jsi ještě nenašla sílu, abys to přiznala. Ty svého manžela nemiluješ, že ne?

ERIN> Ne. Ale je to dobrý otec. V tomhle ohledu jsem si dobře vybrala, i když to bylo v zoufalství.

MAXWELL> Miluješ manžela své sestry?

ERIN> Asi ne. Nevím.

MAXWELL> Kdybys věděla, že dnes v noci zemřeš, co by sis o něm myslela?

ERIN> Nevím. Měla bych vztek, že zůstane s mou sestrou. Ze se zbaví mě i mého syna. Asi musím nenávidět jeho štěstí.

MAXWELL> A štěstí své sestry.

ERIN> Ne. Na sestru jsem nikdy nežárlila. Moji rodičeo mně měli vždycky idealizovanou představu, ale sestra mě doopravdy znala. A přes to všechno mě milovala. Dosud mě miluje.

MAXWELL> Tak proč bys měla nenávidět štěstí jejího manžela?

ERIN> Možná proto, že je jediný muž, do kterého jsme se obě zamilovaly. Vyspal se s Máří Magdalenou a připravilo panenství i Panenku Marii, a to všechno bez jakýchkoli následků. Chci říct, že ty následky nesu Já_.

MAXWELL> Chceš, aby se tvoje sestra dověděla pravdu.

ERIN> Nevím. Ale nejsem si jistá, jestli dokážu to tajemství udržet natrvalo. Můj manžel na mě v poslední době pořád naléhá, abych mu to řekla. Co když mě opustí? Zůstanu nakonec sama se synem, zatímco jeho pravý otec bude žít idylický život s mou sestrou? Je to fér? Jsem z toho na pokraji šílenství! Nenávidím ho, když o tom takhle přemýšlím.

MAXWELL> Chtěl se s tebou milovat od těch událostí v Chicagu?

ERIN> Ne. Ale ještě pořád ho přitahuji. Cítím to, kdykoli jsem v jeho blízkosti. A teď, když ví o našem synovi, se nám doslova vyhýbá. Bože. Všechno jde k čertu a já nad tím nemám žádnou kontrolu. Moje sestra chce dítě. Můj syn je jako nevybuchlá bomba, která leží mezi našimi rodinami. Můj manžel šílí, manžel mé sestry šílí, já šílím.

MAXWELL> Uklidni se. Řekni mi jednu věc. Co chceš?

Z pěti různých impulsů mě napadne správná odpověď jako boží zjevení.

ERIN> Chci pryč.

MAXWELL> To je jen jiný způsob jak říct, že nemáš odvahu zkusit získat to, co chceš, a to je manžel tvé sestry.

ERIN> Ne! CHCI PRYČ!

MAXWELL> Pryč z čeho? Ze své situace? Ze života?

ERIN> Je těžké to přiznat, ale ještě pořád sním o magickém, mystickém muži, kterého jsem vždycky chtěla. Jako Sněhurka. Můj princ jednoho dne přijde. No tak, řekni mi, že jsem patetická a nesvobodná a všechno ostatní. Je mi to úplně jedno. To je to, co chci. Chci, aby mě někdo vysvobodil.

MAXWELL> Popiš mi svého prince.

ERIN> Můj princ je Temný Princ. Většinu žen děsí, ale mě ne. Zná cesty světa, ale není _ze_ světa. Víš, co myslím?

MAXWELL> Pokračuj.

ERIN> V mužích vzbuzuje bázeň, ale přede mnou se sklání, stejně jako já se skláním před ním. Ví, že všichni muži, kteří se mě kdy dotkli, byli jako otroci, kteří o mě pečovalido jeho příchodu. Ví, že v sobě mám nezměrnou lásku, ale že ostří mé lásky je strašné a chladné, a líbí se mu to. Dokáže mě dovést až k extázi, odpoutat mě od všeho, co mě drží k zemi, způsobit v mé hlavě explozi, která z mého těla vystřelí orgasmus. Miluje mě tak zoufale, že mě chce zabít, ale to je jediný ěin, který nemá sílu provést. Protože ve žhavém jádru své síly se mě bojí. TO chci!

MAXWELL> Buď klidná, holčičko. JÁ PŘIJDU.

Do očí mi stéká pot. Někde na této planetě sedí v mihotavé záři monitoru muž, který ke mně právě teď pronáší tato slova a fantazíruje o budoucnosti, na niž se nechci podívat ani škvírkou ve dveřích. Ušel jsem dlouhé míle po cestě, kterou se pokoušel kráčet doktor Lenz, a jediná cesta domů je kupředu.

ERIN> Nevím, co mám říct. Tvoje slova jsou silná a mocná. Nepopírám, že mě přitahuješ. Ale znám realitu. Je ti skoro padesát let, sedíš u počítače a představuješ si, jak budeš _sdílet lože_ s krásnou mladou dívkou, kterou jsi našel v kyberprostoru. Myslím, že ty můj spasitel nejsi.

MAXWELL> Jsem víc než spasitel, Erin. Jsem druhé slunce, zářící nad strádající zemí. Ale i slunce potřebuje oporu. Stravuje samo sebe, jako jsem se tak dlouho stravoval já. Podléhám jedinému bohu na nebesích, a tím bohem je ČAS.

ERIN> Mluvíš, jako bys už zašel příliš daleko.

MAXWELL> Dospěli jsme na křižovatku. K momentu volby. Musíš se rozhodnout, jestli chceš zůstat tam, kde jsi, v temnotách, nebo jestli chceš vykročit k pochopem. Nezapomeň, že znalosti jsou břemeno. Znalosti mají svou cenu.

V mysli mám prázdno.

ERIN> Potřebuju pět minut na rozmyšlenou. Je toho příliš mnoho najednou.

MAXWELL> Ne.

ERIN> Proč ne? Abych byla upřímná, musím se jít vyčurat. Jsem z tebe nervózní.

MAXWELL> Vymoč se tam, kde sedíš. Připomene ti to tvou smrtelnost.

ERIN> O své smrtelnosti jsem naprosto přesvědčená, díky. Na pět minut teď odejdu od počítače. Chci poznat tvůj život. Věřím, že jsi jiný. Možná jsi dokonce ten, na koho čekám. Ale musím čurat a chci se trochu uklidnit. Jestli tě najdu, až se vrátím, potěší mě to. Pokud ne, bude mě to mrzet.

A po těch slovech – se srdcem bušícím jako kladivo a s vlasy promočenými potem – se odhlásím ze sítě.

KAPITOLA 33

Skoro celých pět minut si omývám zátylek a ruce pod proudem vody a zírám na svůj užaslý obličej v zrcadle. Brahmův životní příběh – to, co jsem z něj slyšel – je mnohem podivnější, než jsem si dokázal představit, a mám pocit, že bude v tomto duchu i pokračovat. Ale říká mi pravdu? Dozvídám se historii zrodu vraha? Nebo si ze mě jenom dělá blázny, jako to tak mistrně dokázal u doktora Lenze?

To se mi nezdá. Tichý vnitřní hlas mi radí, abych zavolal Danielu Baxterovi – nebo dokonce Lenzovi –, ale neudělám to. Když už jsem dostal Brahmu tak daleko, že chce svou pokřivenou minulost sdělit „Erin“, musím to dotáhnout až do konce.

Vrátím se k počítači, nasadím si sluchátka a pořádně se napiju Tabu. Na monitoru ještě svítí poslední věty, které jsem vyslovil: Jestli té najdu, až se vrátím, potěší mě to. Pokud ne, bude mě to mrzet. Rozhodnu se, že ho nechám čekat ještě minutu, abych mu dal najevo, že tenhle rozhovor mám pod kontrolou já. Dopiju Tab, začnu mluvit a EROS věrně přepisuje.

ERIN> Jsi tam ještě, Maxi?

MAXWELL> Ano.

ERIN> Ještě jsi mě neodradil. Pokračuj.

MAXWELL> Pokračuj?

ERIN> Jsem připravena vyslechnout zbytek tvého příběhu.

MAXWELL> Ale mluvili jsme přece o tobě.

ERIN> Tys mi řekl jedno tajemství, já jsem ti taky řekla jedno. Teď jsi na řadě ty.

MAXWELL> Jsme jako děti. Tak dobrá. Kde jsem skončil?

ERIN> Incestem. Tvůj otec se v Americe oženil kvůli penězům a postavení, zatímco jeho sestra – tvá matka – utekla do Německa a tam tě za války porodila.

MAXWELL> Přeskočme šest let. Richard se dočkal splnění svého dětského snu. Stal se významným psychiatrem v jednom z největších amerických měst. Jeho žena měla peníze, ale on si už také hodně vydělával. Litoval jen jedné věci. Gorgona neměla v úmyslu omezovat svůj společenský život tím, že by mu přivedla na svět potomka. Tak se Richard plně oddal své práci a postupem času si získával stále větší slávu. Jeho přístup byl kontroverzní, ale prostý. Povzbuzoval lidi k tomu, aby akceptovali svou přirozenost. Používal Freuda a Junga a podobné autory k legitimizaci takzvaného „scestného“ chování. Napadá mě humorné přirovnání k heslu počítačového průmyslu: „To není vada, to je vlastnost.“

Richard ukájel své dosti exotické sexuální potřeby mimo domov, ale dařilo se mu skrývat to před tiskem i policií. Když se u jeho dveří objevila Kateřina se šestiletým chlapcem po boku, úplně mu to vzalo dech. Byl jsem jako jeho obraz v zrcadle. Tmavovlasý, s bledou pletí, klasicky krásný. Matka zdůvodňovala tu podobnost výmyslem, že jsem Richardův „synovec“. Aby vysvětlila, proč nemám otce, vyprávěla dojemnou pohádku o impulzivním sňatku s mladým německým vojákem, který zanedlouho padl na ruské frontě, a o třech strašných letech v koncentračním táboře. Ten koncentrační tábor si ani nemusela vymýšlet. Tamější chlad se mi zahryzl do kostí jako ledový nádor. Kateřina také prozradila, že trpím hemofilií stejného typu jako Richard. To v Gorgoně vyvolalo jisté podezření, ale jelikož se hemofilie přenáší pouze přes ženy, nepřikládala tomu příliš velkou váhu.

Když Richard a Kateřina konečně osaměli, matka přiznala pravdu. Žádný německý voják neexistoval. Jsem Richardův syn, i když o tom nevím. Pološílená vyčerpáním řekla matka Richardovi, že se jí podařilo přežít jen proto, že přísahala, že mě přivede na svět, než zemře. V jejích očích spatřil Richard výraz podobný tomu, který se objevil v očích jeho otce, než se zastřelil.

Richard si nevšímal Gorgonina odporu a přijal nás do svého domova. Napětí mezi oběma ženami rychle rostlo a jednoho chladného rána našel Richard Kateřinu v posteli mrtvou. Předávkovala se morfiem z jeho lékárničky. Dva dny ležela v domě v bronzové rakvi, s krásnýma rukama sepjatýma na hrudi jako padlá oběť. Nehnul jsem se od ní ani na krok, nejedl jsem a nespal. Když bylo Kateřinino tělo převezeno do krematoria, zhroutil jsem se a museli mě odvézt do nemocnice.

Když Richard oznámil, že chce svého „synovce“ adoptovat, překvapilo ho, že Gorgona ani příliš neodporuje. Neuvědomil si, že já – bez Kateřiny – jsem odpovědí na Gorgoniny modlitby, stejně jako na jeho. Navždy jsem ji osvobodil od nutnosti porodit dítě. Ale situace se nevyvíjela tak, jak doufala.

Richard ve mně získal něco víc než syna. Vznikl jsem ze spojení jeho genů a genů jeho sestry. Mužská a ženská polovina se spojily v jednu bytost. Představoval jsem znovuzrození jeho otce. Vychovával mě způsobem, který si oblíbil před hospodářským krachem – platil mi soukromé učitele, kteří se soustředili na přísnou vědu –, a já jsem ho nezklamal. Pokaždé když jsem překonal nějaké jeho očekávání, uvědomil si Richard, že jeho sestra měla pravdu. Žádná jiná žena ho nemohla milovat tak jako ona nebo mu dát takové dítě. Dospěl k přesvědčení, že naším rodem chce osud přinést jakýsi vyšší řád lidstva. Aniž by si to uvědomoval, začal vzývat Kateřinu jako světici.

Roky plynuly a Gorgona mě stále více nenáviděla. Od začátku měla podezření, které bylo příliš hluboké na to, aby se ho odvážila pojmenovat, a jedné noci, po požití nadměrné dávky džinu, vevrávorala do Richardovy soukromé ložnice ve druhém patře a všechno mu vmetla do tváře. Znectila mou matku v dlouhé tirádě. To udělala již mnohokrát předtím, ale z neznámého důvodu Richard právě té noci vybuchl. Řekl Gorgoně pravdu. Nejdřív si ji vyložila nesprávně, křičela, že vždycky věděla, že jsem bastard, že Kateřinin „padlý německý voják“ je lež, která měla skrýt to, že se chovala jako děvka. Když konečné pochopila pravdu a začala lkát nad „dítětem démona“,Richard ji zvedl, donesl k zábradlí a svrhl dolů na mramorovou podlahu.

Tehdy mi bylo čtrnáct a to všechno jsem viděl na vlastní oči. Křik mě vylákal pod schody. Richard se vyděsil, ne proto, že bych ho snad šel udat na policii, ale že by mě mohl navěky ztratit, když jsem na vlastní oči viděl, jak vraždil. Vzpomínám si, jak jsem tehdy zareagoval. Řekl jsem: „Už bylo na čase, abys s tou čarodějnicí něco udělal, strýčku.“

Myslíš, že jsem chladný, Erin?

V tichu, které následuje po té otázce, se přinutím nezaujímat žádné stanovisko, abych Brahmu neodradil od dalšího vyprávění.

ERIN> Je to jako ve filmu. Všechno to vidím před očima. Je to skutečně pravda?

MAXWELL> Ano, naprostá pravda. Té noci mě Richard zavedl do své pracovny a vysvětlil mi, co se vlastně stalo. Těžko hledal vhodná slova. Uvědomil si, že dospěl do chvíle, kdy musí riskovat všechno – buď získat syna, nebo mě navždy ztratit. Řekl mi pravdu. Není můj strýc, nýbrž můj otec. Vlastně strýc i otec najednou. Vyprávěl mi o zakázaném spojení, k němuž došlo mezi ním a jeho sestrou, a o tom, jak díky tomuto posvátnému / sexuálnímu spojení byla stvořena nezměrná síla a talent – já.

Vždycky jsme cítili silnou spřízněnost, zčásti proto, že jsme si byli tak podobní, ale i kvůli naší společné chorobě. Tehdy v pracovně byl náš svazek posvěcen. Přísahali jsme si, že budeme držet pohromadě, že oba svorně prohlásíme, že Gorgonina smrt byla „nešťastná náhoda“, a od té chvíle jsme sdíleli přesvědčení, že se vymykáme morálnímu tlaku. Té noci jsem se znovu narodil, Erin. U mé kolébky stál incest a vražda.

ERIN> Když se to stalo, bylo ti čtrnáct?

MAXWELL> Ano. Tak dlouho jsem toužil, aby to byla pravda, a najednou se mi to splnilo. Nikdy jsem tak úplně nevěřil tomu, že by mě byl počal nějaký anonymní německý voják, tak hloupý nebo nešťastný, že ani nepřežil válku. Mým otcem byl renomovaný psychiatr. Byl jsem až příliš rychle ochoten považovat se za nadčlověka, kterého ve mně viděl i Richard, ale osud potvrdil, že měl pravdu. Za tři roky jsem vstoupil na lékařskou fakultu.

I když se ze všech sil snažím zachovat klid, vítězně zatnu pěsti.

Drewina teorie je každou minutou pravděpodobnější.

ERIN> Takže ty jsi lékař. Měla jsem už delší dobu pocit, že tomu tak je.

MAXWELL> Ano. Ale teď o tom nechci mluvit.

ERIN> A o čem chceš mluvit?

MAXWELL> Mám perverzní touhu vyzpovídat se ze svých neúspěchů, svých ran, svých nejtemnějších cest.

ERIN> Proč se chceš zaměřit na své neúspěchy?

MAXWELL> Nechápeš zásadní rozdíl mezi mužem a ženou? Žena může prostě BYT. Získává identitu díky samotné existenci, díky biologickému imperativu. Prostě čeká na naplnění, stejně jako ty. Ale muž se musí STÁT. Musí sám sebe tvořit. Musí se odtrhnout od matky, přetnout pupeční šňůru a promítnout se do světa ZA touto celistvostí. Muž musí sám sebe vyhnat z pohodlí a naplnění. Chápeš to?

ERIN> Asi ano.

MAXWELL> Může to být temná cesta. Nebyl jsem obyčejný adolescent, Erin. Elvise Presleyho jsem považoval za Dionýsa vykonstruovaného pro buržoazní Ameriku. Když se objevili Beatles, ignoroval jsem je. Připadali mi příliš veselí, příliš šťastní. Ale pak se svět změnil. Rolling Stones, Doors, Hendrix. Ponořil jsem se do drogové subkultury. Richard byl vždycky velmi liberální a byl odborníkem na farmakologii. Procestoval halucinogenní dálnici, ještě než se Leary vůbec doslechl o LSD. Zasvětil mě do této věci stejně jako do všech ostatních. Byl jsem ve správném věku pro Vietnam, ale moje hemofilie mě zachránila před odvodem stejně jako kdysi mého otce. Byl jsem bohatý, studoval jsem na prestižní škole a rychle jsem směřoval k medicíně. Ale v jedné oblasti jsem nenacházel naplnění. V oblasti, kvůli níž existuje EROS.

ERIN> V sexu?

MAXWELL> Ano. Jsme otroky svého dětství a já jsemv tomto směru nebyl výjimkou. Jelikož jediným mým omezením byla má hemofilie, vyrostla v mých představách do děsivých rozměrů. Posiloval jsem své tělo neúnavným plaváním, sportem, v němž je velmi malá pravděpodobnost utrpět krvácející poranění. Moje slovaoCelliniho Perseovi nebyla pouhý bonmot. Byl to skutečně můj cíl a já jsem ho dosáhl díky dlouhým létům plavání. Kdybys mě viděla oblečeného, nevšimla by sis žádných nápadných proporcí. Ale kdybys mě viděla nahého, pochopila bys.

Moje tělo přitahovalo ženy, ale kdykoli věci dospěly na otevřeně sexuální úroveň, odradila mě jejich tělesnost, jejich vitalita. Cítil jsem odpor, strach, závratě, a nechápal proč. Erotické bádání mého otce dokazovalo, že sex je pro muže, jako jsme my, uskutečnitelný. Masturboval jsem, i když velmi opatrně, a dva semestry jsem na koleji bydlel s kolegou, který ze mě dokázal vysát šťávu až k vrcholu, kdykoli jsem potřeboval uvolnění. Hnusil se mi, ale splňoval účel. Strachoval jsem se ovšem, co by se mohlo stát v nestřežených nárazech a křečích skutečného sexu.

Potom, na jednom večírku, jsem omylem vešel do ložnice, v níž omdlela opilá dívka. Když jsem se díval na její zavřená víčka, na téměř nehybná ňadra pod svetrem, ucítil jsem zrychlený tep, ztopoření svého mužství. Zavřel jsem dveře, přistoupil jsem k ní a neobratně jsem jí vsunul ruce pod svetr, zatímco mi srdce divoce bušilo v hrudi. Vyděšený představou, že by někdo mohl přijít, jsem jí chvíli tápal pod šaty, zmáčel jsem si kalhoty a pak jsem uprchl z toho domu. Zní to pateticky, že?

ERIN> Už jsem slyšela i podivnější věci.

MAXWELL> Samozřejmě se mi brzy podařilo dostat do podobné situace znovu, ale tentokrát jsem té dívce svlékl kalhoty a skutečně jsem do ní pronikl. Potřetí se zvolená dívka probrala a já jsem utekl. Nedokázala mě identifikovat, ale ta zkušenost mě tak vyděsila, že jsem v tom už nepokračoval. Také mě to přinutilo diagnostikovat vlastní neurózu. Celý život jsem v hlavě nosil psychosexuální vzor své mrtvé matky. Byl to můj poslední pohled na ni, ležící bez hnutí v rakvi, bledou a dokonalou, čekající na plameny krematoria. Ty ženy, kterých jsem se dotýkal, byly jen hrubým odrazem této animy v mé mysli. Ovšem diagnóza a léčba jsou dvě různé věci. Akrofobní člověk, kerý ví, že se bojí výšek, se nemůže zničehonic zbavit svého strachu. Moje anima se mnou zůstávala a měla podoby, které jsem začínal chápat teprve postupně.

ERIN> Během čtyř let studií na vysoké škole ses ani jednou nezamiloval?

MAXWELL> Zamilovat se? Moje mysl byla spoutaná řetězy! Kdykoli jsem se domníval, že dělám pokroky, došlo k další neblahé události. Na lékařské fakultě jsem s několika jinými studenty asistoval na operačním sále, kde měla mladá žena v anestézii prodělat hysterektomii. Měli jsme u ní provést vyšetření vaginy. To je běžná praxe ve fakultních nemocnicích, pokud ti to manžel neřekl. Jak jsem tam tak stál a sledoval, jak moji kolegové vsunují prsty v rukavicích do toho bledého bezvládného těla, měl jsem vztek na instituční znásilňování oné bezbranné ženy. Ale pak jsem pocítil pod pláštěm strašný tlak. Když jsem přišel na řadu s vyšetřováním, třásly se mi ruce. Bylo to tak neobvyklé, že si toho ošetřující lékař všiml. Udělal jsem zkoušku a utekl jsem do odpočívárny, abych se zbavil toho nesnesitelného napětí. Přitom jsem si představoval tu bezvládnou ženu, nejdokonalejší obraz své matky, s jakým jsem se kdy setkal. Tehdy jsem věděl, že jsem se od ní dosud neosvobodil – a možná nikdy neosvobodím.

ERIN> Tvůj otec si tvých problémů nikdy nevšiml?

MAXWELL> Ovšemže ano! Richard byl přesvědčen, že to všechno je jeho vina! Protože tak dlouho po smrti velebil mou matku. Protože neměl odvahu oženit se s ženou, kterou miloval. Věděl, že kdyby to byl učinil, byl by mi možná dal dar, kterým byl obdařen on – sestru, s níž bych byl mohl všechno sdílet. A co horšího, tím, že mi tuto sestru odepřel, oslabil rovněž mocnou genetickou linii, která se soustředila v mé osobě. Prosil mě, abych si zkusil najít někoho, kdo by naplnil potřebu, o jejíž naplnění se nepostaral, a dal mi geny hodné našich genů.

ERIN> Udělals to?

MAXWELL> Zkoušel jsem to. Ale mým údělem byla jiná cesta, Erin. O prázdninách během studií jsem začal s otcem podnikat cesty do zahraničí. Samozřejmě jsem už kdysi byl v Evropě, ale na Východě dosud ne. A Východ byl Richardovou velkou vášní. Byl posedlý kulty plodnosti ve městech v údolí Indu, krvavými rituály sexu a smrti, kolem nichž se vyvinula indická kultura. Byl vychován autoritářským otcem, vyznavačem nebeského kultu křesťanství, který byl ovšem založen na nebeském kultu německé válečnické kultury. Byl ovšem svědkem zhroucení svého otce a jeho sebevraždy pod tlakem neštěstí. Richard hledal větší sílu. Proto ho přitahovala Indie, velký pramen uchovávající dosud princip Matky.

V Indii jsem přišel o veškeré iluze. Vládli tam silní, slabí sloužili nebo zanikali. Našel jsem tam ženy, které byly za mrzké částky ochotny udělat všechno, oč jsem je požádal. Skutečnost, že příští den od nich budu na míle vzdálen, mi umožňovala překonat úzkost a pářit se s nimi, ale stále byl přítomen tentýž problém. Indické ženy mají tmavou pleť i vlasy. Neodpovídaly mé vzpomínce na éterickou Kateřinu ležící v rakvi.

Po návratu do Ameriky mé sexuální problémy pokračovaly, ale nebyly nijak na překážku mým studijním úspěchům. Byl jsem jako v plamenech. Zatímco na studijním poli zářila moje genialita, najímal jsem si prostitutky, aby nehybně ležely v bílých róbách, zatímco jsem do nich jemně pronikal. Myslím, že jsem pomalu propadal šílenství.

I kurvy, které již viděly všemožné zvrácenosti, byly zděšeny. Jedna během aktu ztratila nervy, vrhla se na mě a zranila mě, takže jsem skončil v nemocnici s terapií faktoru srážlivosti. Zmocnily se mě sebevražedné myšlenky. A tehdy zasáhl Richard. Nadopoval mě amfetaminy, odvezl mě znovu do Indie a navždy změnil můj život.

ERIN> Co bylo na téhle cestě jiné?

MAXWELL> Někoho jsem tam našel.

ERIN> Ženu?

MAXWELL> Ano.

ERIN> Podobnou tvé matce?

MAXWELL> Ne. Našel jsem ženu, která byla živoucí smrtí. Chápeš to? Křesťanství hlásá věčný život po smrti, ale to je falešný a zvětralý sen. Právě na cestě smrti nacházíme věčný život.

Už je to tady,pomyslím si.Ježíšikriste.

ERIN> Nevím, jestli ti rozumím.

MAXWELL> Hned mi porozumíš. Na té cestě do Indie jsme projeli křížem krážem celý subkontinent a hledali jsme rituály a kulty, které Britové kdysi dávno postavili mimo zákon, ale jejichž sláva dosud přetrvávala v odlehlých oblastech. Richard nebyl žádný západní diletant. Měl přátele po celé zemi, od přelidněných měst po pustiny poseté drobnými vískami. V jedné izolované kmenové vesnici jsme směli přihlížet, jak je mladý chlapec tažen po polích, zatímco farmáři usekávali z jeho těla kusy, které pak zahrabávali na svých polích, aby jim zajistili plodnost.

Odtud nás dovezli do vysoko položené vesnice, o níž bylo známo, že jistý kult Shakti praktikuje tantrismus levé ruky. Většina indických svátých mužů praktikuje asketismus jako cestu k tomu, co by Západ nazval spasením. Ale tantristé cesty levé ruky jsou doslova vrcholem v tomto umění. Podle nich přináší potěšení sebepopírání. Jejich slavnostní přísaha vyžaduje porušeníkaždého tabu v oblasti rituálů. Tyto rituály dosud nespatřil žádný člověk ze Západu. Ale Richardovi se podařilo od jistého gurua získat povolení k účasti. O půlnoci se na kremačním pozemku usadilo do kruhu jedenáct párů. V jejich středu seděla nahá mladá žena. Všichni zpívali mantry a pak na tu ženu vrhali tabu substance jako maso a alkohol. Pak si ostatní ženy svlékly roucha a guru je uložil do bedny. Každý muž přistoupil k bedně a jedno roucho si vytáhl. Jeho volba určila ženu, s níž měl během rituálu obcovat. Přihlíželi jsme, jak se účastníci kolem nás začali svlékat a kopulovat. Během tohoto rituálu nebylo dodržováno žádné třídní ani zákonné tabu. Pokud si muž vybral roucho své sestry, milovali se jako cizí lidé a vzdávali tím bohyni čest. Pro mého otce byla tato zkutečnost zjevením, potvrzením jeho životního příběhu. Pro mě to byla spirituální antiteze římské orgie. Byl to posvátný sex. Když se muži a ženy kolem nás konečně začali oddávat uvolnění orgasmu – který jsme do té doby považovali za zakázaný uvědomil jsem si, že tato cesta není stejná jako ostatní. Čas se propadal sám do sebe a vsával mě jako trychtýř do jakéhosi velkého obratu.

Povzbuzeni svými úspěchy, pokračovali jsme dál do vnitrozemí. Jediné, co nás v té drsné zemi chránilo, byl náš důvtip, naše peníze a síla našich končetin. Mému otci se v té době vedlo velmi špatně. Hemofilie zhoubně působí na klouby a Richard rychle chřadl. Ale jako šílení bílí lovci pronásledující slony na cestě za mytickým slonovinovým hřbitovem jsme se prodírali nekonečnými mílemi trávy a kamení hledajíce jediný významný kult, z nějž Richard nenašel žádné dochované stopy. Kult Thugů.

Thugové byli lupičská kasta, která přetrvávala v Indii po celá staletí. Žili z toho, že vždycky na cestě přepadli pocestné, uškrtili je, ukradli jejich peníze a majetek a jejich mrtvoly šikovně schovali. Na tom samozřejmě není nic pozoruhodného. Thugové byli jedineční tím, že vraždy, které páchali, byly součástí jejich náboženství. Uctívali Kálí – bohyni smrti a zničení – v mnoha jejích podobách. Černou Kálí, Kálí Zrádkyni, Kálí Nepřístupnou. Vražda pro ně byla posvátným obřadem a takto získané peníze považovali za svůj spravedlivý majetek. Britové tvrdili, že Thugy vymýtili již koncem devatenáctého století, ale můj otec byl přesvědčen, že žádný kult, který vzkvétal po staletí, není možno najednou beze zbytku zničit.

Měl pravdu. Po mnoha týdnech, kdy jsme postupovali podle tajných pokynů, které jsme draze kupovali, a varování, která jsme dostávali zadarmo, jsme byli přijati do domu muže, jenž přiznal, že vražedný kult Kálí dosud existuje. Po noci, kterou strávil v rozhovoru s Richardem (a během níž změnila majitele značná částka peněz), ten muž přiznal, že on sám uctívá Kálí a že je zběhlý v umění Thugů. Pro mého otce to znamenalo vyvrcholení životního díla. Ale zatímco on dychtivě vstřebával nejtajnější tajemství Východu, já jsem navazoval vlastní vztahy.

Thug měl tři dcery. Dvě neustále brebentily, ale prostřední dcera mlčela. Měla samozřejmě tmavou pleť, ale byla nesmírně krásná. Dívala se na mě, kdykoli jsem šel kolem, a já jsem se díval na ni. Třetí noc přišla na mé lože. Nemusel jsem hovořit. Poprvé pode mnou ležela nehnuté jako mrtvá. Podruhé se nade mnou vztyčila jako černá bohyně a prozpěvovala slova, která se mi zarývala do duše jako ostrý nůž: Má Kálí, moje boží matka, tmavou pleů Z dálky vypadá tmavá, ale kdo ji pozná blíž, ví, že taková není. Tvoří svazky i osvobození. Vždy dělá to, co chce.V tom okamžiku ta mladá dívka roztálá mé duševní řetězy a přivedla mě k divokému vyvrcholení. Stal jsem se jiným mužem.

Ráno jsem žasl nad tím, že ta hrdá dívka hovoří anglicky, v oné provincii to bylo neobvyklé. Naučila se anglicky, aby mohla pocestné snáze uchlácholit v přesvědčení, že jsou v bezpečí. Tři noci mě zasvěcovala do zázraků, jaké jsem si nikdy nedokázal představit. Pochopil jsem, že jsem byl celý život posedlý snahou o kompenzaci. Narodil jsem se s nevyléčitelnou chorobou, prokletý křehkostí. Viděl jsem, jak moje jemná matka umírá pro lásku, a pak jsem hledal ženu, která by jí byla podobná. Ale dcera toho Thuga byla Kateřininým naprostým opakem. Navenek byla chladná a tvrdá, ale v jádru jemná a poddajná. Tak dlouho jsem měl strach z nespoutaného sexu. V mé duši byl otvor ženy spojen s představou trhliny, jíž může muž propadnout do bezedné tmy přírody. Zeny, které mě chtěly, se snažily mě zotročit, rodit mi děti nehodné mé linie. Ale Thugova dcera mé obavy rozptýlila. Poučila mě, že semeno ejakulované do ohnivého otvoru ženy je možno uvěznit a vrátit zpět. Ze se v ní nerozplynu, nýbrž očistím od pozemského chtíče a dotknu se hvězd. Byla ztělesněná smrt.

Noc před naším plánovaným odjezdem jsem u večeře promluvil. Snažil jsem se hovořit Thugovým dialektem a požádal jsem ho o ruku jeho dcery. Otevřel páchnoucí ústa a vysmál se mi do obličeje. Byl jsem pokořený, oslepený vztekem a rozpaky. Ale Richard samozřejmě věděl, co má dělat. S pobaveným úsměvem vytáhl z kapsy kožený kufřík, položil na stůl tisíc britských liber a řekl tomu tlustbchovi, že pro mě chce jeho dceru. Thug chňapl po penězích a bez dalších protestů souhlasil. Já jsem nejdřív nechápal. Myslel jsem si, že to byl nějaký přehnaný poplatek za sex. Ale těsně předtím než jsem se zesměšnil nevhodnou otázkou, se celá situace vyjasnila. Otec mi to děvče koupil. Ne na jednu noc, ale na celý život.

ERIN> Jako otrokyni?

MAXWELL> Přesně tak. Thug prodal svou dceru za dva tisíce dolarů. Neměl jsem ani tušení, jak bude na ten obchod reagovat ona, ale když jsme příštího rána odjížděli, následovala nás s vakem v ruce.

Čtrnáct dní nato, když jsme čekali na letišti v Dillí na zpáteční letadlo, se můj otec zhroutil. V pětapadesáti už přežil většinu hemofiliků své generace a namáhavá cesta nakonec způsobila fatální krvácení. Oženil jsem se s Thugovou dcerou, abych pro ni získal americké občanství. Při obřadu jsem řekl oddávajícímu indickému úředníkovi, že se jmenuje Kálí, a nikdo nic nenamítal. Od té doby jí říkám Kálí. Bděli jsme nad Richardovým tělem, když zemřel, a pak jsme jeho popel rozprášili do Gangy a odletěli jsme nejbližším letadlem ze země.

To je příběh mého raného života, Erin, semeno mého vzniku. Kálí se mnou žije dosud jako má konkubína. Pochopila, že bych s ní nikdy nemohl mít děti, a dovolila mi, abych ji sterilizoval. V této čisté formě vyhání z mého těla chtíč, střeží mé podvědomí a pomáhá mi v mém životním díle.

Co si o mně myslíš, Erin?

Milesovy zprávy o vraždách z EROSu začínají zapadat na místo: indický vlas, stopy po pokousání ženskými zuby, posmrtné znásilnění, brutální pozůstatek Brahmovy fixace na mrtvou matku, dokonce i smrt paní Lenzové, kterou musela provést Kálí, zatímco Brahma vodil FBI za nos po McLeanu s pomocí mobilního telefonu.

MAXWELL> Jsi tam, Erin?

ERIN> Lhal jsi mi, Maxi.

MAXWELL> V čem jsem ti lhal?

ERIN> Řekl jsi mi, že jsi nikdy nebyl ženatý. Ale oženil ses s Kálí. Dosud je tvou ženou.

MAXWELL> To byla jen účelová svatba, abych jí zajistil přístup do Spojených států!

ERIN> Určitě je v tom něco víc.

MAXWELL> Bylo to to jediné, co jsem mohl v dané situaci udělat. Tys udělala totéž, když ses vdávala!

ERIN> Já vím. Ale už nechci slyšet žádné další lži, ano?

V tichu, které následuje, si uvědomím, že jsem se dostal do situace, kdy musím jednat, ale na vybranou mám jen několik možností. Ať mi instinkt napovídá cokoli, nemám žádnou záruku, že pohádka o Richardovi, Kálí a všem ostatním není jen výplodem šíleného mozku. Zdá se, že „Erin“ má Brahmu omotaného kolem prstu, ale k čemu je to dobré? Už dokázal, že dokáže unikat telefonickému stopování. Jak mám využít našeho podivného vztahu, abych ho zarazil? Mám zkusit Lenzův gambit? Dohodnout si s ním schůzku a informovat FBI, aby ho dostala jednotka rychlého nasazení? To vypadá jako reálná možnost, pokud pominu debakl v Dallasu a v McLeanu.

Ať se mi to líbí nebo ne, mám jen jeden trumf, který můžu vynést, a to je Milesova karta.

Trojský kůň.

Tříapůlpalcová disketa, která ho obsahuje, leží napravo od mé klávesnice. V tom černém plastovém čtverečku je v nádherné Erinině fotografii zakódováno pár řádek, které mají podle Milese zastavit Brahmu stejně jistě jako rána do srdce. Nevím přesně, jak to mají dokázat, ale to ani vědět nemusím. V digitálních záležitostech Milesovi absolutně důvěřuji.

Riziko spojené se zasláním té Erininy fotografie Brahmovi – i když je teoreticky téměř nulové – mi svírá žaludek. Ale nemám na vybranou. A život a smrt už jsou v sázce dost dlouho.

ERIN> Jsi tam, Maxi? Proboha, neuvědomila jsem si, že už je tak pozdě. Dnes má můj manžel volné odpoledne. Každou chvíli může přijít domů. Mám pro tebe dárek, něco, co by se ti mohlo líbit. Ale budu s tím asi muset počkat.

MAXWELL> O jakém dárku to mluvíš?

ERIN> O mé fotografii. Pro tebe. Říkala jsem ti, že tu někoho hledám. A chtěla jsem být připravená pro chvíli, kdy ho najdu. I ty si myslíš, že jsi ten pravý. To, co jsem ti řekla, je pravda. Skutečně mimořádným rysem mé osobnosti je moje krása. Vím o tom. Jeden slavný spisovatel se mě kdysi zeptal, jaké to je obývat tak krásné tělo? A já jsem se snažila mu vysvětlit, že své tělo _neobývám_. Já JSEM mé tělo. A chci ti ho dát jako dárek. Jako začátek. Možná nemám tak světlou pleť jako tvoje matka, ale vím, že jsem světlejší než tvá indická družka. _Mnohem_ světlejší. Možná jsem marnivá, ale právě teď mi to připadá jako jediná věc, kterou ti mohu dát jako protihodnotu toho, cos dal ty mně.

MAXWELL> Jak mi tu fotografii chceš dát?

ERIN> Mám ji na disketě ve speciálním souboru. V souboru JPEG.

MAXWELL> Ty víš, jak zakódovat a přenést soubor JPEG?

ERIN> Teď už ano. Naučila mě to jedna známá. Naskenovala mou fotografii ručním skenerem. Kvalita obrázku není nijak zvláštní, ale já mám tu fotografii ráda. Pokud ji chceš vidět, musíme to udělat hned, nebo počkat do zítřka.

MAXWELL> Velice toužím ji uvidět. Dám ti svou e-mailovou adresu.

ERIN> Nemůžu ji prostě poslat Maxwellovi?

MAXWELL> Ne. Pošli to na Q69@nowhere.hel.fi – máš to?

ERIN> Už si to tisknu. Kde to je? To není adresa EROSu.

MAXWELL> Je to ve Finsku. Ale já to dostanu.

ERIN> Pokud nic nedostaneš, tak to znamená, že se vrátil můj manžel. Nesnaž se mě kontaktovat. Žádné e-maily ani nic jiného. Při nejbližší příležitosti se s tebou spojím sama.

MAXWELL> Třeba dnes v noci?

ERIN> Pochybuji. Musím se vyrovnat se vším, cos mi řekl. To určitě chápeš.

MAXWELL> Důvěřuji ti.

ERIN> Nezapomeň na jednu věc, Maxi. Jsem hodna svéhoTemného prince. Až uvidíš mou fotografii, pochopíš to. Další otázkou je, jestli jsi ty hoden mě.

MAXWELL> Ještě pořád netušíš, s kým mluvíš. Jsi jako pocestný v poušti, který se sehnul, protože viděl, jak sev písku zatřpytilo zlato. Když se ho pokusil zvednout, zjistil, že to nejde. Teprve když bylo odstraněno několik tun zeminy a písku, zjistil, že se dotkl prstu obrovského zlatého Buddhy. To jsi dnes udělala. Dotkla ses špičky mého prstu.

ERIN> Sbohem, Maxi. Sladké sny.

Třesu se únavou a rozčilením. Odhlásím se z chatové místnosti a vsunu do disketové mechaniky Milesova Trojského koně. Instrukce, které mi nechal, jsou jednoduché. Nejdřív otevřu dekódovací program EROS UUEncoder a konvertuji soubor.jpg v soubor.uue, který se objeví jako jednadvacet stránek zašifrovaného textu. Pak sleduji, jak se indikátor stavu souboru pomalu mění, zatímco je soubor.uue odesílán do Finska jako e-mail: 18%… 39%… 58%… 79%… 98%… a potom:

ZPRÁVA ODESLÁNA

PŘIDAT DALŠÍ SOUBORY?

ANO? NE?

Stisknu Ne a dívám se na zářící monitor, dokud se neobjeví bysta Nefertiti. Ruce se mi ještě pořád třesou. Pomalu vstanu a otočím se k tiskárně LaserJet III. Leží tam slušná hromádka papíru potištěného vším, co mi Brahma v posledních několika hodinách vyprávěl. Ale záleží na tom? Za chvíli si nahraje Milesova Trojského koně. Obrazy z jeho šílené skazky mi krouží mozkem, z mého nitra se ozývá tichý hlas. Je to hlas Arthura Lenze, který opakuje jako ozvěna větu, kterou tak předčasně vyslovil v pevnosti ve Virginii: Dnešek je počátkem jeho konce.

Možná že teď jsou ta slova pravdivá.

KAPITOLA 34

Znovu si pročítám některé vytištěné pasáže Brahmova vyprávění, když se ozve pronikavé zazvonění, které mě informuje o satelitním spojem s hlavním stanem EROSu v New Yorku. Z monitoru EROSu zmizí hlava Nefertiti a místo ní se objeví obličej Jan Krislovové. Vedle Janina levého ucha se otevře malé okno, které informuje o stavu videospojení.

„Ahoj, Harpere,“ řekne Jan chladným hlasem. Její rty se pohybují trochu pomaleji než zvuk, ale hlas je slyšet velmi jasně. Nasadím si sluchátka s mikrofonem.

„Ahoj, Jan.“

„Někdo s tebou chce mluvit,“ řekne. „Počkej chvilku.“

Podívá se mimo kameru. „Můžeš.“

Na monitoru zůstane Janin obličej, ale ozve se jiný hlas, přerušovaný praskáním. „Harpere?“

„Slyším, Milesi.“

„Našel jsi Trojského koněr“

„Našel.“

„Nezkonfiskovali ti poldové počítače?“

„Ne.“

„Díky bohu. Nebo spíš Danielu Baxterovi. Místní poldové určitě vědí, že se snaží chytit Brahmu s pomocí EROSu, a nechtěli riskovat, že by se systém zhroutil, kdyby tě z něj vytěsnili.“

„Proč jsi zatraceně použil k zamaskování Trojského koně skutečnou fotku Erin?“

„Byla to jediná možnost, Harpere, a ty to víš. Není v žádném nebezpečí, ke skutečné Erin nevedou žádné stopy.“ Odmlčí se. „Už jsi ho použil, nebo ne?“

Mlčím.

„Našli poldové tu prázdnou disketu, kterou jsem nechal v kabátě?“

„Jo.“

Ostře se zasměje do statického praskání. „Tak co, přiměl jsi ho, aby si stáhl Erininu fotku? Řekni, že ano!“

„Měl jsem snad na vybranou?“

„Jo!“ vykřikne nadšeně. „Věděl jsem, že to dokážeš. Co se stalo?“

„Brahma mi vyprávěl celý svůj životní příběh, tři generace nazpátek. Budeš koukat!“

„Tak povídej!“

„Je lékař, Drewe to odhadla správně. Vlastně už třetí generace. Je toho strašně moc, Milesi.“

„Tak mi to pověz aspoň stručně.“

Snažím se co nejstručněji shrnout Brahmovu cestu od narození z incestu po svatbu s Kálí. Některé děsivé pasáže cituji doslova z potištěných stránek, ale Miles celou dobu poslouchá bez komentáře. Jediná věc, která u něj vyvolá nějakou reakci, je Brahmova hemofilie.

„Harpere, uvědomuješ si, že většina hemoftliků narozených před rokem 1985 dostala AIDS z nakažených transfuzí?“

„Brahma je lékař. Možná včas pojal podezření, že s krevními konzervami není něco v pořádku, a vyhnul se jim. Neptej se mě jak. Myslím ale, že tahle nemoc hodně přispěla k formování jeho povahy. Hele, co je Celliniho Perseus i Nějaký obraz?“

„Socha. Renesanční verze Arnolda Schwarzeneggera. Michail Baryšnikov s dokonalejšími svaly. Drží v ruce meč a useknutou hlavu Medúzy.“

„Useknutou hlavu… no páni. Lenz z toho chlapa bude úplně bez sebe. Milesi, vím, že teď už mám dost údajů, podle kterých můžou Baxterovi lidi zjistit, co je Brahma zač. Vyškrtám některé pasáže, které jsem mu musel říct, abych ho přiměl k řeči, a pak ty kopie odfaxuju do Quantika.“

„Možná je ani nebudou potřebovat.“

„Cože? Proč ne?“

„Třeba už sami přišli na to, kdo to je.“

„Cože? Jak?“

„Možná podle registrů dárců orgánů. Jakmile FBI začala kontrolovat sítě dárců, našla dva únosy, oba ze stejného registru. Jmenuje se DonorNet. Jedna z obětí už se pohřešuje tak dlouho, že po ní přestali pátrat. Zmizela před osmi měsíci na Floridě. Byl to muž.“

„Muž?“

„Jo. Chlapík jménem Peter Levy. K tomu druhému únosu došlo následující noc po únosu Rosalind Mayové, ve Virginia Beach. Je to nějaká Jenny. Drewe měla pravdu.“

„A ty myslíš, že ty únosy nějak dovedly Baxtera k Brahmovi?“

„Nevím. Ale vím, že před hodinou Baxter požádal Jan, aby dočasně zavřela EROS.“

„Uvedl nějaký důvod?“

„Tvrdil, že to je proto, že sdělovací prostředky se začaly nějak moc zabývat tím, co děláme, kvůli smrti paní Lenzové. Řekl Jan, že když zůstane EROS otevřený i dál, bude to spíš kontraproduktivní. Klienti dostanou příliš velký strach.“

„Ale když bude EROS zavřený, bude policie potřebovat moje informace víc než kdy předtím.“

„Možná ano. Ale já myslím, že Baxter požádal o zavření EROSu, protože ví, kdo Brahma je, a snaží se co nejdůkladněji zakrýt Lenzovo fiasko, i když už je pozdě. Pohrozil nám žalobou, pokud se nestáhneme ze sítě.“

„No a?“

„Jan se rozhodla, že ho poslechne. Momentálně hrozí příliš velké riziko žalob ze strany klientů. Dokud FBI chtěla, abychom fungovali, mohli jsme zodpovědnost shodit na ni, ale teď už tenhle štít nemáme.“

„Milesi, musím ty papíry odfaxovat. Kolik může existovat lékařů hemofiliků?“

„Nevím. Odfaxuj to. Ale i pokud Baxter má Brahmovo jméno, je jeho dopadení něco úplně jiného. Co kdybys mi ty kopie odfaxoval taky? Pošli je Jan do EROSu, ona mi je předá.“

Zaváhám. „Dobře, pokud mi odpovíš na jednu otázku. Na tu, které ses od začátku vy hýbal.“

„Na jakou?“

„Jak se Brahma dostal do systému? Jak získal seznam klientů?“ Na nehnutém obličeji Jan Krislovové zableskne zájem.

„Nevím,“ řekne Miles prostě. „Možná se to nikdy nedovím. Ale ať se Brahma zmocnil jakéhokoli účtu, bude nejmíň rok starý. Všechno, co dosud udělal, mohl udělat na základě toho, že se víc než před rokem jedinkrát vloupal do systému a stáhl si ten seznam. Teď už se to nedá zjistit přesně.“

„Jak si můžeš být tak jistý, že to bylo před rokem?“

„Prostě jsem si jistý. Teď už používám mnohem lepší způsoby zabezpečení, pasti, filtry, alarmy a tak.“

„Víš, co si myslím?“

„Jo,“ řekne Miles bezbarvě. „Brahma získal fyzický přístup k nějakému počítači společnosti, buď v kanceláři nebo u někoho z nás doma, a ten seznam si tam vytiskl.“

„Přesně tak. Vloupal se někdo někdy do kanceláře?“

„Ne.“

„Nebo k tobě domů? K technikům?“

Krislovová zavrtí hlavou. Miles řekne: „K jednomu technikovi se někdo vloupal před sedmi měsíci, ale to je moc krátká doba.“

„Hm. Ještě jedna otázka. Jak má fungovat Trojský kůň? Může skutečně přišpendlit Brahmu na místě?“

„Pokud použije dekódovací software EROSu, tak o tom nepochybuj.“

„Tak jak funguje?“

„Nebuď netrpělivý. Nechci to prozradit předčasně.“

„Zatraceně. Tak kdy se to má stát?“

„To přesně nevím. Ale stane se to.“

„Sakra, Milesi!“ Mám chuť se vyptávat dál, ale vím, že nemá cenu na něj naléhat.

„Harpere, ještě moment. Našel jsi v Brahmových zprávách nějaké pravopisné chyby, když jsi s ním mluvil?“

„Ne.“

„Během celého rozhovoru?“

„Ne, ale ještě to zkontroluju. Myslíš, že je na cestě?“

„Chci jenom, abys byl opatrný.“

„Náš dům přece nemůže vystopovat, nebo ano?“

„To určitě ne. Jenom začínám být nervózní. I když Baxter možná Brahmu neidentifikoval, zpečetí Trojský kůň jeho Osud zítra za svítání.“

„Zítra! Milesi –“

„Poděkuj za mě Drewe, že mě u vás nechala,“ řekne, „a nezapomeň odfaxovat ty materiály Jan. Čau.“

Statické praskání ztichne.

Z tváře Krislovové vyčtu, že se mnou chce mluvit, ale nijak po tom netoužím. Naše pracovní vztahy stejně brzy skončí. Ukončím videospojení, přejdu ke stolu a vyhledám číslo Vyšetřovací jednotky v Quantiku. Operátorka mě brzy spojí, ale místo živého člověka se mi ozve záznamník.

„Doktor Lenz má dovolenou z rodinných důvodů,“ odříkává sterilní ženský hlas. „Jeho hovory vyřizuje doktor Weaver z Behaviorální výzkumné jednotky. Pokud potřebujete pomoc, nezavěšujte prosím.“

Když se mi znovu ozve operátorka, požádám ji, aby mě spojila s Danielem Baxterem. Řekne, že není k zastižení. Dvě minuty potom, co jí řeknu, že je to otázka života a smrti, se mi ozve Baxter. „Cole?“ křičí jako z podzemí. „Mluvte rychle, spěchám!“

„Slyšel jsem, že chcete zavřít EROS. Je to pravda?“

„Ano. Mluvte nahlas!“

„Jak chcete chytit vraha bez něj?“

„Jako za starých časů.“

„Cože?“

„Víme, kdo to je, Cole. Náš neznámý pachatel už není neznámý.“

Takže Miles měl pravdu. „Kdo to je?“

„To vám nemůžu říct.“

„Právě jsem s ním mluvil.“

„Vy jste mluvil s vrahem?“

„Ano. Víc než hodinu, na EROSu. Myslel, že jsem žena. Mám celé stránky materiálů, prakticky celý jeho životní příběh.“

„Věděl jste, kde je, když jste s ním mluvil?“

„Ne. Ale pokud byl doma, tipoval bych New York nebo jiné velké město, kde jsou domy z hnědých cihel.“

Chvíli je ticho. „To souhlasí s tím, co víme my.“

„Myslím, že byste se měl podívat na ty moje materiály.“

„Cole, hodně jste nám pomohl, ale hra je u konce. Chystáme se toho chlapa zavřít.“

Zamrazí mě vzrušením, ale zkušenosti mi napovídají, že u Brahmy je takové tvrzení předčasné. „Dovolte mi otázku, pane Baxtere. Nemusíte odpovídat, pokud nemám pravdu, ano? Je ten muž, kterého se chystáte zavřít, lékař?“

„Jak to víte?“

„Vím toho ještě mnohem víc.“

„Odfaxujte všechno, co máte, do Quantika. Možná to budeme potřebovat, pokud bude mít rukojmí, a určitě to využijeme, až proti němu budeme vznášet žalobu.“

„Udělám to, pokud mi řeknete jednu věc. Jak jste zjistili, kdo ten chlap je? Pomohly vám ty registry dárců?“

Ticho. Pak Baxter řekne: „Věděl jsem, že jste to byl vy. Vy a Turner, že?“

„Bez komentáře.“

„Ne, nebyly to ty registry. Byly to letové záznamy. Létal na všechna místa činů.“

„Turistickou třídou?“

„Soukromě. Letadlem Beechcraft Baron. Od té doby co jste uvedl ty vraždy do souvislostí, jsme prověřovali všechno, co mířilo k místům činu a zpět v době kolem vražd. Nakonec jsme našli soukromé letadlo, které přistálo na malých letištích poblíž tří těch míst.“

Baxter se odmlčí, už si začínám myslet, že došlo k přerušení spojení. Pak řekne: „Dobře. Poslouchejte, Cole. To letadlo patří jednomu lékaři z New Yorku. Teď ho máme pod dohledem. Jednotka na záchranu rukojmí ho zadrží, jakmile přistanu, aby se nemohl nijak zabarikádovat. Prozradil vám pachatel něco, co by nasvědčovalo nějakému takovému plánu?“

Lékař z New Yorku, z Milesova teritoria. „Pomáhá mu jistá žena. Indka. Nazýval ji Kálí, ale nejsem si jistý, jestli je to její skutečné jméno. Jsem skoro přesvědčený, že ona je tím vrahem.“

„Dobře. Co ještě?“

„Je ten lékař neurochirurg, pane Baxtere?“

„Ne. Proč?“

„Jakou má specializaci?“

„Je to anestetik.“

„Chcete říct anesteziolog? Anestetik je jen technik.“

„Jo, anestetik. Je to doktor medicíny.“

„Je ženatý?“

„Nic víc vám říct nemůžu. Tahle věc bude bomba pro sdělovací prostředky. Chci mít toho chlapa za mřížemi a všechna rukojmí na svobodě, než k tomu dojde. Už musím končit, Cole. Odfaxujte mi ty materiály.“

„Počkejte! Je doktor Lenz v pořádku? Nepřipadal mi jako člověk, který si bere dovolené z rodinných důvodů.“

„Nařídil jsem mu to. Po zavraždění své ženy se zhroutil. Končím. Uvidíme se před soudem, pokud nějaký bude.“

A zavěsil.

Pokud nějaký bude. Se zamrazením se mi vybaví náhlá vzpomínka. Sedím na policejní stanici v New Orleansu a vykládám FBI, že vím, kdo je vrah: David M. Strobekker. A mám divný pocit, že ten newyorský lékař, kterého se Baxter chystá zavřít, je stejně mrtvý, jako byl Strobekker. Ale to samozřejmě není možné.

Baxter přece říkal, že ho mají pod dohledem.

KAPITOLA35

Tma se rozplyne výbuchem světla, vyskočím z něčeho měkkého, tohle musí být zlý sen. Teprve pak si všimnu postavy ve dveřích s rukou na vypínači.

Drewe.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

Protírám si oči, omámené sedím na pohovce v obýváku. „Asi jsem usnul. Ani si nepamatuju, jak jsem se sem dostal.“

Bezvýrazně se usměje a zmizí v kuchyni. Jdu za ní, ještě pořád trochu vykolejený, a posadím se ke stolu. Drewe stojí u dřezu a pije ze sklenice vodu. Na kredenci leží lahvička s aspirinem. Rychle ji vrátí do skříňky nad dřezem.

„Bolí tě hlava?“

Přikývne, ale neodpoví.

„Měla jsi špatný den?“

Otevře ledničku a vytáhne dietní colu. S pohledem upřeným na plechovku se zeptá: „Je tu ještě Miles?“

„Ne.“

„Takže FBI nic neřekl.“

„Kvůli tomu to nebylo. Hned jak jsi ráno odešla, objevili se tu poldové. Musel utéct.“

Teď už se dívá na mě.

„Stejně je to jedno. Volala FBI. Identifikovali vraha. Pravděpodobně už ho mají pod zámkem.“

„Opravdu?“ zeptá se skoro bez zájmu.

„Je to lékař, jak sis myslela.“

Přikývne, zase už se dívá na plechovku.

„Drewe, co je?“

Tiše zavrtí hlavou.

„Drewe?“

Pohled na mou ženu s obličejem v dlaních, aby zakryla slzy, je něco, co už jsem nezažil hodně dlouho. Vstanu, žaludek se mi svírá úzkostí. „Co je? Umřel někdo? Stalo se něco vašim?“

Prudce zavrtí hlavou.

„Tak co tedy?“

Spustí ruce z uslzeného obličeje a dívá se na mě, jako by žadonila o vysvětlení. „Patrick zbil Erin.“

„Cože?“

„Patrick zbil Erin! Včera v noci.“

„Ale… proč? Co se stalo?“

„Nechtěla mi to říct. Stavila jsem se u nich cestou z Jacksonu. Všimla jsem si modřin, jakmile otevřela dveře.“

Nedokážu souvisle myslet. Zmocní se mě zuřivost. Než si uvědomím, co dělám, popadnu z poličky Drewiny klíčky od auta a vyběhnu do předsíně.

„Kam jdeš?“ Popadne mě za paži.

„Zkopat toho hajzla.“

„Harpere, nedělej to! Tím nic nevyřešíš!“

„Ne? Už ji bít nebude.“

„To nemůžeš vědět. Kdybych chtěla, aby ji někdo pomstil, řekla bych o tom tátovi a ten by okamžitě jel do Jacksonu a ustřelil Patrickovi hlavu. Ale co by bylo s Erin a Holly?“

Stojím a snažím se jí vyškubnout. „Kde je vlastně Holly? Je v pořádku?“

Drewe mě pustí a vrátí se do kuchyně. „Patrick by Holly neublížil, to dobře víš.“

„Nevím vůbec nic. Kde je?“

„Určitě doma.“

„Patrick je tam taky?“

„Asi se tam po vizitě vrátí.“

„Drewe, co se sakra děje?“

„Já nevím. Včera v noci se pohádali, ale Erin mi neřekla, kvůli čemu to bylo. Vím jen, že je přesvědčená, že si ten výprask zavinila sama.“

„Nikdo nesmí mlátit svou ženu.“

Drewe na mě pronikavě pohlédne. „Říká, že si to zasloužila.“

Moji zlost vystřídá strach. Tady mohlo jít jen o jednu věc.

„Harpere,“ řekne tiše, „myslím, že někoho má.“

Skoro nedýchám. Drewe se obrátí a prohledává ledničku, zřejmě si nevšimla, jak na mě ta zpráva zapůsobila.

„To ti řekla?“ zeptám se.

„Ne, ale je to jediné logické vysvětlení. Všichni víme, jaká bývala.“ Na kredenci zarachotí talíř se zbytky kuřetel. „Jediné, co mě napadá, je, že po třech letech, kdy se snažila být věrná, zjistila, že to nedokáže. Proč by měla jinak takový pocit viny, aby zůstávala s Patrickem i po tom výprasku.“

To nechtěj vědět.

Drewe zase zavrtí hlavou. „Stejně je Patrick poslední člověk na světě, u kterého bych předpokládala, že se kvůli něčemu takovému přestane ovládat.“

Přikývnu jako robot.

„Harpere…“

Ježíši.

„Chci se tě na něco zeptat.“

Dívám se na ten nejzranitelnější výraz, jaký jsem kdy na tváři své ženy viděl.

„Spíš s Erin?“

Přímost té otázky mě zasáhne jako blesk. Tři roky jsem se modlil, aby tohle podezření nikdy nevyslovila; teď visí ve vzduchu mezi námi jako ostří gilotiny.

„O čem to sakra mluvíš?“

„Promiň,“ řekne rychle. „Nemusíš zapírat.“

„Ty si myslíš, že s ní mám poměr? Jak se na něco takového vůbec můžeš ptát?“

Drewe je bledá. „Je to to jediné, co mě napadlo jako důvod, proč Patrick zbil Erin! Jakmile mě to napadlo, už jsem se toho nedokázala zbavit. My dva spolu nespíme, protože jsem… přestala brát prášky.“

„Ježíši, Drewe! Nespím s tvou sestrou.“

„Vím, že je atraktivní. Sexuálně –“

„Drewe!“

„Nelži mi, Harpere.“ Dolní ret se jí chvěje. „To je všechno, co po tobě chci. Jen mi nelži.“

Jen mi nelži. Kolikrát jsem tuhle větu slyšel, a od kolika žen? Drewe mi připomíná šálek čaje na kraji stolu. Stačil by sebemenší dotek a roztříštila by se na kousky, které už nikdo nedá dohromady. Když odpovídám, vážím každé slovo, hlas mám naplněný přesvědčením apoštola.

„Nespím s Erin, Drewe. Nespal bych s ní, ani kdyby mi ve tři ráno vlezla nahá do postele.“

Víra rozzáří Drewiny oči jako slunce, které se propálilo mlhou. Zase sklopí hlavu a otírá si nové slzy. „Bože, už ani nevím, co mluvím. Když jsem viděla ty modřiny, přestala jsem asi jasně uvažovat.“

Zaváhám, pak k ní přistoupím a obejmu ji, jak nejpevnčji dokážu. „Všechno bude v pořádku,“ zamumlám a jemně ji kolébám v náručí. „Srovná se to.“

„Já nevím. At? jde o cokoli, už to asi zašlo příliš daleko.“

Panebože, to ne, prosím. „Dnes už s tím stejně nic nenaděláš. Co kdyby sis dala valium, lehla si a vyspala se z toho?“

„Víš přece, že sedativa neberu.“

„Možná bys dnes mohla udělat výjimku.“

Zavrtí hlavou a kousek se ode mě odtáhne, aby mi lépe viděla do očí. „Víš, co by mi udělalo dobře?“

„Co?“

„Kdyby ses se mnou vyspal. Zapomeň na ty zatracené vraždy a pomiluj se se mnou.“

„To je ten nejlepší návrh, který jsem za poslední měsíc slyšel. Jdi si umýt obličej, za minutku jsem u tebe.“

„Neměli bychom se nejdřív najíst?“

„Udělám pár sendvičů a donesu je do ložnice.“

Usměje se.

Odejde a já se vyčerpaně opřu o zeď. Poprvé mě napadne, že zavolat po Karinině smrti policii byla chyba. Přestože nevidím žádné souvislosti, připadá mi, že to, že jsem se zapletl do lovu na Brahmu, nějak urychlilo zhroucení Erinina a Patrickova manželství – a že mi hrozí, že ani moje manželství dlouho nevydrží.

Jen mi nelži. Tahle věta by se měla zapsat mezi Tři Největší Lži Na Světě. Říkají ji všechny ženy, ale žádná z nich ji nemyslí vážně. Domnívají se, že ji myslí vážně. Ale ve skutečnosti ji myslí tak, že chtějí, aby neexistovalo nic, o čem byste mohli lhát. A co je horšího, tahle žádost vytváří podmínky pro velmi nebezpečný krok. Tak se přiznej, říká vaše svědomí, řekni to a všechno bude konečně v pořádku, jako to bývalo dřív.

Ale v pořádku to nebude.

Ženy jsou lidé a lidé nedovedou zapomínat ani odpouštět. Jakmile jsou jemné okruhy lidské paměti zachváceny tělesnými představami, už je nelze vymazat. Naopak, rostou a metastázují, až představují větší vášeň, než by lidská těla vůbec dokázala prožívat, a trýzní duši podváděného člověka bolestí, stejně nesnesitelnou jako fyzické mučení.

Utajování prohřešků má samozřejmě své důsledky, to moc dobře vím. Je to pomalu a důkladně působící jed. Působí ovšem především na toho, kdo podvádí. Pokud tu postupnou otravu dokáže snášet, dá se zachránit skoro všechno.

Moje uvažování je prosté. Kdykoli jsem v životě cokoli přiznal, nevzešlo z toho nic dobrého. Pravda vyšla najevo, sláva, a všichni se cítili bídně. Z toho jsem vyvodil jednoduché poučení: zapírat, zapírat, zapírat. A před dvěma minutami, když jsem byl podroben zkoušce, které jsem se tak dlouho obával, jsem dostál svému přesvědčení. Udělal jsem to, co bylo pro všechny nejlepší.

Tak proč se cítím jako mizera?

Ty sendviče jsme s Drewe nesnědli. Ani jsme se do nich nezakousli. Když jsem přišel s podnosem k posteli, odhrnula přikrývku a beze slova mě k sobě přitáhla. Byla nahá, rychle mě dovedla k vrcholu a já jsem poprvé po dlouhých měsících neměl pocit, že její touha má něco společného se snahou otěhotnět. Cítil jsem jediné, zoufalé přání uniknout od jakéhokoli přemýšlení, zúžit vnější svět na minimum a ponořit se do jediného ohně, který dokáže skutečně vypálit žal a bolest.

Drewe nebyla Drewe. Byla to žena, která vypadala jako Drewe, ale pohybovala se a toužila a křičela bez té zátěže, kterou s sebou Drewe vláčí v každodenním životě – pocitu povinnosti a sebeodříkání a odhadování myšlenek těch druhých a závazků vůči rodině –, zbyly jen rozšířené zelené oči a bledá pleť a nepokojné kaštanové vlasy, s nimiž se narodila. Celou dobu jsem věděl, že právě tahle její tak dlouho podačovaná intenzita, ta překypující energie mě k ní odjakživa přitahovala a čekala na to, že ji odhalím. Ale já jsem to nikdy neudělal, radši jsem se spokojoval s běžnou rutinou. Byl zapotřebí výbuch násilí a strachu, aby otřásl její přísně definovanou existencí. Sok, který zpřetrhal její pouta a přinutil ji vstoupit do neznámé vody.

A určitě to tak nebude navždy. I přes veškerou sílu své latentní vášně je Drewe člověkem přísně rovnováhy. Dokonce i teď naplňuje její pravidelný dech místnost jako zvuk hodin odměřujících poločas snů.

Já jsem několikrát usnul, nebo spíš upadal do stavů chvilkového bezvědomí. Před chvílí jsem měl absurdní sen. Byl jsem mladá velryba, plácal jsem se na mělčině poblíž vulkanického pobřeží, snažil jsem se odvalit do hlubší vody, ale nedařilo se mi to, nemohl jsem se dostat do modročerného moře klidu a zapomnění. Probudil jsem se celý zpocený, s úlevným pocitem, že klimatizace aspoň zahání noční horko.

Zazvonění telefonu mě vyburcuje z polospánku, rychle ho zvednu, doufám, že se nevzbudila Drewe.

„Cole?“

„U telefonu. Kdo volá?“

„Daniel Baxter.“

„Máte Brahmu?“

„Brahmu?“

„Toho vraha. Neznámého pachatele.“

„Ne.“

Posadím se na okraj postele, v zátylku mi hučí. Na Drewiných hodinách zjišťuji, že jsou dvě hodiny v noci. „Utekl vám?“

„Ne, máme chlapíka, kterého jsme sledovali. Ale nebyl to on.“

„Říkal jste přece, že jste vystopovali to letadlo.“

„Ale ano. A dokonce patřilo tomu lékaři. Mělo správná identifikační čísla i všechno ostatní. Až na to, že tohle letadlo už půl roku nelétá. Ten chlapík je klasický doktor. Každého půl roku se zapálí pro nového koníčka, nakoupí to nejlepší vybavení, pak ho to přestane bavit a najde si něco jiného. Zrovna teď začal s potápěním.“

„Jste si jistý, že to nebyl pachatel r“

„Absolutně. Zatkli jsme ho před jedním domem a vyšlo najevo, že tam šel jako svědek na svatbu svého bratra. Měl alibi na každou z těch vražd. Má taky jednoho z nejlepších právníků v New Yorku a už veřejně prohlásil, že nás zažaluje za neoprávněné uvěznění.“

„To nechápu. Jak si vysvětlujete to letadlo?“

„Podle mého názoru má pachatel vlastní letadlo. Chce ho používat k cestám na místa vražd, ale nechce, aby ho kdokoli vystopoval. Mohl by použít falešné registrační číslo, ale tohle většinou natrvalo nevychází. Takže to udělá jinak. Najde chlapíka, který má stejný model letadla jako on, ale moc nelétá. Pak si najde nějaké odlehlé letiště, kde bude letadlo garážovat. Už když ho tam veze poprvé, je pomalované čísly letadla toho lékaře. A nejen to, jeho falešná licence zní taky na jméno toho lékaře. Chápete to? Jakmile má hotovou tuhle scénu, nemusí už nic předstírat. Když někam letí, je doktor Tak-A-Tak, a ne on sám. Jste tam, Cole?“

Teď už jsem úplně vzhůru, ale musím mluvit tiše, abych nevzbudil Drewe. „To mu mohlo vycházet. Ale nemůžete prostě prohledávat všechna ostatní letiště, dokud nenajdete další Beechcraft se stejnými čísly? Nebo vystopovat každý prodej toho modelu za posledních dvacet let?“

„O to se už snažíme. Volám, protože mi řekli, že jste mi neodfaxoval ty materiály ze svých rozhovorů s vrahem.“

„Proboha, omlouvám se. Když jste mi řekl, že toho chlapa prakticky máte, prostě ze mě spadlo všechno to napětí za poslední dny a dokázal jsem myslet jen na to, že se musím konečně vyspat.“

„Vím, jak se teď asi cítíte. Ale potřebuju všechno, co máte, hned teď.“

Pohlédnu na Drewe a snažím se zapamatovat si faxové číslo, které mi Baxter diktuje. „Pokud je to, co mi řekl, pravda, bude vám to určitě stačit na identifikaci.“

„To doufám. A ještě něco, Cole.“

„Co?“

„Kde je Miles Turner?“

Zlostně se nadechnu. „Nevím a už mě unavuje pořád odpovídat na tu stejnou otázku.“

„Nezhoršujte si situaci. Schovával jste ho u sebe, pomáhal jste mu a zapíral jste nám ho.“

„To máte pravdu. Pomáhal jsem příteli, který nemá nic společného s těmi vraždami. Snažil se tu zatracenou věc vyřešit za vás, a možná se mu to nakonec i podaří.“

„Co tím chcete říct? Co dělá?“

„Ať dělá cokoli, nemám k tomu co říct.“

„To jeho napadla ta souvislost s registrem dárců?“

To vlastně napadlo mou ženu, pomyslím si s pohledem na Drewe stočenou pod přikrývkou. Ale neřeknu to před agentem FBI. „Ano,“ řeknu bezbarvě. „Ještě něco?“

„Zatím ne. Jen mi odfaxujte ty materiály.“

„Dostanete je. Co EROS? Zůstane zavřený?“

„Právě o tom diskutujeme.“

„Mě už se to netýká, pane Baxtere, nezapomeňte.“

Co nejtišeji vstanu z postele a jdu po špičkách do kanceláře. Je tam pořád stejný nepořádek. Vytáhnu stránky s Brahmovou výpovědí ze spodní zásuvky pracovního stolu, kam jsem je schoval pro případ, že by Drewe porušila vlastní pravidlo a vstoupila do kanceláře. Cestou k faxu si uvědomím, že jsem zapomněl vyškrtat podrobnosti o Erinině vztahu se „sestřiným manželem“. Baxter by možná za tím příběhem nerozpoznal pravdu, ale nakonec by si dal někdo v Podpůrné jednotce dvě a dvě dohromady i bez Lenzovy pomoci. Černým značkovacím fixem vyškrtám řádky, které obsahují mou osobní výpověď, pak vezmu celou hromádku papírů a začnu je zasunovat stránku po stránce do faxu.

Chvíli to trvá, než projde poslední, už mě bolí záda, jak jsem strnulý v jedné poloze. Když jsem hotov, vzpomenu si, že jsem ty kopie slíbil i Milesovi. Protáhnu se a absolvuji celou proceduru ještě jednou. Když procházejí poslední stránky, zazvoní mi za zády telefon. Normálně bych ho přenechal záznamníku, ale v tuhle pozdní noční hodinu mi většinou moc lidí nevolá.

„To jsem já,“ řekne Miles, jakmile zvednu přenosné sluchátko. „Jsi v bezpečí?“

„Plavu s proudem.“

„Co se děje?“

„Trojský kůň nezabral,“ řekne, jako by mu právě zemřel nejlepší přítel.

„Chyba v naprogramování?“

„To ne, sakra. Chyba v načasování.“

„Co tím myslíš?“

„To ti teď nemůžu říct.“

„Mám teď něco na práci.“

„Počkej chvilku –“

„Tak mi to řekni, zatraceně.“

„Možná máš odposlouchávaný telefon.“

„To je mi už dávno jedno. Mimochodem, FBI zatkla místo Brahmy jiného chlapa.“ Miles zaváhá. „Vím o tom.“ Mlčím.

„Neodfaxoval jsi mi ten rozhovor s Brahmou,“ řekne.

„Právě jsem ho poslal do EROSu. Tak mi řekni o tom Trojském koni.“

Po dlouhé odmlce začne mluvit učitelským tónem, který používá, když vysvětluje technické záležitosti zabedněncům jako já. „Kód, který jsem napsal, je schovaný v komprimovaných datech Erininy fotky ve formátu JPEG, že? Když si Brahma ten soubor JPEG stáhl do počítače, zavezl vlastně koně do svého města. Když si chtěl obrázek prohlédnout, objevila se mu Erinina fotka na obrazovce. Ale než to udělal, můj program vyklouzl a zahnízdil se mu na jiném místě v počítači. Jednou za každých čtyřiadvacet hodin – v jednu třicet v noci – se ten program probudí a použije Brahmovo rozhraní EROSu, aby zavolalo mou poštovní schránku EROSu. Jakmile bude navázáno spojení, stáhnu si já kopii všeho, co se nachází na Brahmově pevném disku. A byl bych moc překvapený, kdyby tam někde nebylo jeho jméno.“

Zmocní se mě nová naděje. „Myslíš, že to bude opravdu fungovat?“

„Pokud se Brahmovi nezdál podezřelý ten jediný černý řádek v obrázku a nenašel schovaný kód, tak se to určitě stane. Jediná otázka je, za jak dlouho.“

„Jak viditelný je ten černý řádek?“

„Je prakticky neviditelný. Umístil jsem ho tak, že je schovaný za černým kamenem v dolní části fotky.“

„Ty jsi génius, člověče! Najdeš ho!“

„Uvidíme,“ řekne Miles s netypickou skromností.

„Jak tě napadlo zrovna půl druhé v noci?“

„Prověřoval jsem si Brahmovy zvyky z posledního období. V tu dobu bývá nejmíň aktivní.“

„Musí být jeho počítač zapnutý, aby to fungovalo?“

„Ano.“

„A když bude v tu dobu u počítače, co se stane? Všimne si toho?“

„Ne. Pokud poběží jiný program, Trojský kůň se neaktivuje.“

„Ale když bude jeho počítač vypnutý, tak se nemůže aktivovat?“

„Správně. Ale já myslím, že nechává všechny svoje počítače zapnuté, stejně jako já a každý, kdo o počítačích něco ví. Pokud to není notebook.“

„Takže dnes v půl druhé v noci na počítači pracoval?“

„To se vsaď.“

„Zatraceně. Ty to zvládneš. Podaří se ti –“ Najednou užasle zírám na obrazovku EROSu.

„Harpere, co je?“

„Dostal jsem e-mail. Z EROSu.“

„Od koho?“

Dojdu k počítači a kliknu myší na ikonu e-mailu. „Od Brahmy. Pod přezdívkou ‚Maxwel‘. Myslel jsem, že je EROS zavřený.“

„Kdy byla zpráva odeslaná?“

„Před půl hodinou.“

„Zatraceně!“

„Jak může být v systému, když je zavřený?“

„Zavřený neznamená vypnutý. Jen to znamená, že servery jsou zavřené pro klienty. Ale jsou pořád v provozu.“

„Takže on je v systému?“

„Zřejmě se mu podařilo nějak odeslat e-mailovou zprávu. Prověřím to. Co se píše v té zprávě?“

Čtu nahlas do telefonu: „Erin, vím, že jsi mi řekla, že ti nemám posílat e-maily, ale musím. Nedokážu vyjádřit, co v tuhle chvíli cítím. Dostal jsem tu fotografii, byla úžasná. Všechno, co jsi říkala, je pravda. Uložil jsem si ten obrázek do programu, který mi umožní prohlížet si ho z každého úhlu, měnit ho podle svého, dokonce vytvořit pohyblivou montáž. Ale každá změna, každé otočení ten originál znevažuje. Mohu si jen představovat, jaké to musí být vidět tě v trojrozměrném provedení. Připomínám ti všechno, co jsem ti řekl. Já jsem tvá spása, tvůj Temný princ.“

„To je ono!“ vykřikne Miles. „Máme ho a on o ničem nemá ani tušení.“

„Možná,“ snažím se mírnit jeho nadšení, Brahmův návrat do mého života mě nijak netěší.

„Jak odpovíš na Brahmovu zprávu?“ naléhá Miles nadšeně. „Neodpovím mu.“

Nešťastně si povzdechne. „Jsou v ní nějaké chyby?“

„Ne. Ale je dost krátká. Proč se mě na to ptáš?“

„Jestli používá hlasovou jednotku, je zpátky na své základně. A to je podle mého názoru v New Yorku.“

„Proč si to myslíš?“

„Například kvůli té falešné registraci letadla.“

„Jak ses o ní dozvěděl?“

Ignoruje mou otázku. „Brahma o tom anesteziologovi muselněco vědět, když si vybral zrovna jeho letadlo. Ale na New York ukazují i jiné věci. A to mě docela těší. Víš, jak to myslím?“ Přisvědčím. Pokud je Miles rád, že má Brahma svou základnu v New Yorku, je to určitě proto, že se už je sám taky zpátky v New Yorku. A pokud jeho Trojský kůň zabere dnes v noci, může být poblíž, až dojde k rozhodující bitvě.

„Víš, co říkají angličtí lovci lišek, nebo ne?“

„Připomeň mi to.“

„Vzhůru do smrti.“

Neutrálně zavrčím. „Nezapomínej na jednu věc. Brahma není liška.“

Zasměje se.“A já nejsem Angličan. Čau.“

Zavěsím, uložím si Brahmovu zprávu a pak se posadím na postel. Za chvíli už ležím na zádech a pomalu usínám. Vidím muže v červených kabátech, kteří jedou na koních po bavlníkových polích, koňské nohy se prodírají mezi suchými hnědými stonky.

V dálce před nimi vyjí psi. Koně se zastaví v kruhu kolem otvoru v travnatém kopci. Někdo zapálí otep slámy a položí ji vedle otvoru, zatímco psi hlídají zadní východ z doupěte. Muži na koních si připíjejí skotskou a gratulují si. Vzhům do smrti, kamaráde. Vzhůru do smrti. Pak někdo řekne, že udělali chybu, doupě je prázdné, a psi se zase rozběhnou do polí a já sedím na koni stejně jako ostatní, piju skotskou a dívám se, jak se můj stín prodlužuje. Chci se obrátit a podívat se, co vrhá ten stín, ale nemůžu se pohnout. Za zády slyším divoký zvířecí hlas, který se snaží vydávat lidské zvuky, vyráží změť slabik, snaží se znovu a znovu, až se mu podaří ten zvuk, o který usiluje.

Smích.

KAPITOLA36

Dnes ráno začal sběr bavlny. Ne hlavní sklizeň, jen rozptýlené skupinky mužů a strojů vyslaných farmáři, které už přestalo bavit dívat se na zakrslou bavlnu, která neroste, a rozhodli se ji radši sklidit hned, než skončí ničivé sucho a vypukne ještě ničivější déšť, který s sebou přinese hnilobu. Snaží se zachránit, co se dá.

Z verandy se dívám na kovově šedé mraky, které se shromažďují nad sousedními poli. Jsou hrozivě těžké, nehne s nimi vítr ani dunění strojů. Drewe odjela na kliniku v Yazoo brzy ráno. Já jsem většinu dne bezcílně bloudil po domě a snažil jsem se vyhýbat své kanceláři. Nikdo nevolal, po silnici projelo jen několik aut a až na pomalý postup česáčů bavlny se zdálo, že celý svět nehybně vyčkává.

Zazvonění telefonu v kanceláři mě vytrhne z nečinnosti. Skoro s radostí vběhnu do domu, nejdřív nechám promluvit záznamník a čekám, jestli uslyším Daniela Baxtera nebo Milese, ale není to ani jeden z nich. Je to Drewe a třese se jí hlas.

„Jsem tady,“ řeknu a zvednu sluchátko.

„Harpere, musíš okamžitě zajet do Jacksonu.“

„Co se stalo?“

„Bojím se, aby si Erin neublížila.“

„Cože? Říkala, že si něco udělá?“

„Ne, řekla mi, že je všechno v pořádku.“

„Tak co –“

„Všechno není v pořádku. To všichni víme. Ale řekla mi, že našla způsob, jak vyřešit všechny svoje problémy. Řekla, že to možná bude pro všechny nějakou dobu bolestné, ale nakonec to bude to nejlepší, co může udělat.“

Cítím návaly horka.

„Musíš tam okamžitě zajet.“

„Nemyslíš, že bude radši chtít mluvit s tebou?“ zeptám se.

„Nechce, abych za ní jezdila. Stejně jsem se tam chtěla rozjet, ale mám teď jeden dost těžký porod, může to nějakou dobu trvat.“

„Drewe, jsem ten poslední člověk na světě, kterému by se Erin svěřila se svými problémy. Vždyť mě ani nemá ráda.“

„Harpere, prosím. Erin si tě váží víc než jakéhokoli jiného muže.“

„Děláš si legraci.“

„Sama mi to řekla. Sedni do auta, jeď do Jacksonu a řekni jí, ať nedělá pitomosti. Přivez ji k nám, pokud budeš muset.“

„A když nebude chtít?“

„Tak si něco vymysli. Jeď už, prosím.“

„Už běžím.“

„Kdyby bylo nejhůř, tak mi zavolej a já seženu k tomu porodu někoho jiného.“

Kdyby bylo nejhůř? Položím sluchátko a očima hledám po kanceláři klíče. Nejhůř už je hodně dlouho a já mám pocit, že horší to už snad ani být nemůže.

Erin a Patrick bydlí v Jacksonu ve čtvrti Belhaven. Většina lidí s jejich příjmy se už dávno přestěhovala do enkláv Ridgelandu a Madisonu, ale Patrickovi se podařilo sjednat za jejich dům, skoro palác, neuvěřitelně výhodnou cenu. Celou hodinu a dvacet minut cesty z Rainu se mi podařilo urazit bez přemýšlení, s Hejirou od Joni Mitchella puštěnou tak nahlas, že skoro přesahovala práh bolestivosti.

Přední dveře domu připomínají viktoriánský pánský klub. Zatluču velkým měděným klepadlem a čekám, uplyne skoro minuta, než zaslechnu klapot podpatků. Pak zachřestí záclona ve skle dveří, potom se zase rozhostí ticho.

Vyzkouším kliku, pak otevřu dveře.

Erin stojí těsně za nimi a hledí na mě nepřirozeně klidně. Modřiny na obličeji má po okrajích žluté, takže se odrážejí od opálené pleti. Levé oko je oteklé a ztrácí se v indigové mapě jakéhosi ostrova. V rohu oka jsou vidět skvrnky od krve. Tuhle ránu musela uštědřit sevřená pěst.

Má na sobě fialové lněné letní šaty. Přiléhají jí k tělu jako hedvábná kamizola, v bocích jsou mírně zvlněné. Další modřiny si všimnu nad levým ňadrem, na místě, kde se ztrácí pod šaty. Vlasy má sepnuté v týle. Nemá boty, náušnice ani náramkové hodinky. A ani snubní prsten.

„Pojď dál,“ řekne, obrátí se a jde přede mnou. „Jsme v obýváku.“

„Patrick je doma?“

Jen zavrtí hlavou.

Dostanu strach, že Drewe možná měla pravdu, když mluvila o tom, že hrozí nebezpečí. Klimatizace neběží, což je v takový horký den známkou duševní nevyrovnanosti. Erin jde přede mnou s půvabem, kterým se vyznačovala vždycky, ale dnes to vypadá podivně přehnaně. Horko a dusno se zvyšují s každým krokem dál do domu. S nepříjemným pocitem vidím sám sebe, jak doprovázím egyptskou dívku do hrobky.

Co tu cítím?

Rozhodnost. Padlo nějaké rozhodnutí, jako výsledek chladného uvažování, a jeho váha je přímo hmatatelná. Erin vstoupí do obýváku zaplaveného modravým světlem televizní obrazovky a mě přepadne neovladatelný strach. Ne strach o sebe, ale před tím, co můžu najít na konci téhle krátké cesty. Kde je Holly? křičí můj mozek. Zrychlím, spěchám za Erin, doufám, že jí zabráním v nějakém šíleném činu, který snad ještě nevykonala.

Pak spatřím Holly. Leží na objemných polštářích před Patrickovou milovanou televizí s dvaapadesátipalcovou obrazovkou. Je obrácená zády ke mně a zdá se mi, že se nehýbá. Erin nejdřív nevidím; pak ji rozeznám ve stínu, usazenou na křesle u stěny po mé levé straně, s dlouhýma bosýma nohama nataženýma přes opěradlo. Rychle přistoupím k Holly a nakloním se nad ní. Má pootevřené oči. Vyděšeně zírám na bříško pod tričkem s obrázkem Mickey Mouše, sleduji, jestli se zvedá a klesá.

Dýchá. S úlevou ji zvednu z podlahy, jako by nic nevážila.

„Probudíš ji,“ řekne Erin.

Opřu si Hollyinu hlavu o levé rameno a jemně ji kolébám, když přecházím místností.

„Polož ji,“ trvá na svém Erin. „Vždycky po obědě spí.“

„Co se děje, Erin?“

„Co by se dčlo?“

„Rozsvif.“

„Vzbudila bych Holly.“

„To je mi jedno.“

„Nejsi její matka.“

„Já –“

„To taky nejsi,“ vyštěkne. „Až na těch pár genů. Jsi dárcem spermatu. Co tu vůbec děláš?“

„Zavolala mi Drewe. Dělá si o tebe starosti.“

Erin vstane a přistoupí ke mně. „Dej mi ji. Nech ji spát.“

„Nejdřív mi řekni, že nechceš udělat žádnou šílenost. Ze je Holly v pořádku.“

„Cožer“ Její hlas klesne do hrozivého šepotu: „Dej-mi-moje-dítě! Hned!“

Váhavě předám malé tělíčko, krev mé krve, které žije pod střechou jiného muže, pod ochranou jiného muže. Erin s ní vyjde z místnosti.

Když se vrátí, je sama. Rozsvítí stopní lampu, natáhne se na křesle a prohlíží si mě, jako bych byl nějaké exotické zvíře.

„Tak,“ řekne, „co tu děláš?“

Hledám slova, která by nezněla nabubřele, ale žádné nenacházím. Erin mě nechává trpět a mlčí. Kdo jsme? napadne mě. Dva lidé, kteří před třemi lety strávili v Chicagu tři dny společně v posteli a nějak se jim podařilo stvořit to nádherné dítě, které teď stojí v oku citového hurikánu a ani o tom neví?

Jedna věc je jistá: ať jsme měli cokoli společného, je to definitivně pryč. Před několika dny, když Erin seděla v noci na mé posteli a plakala, cítil jsem, jak mě to k ní přitahuje. I přes její zoufalství jsem cítil touhu, i když to bylo sebešílenější. Ale dnes už tu není nic. Kdyby se v téhle místnosti mohla zhmotnit krajina našich citů, seděli bychom v rozmetaných šedých ruinách s usychající vegetací, které rychle dochází voda.

„Pravděpodobně je dobře, že jsi tady,“ řekne nakonec. „Všechno tak bude jednodušší.“

„Jak to myslíš?“

„Patrick a já jsme se v poslední době dost hádali.“

„A prali.“

„O to teď nejde, byla to všechno moje vina.“

„O tom pochybuju.“

„Tak o tom nepochybuj.“

„Zaznělo při těch… hádkách moje jméno?“

Rty jí zvlní sotva znatelný úsměv. „Panebože, jsi tak průhledný.

Děláš si starosti jen sám o sebe. Nebo možná o to, aby nic neotřáslo Drewinými drahocennými iluzemi. Je to tak? Každý se vždycky stará jen sám o sebe.“

„Já si dělám starosti i o tebe. A o Holly.“

„Mě z toho vynech, ano? Jsi tady, protože tě sem poslala Drewe a ty ses z toho nedokázal vykroutit, protože jsi jí nechtěl říct pravdu o nás dvou. Je to tak?“

Ani nečeká, až přisvědčím. „Jestli tě to uklidní, tak ses ve svých odhadech přesně strefil. Problémy mezi Patrickem a mnou se opravdu týkají Hollyina otce.“

Nevím, jak se tvářím, ale asi dost legračně, protože Erin se rozesměje. „Radši by ses měl posadit.“

Dovrávorám pozpátku k pohovce a dopadnu na ni.

„Pravda musí vyjít najevo,“ řekne rozhodně.

Dívám se na její obličej, ze kterého najednou vyzařuje sebeovládání. „Proč?“

„Protože musí. Byli jsme hloupí, když jsme si mysleli, že se to nikdy nikdo nedoví.“ Udělá z dlouhých prstů mřížku a pozoruje mě přes ni. „Bojíš se, že Drewe nesnese pravdu, co?“

„A ty si myslíš, že ji snese?“

Erin najednou začne mluvit Drewiným hlasem, cituje věty, které Drewe určitě nikdy neřekla. „‚Erin svedla každého hezkého kluka ve škole, ale drahoušek Harper na takové věci nebyl.’To si myslí, že jo?“

„Ví, že nejsem nijak svatý.“

„No jo, dostal jsi do postele pár roztleskávaček. Princezna Drewe byla rozhodně počestná, co? Ale že jsi přišel ke mně, to bylo něco jinýho.“

„Nepřišel jsem k tobě, Erin. Ty jsi přišla ke mně. A bylo to deset let po střední škole.“

„V jejích očích je to ještě horší, ty pitomce. Už jsi dávno nebyl sedmnáctiletý zelenáč. Myslela, že čekáš na ni. Myslela, že máš rozum.“

„Drewe nás možná zná líp, než si myslíme. Pochybuju, že si nikdy nevšimla, jak se navzájem přitahujeme, ale asi doufala, že bychom to nikdy nedovedli až do krajnosti.“

„Ale my jsme to udělali, že jo?“

Mlčím.

Zavrtí hlavou. „Pořád na to ještě myslíš, nebo ne?“

„Na co? Na Chicago?“

„Znám tě, Harpere. Říkáš si, žes to nikdy neměl udělat. V noci ležíš a nemůžeš usnout, potíš se a slibuješ do tmy, že kdyby se to nějakým zázrakem dalo smazat, už bys nikdy nic takového neudělal. A pět minut nato stojíš v koupelně, honíš si ho a myslíš na to, jaký by to bylo, kdybys byl zase ve mně. Jaký by to bylo, kdyby ti ho supermodelka Erin zase vykouřila.“

„Erin –“

Poklesne mi čelist, když si vyhrne fialové šaty přes boky. „Tak co? Tady je. To je všechno, co tě zajímá, nemám pravdu?“

Má světle modré kalhotky, ale jsou průsvitné a černý trojúhelník pod nimi je jasně viditelný. Proti své vůli tam upřu pohled, nemůžu ho odtrhnout. Pak fialová opona spadne a ona stojí a mává rukama ve vzduchu.

„To je to jediný, na čem u mě chlapům záleží!“ křičí a zlostně se ke mně obrací zády. „Protože já nejsem holka, se kterou by se chlap oženil. Mám trochu příliš bohatou minulost. S tou se smířil jenom Patrick, milý, pilný, bohatý, impotentní Patrick.“

Znovu mi poklesne čelist.

„Ale ani on to nevydržel napořád,“ řekne a obrátí se zase ke mně. „Časem tím začal být úplně posedlý. Minulý měsíc jsme se milovali jen dvakrát, pokud se to vůbec dá tak nazvat. V obou případech přišel o půlnoci domů opilý, vylezl na mě a vystříkal se, ještě než jsem se vůbec probudila. Kdybych nebyla věděla, co ho tak vytáčí, byla bych ho praštila do hlavy telefonem. Ale víš, co jsem udělala? Řekla jsem, že ho miluju, a prosila jsem, že chci ještě. A jakmile jsem to udělala, přešlo ho to, nedokázal se mě nabažit. Nedovede si představit, že by někdo mohl být tak drzý.“Sáhne si na monokl na oku a já si všimnu, že má slzy na krajíčku. „A víš, co si myslím?“

„Co?“

„Zaslouží si lepší ženskou, než jsem já.“

„To není pravda, Erin.“

„Tak něco lepšího, než mu můžu dát. Byla jsem blázen, když jsem z něj vynutila slib, že se nebude nikdy ptát, kdo byl otcem.“ Zasměje se. „Opravdu jsem si myslela, že je doktor Pretorius.“ Nevím, na co naráží. „Kdo to je? Někdo z New Yorku?“

„Ne, ty pitomče. Doktor Pretorius byl Cary Grant.“

„Cože?“

„V jednom filmu. Myslela jsem, že znáš každý film, který kdy kdo natočil. Cary Grant hraje báječného lékaře, který si vezme ženu těhotnou s jiným mužem. A všechno jim vychází.“

„Aha.“

„Opravdu jsem byla tak pitomá, že jsem si myslela, že se film s Cary Grantem může splnit ve skutečnosti. Ale chlapi takoví nejsou. S některými věcmi se prostě nedokážou vyrovnat, a já jsem to měla vědět. Bůh ví, že všechno ostatní o nich vím.“

„Erin –“

„Teď mě nepřerušuj. Možná jsem tohle o chlapech věděla. Ale stejně jsem si od Patricka vynutila ten slib. A víš proč? Abych chránila Drewe. Nechtěla jsem, aby se Drewiny iluze zhroutily, stejně jako jsi to nechtěl ty. A věděla jsem, že kdyby Patrick zjistil pravdu o nás dvou – o Holly Drewe by se to nakonec taky dověděla. Určitě by to vybuchlo v nějaké rodinné hádce.“

„A teď to vypadá, že vybuchneš ty.“

Pomalu vrtí hlavou a já cítím, jak její zlobu pomalu nahrazuje smutek. Hlasem zbaveným veškerého nepřátelství se zeptá: „Věříš ve hřích, Harpere?“

Konečně pochopím její podivnou naléhavost. Touží se znovu narodit, touží po spasení, nebo jak se říká tomu zoufalému chytání stébla, k němuž dochází, když se lidé, kteří si zničili život tak, že se už nedá napravit, řítí do šílenství ve snaze získat ještě jednu šanci, zapomenout na všechno.

„Vím, že nejsi pobožný,“ řekne tiše. „O tom taky nemluvím. Mluvím o hříchu, který člověk spáchá sám na sobě. Na lidech, které miluje. Na lidech, kteří mu důvěřují. Chápeš, co myslím?“

Nevím co říct. Když Erin znovu promluví, je její hlas tichý, ale já ho vnímám jako výkřik.

„V co věříš, Harpere?“

Z úst pološílené ženy vyšla otázka, na kterou se snažím odpovědět od chvíle, kdy jsem začal samostatně myslet. Otázka, kterou mi včera položil Brahma. A já nejsem v tuhle chvíli k odpovědi o nic blíž, než jsem byl ve třinácti letech.

„Myslím, že věřím… v čest. Ve víru. Ve snahu dělat správné věci. A nést důsledky, pokud to člověk nedělá.“

„Jestli věříš v tohle všechno, věříš i ve hřích.“

„Erin…“

„A v to, že máme povinnost snažit se všechno napravit. Nebo ne?“

„Ne tak, jak o tom mluvíš ty. Ty mluvíš o větší bolesti.“ Už nedokážu sedět, vstanu a snažím se vytřást z paží a nohou strnulost. „Víš, v co skutečně věřím? Teprve teď to jasně vidím. Věřím v Drewe. V její optimismus, její víru ve šťastné konce, ve štěstí. Vím, že neexistuje nic jiného než propast, ale ona to neví. Nebo přesvědčila sama sebe, že to neví. Ale na tom nezáleží. Věřím v to, že pokud je štěstí možné, je to zásluhou lidí jako ona. Lidí, kteří jsou tak silní, že se dovedou držet svých iluzí i tváří v tvář veškerým důkazům o opaku. Tváří v tvář nicotě.“

Erin mě dlouho tiše pozoruje. „Rozumím ti. Jistá dávka iluzí je nutná. Ale realita, která spí v mé ložnici, se nedá ignorovat ani potlačit. Holly je možná symbolem slabosti, něčeho, co chceme před Drewe skrýt, ale je současně skutečná. A k tomu, aby měla život, jaký si zaslouží, potřebuje oba rodiče. A tady nemám na mysli tebe. Promiň, ale tak to je.“

„Tak co vlastně chceš?“

„Nejde o to, co chci. Řeknu Patrickovi pravdu o tom, jak byla Holly počata. Dnes v noci.“

Ježíši Kriste.

„A ty to řekneš Drewe.“

Nezmůžu se ani na slovo. Snažím se přesvědčit sám sebe, že se tohle všechno neděje, ale skutečnost, že se můj mozek snaží blokovat mou periferní nervovou soustavu, jen potvrzuje, že se to děje. Krev mi proudí z končetin k centrálním orgánům stejně rychle, jako kdyby mě pronásledoval chlap s mačetou.

„Harpere?“

Dívám se na Erininu andělskou tvář pokrytou modřinami – na oči žhnoucí nesprávným přesvědčením – a v mozku mi rychlostí světla krystalizují myšlenky. To, že chce všechno říct Patrickovi, myslí vážně. Taky myslí vážně, že se mám přiznat Drewe.

„Když to neuděláš, budu to muset udělat já.“

„Já jí to řeknu, zatraceně!“

Můj křik ji ani trochu nevyvede z míry. Tiše dodám: „Jen doufám, že si uvědomuješ, co by se kvůli tomu všemu mohlo stát.“

Zasměje se a obrátí se ke mně zády. „Vím to líp než kdokoli jiný. Myslím na to ve dne v noci. Ty a já bychom mohli přijít o všechno, co milujeme. Ale copak to nechápeš, Harpere? Je to taky jediný způsob, jak skutečně mít všechno, co milujeme.“

„Nerozmyslíš si to?“

Zavrtí hlavou a zase se ke mně obrátí, oči má rozšířené a rozhodné. „Tohle je jediná správná věc, Harpere.“

Opovržlivě syknu.

„Vzpomínáš na Chicago?“ zeptá se.

„Říkala jsi přece, že na něj vzpomínám.“

„Pamatuješ si na ni divnou věc, co se tenkrát přihodila? Na to, co se mi nestalo s nikým jiným než s tebou?“

Přistoupí těsně ke mně a položí si opálenou ruku na ploché břicho. Polknu a odkašlu si. „Myslíš to omdlívání?“

Přikývne. „Pamatuješ si, jak jsme o tom mluvili? Ze to bylo jako malá smrt? Momentální spojení se vším, co je po životě?“

„Jo.“

„Nepochopili jsme to, Harpere. To vůbec nebyla smrt. To byl život. Jeho nejčistší esence, láska, kterou jsme k sobě cítili. Teď vím, co je malá smrt. Je to způsob, jak jsme žili. Jak jsme skrývali svoje tajemství, předstírali, že je všechno v pořádku, denně vršili další a další lži, aby se na nás nezřítil náš domeček z karet. To je smrt. Každý den trochu umírat. Nemyslíš?“

Erin mluví naprosto přesvědčeně, jistota se odráží v jejím hlase, očích, dokonalých ústech i úhlu brady.

„Myslím, že už k tomu nemám co říct,“ povzdechnu si.

Odstoupí ode mě a uhladí si šaty. „Ale ano. Jedna věc tu ještě je. I když to možná zní šíleně, jsem ráda, že jsi Hollyin otec. Jsi hodný člověk, Harpere. Ale Patrick taky, a navíc je můj manžel. On je teď Hollyiným otcem. A začíná ztrácet zdravý rozum. Já musím všechno napravit.“

„Tím, že mě přinutíš, abych zničil svou ženu?“

„Drewe je silnější, než si myslíš. Je silnější než kdokoli z nás.“

„Doufám, že máš pravdu.“

Přistoupí ke mně a zvedne ruku k mé levé tváři. Její prsty tam na chvíli spočinou, i v horku chladné a suché. Vyzařuje z nich smyslnost, kterou vždycky ztělesňovala, a ještě něco navíc.

„Pravděpodobně se dlouho neuvidíme,“ řekne s nehybnýma rozšířenýma očima.

„Erin –“

Zvedne se na špičky a utiší mě polibkem na rty, pak se obrátí a vyjde z místnosti. Tvář mě po jejím doteku pálí. Když vycházím z domu, smutně si uvědomím, že tahle dospělá dívka, která byla kdysi známá jenom tím, že má nejhezčí zadek ve státě Mississippi,má mnohem víc než jen to. Teď je z ní žena a má mnohem větší odvahu než já.

Cesta zpátky do Rainu mi trvá mnohem kratší dobu než do Jacksonu. Nepustím hudbu, dokonce ani klimatizaci. Jen stočím okénka a nechávám horký vítr, aby mi vjížděl prsty do vlasů jako vykrádač hrobek.

Nikdy jsem ve skutečnosti nevěřil, že k tomuhle dojde. Byl jsem bůhvíproč přesvědčený, že Sudičky měly prázdniny, když jsem byl v posteli s Erin, nebo že v té době dohlížely na někoho jiného. Možná mě moje marnivost přesvědčila, že to, co jsem v životě vykonal dobrého, nějak vyrovnalo bezhotovostní karmický účet, aniž bych musel něco platit z vlastní kapsy. Ale mýlil jsem se. Přišlo datum splatnosti a banka nechce splátku, ale celou platbu najednou.

Na chvilku mě napadne, jestli je Miles pořád ještě na svobodě a v bezpečí, ale dál už se tím nezabývám. Události posledních několika dnů mi najednou připadají vzdálené, jako zpráva o nějaké tragédii, kterou jsem v televizi viděl před několika lety. V duši se mi zmítá klubko myšlenek a všechny mají jen jediný cíl: Drewe. Bude doma, až přijedu? Ne. Mám aspoň hodinu na to, abych se připravil na setkání s ní, možná i víc, pokud je ten porod opravdu těžký. Ale k čemu jsou mi přípravy? Kdyby už byla doma, mohl bych ze sebe vysypat pravdu během první půl minuty, než mě pochybnosti a strach připraví o veškerou odvahu.

Prosvištím poslední zatáčkou k našemu domu, nevidím žádné hlídkové vozy. Ale když zpomalím a vjedu na příjezdovou cestu, všimnu si skříňového Fordu zaparkovaného ve stínu smuteční vrby. Má světle hnědou barvu a dlouhou anténu. Asi FBI, napadne mě. Pak si všimnu mississippské značky. Zašmátrám rukou pod sedadlem a nahmatám pažbu osmatřicítky. V tom autě by klidně mohl sedět Brahma.

Pomalu dojedu až k Fordu. Sedí v něm dva muži. Přední dveře se otevřou a oba vystoupí. Řidič je mohutný chlapík s brunátným obličejem, ke čtyřicítce, nacpaný do polyesterového obleku jako buřtík. Ten druhý je starší a tmavší. Něco mi na něm připadá známé. Pak se na mě pokřiveně usměje a já poznám detektiva Michaela Mayeuxe z neworleanské policie.

„Harper Cole?“ zeptá se ten brunátný a rychle se ke mně blíží.

„Ano?“

„Jsem detektiv Jim Overstreet z jaeksonského policejního oddělení. Jste zatčen za maření výkonu spravedlnosti a skrývání celostátně hledané osoby.“

Šokované zírám na Mayeuxe, zatímco mi Overstreet zacvakne ruce do pout a postrkuje mě k hnědému autu.

„Máte právo mlčet. Vše, co řeknete, může být použito proti vám…“

Mayeux se mi vyhýbá pohledem, když nasedá zpátky na sedadlo spolujezdce. Overstreetova velká tlapa mi stlačí hlavu dolů a usadí mě dozadu.

„Rozumíte svým právům?“

„Počkejte! Co se tu sakra děje?“

Overstreet se předkloní, jeho zarudlá tvář vyplní okénko.

„Rozumíte svým právům, vy mizero?“

Hledám očima pomoc u Mayeuxe, ale přes drátěnou mříž vidím jen jeho zátylek.

„Rozumím.“

Overstreet přibouchne dvířka.

KAPITOLA 37

Čas utíká a já mám pocit, že mi ze žil uniká krev. Mayeux se chová, jako bych na zadním sedadle ani nebyl. Občas s Overstreetem prohodí pár zdvořilostních frází, ale o mně ani slovo. To, že jsem zavřený v tomhle autě, může znamenat jen jedno: mezi FBI a policií došlo ke změně rovnováhy sil. Chci nějaké informace, ale nevydržím se dlouho dívat na Mayeuxův nehybný zátylek. V duchu vidím Erin, jak sedí v domě za zataženými závěsy a čeká na Patricka, aby mohla konečně rozptýlit jeho pochybnosti a posedlost strašnou pravdou v životní velikosti.

Kdy mě ti pitomci pustí k telefonu? Dovolí mi zaplatit kauci a odjet domů? Ne. Výše kauce se nejdřív musí stanovit a pak se může zaplatit. Stihlo by se to ještě dnes odpoledne? Pomyšlení na to, že bych měl strávit noc v cele a čekat na soud, mě ničí. Co když se dnes večer nedostanu domů? Zavolá Drewe Erin, jestli neví, kde jsem? Řekne jí Erin všechno sama? Byla by schopná říct Drewe pravdu?

„Můžu se vás na něco zeptat?“ oslovím Mayeuxe snad podesáté.

„Prosím,“ zareaguje konečně Mayeux, ale neobrátí se.

„Když mi neřeknete, co chcete, nemůžu vám to dát.“

„Říkal jsem ti, že je chytrej,“ poznamená Mayeux.

Overstreet se zašklebí.

„Proto je tak bohatej,“ pokračuje Mayeux. „U tohohle chlapíka je všechno jenom obchodní jednání.“

Mlčím, ticho vydrží několik mil.

„Nechal jsem vám na záznamníku několik vzkazů,“ řekne konečně Mayeux. „Ani jednou jste mi nezavolal.“

„Já vím, omlouvám se. Pořád se něco dělo, vždyť to víte. Navíc ty vaše zprávy nevypadaly nijak naléhavě.“

„Tak moje zprávy se mu nezdály dost naléhavé,“ opičí se Mayeux.

„Naléhavé,“ opakuje Overstreet, jako by to byl vtip.

Mayeux se zasměje. „Teď už se vám to zdá naléhavé, co?“

Zhluboka se nadechnu a snažím se o klidný tón. „Řeknu vám všechno, co budete chtít vědět. Tohle není zapotřebí.“

„Opravdu? Tak dobrá, uvidíme. Kde je Miles Turner?“

„To nevím.“

„Vidíš?“ Mayeux se obrátí na Overstreeta. „Říkal jsem ti, že bude zapírat.“

„Proboha, detektive, potřebuju se dostat domů. Musím zařídit jednu strašně důležitou věc.“

„Tak to byste měl zavolat sekretářce,“ doporučí mi ironicky Overstreet.

„Já nemám žádnou sekretářku, sakra!“

Ticho, které následuje po mém výbuchu, je hrozivější než slova. Overstreetovi se zjevně nelíbí, když si jeho vězňové příliš vyskakují. Ford se řítí na východ po dvouproudové vozovce, opřu se dozadu a kloužu pohledem po nekonečných polích. Občas se z bílého oceánu vynoří hlavy česáčů. Ocelově šedé mraky, které jsem viděl dnes ráno, vítr nerozehnal. Visí nad obzorem jako konfederační armáda, nehybná šedá masa, která čeká na další posily.

„Tak to zkusme znovu,“ navrhne Mayeux. „Kde je Miles Turner?“

„Nemůžu vám říct něco, co nevím.“

„V cele budete mít spoustu času, abyste si vzpomněl.“

„To je šílené, detektive.“

Přikývne směrem k přednímu sklu. „To už si myslím několik dní.“

Hlavou mi bleskne další představa Erin. Stojí proti Drewe v jasně osvětlené místnosti, obě křičí, obé pláčou. Do háje s Mayeuxem a jeho otázkami. „Detektive Overstreete?“

Mississippský polda za volantem zachrochtá: „No?“

„Mám právo si zavolat, nebo ne?“

„Až bude vhodná chvíle.“

„Čím dřív mi to dovolíte, tím líp pro vás. Protože myslím, že člověk, kterému chci zavolat, určitě nebude nijak nadšený, až se dozví, že nějaký polda z Louisiany si sem přijel a zatkl zetě jeho kamaráda.“

Overstreet se pomalu otočí, jako vepř, který zaslechl za zády nějaký neurčitý zvuk. Předloktí má stejně tlusté jako moje stehno. „Komupak chcete zavolat, chlapečku?“

Snažím se nedívat, jestli nesjíždíme do příkopu. „Guvernéra státu Mississippi. Jakmile mě pustíte k telefonu.“

Jeho výraz se nezmění. Takových hrozeb už slyšel tisíce.

„Snaží se tě vydírat,“ řekne Mayeux.

„Drž mi volant,“ řekne Overstreet.

Mayeux poslechne.

„Tak, chlapečku. Čí zeť jsi říkal, že jsi?“

„Neříkal jsem to.“

„Tak to řekni, zatraceně.“

„Boba Andersona.“

Overstreet na mě zkoumavě zírá bez mrknutí oka. Zavolat guvernérovi, aby mě zachránil ve jménu mého tchána, je to poslední, co bych udělal, ale to on nemůže vědět.

„Ty znáš toho Andersona?“ zeptá se Mayeux podrážděně.

„Boba Andersona z Yazoo?“ zeptá se Overstreet, probodává mě pohledem.

„Jo, toho.“

„Sakra.“

„Co to znamená?“ zeptá se Mayeux, snaží se udržet auto ve správném směru a současně se na mě podívat. „No?“

Overstreet odfrkne a chvíli váhá s odpovědí. „Znamená to, žes mě možná dostal do pěknýho průšvihu, Miku.“

Mayeux zuřivě zavrčí: „Co to sakra meleš? Chceš říct, že tady někteří lidi mají větší váhu než zákon?“

„Ne.“ Overstreet zvedne předloktí a pomalu se obrátí zpátky k volantu. „Ale některým lidem je prostě lepší nešlapat na kuří oka, pokud to není bezpodmínečně nutný. A nesnaž se mi vykládat, že v New Orleansu je to jiný, protože vím, že je to tam ještě horší.“

„Sakra,“ zakleje Mayeux a vztekle udeří do přístrojové desky. „Sakra! Už mám po krk lidí, co chrání tohohle mizeru. Vždyť maří výkon spravedlnosti. Můžu to dokázat.“

„Maří ho v Louisianě, ne tady.“

„Je to federální případ! Schovával v Mississippi celostátně hledanou osobu. Zadržel jsi Colea pro FBI. Tvůj šéf to zadrženi schválil!“

Overstreetův hlas zní ještě ospaleji než předtím. „To je blbosta ty to víš, Miku. Není to v mé pravomoci, a ty dokonce ani nechceš, aby se FBI dověděla, že toho chlapa máme.“

„Byla proti mně vznesena celostátní žaloba?“ zeptám se.

„Držte hubu, zatraceně,“ štěkne Mayeux. „Přejímám plnou zodpovědnost, Jime. Nechceš ho snad pustit!?“

„Ne. Ale jakmile přijedeme na stanici, řeknu šéfovi, jak se věci mají. Pokud bude chtít Colea propustit, pustím ho.“

Zbytek cesty proběhne v mrazivém mlčení. Lituju, že jsou zavřená okénka, chtěl bych cítit vzduch těžký deštěm. Déšt? by teď bavlně nijak neprospěl, ale po dlouhých měsících sucha už toužím po vodě skoro fyzicky, jako když mě bolí hlava, když jsem dlouho bez kofeinu.

Když přijíždíme do Jacksonu, už mám v hlavě rezervní plán. Kdyby mě šéf nepustil ani díky příbuzenství s Bobem Andersonem, znám tři nebo čtyři kamarády z vysoké školy, kteří tu praktikují trestní právo, a asi třicet dalších, jež pracují jako právníci pro různé společnosti. V Jacksonu je pravděpodobně víc právníků než policistů. V několika bankách tu mám uložené peníze, takže kauce by neměla být žádný problém. Problémem je čas.

Najednou se mi před očima zamíhá řada písmen, slyším je, jako by je četl nahlas mrazivý digitální hlas: Podléhám jedinému bohu na nebesích, a tím bohem je ČAS.

Brahma ví, o čem mluví.

Třicet minut poté co mě Mayeux a Overstreet přivedli na policejní stanici v Jacksonu, jsem byl propuštěn s ujištěním, že proti mně nebude vznesena žádná žaloba. Myslím, že můj tchán nepřeháněl, když říkal, že má styky. Jen sám Bůh ví, co Boba Andersona spojuje s lidmi, kteří řídí tenhle stát, ale zrovna teď po tom nepátrám. Tak často proklínaná síť starých známých je výborná věc, když člověk sedí v poutech na policejní stanici. Samozřejmě že tenhle systém funguje, jen když k němu člověk má přístup, ale o morálku se budu starat, až budu mít víc času. Možná příští rok.

Teď mám jeden základní problém: přepravu. Ještě na stanici jsem uvažoval, že bych se s Mayeuxem mohl nějak dohodnout, aby mě odvezl domů, ale on vyrazil z místnosti, jakmile šéf přikázal Overstreetovi, aby mě pustil. Teď si můžu jedině zkusit půjčit auto od nějakého známého nebo si vzít taxík na letiště a tam si auto pronajmout. Už svírám v ruce sluchátko v telefonní budce na parkovišti, když se za mnou rozezní houkačka, až sebou škubnu. Řidič houká dál jako posedlý a já se zlostně rozhlížím, hledám zdroj toho hlubokého vlezlého zvuku.

Je to Mayeux. Parkuje asi deset metrů ode mě v modrém Cadillaku a mává na mě, abych přišel blíž.

„Copak, nemůžete se dostat domů?“ zeptá se, jako by uplynulé dvě hodiny vůbec neexistovaly.

„Však já už nějak dojedu.“

„Svezu vás.“

„To určitě,“ řeknu, ale jsem v pokušení jeho nabídku přijmout. Cesta s Mayeuxem by mi ušetřila trapné telefonování. Navíc by mohl celou cestu ignorovat maximální povolenou rychlost, kdyby chtěl.

„K čemu bylo celé tohle divadlo?“ zeptám se a přistupuju ke Cadillaku. „Proč jste si se mnou prostě nepromluvil, když jsem přijel domů?“

Jeho úsměv zmizí. „Protože FBI tohle vyšetřování zvorala hned od začátku. Dnes jsem měl první šanci se k vám dostat a nemuset se jich ptát na dovolení, a už jsem měl po krk vašeho uhýbání. Věděl jsem, že doma byste mi zamlčel, co by se vám zachtělo. Myslel jsem si, že na policejní stanici vám aspoň trochu rozvážou jazyk. Jen jsem nevěděl, že máte tolik strýčků. Ten zatracenej guvernér. Panebože.“

„Poslechněte, opravdu se potřebuju dostat rychle domů. Pojedu s vámi – a budu s vámi mluvit – pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Ze pojedeme celou cestu na plný plyn.“

Mayeux se zašklebí. „To se dá zařídit. Jedem.“

Posadí na střechu modrý majáček a zapne ho, ještě než přijedeme na okraj města. „Něco se děje?“ zeptá se a střelí po mně pohledem. „Proto tak spěcháte?“

„Nevím.“ Nebe na západě nad Deltou je skoro černé a hromadí se na něm pořád další mraky. Mám neblahé tušení, že se věci začínají vymykat kontrole, jako když voják na bojišti vidí jen to, co se děje na místě, kde stojí, a přitom si matně uvědomuje, že velké věci se odehrávají v mlze kolem něj. „Mám jen takový špatný pocit,“ řeknu a snažím se ho potlačit.

„Hele, byl jsem tam. Měl bych snad o něčem vědět?“

„Tohle je osobní záležitost.“

Ponuře přikývne. Netváří se nijak nadšeně, ale je na něm vidět, že doufá, že jeho cesta z New Orleansu nakonec přece jen nebude ztracený čas.

Zeptám se ho, proč si myslí, že FBI zvorala vyšetřování. „Baxter a Lenz nám zakázali vyslechnout si vás v New Orleansu. My bychom byli od začátku postupovali jinak. Bylo by to lepší pro vás i pro nás. A možná už jsme toho hajzla mohli mít, zatímco FBI zmatkuje a dělá si ostudu tím, že zatýká nesprávné lidi.“

Pochybuju o tom, ale mlčím.

„Musím vám říct, že jsem měl nějakou dobu dojem, že tím vrahem je sám Lenz. Klasický případ, rozumíte? Cvokař vraždí z nějakých zvrácených důvodů, a potom se stane hvězdou lovu na sebe samého.“ Mayeux se zasměje. „Sérioví vrazi tohle milují, dělat si blázny z poldů. Ten chlap doktora zasáhl na dost citlivé místo, co?“

„Lenz je chytrý, detektive. Jen si neuvědomil rozsah nebezpečí.

V Chicagu jsem znal pár chlapů jako on, obchodovali s nemovitostmi. Jeden den byli neprůstřelní, a příští den jim někdo zabavoval dům a zavíral bankovní účty.“

Po chvíli Mayeux řekne důvěrným tónem: „Taky trochu hraju na burze. Jen desetníkové záležitosti. Nikdy jsem nezkoušel komodity, ale zajímalo by mě to. Nemáte nějaký tip pro poctivého policajta?“

„Mluvíte jako Columbo. Columbo z New Orleansu.“

Zatváří se kysele.

„Kupujte vzájemné fondy a spolehlivé akcie. Na čemkoli jiném můžete jedině tratit.“

„Proč?“

„Protože ze své pozice nemůžete na trhu prorazit. Nemáte na to peníze ani čas.“

Chápavě přikývne, ale do půl roku určitě vsadí pár tisíc na tip nějakého polovzdělaného švagra.

„Co Turner?“ zeptá se. „Ten chlap má problémy s alibi.“

„Já vím. Ale není vrah.“ Odmlčím se. „Ze začátku jsem si nebyl jistý, ale teď to vím.“

Zase po mně střelí pohledem. „Dobrá. Ale poslechněte, není to náhodou teplouš? Ne že by mě to zajímalo, ale tak nějak bych měl ve věcech větší jasno, víte?“

Zajímalo by mě, odkud Mayeux získává informace. „Nevím, jestli je, nebo není. A nic mi do toho není. Myslím, že se snaží chránit manželství nějakého milence nebo milenky, a proto nechce prozradit, kde trávil ty noci, kdy došlo k vraždám. Opravdu nevím, jestli byl v tu dobu s mužem, nebo ženou.“

Mayeux se naštěstí dál nevyptává. Sleduju temné nebe a přemýšlím, jestli už Drewe jede domů. Porod tož pravděpodobně zvládla, ale u mimin se nikdy neví.

Úplně nadskočím, když autem otřese první hrom. Tohle není prázdná hrozba, duté rány nad poli, které se vytratí do prázdna. Tahle rána mi otřese ušními bubínky, zarazí mi dech zpátky do plic, zabubnuje na auto jako basový buben v tělocvičně. I Mayeux to cítí. Je z New Orleansu, kde každou chvíli prší, ale i on se nahrbí nad volantem, když hrom otřese autem. Ale mlčí dál, s rozhodným pohledem hltá míle před sebou. Možná se na něj přenesla moje úzkost.

Najednou nás zasáhne náraz protivětru. A pak se rozprší. Velké kulaté kapky zapleskají do skla jako kulky z pušky a přejdou v prudké, nepřetržité proudy vody.

„Sakra!“ zaklí Mayeux a zpomalí.

„Snažte se jet rychle,“ naléhám na něj.

„Vždyť se snažím.“

Nervózně bubnuji prsty do desky před sebou.

„Tahle Delta je zatraceně rovná,“ zavrčí, předkloní se a mžourá do deště. „Před chvílí jsem chtěl říct, že je jako močál Atchafalaya bez vody, ale koukám, že už tu máme i vodu. Pánbůh má dobrý vtipy.“

Cadillac se prodírá deštěm, Mayeux se snaží udržet pohled na vybledlé bílé čáře, která označuje pravý okraj silnice. „Jaká je krajnice?“ zeptá se.

„Rovná, ale jestli sjedeme do pole, nedostaneme se ven bez traktoru.“

„Výborně. Kolik nám ještě zbývá?“

„Necelé čtyři míle.“

„Vidíte támhle to?“

Něco v Mayeuxově hlase mě zvedne ze sedadla. „Co?“

„Modrá světla. Tamhle vpředu, nalevo.“

„Kde?“

„Podívejte!“ ukazuje před sebe. „Mississippská silniční kontrola. Ti chlapi musí milovat svou práci, když kontrolují rychlost v tomhle dešti.“

Přimhouřím oči a hledám modré světlo. Tamhle. V dálce po levé straně se objevují safírové záblesky. Při tom pohledu mi sevře žaludek strašná předtucha.

„Ze by hořelo?“ zeptám se a modlím se, aby to tak bylo.

„To je jiná barva. Tohle jsou policejní majáčky. A je jich spousta. Vypadá to jako silniční kontrola nebo místní policejní oddělení. Kde to podle vás je?“

„U nás doma, Miku. Šlápněte na to.“

„Vždyť na to šlapu.“

„Až na podlahu, zatraceně!“

Náhlé zrychlení mě přimáčkne k opěradlu. Mayeux zapne majáček a už se řítíme dešťovou stěnou jako šílení milenci do náruče smrti. Svírám postranní opěradlo a přeju si, abychom jeli ještě rychleji. Safírová záře rychle vykvete v blýskavou kouli, jako miniaturní atomový mrak. Co se sakra mohlo stát? Tuším odpověď, ale vší silou se ji snažím potlačit, odmítám uvěřit, že se Brahmovi nějak podařilo proniknout Milesovým digitálním štítem, že jsem Drewe vystavil nebezpečí jeho šílenství. Prosvištíme Rainem, za sebou necháváme vyjící vzduchoprázdno.

„Zpomalte! Za chvíli jsme na místě!“

Mayeux jemně sešlápne brzdu a dojíždí k příjezdové cestě. Naše farma je obklopená hlídkovými vozy, šerifovými auty a vozy silniční kontroly. Mayeux zatočí a zajede co nejblíž k domu. Vyskočím z auta a utíkám deštěm, než vůbec pořádně zastaví.

„Počkejte, Cole!“

Běžím na verandu, kličkuju mezi auty, vyděšený jasným světlem, které dopadá z domu. Z okna kanceláře najednou vyšlehnou dva modrobílé blesky.

„Stůjte!“ vykřikne někdo.

Klubko uniformovaných mužů blokuje přední vchod. Vrhnu se proti nim, nevšímám si vytažených zbraní.

„STŮJTE!“

„Tohle je můj dům!“ křičím, odstrkuji půl tuctu hlavní. „Kde je moje žena?“

„STŮJTE SAKRA!“

Konečně zastavím v louži pod schody, už sotva ovládám svou hrůzu.

„Znáte někdo tohohle chlapa?“ zeptá se mississippský polda, déšť mu stéká ze střechy klobouku jako z okapu.

„Je v pořádku!“ křikne mi za zády Mayeux. Ukazuje svůj odznak. „Mike Mayeux, neworleanské oddělení vražd. Patří mu tenhle dům. Co se děje?“

„Stoosmdesátsedmička,“ řekne polda, „dvojitá.“

„Kdo?“

„Je to vražda?“ křičím. „Jděte mi sakra z cesty!“

Poldové se mě ještě snaží zastavit, ale Mayeux se nějak propracuje přede mě a razí mi cestu.

„Drewe!“ křičím jako šílený. „Drewe, kde jsi?“

Nic.

Další skupina policistů blokuje dveře kanceláře.

„Harpere?“ křičí ženský hlas.

Utíkám předsíní, Mayeuxe nechávám za sebou.

„Harpere? Jsi to ty?“

Drewe zvedá hlavu od kuchyňského dřezu, uniformovaní muži ji drží za obě ramena. Bílou blůzu má zakrvácenou, vytřeštěné oči plné zděšení. Utíkám k ní a vezmu ji do náruče, slyším, jak na mě policisté mluví, ale nevšímám si jich, hledám na jejím těle rány.

„Jsi zraněná?“

Prudce vrtí hlavou. „Ne. Ale nemohla jsem… nemohla jsem nic dělat.“

„Co se stalo?“ ptám se, dotýkám se zakrvácené blůzy.

„Je to hrůza,“ řekne, hraď se jí těžce zvedá.

„Drewe! Co se stalo?“

Najednou se j í obličej svraští, j ako by prostě zmizela opora, která ho drží pohromadě. „Erin je mrtvá,“ zašeptá.

Zamrkám. „Ne. Vždyť jsem ji před pár hodinami viděl…“ Slova mi odumřou v krku, když jeden z mužů za ní přikývne.

„N-někdo,“ vykoktá. „Hrůza… už bylo pozdě… nemohla jsem nic dělat.“

Hlavou mi bleskne Patrick Graham.

„Pane Cole,“ řekne jeden z policistů, rozpoznám v něm šerifa Bucknera z Yazoo. „Potřebujeme, aby se vaše žena uklidnila. Už vypovídala, ale pořád se třese a nechce k sobě pustit lékaře.“

„Kde jsi byl?“ zeptá se najednou Drewe. „Harpere, byl jsi za ní, jak jsem chtěla?“

„Jo! Když jsem odjížděl, byla v pořádku. Pak mě zatkla policie! Odvezli mě do Jacksonu!“

Drewe vrtí hlavou, srdce mi zase rozetne zděšení. „Kde je Holly? Holly se snad nic nestalo!“

„Je u mámy,“ zamumlá. „Erin ji nechala u mámy.“

„Nechala? Jak to víš?“

„Bylo to to první, co mě napadlo. Zavolala jsem jí. Ale o Erin jsem jí neřekla. Nedokázala jsem to. Nemohla jsem!“

Přitisknu ji k sobě a obejmu ji.

„Co se tu přesně stalo?“ zeptá se za mnou autoritativní hlas. „Detektiv Mike Mayeux, neworleanské oddělení vražd.“

„To nevíme jistě, pane,“ zavrčí šerif Buckner. „V kanceláři jsou dvě mrtvé ženy.“

„Erin zemřela tady?“ zalapám po dechu, snažím se dát nějak do souvislostí naši hádku v Jacksonu s tím, co říká Buckner.

„Kde jste myslel, že zemřela?“ zeptá se.

„Dnes odpoledne jsem ji viděl v Jacksonu. Myslel jsem –“

Zírá na mě s neskrývaným podezřením. Pak se obrátí na Mayeuxe a řekne. „Jedna z mrtvých je sestra paní Coleové. Ta druhá je jistá Jane Doeová, podle všeho cizinka.“

Proběhne mnou vlna děsu. „Jaká cizinka?“

„Kdo ví? Hodně tmavá žena. Snad Asiatka, Indka. Všechny vypadají stejně.“

Informace ke mně doléhají příliš rychle na to, abych je dokázal vstřebávat. Jedna myšlenka převládne: Dostat Drewe co nejdál odtud. „Moji ženu už nebudete potřebovat, šerife?“

„Zatím ne,“ řekne pomalu.

„Chci ji odvést do ložnice, pryč od téhle hrůzy.“

„Dobře. Ale chci, abyste se podíval na tu cizinku. Třeba ji poznáte.“

„Hned teď?“

„Co nejdřív. Než ji odvezou.“

„Kdo o tom ještě ví?“

„Volal jsem do hotelu Memphis, kde je doktor Anderson, ale nebyl k zastižení. Nechal jsem mu zprávu, aby zavolal sem nebo do mé kanceláře, kdyby se sem nedovolal.“

Zmínka o Bobu Andersonovi mě zasáhne jako rána pěstí do břicha. „Kdo ještě?“

„Zatím nikdo. Vaše žena chtěla, abychom o tom nikomu neříkali. Ale žijeme na malém městě, synku, to víte sám. Vy nebo vaše žena byste měli zavolat Margaret Andersonové, než se to doslechne od někoho cizího. Taky je třeba uvědomit manžela, ne? Kde je, v Jacksonu?“

„O to se postarám.“

„Měli nějaké problémy v manželství?“

Drewe najednou ztuhne, jako by ji právě napadlo, že vrahem mohl být Patrick. Přitisknu ji k sobě, abych ji uklidnil. „On není vrah, šerife. Dejte mi teď chvilku čas, ať odvedu svou ženu. Pak odpovím na všechny vaše otázky.“

Projdu kolem Mayeuxe a několika cizích lidí a vedu Drewe do ložnice. Rozsvítím jen světlo v koupelně, posadím ji na postel a pokleknu vedle ní. Upírá oči do neurčitá. Nikdy jsem ji neviděl takhle rozrušenou. V naší rodině je Drewe proslavená svými ocelovými nervy. Teď je z ní hadrová panenka.

„Drewe? Miláčku?“

Neodpovídá.

Mám tisíc otázek, ale žádnou nemůžu položit, aniž bych ji znovu přinutil prožívat celou tu hrůzu. „Slyšíš mě, Drewe?“

Její obličej je nehybný. Rychle jí stáhnu zakrvácenou blůzu a hodím ji do kouta. Nebrání se. Položím ji na postel a stáhnu jí boty a kalhoty, pak přes ni přehodím přikrývku a pečlivě ji zabalím.

„Erin!“ rozpláče se najednou.

Do místnosti vtrhne Buckner s pistolí v ruce. Zlostně na něj mávnu, aby šel pryč. „Hned přijdu,“ řeknu jí a položím jí ruku na chladné čelo. „Všechno je v pořádku. O všechno se postarám.“

Po chvilce vstanu a jdu do koupelny prohledat lékárničku.

Nic.

Pootevřu dveře do předsíně, kde se Mayeux tiše baví s Bucknerem, zachytím jeho pohled. Rychle ke mně přistoupí.

„Někde tady by měla být černá lékařská brašna,“ řeknu mu. „Moje žena ji používá při zašívání ran místním dětem a tak. Prohledejte skříň v předsíni.“

„Je to důkaz,“ odpoví. „Zřejmě se snažila svou sestru resuscitovat.“Prokristapána, pomyslím si a snažím se zbavit další představy plné krve. „Jen mi tu brašnu na chvíli přineste, Miku. Potřebuju jen jednu lahvičku a injekční stříkačku.“

Přimhouří oči. „Co chcete dělat? Nejste přece lékař!“

„Můj otec byl lékař. Dělal jsem všechno, od rentgenů po sešívání ran. Přineste mi tu brašnu!“

Mayeux tiše hovoří s Bucknerem, který na mě pohlédne, pak přikývne. Vracím se do ložnice a znovu pokleknu vedle Drewe. Třese se i pod silnou přikrývkou, rozšířené oči mají skelný výraz.

„Klid,“ zašeptám. „Jsem tady. Klid. Nemysli… nemysli na nic. Všechno zařídím. Jen se zahřej.“

Na postel dopadne paprsek světla.

„Tady to máte,“ zašeptá Mayeux.

Rychle prohlédnu obsah brašny a vyberu lahvičku s Vistarilem a injekci. Protiví se mi představa, že budu Drewe píchat injekci, ale těžko bych ji přiměl spolknout nějaké tablety, a navíc by možná nebyly tak silné, aby dokázaly potlačit psychologické trauma, které přestála.

Mayeux sleduje, jak nasávám Vistaril do injekce, obracím ji dnem dolů a vystříknu, abych vyhnal vzduchové bubliny. Kdyby byla Drewe při plném vědomí, nedovolila by mi to, ale teď se ani nepohne, když jí vbodnu jehlu do paže a vyprázdním tam její obsah. Paprsek světla z postele zmizí.

Svírám Drewe v náručí a konejšivě jí něco mumlám. Polovina z toho nedává smysl. Je to stejná mateřská mantra, jakou Erin uspávala Holly. Tón je důležitější než slova, uklidňuje smysly stejně účinně jako narkotika.

Nakonec usne, zhluboka oddechuje. Zahrnu jí přikrývku pod bosé nohy, dojdu ke dveřím a rychle proklouznu ven. Buckner a Mayeux čekají.

„Jste připraven?“ zeptá se šerif.

Teď si ho teprve pořádně prohlédnu. Je to vysoký, statný padesátník, bílá košile a hnědá vázanka ho odlišuje od podřízených. Prý je houževnatý a poctivý, i když ne zrovna nejchytřejší.

„Chci, abyste někoho postavil sem ke dveřím,“ řeknu mu, „pro případ, že by se moje žena probudila.“

Luskne prsty a do předsíně nakoukne jeden jeho pomocník. Je to Billy, ten, který minulý týden držel stráž na silnici. Poslouchá Bucknera, pak se postaví ke dveřím jako stráž u Buckinghamského paláce.

„Opravdu mě to mrzí, Harpe,“ řekne, „kdyby se probudila, zavolám tě.“

„Tak jdeme na to,“ řekne Buckner a zblízka na mě pohlédne.

Jdu za ním předsíní s Mayeuxem v patách. Šerif se přede dveřmikanceláře zastaví a obrátí se na mě. Z verandy slyším mužské hlasy. Jeden se zasměje, pak se zarazí.

„Už jste někdy něco takového viděl?“ zeptá se Buckner.

„Jedno léto jsem pracoval na pohotovosti.“

„Dobře.“

„Je to hodně zlé?“

Mayeux mě zezadu chytí za paži, stiskne ji a řekne: „Drž se, chlapče. Není to nic pěknýho.“

A šerif Buckner otevře dveře do pekla.

KAPITOLA38

Jakmile se otevřely dveře, spatřil jsem krev. Do, místnosti se nedalo vstoupit, aniž byste do ní šlápli. Pokud jste nevlezli dovnitř oknem, což podle stop zřejmě udělali technici. Ode dveří se rozlévala lepkavá louže velká asi pět stop, v ní pět nebo šest otisků bot.

„To jsou stopy vaší ženy,“ řekl Buckner a ukáže na ty nejmenší. „Taky tudy prošlo několik policistů a hasičů, když se snažili zjistit, jestli se ještě dá něco dělat, ale už bylo příliš pozdě.“

Dál v kanceláři byla další krev, rozstříkaná vysoko po zdech, ale než jsem se na ni stihl podívat zblízka, spatřil jsem tu „cizinku“, o které mluvil Buckner. Ležela na boku asi šest stop ode dveří, tváří obrácená ke mně. U nohou jí ležel stočený černý vak na mrtvoly. Ze zad jí čouhal lesklý meč. Když jsem přišel blíž, všiml jsem si, že jí ho někdo vbodl do břicha. S hrůzou jsem poznal mosaznou rukojeť meče z občanské války, který jsem míval pověšený na zdi u okna. Mrtvá žena na sobě měla žluté sárí, ale jedna paže jí z něj čouhala. Měla na ní několik sečných ran až na kost.

„Co se tu stalo?“ řekl jsem.

„Znáte ji?“ zeptal se Buckner.

Kálí měla krásnou tvář i ve smrti. Dokonalý ovál s jemně tvarovanými lícními kostmi a muškátovou pletí. Oči měla otevřené, slonovinové bělmo rámovalo strnulé onyxové duhovky. Na pokožce se táhlo několik drobných vrásek v koutcích očí a rtů, ale jinak na ní nebyl vůbec znát věk. Když jsem si prohlížel její obličej, všiml jsem si něčeho malého lesklého v kůži těsně pod linií čelisti. Přikrčil jsem se, abych se podíval zblízka, a zjistil jsem, že je to peří uspávači šipky.

„No?“ zavrčel Buckner.

„Nikdy vživotě jsem ji neviděl.“

„Mluvil jste s ní někdy na EROSu?“ zeptal se Mayeux.

„Jak to mám vědět?“

„Tak se podívejte na to ostatní,“ řekl Buckner.

„To nemusíte,“ řekl Mayeux, „to druhé tělo identifikovala vaše žena.“

Přesto jsem šel dál do místnosti, hnán něčím hlubším než myšlením. Uprostřed místnosti byl kruh drobných rudých stop, jako by tu někdo slavnostně tančil na počest krvácejících žen. Stěny a všechno kolem bylo postříkané krví. Kapky krve na zarámovaném grafickém listu. Velký stříkanec u podlahové lišty. Jemné kapičky na obou kytarách.

„Kde je?“

„Za čelem postele,“ řekl Buckner.

Došel jsem, kam ukazoval, a zastavil jsem se u hlavy své postele. Tam, zhroucené u stěny, sedělo Erinino nahé tělo. Kdyby měla otevřené oči, pravděpodobně bych se na ni nedokázal podívat, tak hluboce mě v tu chvíli zasáhl pocit zodpovědnosti za její smrt. Vlasy jí milosrdně splývaly po ňadrech, ale nohy měla groteskně rozhozené, jako by to byla umělá panna odložená po lekci anatomie. Chtěl jsem na Bucknera křiknout, aby zakryl její nahotu, ale něco upoutalo mou pozornost a drželo ji s ochromující silou.

Na Erinině podbřišku, těsně nad ochlupením, byl svislý řez, dlouhý asi tři palce. Kolem něj bylo velmi málo krve. „To ji zabilo?“

„Ne,“ řekne Buckner za mými zády. „Do zad nad ledvinami ji někdo bodl nožem, pravděpodobně zasáhl srdce. Vidíte tu krev?“

Pak jsem ji uviděl. Erin seděla v černé louži krve. Předtím jsem si jí nevšiml, protože ji stínilo čelo postele. Najednou mě něco napadlo: „Má nějaké zranění na hlavě?“

„Ne,“ odpověděl Mayeux. „Díval jsem se.“

Ohlédnu se po něm. Oba jsme si v duchu položili stejnou otázku: Proč ne?

„Našli jsme vražednou zbraň,“ řekl Buckner. „Pod postelí. Je to zakřivená dýka, vypadá jako z nějakého filmu.“

U Thugů byla vražda svátým obřadem… Rozhlížel jsem se po místnosti, po zpřevraceném nábytku, rozházených papírech a zasychající krvi a snažil jsem se představit si, co se tu stalo, a přemýšlel jsem, co sem asi Erin přivedlo tak brzy po naší hádce u ní doma.

„Pravděpodobně to bylo tak,“ řekl Buckner, „že jedna nebo více osob překvapilo vaši švagrovou tady v domě. Možná byla v téhle místnosti, možná ne. Možná sem utekla. Měl jste odřezané telefonní linky…“

Možná sem utekla –

„… jeden můj člověk už vám je spravuje. Vyzná se v tom. Buďte klidný, detektive, přeříznuté konce schoval pro chlapce z laborky. Rozhodně bych řekl, že paní Grahamová tady udělala něco velmi neočekávaného. Vzala ze zdi meč – to je váš meč, že?“

„Ano.“

„A ze všech sil se bránila. Zpočátku zřejmě dost úspěšně. Zasáhla tu cizinku přinejmenším pětkrát do paží, pak ji nabodla jako prase na rožeň. Přitom ovšem přišla o zbraň. A v tu chvíli ji zřejmě zasáhl ten druhý útočník.“

„Proč si myslíte, že tu byl ještě někdo jiný?“

„Podle stop. Našli jsme pár stop od tenisek Reebok, které neodpovídají botám nikoho místního.“

Brahma nosí tenisky Reebok? „Aha.“

„Boty jsme našli přímo uprostřed místnosti. Pachatel si zřejmě uvědomil, že bychom ho podle nich mohli vystopovat, proto v nich prošel louží až ke dveřím a pak je hodil zpátky do místnosti. Teď někde pobíhá bos. To je dost riskantní, po polích a lesích, hlavně v noci.“

„Jak víte, že si nevzal nějaké moje boty?“ Buckner na mě chvíli zíral, pak se zlostně zeptal: „Poznal byste, kdyby vám chyběly?“

„Podívám se.“

Jedním pohledem do botníku jsem zjistil, že mi chybí pár tenisek Nike. „Air Jordans, bílé s modrým znakem.“

„Sakra,“ zamumlá Buckner, zapisuje si do bloku, který vytáhl z kapsy košile. „Jaká velikost?“

„Dvanáct.“

„No, to by ho mohlo aspoň trochu zpomalit.“

Znovu jsem přistoupil k Erininu tělu.

„Váš kamarád Turner nosí devítky?“ zeptal se Buckner ostře. „Nevím, jakou má velikost, ale určitě víc než devítky. Je hubený, ale měří přes šest stop. Pravděpodobně bude mít taky dvanáctky.“

„Nechápu,“ řekl Buckner, „proč pachatelé paní Grahamovou jednoduše nezastřelili.“

„Střelili ji uspávači šipkou,“ řekl Mayeux. „Do ramene,“ dodal s pohledem upřeným na mě.

„Myslel jsem opravdovou pistolí.“

„Možná ji ani neměli.“

Buckner zavrtěl hlavou. „Tohle je dost riskantní způsob vloupání do domu. Hlavně v Mississippi.“

„Říkal jsem vám, že nejsou z Mississippi,“ řekl Mayeux.

Buckner se na něj zamračil.

Řekl jsem: „Víte, že ten chlapík používal soukromé letadlo, aby se dostal na místo činu? A asi dvě míle na západ od našeho domu je stará přistávací plocha.“

„Tu už jsme našli,“ řekl Buckner. „Jsou tam stopy v bahně. Někdo ji dnes v noci použil.“

„V bahně? Jak dlouho tady už prší?“

„Šedesát až osmdesát minut. Letadlo pravděpodobně odstartovalo před necelou hodinou.“

Panebože, polila mě hrůza, když jsem si uvědomil, jak málo chybělo, aby Drewe zemřela společně se sestrou.

„Ještě něco,“ řekl Buckner. „Jeden z mých lidí si myslí, že je vrah možná zraněný. Kvůli tomu množství krve. Je to pravděpodobné, když se tu bojovalo noži a mečem.“

„Možná je to hemofilik.“

Bucknerovy oči oživnou. „Cože?“

„Hemofilik, člověk, kterému se nedá zastavit krvácení.“

„Jak to sakra víte?“

Už jsem chtěl říct Bucknerovi pravdu, ale to by mě taky mohlo dostat za mříže. „Něco jsem zaslechl, když se agenti FBI bavili ve Washingtonu.“

„Věděl jsem, že nám ti mizerové něco tají!“ řekl Buckner vztekle.

V pravé tváři mu zacukalo. „Takže to znamená, že ten hajzl je možná natolik zraněný, že se s tím letadlem může zřítit?“

„Harpere,“ řekl Mayeux tiše, „nechápu, proč ta tmavá žena dostala uspávači šipku stejně jako vaše švagrová. Napadá vás něco?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Mám zavolat právníkovi?“

Buckner se ke mně obrátil: „Chlapče, možná budete potřebovat spíš bodygarda, až se Bob Anderson doví, co se stalo jeho holčičce.“ A s těmi slovy vyšel z místnosti, přímo přes krvavou louži na podlaze.

Zakryl jsem si oči rukou. „Co řeknu jejímu otci, zatraceně?“ zamumlal jsem. „Její matce? Manželovi?“

Mayeux mě usadil na postel a dosedl vedle mě. „Už jsem to dělal snad stokrát. A nikdy to nebylo snadné. Tohle bude horší, protože je to v rodině.“

„O to nejde. Uvědomujete si, co se tu stalo? Já jsem ji zabil, Miku.Já jsem ji zabil.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci říct, že Miles Turner a já jsme v téhle místnosti strávili tři dny a vymýšleli, jak toho hajzla zastavit vlastníma rukama. Jenže to nevyšlo tak, jak jsme očekávali.“

„Svatá panno na nebesích. Odtud víte, že je to hemofilik? Vy jste s tím šílencem komunikovali přes počítač?“

„Jo, sakra. Stejně jako doktor Lenz. Proto taky zabil jeho ženu. Ale Miles… říkal mi, že Brahma v žádném případě nemůže vystopovat –“

„Brahma? Kdo to je?“

„Tak říkáme vrahovi. Miles přísahal, že našel způsob jak zajistit, aby nás nenašel. Něco s telefonní centrálou –“

„No tak, klid.“

„Ne! Ne… něco není v pořádku. V žádné z jeho zpráv nebyly překlepy.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Nevzpomínáte si na tu schůzku v New Orleansu? Říkal jsem vám, že vrah nikdy nedělá žádné překlepy. Jeho komunikace je vždycky dokonalá a rychlá. Ale těsně před každou vraždou začne dělat stejné množství chyb jako kdokoli jiný. Miles říkal, že má doma jednotku s hlasovým rozpoznáváním, ale na cestách by nefungovala, tak ji nepoužívá. Bere si jenom notebook a mobil, jako kdokoli jiný. Proto se dalo poznat, kdy se dal do pohybu. Ale tentokrát se neobjevily žádné chyby. Něco není v pořádku, Miku.“

„Kdy jste s tím chlapem, s tím Brahmou, mluvil naposled?“

„Včera.“

„Tak je to jasné. Od včerejška sem mohl přiletět odkudkoli. A jelikož vás nekontaktoval, neměl jste možnost najít žádné chyby.“ Jednoduchost Brahmovy taktiky mě úplně přimrazila. „Do háje! Máte pravdu!“

„Ale proč zabil vaši švagrovou? Jen proto, že byla tady? Tomu nevěřím. Tím spíš, že má tu ránu na břiše. Něco z ní vytáhl, člověče. Ale určitě to nebyla šišinka.“ Mayeux na mě rozpačitě pohlédne, pak sklopí oči. „Myslím, že to mohly být vaječníky.“

Ježíši Kriste.

„O čem jste se vůbec s tím šílencem bavil?“

„Většinou mluvil on,“ řekl jsem a snažil se rozpomenout, jestli jsem řekl něco, co Brahmu mohlo dovést k našemu domu. Ale nic mě nenapadlo. A i kdyby nějak vystopoval Erininu fotografii, nebylo by ho to přivedlo sem. Nebo snad sledoval Erinin dům, když jsem tam byl? Sledoval ji z Jacksonu až sem? Proč vůbec přijela?

„Jste v pořádku, Cole?“

„Ne. Chci, aby někdo zakryl Erinino tělo. Chci, aby všichni tihle bastardi zmizeli z našeho domu! A to hned!“

„Uklidněte se, člověče. Šerif vás chce dát zavřít. Říkal jsem mu, že jste byl se mnou, když došlo k těm vraždám, ale stejně by si mohl najít nějaký důvod. Šílí z toho, že se to stalo v době, kdy dům hlídali jeho lidi. Ta zbraň, kterou jste použil v Jacksonu, je dvousečná. Bob Anderson je tady v okolí velké zvíře a jeho dceru právě zmasakroval nějaký řezník. Buckner rozpoutá nepředstavitelnou honičku, a pokud jen pípnete, zašlápne vás do země okovanou botou.“

Předklonil jsem se, složil hlavu do rukou a těžce oddychoval. „Ještě před hodinou jste mě chtěl taky nechat zavřít, Miku. Proč ten obrat?“

Mayeux mi položil ruku na rameno a stiskl. „S tímhle nemáte nic společného, jen vlastní hloupost. Už jsem viděl spoustu vražd. A tady máme co dělat s opravdovým šílencem.“ Znovu se rozhlédl po místnosti. „Myslím, že ten chlap začíná ztrácet půdu pod nohama. Říká se tomu dekompenzace nebo tak nějak. A podle mě jste se o to nějak zasloužil vy.“

Vzpřímil jsem se a odhrnul jsem si z očí vlhké vlasy. „Co chcete udělat?“

„Říct Bucknerovi, aby nechal váš dům hlídat. Zavolat Baxterovi do Quantika a říct mu, aby už začal s tou svou zatracenou FBI konečně dělat něco pořádnýho, než ho tenhle šílenec úplně znemožní. A dál nevím.“

„Díky, Miku. Díky moc.“

Mayeux mě zvedl z postele, dovedl mě k oknu, pomohl mi z něj vylézt, pak vylezl za mnou. Poslední jeho slova, která jsem slyšel, byla: „Tam uvnitř to smrdí jako na jatkách, chlapi. Nechte už ta těla odvézt.“

Drewe vedle mě zhluboka oddechovala a já jsem seděl a poslouchal bouchání a kletby a práskání dveřmi a hukot motorů, jak se uniformovaný batalión dával na ústup. Když odjelo poslední auto, uvědomil jsem si, že se snažím nedívat na jednu věc. Na telefon u postele. Pak jsem si vzpomněl, že možná ani nefunguje. Když jsem se natáhl po sluchátku, telefon zazvonil.

Byl to Bob Anderson, volal z hotelu Peabody v Memphisu. Nesnažil jsem se zmírnit dopad svých slov. U chlapa jako Bob, který prožil válku, je lepší říct pravdu a nechat ho, ať se s ní vyrovná. Po šokovaném tichu mi položil pár otázek hlasem, který zněl chladněji než Brahmův digitální projev. Jedna otázka zněla: „Trpěla?“ V tomhle jsem mu zalhal a řekl, že ne. Pak se už staral jenoživé.

S úlevou vyslechl informaci, že Drewe je zatím v pořádku, a soustředil se na svou ženu, Patricka a Holly. Margaret to chtěl říct osobně, ale byl skoro tři hodiny od domova. Většina mužů by to v takové situaci vzdala, ale Bob se rozhodl poslat do svého domu přítele – ne proto, aby jeho ženu utěšil, ale aby odřízl telefonní linku a odehnal případné aktivní sousedy, kteří by jí tu zprávu chtěli oznámit sami. Než bude přerušeno spojení, měl jsem zavolat Margaret a říct jí, že Drewe a Erin odjely do Jacksonu na nákupy. Nevěděl jsem, jak tuhle lež zvládnu, ale Bob mi nedal ani chvíli na rozmyšlenou.

Připadal jsem si jako pěšák pod velením starého veterána. Když jsem Bobovi připomněl, že takový zločin způsobí v Jacksonu pozdvižení, prohlásil, že o to se taky postará. K mému rozpačitému ulehčení se mě podrobně nevyptával na to, kdo asi tak Erin zavraždil. Buď podezříval Patricka a nechtěl to říct nahlas, nebo tušil pravdu a nechtěl si to se mnou vyřizovat na dálku. Když zavěsil, uvědomil jsem si, že Erinina smrt byla zřejmě tragédie, kterou si Bob během dlouhých let představoval už mockrát.

Teď vím, že jsem si ji taky představoval, tak jako to člověk dělá u přítele, jehož život je řízen náhodou nebo ovládán démony. Ale způsob, jakým zemřela, ve mně vyvolává pocit, že mě osud přepadl ze zálohy, jako by někdo z rodiny přežil rakovinu jen proto, aby ho za nejbližším rohem převálcoval náklaďák. Snažím se uklidnit třesoucí se ruce, zvednu telefon a vytočím číslo k Andersonovým.

„Haló?“ ozve se Margaret. „Erin?“

Cítím, jako bych byl spojen s paralelním vesmírem, kde jsou fyzické události zaznamenávány s neuvěřitelným časovým zpožděním. Odnesu si telefon do koupelny, zavřu dveře a řeknu: „Tady Harper, paní Andersonová.“

„Aha. Je u vás Erin? Říkala, abych jí nevolala, ale už je hodně pozdě. Dělám si starosti, už mě z toho bolí hlava, Harpere. Chovala se tak podivně.“

Mluv klidně, říká mi instinkt. Matka dokáže vycítit nebezpečí, které hrozí jejím dětem, jako žralok cítí krev. „Erin tu není, paní Andersonová. Drewe taky ne. Odjely do Jacksonu na nákupy. Nechaly mi tu vzkaz, ale nenapsaly, co shánějí.“ Odmlčím se. „Kdy u vás byla Erin?“

„Zavolala mi asi v půl čtvrté a ptala se, jestli bych nepohlídala Holly, že si potřebuje s Drewe o něčem promluvit.“

Srdce se mi rozbuší.

„Znáte mě,“ pokračuje Margaret. „Nechtěla jsem se do toho plést, tak jsem se na nic neptala.“

„Holly je u vás?“

„Ano. Už měla takový hlad, že jsem jí udělala večeři. Vím, že Erin je háklivá na to, co to dítě jí, ale neměla jsem nic zdravého, tak jsem jí dala z mrazáku pizzu. Erin se s tím bude muset vyrovnat.“

Poprvé za dnešní večer mi vhrknou do očí slzy. „Určitě je v pořádku, paní Andersonová.“

Tentokrát Margaret neodpoví. Chci ještě něco říct, když najednou vyhrkne: „Harpere, Erin chce odejít od Patricka?“

Už od něj odešla, řekne šílený hlas v mé hlavě. „Nevím, paní Andersonová. Myslím, že mají nějaké problémy.“

„Nesmí od něj odejít, Harpere. Nesmí. Ten chlapec zbožňuje půdu, po které chodí. Musíš si s ní promluvit. Možná tě poslechne.“

Tisknu sluchátko tak křečovitě, že mám pocit, že se mi kůže na hřbetě ruky rozskočí. „Udělám, co bude v mých silách, paní Andersonová. Vy se zatím postarejte o Holly. Kdyby se jí chtělo spát, tak ji jednoduše uložte.“

Zase ticho. „Dobře, udělám to. A ty se snaž dát všechno do pořádku.“

„Udělám to. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Srdce mi ještě pořád buší, ale ruce už se mi tolik netřesou. Holly je v bezpečí. Aspoň to. Co nejtišeji vklouznu zpátky do ložnice. Drewina hruď se pod přikrývkou zvedá a klesá s uklidňující pravidelností. Nechci ji vzbudit, a tak se posadím do tvrdého dřevěného houpacího křesla v rohu.

Proč proboha Erin přijela k nám? Pokud zavolala matce v půl čtvrté, musela to udělat hned, jak jsem od ní odešel. Řekla Margaret, že si s Drewe musí o něčem promluvit. O čem? Myslela si snad, že bych stejně neměl odvahu říct Drewe pravdu o Holly? Možná. Ale i v tom případě mi měla dát aspoň šanci, abych to udělal sám. Možná nakonec došla k názoru, že by byla chyba říct pravdu. Chtěla mě snad zarazit? To není pravděpodobné. Byla pevně rozhodnutá setřást ze sebe tu lež. Tak proč přijela?

Pak mi to došlo. Napadlo ji, že říct Drewe pravdu je její povinnost, ne moje. Drewe a já jsme teď manželé, ale v době té aféry jsme ještě nebyli svoji. Ale Drewe a Erin byly sestry. A na základě téhle logiky byla Erin větší zrádce. Ze všech alternativ je tahle ta nejušlechtilejší a ušlechtilost byla Erininým převládajícím stavem mysli, když jsem ji viděl naposled. Myslím živou.

Tiše se houpám ve tmě a vzpomínám si na čistou hrůzu, která se mě zmocnila, když jsem si myslel, že je Holly nezvěstná. Kdyby skutečně zmizela, byl bych asi uklidňující injekci potřeboval já. Zrůdy stejně brutální jako Brahma kradou v téhle zemi děti rodičům dnes a denně. A přestože je pro mě, pro nás všechny, Erin ztracená, děkuju bohu nebo osudu, že nebrouzdám po polích a nehledám svou dceru, že je Holly v bezpečí v láskyplné náruči své babičky.

Opravdu je v bezpečí? zašeptá mi v hlavě tichý hlas.Jsi si jistý?

Rychle vstanu, jdu do kuchyně a hledám číslo šerifa okresu Yazoo.

„Šerifa Bucknera, prosím,“ řeknu spojovatelce. „Tady Harper Cole z Rainu. Volám kvůli té dvojnásobné vraždě.“

Asi za minutu se ozve Buckner. „Co je, Cole?“

„Mluvil jsem s doktorem Andersonem.“

„Já taky. Právě jsem skončil hovor.“

„Říkal jsem si, že byste měli poslat pár mužů k jeho domu, dokud se nevrátí. Možná celou noc.“

Buckner si odplivne, asi žvýkací tabák, a chvíli váhá s odpovědí. „Doktor mi říkal, že se jeden jeho přítel o všechno postará.“

„Nemluvíme o téže věci, šerife. Je tam Erinina tříletá dcera.

Možná je v nebezpečí. Obzvlášť jestli Bobův přítel přeřízne telefonní dráty do domu. Slyšíte mě?“

Skoro cítím, jak Buckner zpozorněl. „Chcete mi tvrdit, že by ten sériový vrah mohl jít po vnučce Boba Andersona?“

„Tvrdím, že se nedá předpovědět, co udělá.“

„Kristepane! To jste nám všem pěkně zavařil!“

„Uděláte to?“

„Zatraceně, to víte, že to udělám! Mám chuť tam poslat pohotovostní jednotku!“

„To ne! Kdyby paní Andersonová viděla policii, hned by jí došlo, že se něco děje, a zkoušela by volat sousedům. Nemůžete říct svým lidem, aby se drželi mimo dohled?“

„Vy mi nebudete vykládat, jak mám dělat svou práci, chlapečku. Já se o to postarám. Mimochodem, doktor už je na cestě domů. Mluvil se mnou z autotelefonu cestou na memfiské letiště.“

Rychle počítám. „Za jak dlouho se může dostat domů? Za hodinu a půl?“

„Možná už za půl hodiny. Bob Anderson neztrácí čas. Podařilo se mu sehnat soukromé letadlo a jeden můj člověk na něj bude čekat tady na letišti.“

Všemohoucí bože. Pokoušejí se o mě mdloby.

„Jste tam, Cole?“

„Ano.“

„Už musím končit. Musím tam poslat svoje lidi.“

Zavěsím telefon a jdu se znovu podívat na Drewe. Ještě spí. Ale jak dlouho? Po Vistarilu může spát osm hodin, nebo se taky každou minutu probudit. Co udělám, až se vzbudí? Co jí řeknu? Dříve či později zazní zásadní otázka. Zůstaneme tady v domě? Ne. Drewe bude chtít k rodičům. Ale probudí se tady. I Bob by se tu mohl objevit. S tím bych měl pravděpodobně počítat. V první řadě se postará o svou ženu, ale pak bude chtít vidět Erinino tělo, ať je kdekoli. A potom přijede sem. Aby viděl, kde se to stalo. Aby sám sebe přesvědčil, že se to skutečně stalo. A aby zjistil, kdo je za to zodpovědný.

Jednu věc vím jistě: nechci, aby Drewe nebo Bob museli vstoupit do pekla mé kanceláře. Drewe ho viděla jednou a to bylo až dost. Asi už neodčiním kroky, které vedly k Erinině smrti, ale určitě vydrhnu z té kanceláře každou kapku krve. A kdyby se to nepodařilo, tak tam do rána znovu vymaluju. Buckner a FBI mě pravděpodobně ukřižují za to, že jsem zničil důkazy, ale důkazy ještě nikoho k Brahmovi nedovedly. Ze skříně v prádelně vytáhnu láhev Cloroxu, kbelík, mop, gumové rukavice, příliš malé na moje ruce, a všechno donesu ke dveřím kanceláře.

Pach mě udeří do nosu silněji než poprvé. Vládne tu pach smrti, zkažený plod násilí. Naliju Clorox do kbelíku, rozředím ho tak, abych byl schopen v jeho výparech dýchat, a pak rozliju čpavou směs na zasychající skvrnu u dveří. Roztok jen zvolna rozpouští sraženou krev.

Usilovně drhnu mopem poměrně čisté místo, kde ještě před hodinou ležela mrtvá Kálí. Cernočervená špína se pomalu mění v šarlatové spirály a já už se nedokážu bránit intenzivnímu pocitu viny a žalu.

Matka mého jediného dítěte je mrtvá.

Moje spoluvina na její smrti mě bodá do srdce jako skleněné střepy. O muži, který ji zabil, vím pravděpodobně víc než kdokoli jiný na světě, teď když je Kálí mrtvá. Ale nevím, jak sem našel cestu. Vím, že by sem byl nepřišel, kdybychom si s ním s Milesem nehráli na honěnou. Byli jsme blázni. Nebo ještě něco horšího. Někde, možná hodně blízko, Brahma bojuje o život. Možná je dokonce raněný, snaží se zastavit řeku krve, která neobsahuje přirozené srážlivé faktory. Ale jeho osud je mi teď podivně lhostejný.

Matka mého jediného dítěte je mrtvá.

Erinina krev pomalu podléhá rozkladnému působení roztoku.

V krku cítím pálení, nevím, jestli je to chemikáliemi, nebo pláčem. Na tvářích cítím slzy, jsou to slzy znechucení nad sebou samým. Někde v temných zákoutích mozku si už malé a ustrašené zvířátko, které řídí moje podvědomí, spočítalo časy a vzdálenosti a zjistilo, že Erin určitě neměla čas říct před smrtí Patrickovi pravdu o Holly. Kdyby mu to byla řekla, už by tu dávno byl. Jednoho dne se Patrick, Drewe i Bob a Margaret – a časem i Holly – dozvědí, že jsem svou hloupostí přilákal do našeho klidného odlehlého světa zvráceného vraha. To vědomí navěky změní jejich názor na mě. Ale nikdy nerozmotají ten hlavní uzel v propletené síti chtíče a jeho důsledků, který dovedl téhle osudné noci Erin do tohoto domu. Divoce drhnu její krev a snažím se cítit pouze upřímný žal nad její smrtí, ale v srdci mi šeptá ten patetický krysí hlas lidského instinktu:

Díky bohu se to nikdy nedovědí.

KAPITOLA39

Už dvě hodiny drhnu krev Cloroxem, když mě vymrští pronikavé zvonění oznamující videospojení s hlavním stanem EROSu. Když jdu na druhou stranu kanceláře k počítači, bolí mě celé tělo.

Nejdřív vidím jen Nefertiti, která se pomalu otáčí na černém pozadí. Pak se na obrazovce objeví okno s čísly v levém horním rohu, která signalizují spojení. Stahuji si gumové rukavice a čekám, až se objeví tvář Jan Krislovové. Místo toho se jako lidské verze cheshirské kočky zhmotní z černé tmy Milesův rozšklebený obličej.

„Jsi tam, Harpere?“

Posadím se, pohlédnu do kamery namontované nad monitorem a nasadím si sluchátka. „Ne.“

„Trojský kůň zapracoval!“

„Milesi –“

„Budeš koukat, jaký jsem získal materiál!“

„Milesi!“

„Co je? Vypadáš jako pes přejetý náklaďákem. Čekal jsem gratulace.“

„Erin je mrtvá.“

Jeho úsměv nezmizí hned. Vypadá, jako by se pomalu olupoval jako stará malba v prudkém větru. Je příliš inteligentní na to, aby mě zbytečně žádal, abych to opakoval, nebo aby prohlašoval, že tomu nemůže věřit. Vím, že za užaslýma očima už jeho mozek vyvozuje veškeré možné důsledky kroků, které mohly způsobit výsledek, který ode mě slyšel.

„Řekni mi, že to byla nehoda.“

„Ne.“

„Sebevražda.“

„Dostal ji Brahma, Milesi.“

Rukou se dotkne čela. „Kde?“

„Přímo tady. V mé kanceláři.“

Teď už má obě ruce na očích, vypadá to jako dětská parodie lítosti. Pak se jedna ruka přiblíží ke kameře, jako žadonící ruka kacíře, který prosí, aby byl upálen na hranici.

„Harpere –“

„Jak věděl jak se sem dostat, Milesi?“

Ta milisekunda, na kterou sklopí oči, mi prozradí, že odpověď mě nijak nepotěší. „Jak?“ opakuji.

„Ach bože.“

„Milesi!“

„Je to moje vina.“

„Je to naše vina, jasný?“

„Ne, je to moje vina, sakra!“

Děs na jeho tváři mě zarazí. „Jak to myslíš?“

„Ta telefonní centrála.“

„O čem to mluvíš?“

Pomalu vrtí hlavou, pomalé video způsobuje, že jeho pohyby vypadají křečovitě. „Když jsem vytvářel falešnou identitu pro ‚Erin‘, udělal jsem to přesně tak, jak jsem ti říkal. Sociální pojištění, pár záznamů o kreditních kartách na jméno Cynthia Griffinová.“

„A dál?“

„Než jsem mohl tohle všechno udělat, potřeboval jsem fyzickou adresu. To znamenalo proniknout do telefonní centrály a připojit k falešné adrese tvoje telefonní číslo. Chápeš?“

„Jo.“

„Ale spletl jsem se ohledně úrovně bezpečnosti na telefonní centrále. Trvalo mi několik hodin, než jsem se tam dostal. Potřeboval jsem kód nebo heslo od někoho, kdo už tam je. Zkoušel jsem něco vykombinovat, ale nedařilo se mi to. Pak mě napadlo, žei kdybych se tam dostal, Brahma by si mohl křížem prověřit několik databází a zjistit si, že ta adresa je falešná. Ty už jsi byl přichystaný vstoupit na EROS jako ‚Erin‘ –“

„Ty jsi použil mou skutečnou adresu?“

„Byla to jediná možnost, aby ta postava byla neprůstřelná!“

„Neprůstřelná? Ty zatracenej idiote!“

„Já vím!“ Milesovi se třese hlas. „Zatraceně, myslel jsem si, že si všimneme, až se dá do pohybu. Podle překlepů. Proto jsem se tě pořád ptal, jestli nějaké dělá.“

„Tentokrát prostě přerušil komunikaci na celou dobu, než se sem dostal. Jenom ta pitomá e-mailová zpráva o tom, že dostal ten Erinin obrázek v souboru JPEG. Panebože, měl jsem se snažit s ním hned potom navázat spojení. Byl bych poznal, že je na cestě!“

Miles vypadá, že se třese, ale možná je to tím, že zrní obrazovka. „Ach bože,“ zachraptí. „Zabil jsem ji. Kristepane…“

„My jsme ji zabili,“ opravím ho. „Tys mě k tomu přemluvil, ale já jsem ho sem vylákal. A teď drhnu ze stěn Erininu krev.“

Znovu si otře oči.

Mlčím. Nemůžeme se donekonečna obviňovat. „Pověz mi o Trojském koni, Milesi.“

Roztržitě přikývne a zvedne na kameru list papíru.

„Co to je?“

„Obsah Brahmova pevného disku. Toho, na který si nahrál Trojského koně.“

Někde v mozku se mi probudí zbytky chladného uvažování. „Je tam napsáno, kdo to je?“

„Jméno tam není. Mám sériové číslo jeho softwaru EROSu, ale je zaregistrované na jméno Davida Strobekkera.“

„Sakra.“

„Ale jsou tu jasné stopy. Určitě má základnu v New Yorku. Tam začal zabíjet ženy bez domova. První tři oběti byly nakažené HIV, tak toho nechal. Zřejmě proto ho napadla ta myšlenka s EROSem.

V Minneapolisu zabil Strobekkera, aby získal jeho účet EROSu.“

„Odkud tohle všechno máš?“

„Mám dojem, že tenhle počítač používal původně jako rozhraní pro EROS. Jsou to většinou aplikace na základě Windows. Hlavní materiály má asi někde na terminálu UNIX. Ježíši, tomuhle nemůžu uvěřit. Panebože –“

„Co ještě máš?“ zeptám se, snažím se ovládat hlas, aby se mi netřásl.

„Největší bomba jsou soubory WordPerfect. Dělal si záznamyo většině vražd. Vypadají jako dopisy.’Milý otče, včera večer jsme přistáli v New Orleansu. Je to vlhké město, bla bla bla.‘“ Listuje dál. „‚Milý otče, odpoledne jsme přistáli v Michiganu.‘’Milý otče, přistáli jsme ve Virginia Beach –’„

„Brahma mi říkal, že jeho otec zemřel v Indii.“

Miles pokrčí rameny. „Tak píše mrtvému otci. Možná je to něco jako Psycho. Problém je v tom, že jediná jména, která v těch dopisech uvádí, jsou jména obětí nebo té ženské Kálí. Podle dopisů prováděla samotné vraždy ona. I když Brahma jí pomáhal. Kálí je určitě ta dívka, kterou si dovezl z Indie, od Thugů.“

„Je taky mrtvá.“

„Fakt? Jak to víš?“

„Erin ji zabila. Přímo tady v mé kanceláři. Probodla jí žaludek mečem, který vzala ze stěny.“

Do Milese jako když udeří hrom.

„Hledej dál, v těch dopisech musí být něco, co nás dovede na stopu.“

„Drewe měla pravdu s těmi transplantacemi šišinek,“ řekne. „Brahma unesl Petera Levyho, člověka, kterého FBI našla na seznamu DonorNetu. Víš proč?“

„Povídej.“

„Levyho tkáně dokonale odpovídaly Brahmovým.“

„Ježíši… Myslíš, že už našel způsob jak provést transplantaci sám na sobě?“

„Ne. Myslím, že má Levyho ještě v rezervě, až do doby, kdy bude procedura naprosto dokonalá. Vsadil bych se, že když si Brahma našel přesně odpovídajícího dárce, rozhodl se, že nebude riskovat, že by mu ho mohl někdo třeba přejet. Zaručuju ti, že Levyho teď někde vězní.“

„Panebože.“

„Ta žena z DonorNetu je ale mrtvá, ta námořnice z Virginia Beach. Zemřela na operačním stole. Rosalind Mayová taky. Na infarkt. Brahma jí z nějakého důvodu chtěl otevřít hrudní koš – neptej se mě proč – a předem jí o tom řekl. V dopise se píše, že se jí to snažil usnadnit. Zemřela hrůzou. To, co se tu píše, je šílené. Ale jedna věc mi s tím vším vůbec nejde dohromady.“

„Co?“

„Proč Brahma koketoval s Erin. Chci říct s tebou?“

„Jak to myslíš?“

„Podle mě tě nepovažoval za potenciálního dárce. Tak proč s tebou ztrácel čas?“

„Poslouchám.“

„Všechno se mu dařilo až do smrti Karin Wheatové. Počítal s ní jako s prvním živým příjemcem. Asi si myslel, že mu dobrovolně dovolí provést tu transplantaci. Když se ovšem s Kálí objevili u ní v domě, vyděsila se, začala se bránit a oni ji museli zabít. Pak využil svůj rezervní plán, únos Rosalind Mayové. A jako dárkyni celkem snadno získal to děvče od námořnictva. Ale těsně před velkou operací ho začali vydírat jeho pomocníci. Používal jako asistenty nelegální indické lékaře, které pravděpodobně sehnala Kálí. Snažili se z něj vymáčknout víc peněz a Kálí jednoho z nich zabila.“

„To je stopa! FBI může začít prověřovat indické doktory, kteří požádali v USA o licenci. Můžou se soustředit na New York.“

„Poslouchej, Harpere. Tutéž noc zemřela Mayová na operačním stole. Příští den FBI našla jeho byt v Dallasu. Už začínáš chápat?“

„Brahma má problémy.“

„Přesně tak. Ale neskládá zbraně. Rozhodne se dát FBI lekci. Hraje Lenzovu hru, pak zabije Lenzovu ženu. Mezitím koketujei s tebou.“

„Možná si myslel, že bych mohl být další dárce.“

„Pro koho? Kdo by byl tak asi příjemce?“

„Možná Kálí.“

Miles se zarazí. „To mě nenapadlo. Ale nezdá se mi to. Na to je příliš brzy. Ona by určitě chtěla vidět, že ta procedura funguje, než by ji vyzkoušela.“

„Tak proč se se mnou bavil?“

„Brahma touží po nesmrtelnosti, Harpere. Po tělesné nesmrtelnosti. Poslouchej tohle:’Brzy budu stát sám na vrcholu lidského rodu, jako jediný člověk, který měl odvahu sáhnout do toho pramene. Brzy plivnu Bohu do tváře.‘“

„Do pramene mládí?“

„No jistě. Dokonce mluví o Ponce de Leónovi. Brahmův pramen mládí je transplantace šišinky. Až na to, že když ho má na dosah ruky, začne osud pracovat proti němu. A čím je mu hůř, tím víc ti toho vykládá o sobě. Povídá ti celý svůj životní příběh, což nikdy předtím neudělal. Proč?“

„Ty to víš?“

„Existuje i jiný druh nesmrtelnosti, Harpere.“

„Tak už mi to řekni, sakra!“

„Děti.“

To slovo vybuchne v mém podvědomí jako bomba. I přes nekvalitní obraz vidím v Milesově tváři vzrušení.

„V kopiích, které jsi mi posílal faxem, Brahma říká, že Kálí sterilizoval, vzpomínáš?“

„Jo. Říkal, že s ní nemohl mít děti, a proto mu dovolila, aby ji sterilizoval.“

„Kdyby s ní nemohl mít děti, tak by ji nemusel sterilizovat. Já si spíš myslím, že s ní děti mít nechtěl.“

„Protože to byla Indka,“ řeknu nepřítomně. „Protože měla tmavou pleť.“

„Přesně tak! Všechny ty otázky, které ti dával na začátku kvůli barvě pleti. Brahma celý život hledá družku, která by se co nejvíc podobala jeho matce.“

„Ale moje ‚Erin‘ se Kateřině zase tolik nepodobala.“

„Fyzicky možná ne. I když ty jsi ji v tomhle směru trochu pozměnil. Máš dobrý instinkt.“

„Jo, to mám.“

„Ne, poslouchej, Harpere. Odpověď tkví v příběhu, který jsi mu vyprávěl. Proto byla ‚Erin‘ jako jeho matka, a proto ho přitahovala.“

„Co tím chceš říct?“

„Většinu toho, co jsi řekl Brahmovi, jsi vyškrtal,“ řekne Miles s pohledem upřeným přímo do kamery, „ale teď není vhodná chvíle na stud. To všechno bylo o tobě a o Erin, že jo? O skutečné Erin.“

Zaváhám jen na chvilku. „Jo.“

„Zásadní věcí v Brahmově minulosti je incest. Je dítětem incestu; vždycky toužil po sestře, kterou nikdy neměl. Kálí byla jen ubohá náhražka. Nemám pravdu?“

„Asi jo.“

„Začal jsem přemýšlet o Erin a o tobě. O vaší minulosti, kdy mezi vámi mohlo k něčemu dojít. A uvědomil jsem si, že se vdala dost brzy po tvé svatbě.“

„Milesi –“

„Tak jsem si zavolal do metodistického kostela v Rainu a zjistil, kdy přesně měla Erin s Patrickem svatbu. Pak jsem se podíval do počítače sociální pojišťovny a získal jsem datum narození Holly Grahamové –“

„Ty mizero!“

„Promiň, Harpere. Musel jsem to vědět. A to je odpověď. Brahma byl ‚Erin‘ posedlý, protože měla v minulosti tenhle napůl incestní moment. A protože jsi ji tak přesvědčivě hrál. Erin měla dítě s manželem své sestry. Kvůli lásce ignorovala veškerá pravidla, stejně jako Kateřina. Je kombinací Brahmovy matky a sestry, kterou nikdy neměl. Nebo si to aspoň Brahma začal myslet pod dakem svých problémů.“

„Mlč už, Milesi.“

„Počkej! Nechápeš, že to dělám jen proto, abych toho hajzla zarazil?“

„Začínám si myslet, že ho nedokáže zarazit nikdo.“

„Já to dokážu. Otázka zní: co Brahma udělá teď? Když se dostal k tobě domů a zjistil, že jsi ho vodil za nos, tak ho to asi dost vzalo. Ale proč zabil Erin? Vždyť koneckonců byla to děvče z JPEG? Proč ji neunesl? Vzal jí šišinku?“

„Ne. Ale něco si vzal. Pravděpodobně její vaječníky.“

Milesovi poklesne čelist.

„Měla tam dole chirurgický řez.“

„Kristepane. Vidíš? Když mu nevyšel plán se šišinkou, rozhodl se Brahma předat svoje geny další generaci, dětem. Ale počkej… Říkal jsi, že Erin zabila Kálí. To znamená, že Erin bojovala jako tygr.“

Zavřu oči, vzpomenu si na zmrzačené tělo Kálí.

„Brahma Erin musel zabít,“ prohlásí Miles. „Nedala mu na vybranou. Stejně jako Karin Wheatová. Tak se aspoň pokusil zachránit, co se dalo. Pravděpodobně u sebe měl nějakou speciální přepravku na šišinky. Tak do ní místo toho uložil její vaječníky.“

„Mlč už, Milesi! O tomhle už nechci ani slyšet. Na tom disku musí být ještě něco, čeho by ses mohl zachytit a zjistit, kdo to je nebo kde by mohl být.“

Chvíli na mě tiše zírá. Pak řekne: „Jsou tam dvě věci. Soubor ve WordPerfectu, který nazval ‚Clarus‘. Není psaný jako ty dopisy o vraždách. Jsou to spíš osobní poznámky, jako něco, co si zapisoval, když telefonoval. Vypadá to jako specifikace nějakého nového lékařského nástroje. Clarus je název společnosti, která ho vyrábí.“

„Jakého nástroje?“

„Toho, o kterém si Drewe myslela, že neexistuje. A donedávna zřejmě opravdu neexistoval. Říká se mu neuroendoskop. Je to dlouhá, tenká, pružná trubička, kanula, kterou můžeš prostrkovat nástroje. Je určená pro operace mozku a je spojená s kamerou s optickým vláknem a jasným zdrojem světla. Člověk se může dívat do pacientova mozku, když přenáší signál kamery do televize nebo do videokamery s vestavěnou obrazovkou. Harpere, ta kanula je široká jen čtyři a půl milimetru.“

„Panebože. Jsou v tom souboru jména? Třeba jména lidí z té společnosti, se kterými Brahma možná mluvil?“

„Ne.“

„A co ta druhá věc?“

„Mim sériové číslo programu Microsoftu, které by se možná dalo vystopovat. Je to beta verze. Ve dvaadevadesátém je Microsoft rozdával plnými hrstmi, ale v Redmondu mám kamaráda, který by ho možná dokázal najít.“

„Dobře, zkus to. A všechno, co máš, odfaxuj Baxterovi do Quantika. Hned teď.“

„Harpere –“

„Udělej to, zatraceně!“

Přikývne. „Myslíš, že Baxter už je na cestě k tobě?“

To mě ještě nenapadlo. „Nevím. Vypadá to, že Brahma už je v prachu. Na letišti, které jsi použil, našli čerstvé stopy pneumatika –“

„Harpere, to s Erin mě strašně mrzí. Jak to nese Drewe?“

„Dal jsem jí injekci na uklidnění.“

„Proboha.“

„Odfaxuj ty věci Baxterovi.“

„Dobře.“ Odmlčí se. „Možná by ses měl na nějakou dobu vypařit, nemyslíš?“

„Proč?“

„Jednak kvůli Brahmovi. Ví, kde bydlíš. A jestli Erin zabila Kálí… musím pokračovat?“

„O mě si nedělej starosti.“

„Doktor Anderson taky možná neprojeví moc pochopení. Pokud si myslí, že jsi zavinil smrt jeho dcery –“

„Zavinil jsem ji.“

„Jen tím, žes mi věřil.“

„Podívej se na to takhle, Milesi. Až se nás příště Lenz zeptá, co nejhoršího jsme v životě udělali, nebudeme muset dlouho přemýšlet.“

Než stihne odpovědět, kliknu myší na UKONČIT VIDEOSPOJENI a vyčerpaně se opřu dozadu.

Po minutě se znovu objeví pomalu se otáčející Nefertiti. Svaly na zátylku mám strnulé od drhnutí skvrn a páteř mě bolí, jako by mi chtěla vyskočit z kůže. Měl bych vstát a jít se podívat na Drewe, ale nedokážu sebrat síly. V hlavě se mi dokolečka honí Milesovovarování o Drewině otci. Bob už musí být doma. Mohl by se tu objevit každou chvíli.

Potřebuju kofein. Přinutím se vstát ze židle a dojít k miniledničce, ale je prázdná. Když zamířím do kuchyně, dívám se na dlaždičky, jestli jsem nepřehlédl nějaké skvrny od krve. Žádné nenajdu.

Ani v kuchyňské lednici není žádný Tab, ale najdu balík s dietní kolou. Jednu si hned otevřu, polykám pálící tekutinu a pouštím na sebe chlad z otevřené ledničky. Když je jedna plechovka prázdná, otevřu si další a pomalu zavřu dveře ledničky. Kuchyň je tu tak úzká, že připomíná mnišskou celu.

Už ses napil dost, přesvědčuji sám sebe, jdi už do ložnice.

Pohlédnu přes prádelnu na zadní dveře a všimnu si, že poslední polda, který jimi prošel, je nezamkl. Postavím colu a projdu kolem zavřených dveří spíže do prádelny, abych zavřel na závoru, a –

Strnu.

V posledních dvou hodinách tímhle domem prošlo přinejmenším dvacet policistů, ale určitě ani jeden z nich nevěděl o protiatomovém bunkru, takže ho nikdo neprohledal. Nechám závoru otevřenou a dietní kolu na sporáku a s bušícím srdcem ustupuju pozpátku do předsíně, srdce mi buší, ochromuje mě strach o Drewe.

Mám ji zkusit dostat z domu? Ne. Kdybych ji nesl k autu, byli bychom snadný cíl. Osmatřicítku mám taky v autě. Ale potřebuju nějakou střelnou zbraň. Vyběhnu z hlavní předsíně do místnosti, kterou používáme jako skladiště nepotřebných věcí.

Dveře zaskřípou, když je otevřu, ale projdu jimi a nechám je za sebou otevřené. U protější stěny místnosti stojí mezi sentimentálním harampádím po pěti generacích Coleů otcův sejf na zbraně. Uvnitř je pestrá sbírka starodávných pistolí a mušket, některé z nich pocházejí ještě z doby občanské války. Zámek snadno otevřu, kombinace čísel je otcovo datum narození: 10-6-32.

Vyvalí se na mě uklidňující zápach oleje na pušky. Odstrčím muškety a plechovku se střelným prachem značky Elephant a vytáhnu kufřík s jedinou moderní zbraní v sejfu, otcovou magnumkou Smith and Wesson .357. Vzadu na poličce najdu krabičku s patronami. Rychle otevřu kufřík a pistoli, zbytek patron si nasypu do kapsy. Jsou staré, ale když budu mít štěstí, ještě k něčemu budou. Velká dřevěná pažba mi v ruce moc nesedí, ale mám aspoň něco. Rychle se vrátím do předsíně a utíkám do ložnice.

Drewe se ještě ani nepohnula. S pohledem upřeným na zavřené dveře ustupuji pozadu k telefonu a levou rukou vytočím číslo šerifa Bucknera, v pravé svírám magnum.

„Kancelář šerifa,“ ozve se ženský hlas.

„Musím mluvit s šerifem. Hned teď.“

„Kdo je tam?“

„Harper Cole. Sežeňte mi ho!“

„Není tady.“

„Kdo slouží?“

„Počkejte chvilku.“

Další hlas patří mladému muži. „Šerifův zástupce Jones. Co pro vás můžu udělat?“

Povím Jonesovi o tom tunelu a vysvětlím mu, že pokud se k našemu domu co nejdřív nevrátí Buckner a jeho lidé, může to někoho stát život. Pak zavěsím a posadím se mezi Drewe a dveře, pistolí mířím na jejich horní polovinu. Zbraň je hodně těžká, paže se mi brzy začnou třást únavou. Už přes rok jsem sejf se zbraněmi neotevřel a naposled jsem to udělal, když se mi po otci zastesklo, šel jsem ty zbraně vyčistit. Ne, stiskni kohoutek, synku. Buď opatrný, Harpe, tahle věcička prostřelí i dveře auta –

Někde v domě se ozve bouchnutí. To ještě nemůže být Buckner, z Yazoo by se sem tak rychle nedostal. Poslouchám tak napjatě, jako když mě v dětství vzal děda na první a poslední lov na srnce. Zastřelit Bambiho mi tehdy připadalo kruté a nesmyslné. Teď se mi zdá naprosto ospravedlnitelné ustřelit hlavu člověku.

V domě určitě někdo je a pohybuje se tam.

„Harpere Cole!“

Přiblížím prst až ke kohoutku magnumky. Zná Brahma moje jméno? Ovšemže ano.

„Kde jsi, člověče? To jsem já, Billy Jackson!“

Vyskočím, otevřu dveře a přivolám šerifova pomocníka do místnosti. Čelo a tváře má zpocené, oči rozzářené vzrušením.

„Kdo je s tebou, Billy?“

„Jimmy Hayes, na verandě,“ řekne skoro bez dechu, v ruce tiskne devítimilimetrovou automatickou pistoli. „Hlídáme dům, jak říkal ten polda z New Orleansu.“

„Jen vy dva?“

„Šerif už je na cestě, ale může to trvat dvacet nebo pětadvacet minut. Tvoje žena je v pořádku?“

„Spí.“

Pohlédne na Drewino nehybné tělo. „Šerif mi říkal něco o sklepě. Prý jsme ho ještě neprohledali.“

„Je to protiatomový bunkr. Z padesátých let. Vrah by se tam mohl schovávat.“

„Státní policie tvrdí, že utekl letadlem.“

„Tak proč ho Buckner asi ještě hledá, Billy? Našli na přistávací ploše stopy, ale to je všechno. Mohly tam zůstat třeba po lovcích jelenů. FBI si myslí, že v těchhle vraždách má prsty skupina lidí.“

Oči mu rychle zatékají ze strany na stranu jako mechanické indikátory myšlení. „Říkáš protiatomový bunkr? Starý Pete Williams ho má taky. Je to jako malá podzemní jeskyně, občas tam pořádá pokerové večírky.“

„Tenhle je trochu větší,“ řeknu netrpělivě. „A vedou k němu podzemní tunely. Jeden z domu a druhý z opačné strany.“

„Odkud z domu?“

„Ze spíže u kuchyně. Je tam poklop v podlaze.“

„A venku?“

„Tam jsou opevněné dveře jako vchod do sklepa asi dvacet metrů od zadní strany domu. V bavlně. Většinou jsou pokryté blátem, ale –“

Příliš pozdě se zarazím. Billymu zablýskají oči. „Minulý týden tudy utekl Turner, že?“

Neodpovídám, ale je mu jasné, že udeřil hřebíček na hlavičku.

„Zatraceně. Dobře, počkej tady.“

Chytím ho za mohutné předloktí. „Kam jdeš?“

„Říct o tom Jimmymu.“

Výraz Billyho očí se mi nelíbí. „Co ti nařídil šerif?“

„Abych zajistil bezpečnost tobě a tvé ženě, dokud se sem nedostane.“

„Nemyslíš, že bys tu tedy měl zůstat?“

Vyškubne se mi. „Harpe, pročesávají celý okres a hledají toho hajzla, co zabil Erin. A on se možná zrovna teď krčí pod tímhle domem, snad je i zraněný. Ty myslíš, že budu čekat, než uteče tím zadním východem? Mohl slyšet, jak tě volám. Pošlu Jimmyho k tomu zadnímu východu.“

Nerad přiznávám, že Billyho plány mají svou logiku.

„Budeš v pořádku,“ řekne s pohledem na mou magnumku. „To je zatracenej kanón. Dvakrát zaklepám, až se budu vracet.“

Znovu namířím na zavřené dveře. Když se konečně ozve dvojí zaklepání, musím dávat pořádný pozor, abych nestiskl kohoutek. Billy je zpocený ještě víc než předtím a pistoli už vyměnil za pušku.

„Jsi v pořádku, Harpe?“

„Mám hrozný strach.“

„Neboj, Jimmy ohlídá ten zadní východ.“

„Jak ho v té tmě najde?“

Billy se zašklebí. „Je to lovec. Když se z toho pole někdo vynoří, tak ho zastřelí jako psa. Ještě tu chvíli vydrž, jo?“ Vrací se ke dveřím.

„Kam jdeš?“

V očích se mu tvrdě zablýskne.“Musíme toho hajzla obklíčit, Harpe. Jako lišku. A já mu ustřelím prdel.“

„Cože?“

„Nesnaž se mi to rozmluvit. Projdu tunelem s touhle remingtonkou a Jimmy bude krýt zadní východ.“

„Billy, nedělej to! Počkej na Bucknera.“

Zavrtí hlavou. „Máte tam dole světla?“

„Vpravo dole na stěně spíže je vypínač.“ Nemůžu uvěřit, že mu to říkám, ale taky ho nemůžu nechat jít do té díry potmě, protože vidím, že je pevně rozhodnutý tam jít tak jako tak.

Billy poplácá pušku. „Ty prostě seď a hlídej svou ženu. Já si s sebou vezmu slzný plyn, plynovou masku, a mám na své straně moment překvapení.“

V duchu rychle hledám jiné řešení, abych odvrátil Billyho od jeho plánu.

„Poslouchej,“ řekne vážně. „Chceš vidět toho hajzla před soudem? Sedět tam vedle svý uplakaný ženy a příbuzných, zatímco tucet právníků bude vykřikovat námitky a nakonec ho pošlou do blázince? Nebo ho dokonce osvobodí? Tenhle způsob je rychlý a jasný, Harpe. Tam dole nebude nikdo kromě mě a jeho. Bum bum, a hotovo. Uzavřený případ. Už na toho bastarda nebudeš muset nikdy ani pomyslet.“

Překvapí mě přesvědčivost Billyho scénáře. Není to žádný učenec, ale tvrdou realitu chápe dokonale.

Pohlédne na hodinky. „Kdybych nebyl zpátky, až přijede Buckner, tak mu řekni, ať mi dá ještě pět minut a pak ten tunel vykouří CS-plynem. Jasný?“

„CS-plynem.“

„Jo. A pak ať tam hodí granát.“

„Ježíši, Billy.“

„A kdybys slyšel, že z toho poklopu leze někdo, kdo nekřičí’Billy Jackson‘, tak ho rozstřílej na kusy.“

„Dobře.“

„Zlom vaz, kamaráde.“

Zatraceně.

KAPITOLA 40

Neznám hrozivější zvuk než ticho. Je to symfonie hada, který čeká, až se mu kořist přiblíží na dosah, tygra, který stopuje vysokou. Začíná jako prostá absence zvuku, ale postupně se může proměnit v řev, který zamlží vnímání až do smyslové slepoty. Tu slepotu teď poznávám, když sedím, v obou rukách svírám magnumku, jako by mě a Drewe mohla přenést do jiného rozměru, daleko od nebezpečí.

Počítám vteřiny a po tvářích mi stéká pot, moje spící žena pravidelně oddechuje. Jak dlouho bude Bucknerovi a jeho lidem trvat, než se sem dostanou? I kdyby byli na severním konci okresu, nemělo by jim to trvat déle než pětadvacet minut. Kolik minut už uplynulo? Pět? Deset? Nebo dvě? Klid, říkám si. Třeba tam dole ani není. Kálí je mrtvá a Brahma odkulhal ke svému letadlu a už je dávno někde na svobodě. Viděl umírat svou milenku a –

Dvě exploze těsně po sobě rozrazí ticho a otřesou základy domu. Vyskočím, prst na spoušti se mi třese, srdce se mi rozbuší.

„Harpere?“

Otočím se i s pistolí. Drewe se opírá o loket a upírá na mě pootevřené oči.

„Co se děje?“

„Jsme v ložnici. Lehni si. Možná se tu bude střílet. Možná –“

Podlahou otřese třetí exploze.

Drewe prudce otevře oči. „Co –“

Z kuchyně sem dolehne kvílivý nářek.

„Co to bylo?“ zeptá se zděšeně.

„Dva poldové šli do protiatomového bunkru. Možná je tam Brahma.“

Křečovitě mi stiskne zápěstí.

„Máš ještě tu pistoli, co ti koupil táta?“

Přikývne. „V nočním stolku.“

Otevřu horní zásuvku.

„Tady je. Panebože, mně je špatně. Jsem snad opilá?“

Drewina pistole je malá automatická pětadvacítka, dostala ji od Boba, když chodila na lékařskou fakultu v New Orleansu. Neuvěřitelně neúčinná zbraň, když uvážíme, že ji koupil zrovna Bob, ale asi mu hlavně záleželo na tom, aby ji mohla snadno ovládat.

„Haampeeereee!“ zavříská hlas, který jako by vycházel z pekla. „Kdo byl tam dole?“ zeptá se Drewe.

„Billy Jackson. A nějaký Jimmy.“

„Harrrpere! Pomoooc!“

„Šerif už je na cestě,“ řeknu jí povzbudivě.

Rychle přikývne. „Nemůžeš jít tam dolů.“

„Rrváácunm!“

„Říkal jsem mu, aby tam nechodil, sakra!“

Drewe na mě upřeně zírá a já si uvědomím, že jsem v situaci, kterou jsem už stokrát viděl v kině. Viděl jsem ji a pak jsem v duchu křičel na hrdinu, aby nechodil do lesa nebo po schodech nebo kamkoli, kde stoprocentně musel číhat vrah nebo strašidlo. Ale teď, když tu sedím, ve strašném tichu, které následuje po těch výkřicích, se nemůžu zbavit jedné myšlenky: já jsem sem ty chlapy přivolal. Když jim nepomůžu, bude mi to navěky tížit svědomí. A to už mám zatížené až dost.

„Aaaaaaaaaqggghhh!“

„Harpere, nemůžeš pro ně nic udělat.“

„Já vím,“ řeknu tiše. Pravou rukou svírám magnumku. Šerif tu bude každou chvíli. Ale Billy a jeho parťák už v té době můžou být mrtví a Brahma schovaný někde v letní noci. Do ložnice pronikne další bolestný výkřik, tentokrát slabší.

„Musím tam jít.“

„Cože?“ zeptá se Drewe. „Ne, nemusíš! Proč bys tam musel?“

„Prostě musím.“ Podám jí pětadvacítku, pak si to rozmyslím a dám jí magnumku. Ať udělám cokoli, nenechám tady svou ženu ozbrojenou jen hračkou pro děti.

Drewe vezme obrovskou pistoli s omámenou lhostejností. Vysypu jí na postel rezervní náboje. „Schovej se za postel a miř na dveře.“

Beze slova se překulí a klekne si za postel.

„Kdyby vešel kdokoli kromě mě, začni střílet a nepřestávej, dokud nevyprázdníš zásobník. Rozumíš?“

Přikývne. Ví, že to s odchodem myslím vážně, a přestože to nechce, nemarní čas zbytečným přemlouváním. Opře pistoli o postel a zamíří na dveře.

„Jsem v pořádku,“ řekne. „Jdi.“

Dvě slova mi zní v hlavě, když zírám otevřenou spíží do černé díry pod poklopem. Tunelová krysa. Kdysi jsem je slyšel, když mi jistý jednoruký traktorista vyprávěl o své práci ve Vietnamu. Musel prozkoumat každou díru v zemi. Ve tmě, vlhku, smradu. Plazit se po břiše s koltem pětačtyřicítkou, který si držel před obličejem, a s modlitbou na rtech.

Svěda v tunelu by měla být rozsvícená, ale nejsou. Příliš pozdě si uvědomím, že jsem měl nejdřív zhasnout v kuchyni. Přistoupím tak blízko, abych viděl přes okraj. Světlo z kuchyně dopadá na betonovou podlahu dva metry pode mnou. Chci zavolat na Billyho, ale to by byla pitomost. Zhasnu kuchyňská světla a odhodlaně vstoupím na žebřík.

Musím sestoupit po šesti příčkách žebříku, s pohledem obráceným do tunelu. To je normální metoda. Ale teď nic nevidím. Nohama se snažím nahmatat příčky ve tmě a po paměti dopadnu na betonovou podlahu.

Stojím a čekám.

Tunelem se ozve další bolestné zavytí. Zírám do tmy. Pětadvacítka vypadá v mé ruce jako hračka. Možná by zarazila překvapeného zloděje, ale psychotický vrah může dostat do těla pět kulek z téhle věcičky a utíkat dál.

Jdi, říkám si, musíš.

Brahma může klidně sedět tři metry ode mě v tunelu. Mám jedinou výhodu, jsem na domácí půdě. Tahle chodba vede deset metrů od domu, po obou stranách má police, a pak končí těžkými olověnými dveřmi. Dveře vedou do hlavního bunkru, který je asi pět krát pět metrů velký. Druhý tunel pak vede dalších deset metrů do polí k zadnímu východu. Je taky lemovaný policemi na zásoby a taky je tam chemický záchod. Tam mám schované zlato. Doplížím se co nejdál pod kovovými policemi po levé straně tunelu a křiknu: „BILLY! TADY JE HARPER! KDE JSI?“

Nejdřív neslyším nic a potom tiché zachroptění.

„Harpere?“ Slabý jižanský přízvuk.

„Jo!“

„Dostal mě, člověče! Potřebuju pomoc!“

„Kde je Jimmy?“

Dlouhá pauza. „Sel pro baterku!“

Ježíši. „Je tu ještě někdo?“

„Já nevím.“

„Co se stalo se světlem?“

„Nevím. Něco jsem slyšel a vystřelil jsem, a pak byla najednou tma.“ Další bolestné zachroptění. „Potřebuju pomoc, člověče!“Sakra sakra sakra. „Billy?“ Je to opravdu on?

„Co?“

„Ve kterém roce jsi skončil střední školu?“

„Devatenáct set – sakra – sedmdesát osm! Pojď už sem!“ Zamířím pětadvacítkou přímo na místo, odkud vychází hlas. „Kde jsi zraněný?“

„Na noze! Strašně krvácím!“

„Jsi v hlavním bunkru? Ve čtvercové místnosti?“

„Asi jo.“

„Zavři dveře. Aby byly mezi tebou a mnou!“

Zatímco Billy přemítá nad tím rozkazem, doplazím se doprostřed podlahy v tunelu a sednu si do dřepu s pětadvacítkou v ruce. Strop je vysoký rovných šest stop – můj dědeček měřil pět stop a jedenáct palců –, takže když zůstanu skrčený, budu mít spoustu místa. A já dole zůstanu.

„Už chápu!“ křikne konečně Billy. „Můžeš začít!“

Ozve se kovové zaskřípání a těsně po něm se zabouchnou olověné dveře. Vyrazím kupředu a v běhu střílím kolem sebe.

V uzavřeném tunelu dělá pětadvacítka rámus jako kanón. Snažím se zasáhnout cokoli mezi svým stanovištěm a olověnými dveřmi. Osmým krokem doběhnu až ke dveřím.

„OTEVRI!“ Vykřiknu a zabuším pažbou pětadvacítky na dveře. Jestli je Brahma uvnitř, je už Billy mrtvý, ale nějak tomu nevěřím.

Když se těžké dveře konečně otevřou, zakopnu o ležícího Billyho Jacksona, který zařve z plných plic. Zabouchnu dveře a překulím se, pořád ještě ve tmě.

„Jsi v pořádku, Billy?“

„Já nevím.“ Jeho sténání zní jako mužná snaha potlačit vzlykot.

„Z nohy mi stříkala krev. Stáhl jsem si ji páskem nad průstřelem, jak silně jsem dokázal. Kde je ten pitomec Jimmy?“

Ohmatávám Billyho stehno a všude je plno krve. „Musíme se odtud dostat.“

„Aaagh, zatracenej Jimmy. Postřelil mě!“

„Cože? Jsi si jistý?“

„Ne, sakra. Hele… to bylo chytrý, to s tou pistolí. Myslíš, že jsi něco zasáhl?“

„Ne.“

„Heeej!“

Vyskočím tak prudce, že mě Billy jednou rukou zadrží.

„Nestřílejte!“ křičí ten druhý hlas. „To jsem já, Jimmy!“

„Už bylo na čase, ty pitomče!“ křikne Billy.

„Šerif už je na cestě,“ řekne Jimmy a vejde dveřmi na prostější straně s rozsvícenou baterkou. „Viděl jsem světla, jede sem nejmíň deset aut!“

„Výborně,“ řekne Billy. „Posviť mi na nohu.“

„Panebože,“ zajíkne se Jimmy, když se objeví obrovská rudá díra v Billyho zakrvácených kalhotách. „Ježíši, promiň, Billy.“

„Myslím, že bude v pořádku,“ řeknu. „Kdyby kulka zasáhla tepnu, bylo by stehno oteklé jako balon. Nechte tam ten pásek.“

Billy nevypadá nijak uklidněné, a navíc je tu ještě pořád otázka: kde je Brahma, když není v tunelu?

„Musím zpátky nahoru! Máš ještě náboje v zásobníku?“

Billy mlčky přikývne a podá mi remingtonku. Spěchám nazpátek, vylezu z poklopu ve spíži jako horník po směně, mířím pistolí před sebe a křičím na Drewe, hned jak vstoupím do předsíně. Když odpoví přes dveře ložnice, zastavím se.

„Všechno v pořádku,“ křikne znovu. „Pojď dovnitř!“

Postavím se stranou ode dveří a pomalu tisknu kliku, pak dveře rozkopnu a uskočím, pro případ, že by ji někdo držel jako rukojmí. Ale je pořád na místě, kde jsem ji nechal, klečí za postelí s magnumkou namířenou na dveře.

„Co se stalo?“ ptá se.

„Billy je zraněný. Ale dostane se z toho. Po Brahmovi nikde ani stopa.“

Magnumka tvrdě dopadne na přikrývku. „Harpere,“ řekne vyčerpaně, „ví máma o Erin?“

„Tvůj otec o tom ví. Řekl jsem mu to. Hned si v Memphisu sehnal letadlo. Teď už je určitě doma a asi to už matce řekl.“ Drewe už zase pláče. „Musím za nimi,“ vyhrkne, „potřebují mě.“

„Sbal si do tašky pár věcí. Za dvacet minut jsi tam.“

Otře si slzy a jde do šatny, já stojím a dívám se na ni s remingtonkou v ruce.

„Ty už sis sbalil?“ zeptá se.

Vyhýbám se jejímu pohledu.“Myslíš, že by tam o mě dneska stáli?“

Když vzhlédnu, zírá na mě s otevřenými ústy. „Ty vis, že tu dnes v noci byl Brahma, viď?“

Přikývnu. „Určitě to byl on.“

„A nebyla to náhoda, že ne?“

„Ne. Drewe –“

„Nic mi neříkej,“ zavrtí hlavou. „Teď na to nedokážu myslet. Ach bože.“

Ještě chvíli se na mě dívá, pak se vrátí do šatny a pokračuje s balením. Stejně jako ona si uvědomuji, že Erinina smrt mezi nás možná postavila něco, co už nikdy neodstraníme.

Snažím se soustředit na cokoli jiného než na tuhle myšlenku a napadne mě, že bych nám možná ušetřil spoustu potíží – nebo i život –, kdybych zavolal na oddělení šerifovi a řekl jeho lidem, aby Bucknera informovali vysílačkou, že Drewe a já vyjdeme z domu se zbraněmi v rukou. Dispečerka vyřídí můj vzkaz a za chvíli mi řekne, abychom vyšli z domu beze zbraní. Řeknu jí, že to v žádném případě neuděláme. Brahma je možná ještě v domě a čeká na tuhle příležitost.

Když má Drewe sbaleno, dám jí pušku, přehodím si přes rameno její tašku a do pravé ruky vezmu magnumku. „Můžeme r“ zeptám se.

Přikývne.

Vyběhneme ze dveří ložnice, proletíme předsíní a vyrazíme z hlavních dveří, kde nás oslní prudké bílé světlo.

„ODHOĎTE ZBRANĚ!“ zařve dunivý hlas. „HNED!“ Hodím magnumku na verandu. Drewe udělá totéž s puškou. Pro jistotu zvednu obě ruce a Drewe následuje mého příkladu. Už zase prší. Za reflektory postupně rozpoznám obrysy několika vozů a policistů.

„SEJDĚTE Z VERANDY A LEHNĚTE SI NA ZEM!“

„Je tu bláto, zatraceně!“ křiknu.

Po chvíli napjatého ticha vstoupí do záře reflektorů kovbojská silueta.

„Co se tady proboha stalo?“ vyštěkne šerif Buckner a pohybem ruky nás směruje k autům. „Je v domě ještě někdo?“

„Nevím.“ Sejdu s Drewe po schůdcích do deště a začnu vysvětlovat celou situaci. V Bucknerově tváři se nepohne ani sval. O Billym Jacksonovi už ví. „Uvědomujete si, co jste způsobil, když jste nám neřekl o tom sklepě?“ zařve. „Mám těžce zraněného muže!“

„Říkal jsem Billymu, aby na vás počkal. Nechtěl mě poslechnout.“ Zavrtí hlavou. „To je první věc, kterou vám věřím.“

„Šerife, potřebuju dostat svou ženu k jejím rodičům.“

„Nikam nepojedete, Cole, dokud nezjistíme, co se tu děje.“

„Ještě neviděla matku ani otce. Doktor Anderson si o ni určitě dělá starosti.“

Buckner pohlédne na Drewin zmoklý obličej, pak mávne na jednoho pomocníka. „Danielsi, vezmete tuhle dámu k Bobu Andersonovi do Yazoo. Řekne vám, kudy máte jet.“

„Znám cestu, šerife.“

„Výborně. Tak jeďte.“

„Musím jet zrovna já?“

„Jo, zatraceně!“

Daniels se obrátí a jde k autu, ale Drewe se nehýbá. „Nepojedu bez manžela,“ řekne bezbarvě.

„Paní Coleová,“ řekne Buckner, „nezačínejte –“

„Myslím to vážně.“

„Já se pak hned vrátím s Danielsem,“ slíbím. „Jen mě nechte jet s nimi. Sám víte, co prodělala. Až se vrátím, můžete mě vyslýchat třeba celou noc.“

„To udělám, to si pište,“ zavrčí Buckner. „Tak dobře, jeďte už. Danielsi, přivezete Colea zpátky!“

Když s Drewe dohoníme Danielse, slyšíme, jak mumlá: „Panebože, proč zrovna já o to musím přijít?“

Když nastupujeme do auta, slyším, jak šerif Buckner křičí směrem k domu přes amplion. Není zrovna diplomat. Jen tři věty.

„HEJ, VY TAM! JESTLI ZA VÁMI BUDU MUSET JÍT DOVNITŘ, NEVYJDETE ŽIVŤ! MÁTE ROVNÝCH ŠEDESÁT VTEŘIN NA TO, ABYSTE SE VZDAL!“

Pak začne počítat.

KAPITOLA41

„Zatracené, proč zrovna já o to musím přijít,“ zasténá šerifův pomocník Daniels už potřetí, zatímco jeho hlídkový vůz sviští po mokré silnici. „Něco takovýho se tu semele možná jednou za deset let.“

„V domě nikdo není,“ řeknu a tisknu k sobě Drewe.

„Jak to víter“

„Je tam příliš mnoho únikových cest. Měl šanci nás oba zabít, a neudělal to. Totéž s Billym a Jimmym. Pokud tam vůbec byl.“

„Ale vždyť postřelil Billyho.“

„Billyho postřelil jeho parfák.“

„Cože?“

„To aspoň říkal Billy, a já myslím, že měl pravdu.“

Daniels se ohlédne, oči vykulené vzrušením. „To snad není pravda. To je celý Jimmy. Hned mačká kohoutek.“

Drewe mě zatahá za rukáv. Podívám se jí do tváře, vyděsí mě její pronikavý pohled. „Co dělala Erin u nás doma?“ zeptá se tiše. „Přivezls ji tam ty?“

Chci ji umlčet, ale ona ví, že za dvacet minut se budeme muset rozloučit, a chce znát odpověď. Předkloním se. „Mohl byste pustit sirénu a šlápnout na plyn? Mojí ženě není dobře. Opravdu se potřebuje dostat k rodičům.“

„Tak jo, čím dřív se tam dostaneme, tím dřív budu nazpátek.“ Zapne světelný maják a prudce šlápne na plyn.

„Siréna nebude?“

„Sakra, tady ji přece nepotřebujeme, vždyt? je prázdná silnice“

„Bývají tu krávy a jeleni.“

Odfrkne si nad mou opatrností, ale spustí i sirénu a sešlápne plyn až na podlahu.

Nakloním hlavu až k Drewe a tiše promluvím do ječení sirény. „Nevím, proč tam byla. Říkala tvé matce, že si s tebou jede promluvit.“

„Já vím. Ale proč? Byl jsi za ní v Jacksonu, jak jsem tě žádala?“

„Už jsem ti říkal, že jsem tam byl.“

„Sotva si vzpomínám, že jsi přišel. Vůbec si nepamatuju, co jsi říkal. Co se stalo, když jsi byl za Erin?“

Zaváhám. „Řekla mi, že je v pořádku.“

„A tys jí věřil?“

„Co jsem měl dělat?“

„Ty jsi prostě odešel? Když jsem ti řekla, čeho se obávám?“

„Nechtěla si ublížit, to jsem poznal. Chtěl jsem ti zavolat a říct ti o tom, ale když jsem se vrátil, čekali tu na mě dva poldové a zatkli mě. Erin musela přijet chvilku nato.“

Podívá se stranou se stisknutými rty. „To nedává smysl. Co přede mnou tajíš, Harpere?“

To nechtěj vědět.

„Nejdřív Erin nechce, abych za ní jezdila, a pak jede osmdesát mil, aby si se mnou promluvila? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Drewe…“

Pohlédne na mě uslzenýma očima. „Moje sestra je mrtvá, Harpere. Cokoli, co jsi jí slíbil, že neprozradíš, teď nemá smysl. Musíš mi pomoct to celé pochopit.“

„Nechtěl jsem ti to říct.“

Odsedne si ode mě natolik, aby mě ostře viděla. Určitě čeká nějaké temné tajemství a obrnila se proti němu jako obžalovaný čekající na rozsudek.

„Patrick není Hollyin otec.“

Třikrát rychle zamrká, snaží se zpracovat tu informaci, jako by se jednalo o nějaký vzácný lékařský symptom, pokouší se zařadit ji mezi informace, které už zná, a vypočítat diferenciální diagnózu. Se zachvěním si uvědomím, že kdyby Erin nebyla mrtvá, nedokázal bych v tuhle chvíli umlknout. Musel bych jí vyprávět celý ten nešťastný příběh a dívat se, jak se Drewin svět rozpadá.

„Nedivím se, že mě Erin nechtěla k porodu,“ řekne nakonec. „Pořád vedla řeči o tom, že lékaři by neměli ošetřovat členy vlastní rodiny. Jako by to vůbec nebyla Erin. Věděla jsem, že je pravděpodobně těhotná, když se tak rychle vdávala, ale prostě jsem si myslela, že to dítě je Patrickovo. A všechno tak dobře zvládala… nikoho ani nenapadlo se jí na něco vyptávat.“

„No, tak teď to víš.“

„Řekla ti to dnes odpoledne?“

Přikývnu.

Drewe nevěřícně vrtí hlavou. „Patrick o tom ví?“

„Jo. V tom je právě ten problém. Než se vzali, Erin mu řekla, že je těhotná, ale přinutila ho přísahat, že se nikdy nebude ptát, kdo je otcem. Patrick to zřejmě nějakou dobu snášel. Ale pak začal být úplně posedlý, chtěl na to za každou cenu přijít.“

„Konečně,“ řekne a povzdechne si, „konečně to všechno dává smysl.“ Vyhlédne z okna do tmy. „Proč mu Erin prostě neřekla, kdo je otcem? Určitě by to bylo lepší než to, co v poslední době prožívali.“

Myslíš? „Já nevím. Možná…“ Najednou, aniž bych o tom přemýšlel, mi z úst začnou bez námahy proudit odsuzující a odsouzeníhodná slova. „Možná Erin sama nevěděla, kdo je otcem. Možná to Patrickovi nechtěla přiznat.“

I když mě vlastní slova šokují, v duchu oceňuji jejich účinek. Je hluboký. Drewe věří. Dokáže pochopit, že Erin spala v New Yorku s tolika muži, že ztratila přehled. Dokáže pochopit, že Erin – v náhlé snaze se provdat – tohle Patrickovi nechtěla prozradit. A co je nejdůležitější, dokáže pochopit – aniž by mě podezřívala z nějakých zrádcovských motivů –, že jsem to před ní chtěl utajit.

„Proč prostě nezalhala?“ zeptá se. „Nevymyslela si nějakého fiktivního otce?“

Pravda mi přijde na pomoc. „Lež by nebyla nic platná. Patrick by se o tom byl určitě chtěl ujistit. Určitě by chtěl udělat nějaké dramatické gesto.“

Drewiny oči mě zkoumají, jako by hleděly čočkami mikroskopu. „Tohle všechno ti řekla dneska?“

Ne, před třemi měsíci. Řekla mi, že jsem otcem tříletého andílka, kterého Patrick každou noc ukládá do postele, který mi říká strejdo Harpe a prosí mě, abych mu zazpíval Bameye a hrál mu na kytaru staré písničky od Beatles, jako bych byl jen nějaký dobrácký starý kamarád, a ne příčina jeho existence –

„Jo.“

„Říkala jsem ti, že ti všechno poví.“ Drewe si založí ruce. „Proč to nemohla říct mně? Proč?“

Šerifův pomocník zpomalí před zatáčkou a vypne sirénu. Vyjeli jsme z deště. Yazoo už je vidět na obzoru. Za chvíli zatočíme na silnici číslo 3, která vede k Bobově usedlosti.

„Harpere?“

„Ano?“

„Kde je Erin teď?“

„Nevím. Mám se zeptat?“

Zavrtí hlavou. V Drewině rodině se člověk neptá na takové věci cizích lidí. Nedává najevo někomu mimo rodinný klan, že od něj něco potřebuje.

Když se světla města přiblíží, projede mnou vlna nechuti k sobě samému. Právě jsem očernil ženu, která se nemůže bránit, protože je mrtvá –

„Jak to nesl táta, když jsi s ním mluvil?“ zeptá se Drewe.

„Vypadal klidně. Vím, že to zní hloupě.“

„Ne, zní to přesně tak, jak jsem si myslela, že se zachová. Ale tohle ho zabije. Erin zbožňoval.“

„Má ještě tebe.“

Zavře oči.

Projíždíme kolem řídce roztroušených domů osvětlených měsícem a občas nějakou lucernou. Rančerské domy, postavené daleko od silnice, a v dálce zelenobíle probleskuje nové letiště. Bobův dům už je kousek odtud, a přece je to vzdálený svět. Možná to teď bude vzdálený svět i pro mě. Lži, které jsem před chvílí vypustil z úst, možná zachrání moje manželství, ale nijak nezmírní Bobův hněv.

A odpustí mi Drewe? Teď je samozřejmě v šoku. Ale brzy se z toho dostane, především když bude muset uklidňovat zbytek rodiny. Dokáže pak strávit to, co jsem jí dnes v noci řekl? Už teď cítím citový odstup, který jako by nesouvisel s traumatem z Erininy smrti. Mohla by snad vědět víc, než sama sobě přiznává? Ovšem, řekne hlas tak jasný, že ho vnímám jako šepot vedle sebe. Ví to už celé týdny. Možná měsíce. Proto se tě ptala, jestli s Erin spíš. Neví nic určitého, ale ví to, co ženy vždycky vědí. Ze něco není v pořádku. Uvědomím si, že jsem se choval jako narkoman, když jsem si myslel, že můžu žít se svým nešvarem a že ve skutečnosti nijak neovlivní můj život. Ale on ho ovlivňuje.

Ničí mě.

„Tamhle je to,“ řekne Drewe Danielsovi, „zatočte na tuhle cestu.“

„Já vím,“ odpoví Daniels.

Proč lžu? Zdědil jsem snad ty sklony po svém otci, muži, který byl přísně čestný v každé oblasti svého života kromě jediného? Dokonce už když jsem vstupoval do manželství, něco jsem tajil. Teď to zní triviálně, ale pokud jsem měl tajemství, proč jsem ho Drewe nepřiznal ještě před svatbou? Jako dítě, co nechce snášet bolest očkování, které mu má dodat imunitu vůči chorobě, jsem se bál otřást její důvěrou a radši jsem riskoval, že se časem rozbije na kusy.

Když jedeme po Bobově dlouhé klikaté příjezdové cestě, mám pocit, jako bych se posunul v čase, jako by se v cihlovém vstupním oblouku měla každou chvíli objevit Erin a Drewe, tak jak jsem je viděl snad už stokrát. Dvě malé holčičky v plavkách. Skoro dospělé dívky oblečené na školní ples, se zářivými úsměvy na tváři. Nevěsta a družička před Erininou svatbou –

Hlídkový vůz zastaví se zakvílením brzd.

Drewe vyhlédne na usedlost zalitou světlem. Břečťan, kterým je porostlý vchodový oblouk, se ještě pořád leskne deštěm, v umělém světle je spíš černý než zelený. Nakloním se k ní, cítím vůni jejích vlhkých vlasů. Obrátí se a obejme mě, pak mě políbí na tvář a vezme za kliku.

Těžce polknu. „Pane Danielsi, potřebuju si promluvit se svou ženou mezi čtyřma očima. Můžu s ní vystoupit?“

Drewe na mě pohlédne, není si jistá, o co jde.

„Šerifovi se to asi nebude líbit,“ řekne Daniels.

„Tak co kdybyste vystoupil vy? Jen na minutku.“

Jeho vyholený zátylek ztuhne. Obrátí se na Drewe. „Souhlasíte s tím, paní?“

Drewe na mě pohlédne, pořád ještě nechápe. „Ano… prosím.“

„Dobře. Nechám otevřené dveře, ale poodejdu o kousek dál a zakouřím si.“

„Díky.“

Když je pryč, vezmu Drewe za obě ruce. Ale když se naše oči setkají, odtáhne ruce a složí je do klína. Neptá se, co jí musím říct. Ostražitě se na mě dívá, opřená zády o dveře, s bradou trochu skloněnou, jako by se chtěla obrnit proti ráně. Na tenhle postoj si vzpomínám ze střední školy, když jsem jí poprvé přiznal, že fámy, které slyšela o mně a jedné své kamarádce, jsou pravda. Hrdlo se mi stahuje tisíci důvody, proč bych měl mlčet. Slyším hlasy jejíchkamarádek, její matky, o tom, že lidé se nemění, že zrada je návyk, že nejsem muž, který by dokázal být ženě věrný.

„Drewe, musím ti něco říct.“

Její oči na chvíli uhnou stranou, pak nazpátek, a za tu chvilku odumře jejich průsvitnost a nahradí ji obranná marnost. Slyším, že do střechy zase začíná kovově pleskat déšť.

„Vím, kdo je Hollyin otec.“

Ještě víc se přitiskne ke dveřím a já si uvědomím, že moje váhání všechno jen zhoršuje. „Drewe –“

„Ne,“ řekne, dolní ret se jí chvěje. „Ne.“ Zvedne k ústům třesoucí se ruku, pak si zakryje oči.

I když mi selhávají nervy, řeknu: „Drewe, jsem to já.“

Slzy jí jako tekutí ďáblové začnou tryskat pod rukou do klína. Mám největší strach z toho, že uteče, že prostě vyběhne z auta a nechá mě tam s šerifovým pomocníkem, který je celý nedočkavý, aby si mohl zastřílet. Z mých úst se hrnou překotné omluvy. „Ještě před třemi měsíci jsem to nevěděl, Drewe. Neměl jsem o tom ani ponětí! Erin se objevila v Chicagu, než jsme se vzali, než jsme se vlastně zasnoubili, zůstala tam tři dny, to je všechno, co mezi námi kdy bylo. Drewe, nic mi neřekla, přijela rovnou sem a vzala si Patricka! Ani jsem nevěděl, že je těhotná, a od té doby jsem se jí ani nedotkl! Drewe? Drewe! Řekni něco!“

Když si sejme ruku z očí, vidím na jejích tvářích červené skvrny.

„Drewe?“

Nic.

Chci ji vzít za nataženou ruku, pak si uvědomím, že ji natahuje po tašce s oblečením. Druhou rukou už hmatá po klice.

„Drewe, počkej. Prosím… musíme si promluvit.“

Dveře se se zaskřípáním otevřou. „Drewe, počkej!“ prosím a snažím se ji zadržet za ruku s taškou.

„Nesahej na mě!“ vykřikne, jako by moje ruka pálila, a vyrazí z auta.

Přidržím dvířka, ale zabouchne je takovou silou, že mě vrhne zpátky do auta.

„Drewe, počkej! DREWE!“

Vezmu za kliku, ale vtom se autem ozve prudké cvaknutí. Zalomcuji klikou, ale není mi to nic platné.

„Klid, kamaráde!“ řekne Daniels z předního sedadla.

„Musím s ní mluvit!“ křičím a znovu a znovu lomcuji klikou.

„Dáma s vámi zřejmě mluvit nechce.“

Se slepou zuřivostí zabuším pěstí do drátěného pletiva.

„Klidně ho rozbijte,“ řekne Daniels líně, „to už jsem viděl mockrát.“

Venku se Drewe zastavila v proudech deště, které se lesknou pod lampou. Stojí tam jako utečenec, dívá se za autem s taškou v levé ruce, pravou rukou si stíní oči. Přitisknu ruce na okno, jako bych chtěl silou vůle překlenout propast mezi námi. Její obličej je strašidelná koláž složená z úlomků citů: otřesené důvěry, lásky proměněné ve zmatek, jednoty roztříštěné v strašlivou odloučenost. Ještě chvíli čeká, pak pomalu odchází pryč od auta, pryč ode mě, k domu svých rodičů a svého dětství. Auto rychle směřuje po příjezdové cestě k silnici. Snažím se ji neztratit z dohledu. S prsty zaklesnutými za drátěné pletivo vidím, jak se rozplývá za stříbrnou stěnou z deště.

KAPITOLA 42

V posledních šestadvaceti hodinách detonovala odhalení jako dělostřelecké koule dopadající do zákopů. Vůbec jsem nespal. Když jsme se minulou noc s Danielsem vrátili k domu, našli jsme šerifa Bucknera a jeho demoralizovanou čem kolem hlídkových vozů. Prohledali celý dům a vraha nenašli. Našli krysu rozstřílenou na kusy puškou Billyho Jacksona. Jeho druhý výstřel přerazil trubku s elektrickým vedením a tím vyřadil z provozu světla v mnelu. Chirurg v Jacksonu brzy potvrdil, že kulka v Billyho stehně pravděpodobně pochází z pušky jeho parťáka. Závěr zněl, že Brahma zřejmě v mnelu vůbec nebyl.

Buckner mě strčil do svého auta a vyslýchal mě celou cestu do Yazoo. Když jsme tam dorazili, vyslýchal mě dál. Mezi jednotlivými otázkami mi nadával za to, že jsem z kanceláře vydrhl všechnu krev a tím jsem znehodnotil „jeho“ místo činu. Ještě jsem byl v jeho kanceláři, když kapitán jednoho remorkéru objevil v řece Mississippi vrak zříceného letadla Beechcraft Baron.

Kapitán se domníval, že letadlo se zřejmě zřítilo do řeky, potopilo se, chvíli ještě klouzalo po dně a potom se zaseklo o kotevní lano. Za úsvitu jsem jel s Bucknerem k řece na západ od Lamonm, abychom se podívali na vrak. Poškození bylo vážné, ale menší, než jsme si mysleli. Buckner tvrdil, že pilot se zřejmě pokusil o nouzové přistání na molu poblíž Scottu a nešťastnou náhodou sjel do vody.

Pilotní kabina byla prázdná.

Všichni jsme věděli, že to, že se nenašlo tělo, nic neznamená. Kdysi jsem viděl, jak jeden student z New Yorku skočil z legrace do Mississippi z parníku, bylo to v New Orleansu. Myslel si, že snadno doplave půl kilometru ke břehu. Utopil se před očima tří tisíc lidí, Jižanů, kteří znali řeku příliš dobře na to, aby se snažili doplavat k tomu bláznovi, který platil životem za svou ignoranci. Okamžitě ho začali hledat, ale jeho tělo nikdy nenašli. S Brahmou to bude pravděpodobně totéž, pokud ho voda náhodou nevynese nabřeh někde ve Vicksburgu nebo Baton Rouge, než ho smete do zálivu spolu s ostatním smetím z řeky.

Já ale vím něco, co Buckner nevěděl. Pokud mi Brahma řekl pravdu, byl dobrý plavec. A to ve mně vyvolalo vážné dilema. Kdybych řekl Bucknerovi o tom plavání, začal by se vyptávat, jak to vím. A kdybych se přiznal, že jsem byl s vrahem v přímém kontaktu a nechával jsem si to pro sebe, mohl by mě zavřít za napomáhání k vraždě.

Nic jsem mu neřekl.

Někdy během toho kafkovského maratónu se objevil těžký kožený kufr s chirurgickými nástroji, zaklíněný za pilotovým sedadlem Beechcraftu. Obsahoval několik skalpelů – na některých byla krev –, videokameru a neznámý dlouhý nástroj. Podle popisu mi bylo jasné, že to může být jedině neuroendoskop, který mi Miles popsal minulou noc.

Buckner si myslel, že opuštěný kufřík s nástroji zapadá do teorieozřícení letadla. Byl přesvědčený, že Brahmovo tělo a všechno, co bylo lehčí a nepřivázané, voda z letadla vyplavila, zatímco těžký kufr tam zůstal. Namítal jsem, že Brahma tam možná ten kufr nechal, aby vyvolal právě tenhle dojem, a požádal jsem o nepřetržité hlídání domu Boba Andersona i našeho domu.

Nakonec mě šerif propustil, pod podmínkou, že se vrátím domů a zůstanu tam, anebo odjedu k Andersonovým. Nic jsem neřekl, ale předpokládal jsem, že u Andersonových hned tak nebudu vítaným hostem.

Dopolední slunce už stálo vysoko, když jsem se dostal domů. Vnitřek domu páchl slzným plynem, moje kancelář Cloroxem. Šerifovi lidé obrátili celý dům vzhůru nohama. S osmatřicítkou v ruce jsem šel do kůlny a našel dlouhé tlusté prkno, které jsem přeřízl napůl a přitloukl ho přes dveře spíže těmi největšími hřebíky, jaké jsem našel. Teprve když jsem měl jistotu, že se do domu touhle cestou nikdo nedostane, aniž bych ho slyšel, jsem se vrátil do kanceláře.

Na záznamníku jsem měl devatenáct zpráv. Stiskl jsem tlačítko přehrávám a klesl na otáčivou židli, abych si je poslechl. Prvních devět bylo od televizních reportérů, z mississippských stanic, z Louisiany a jedna dokonce z CNN. Desátá byla od Daniela Baxtera. Asi minutu mě proklínal, říkal, že chtěl na místo činu poslat důkazní jednotku FBI, ale šerif Buckner ho informoval, že jsem prakticky zničil všechny stopy. Následovalo několik dalších zpráv od reportérů a pak se z reproduktoru ozval Milesův hlas.

Chtěl, abych ho okamžitě zavolal na newyorské číslo, které mi nic neříkalo. Jeho hlas zněl divně, jako hlasitý šepot. Zvedl jsem bezdrátové sluchátko a vytočil číslo. Po druhém zazvonění se ozval stejný šepot:

„Haló?“

„Milesi?“

„Harpere?“ Ještě pořád ten šepot.

„Jo, to jsem já. Kde jsi?“

„To mi nebudeš věřit.“

„Zatraceně, Milesi.“

„Jsem v Brahmově domě.“

Srdce se mi málem zastavilo. „Cože?“

„Jsem v jeho domě. V jeho ložnici.“

„Co se sakra děje?“

„Pamatuješ na to sériové číslo z Brahmova programu Microsoftu? Z té beta verze? FBI mluvila s Microsoftem, ale je víkend a nesehnali nikoho kompetentního. Já mám v Redmondu kamaráda, který pracoval ve vývojovém týmu. Ten mi zjistil, že tuhle konkrétní diskem dostala lékařská fakulta Columbijské univerzity v roce 1992 na beta testování.“

V duchu jsem si všechno rychle spojil. „Zase Drewina teorie. Columbia a neurochirurgové.“

„Jakmile jsem se to dověděl,“ pokračoval, „naboural jsem se do počítačů lékařské fakulty a získal jsem seznam kateder, které se toho beta testu zúčastnily. Zúžil jsem to na obory, které se zabývají mozkem. Tím jsem dostal jména třiadvaceti doktorů. Spoléhal jsem se na to, že rodinná historie, kterou ti vykládal Brahma, byla pravdivá, a vybral jsem jednoznačně německá příjmení. Bylo jich osm, pět z toho byli Židé. Ty jsem vyloučil, protože Brahmův německý strýc zřejmě neměl s Židy nic společného. Tak mi zbyla tři jména. Dórner, Thiele a Berkmann. Než jsem se podíval do jejich osobních spisů, zkusil jsem možnost, že by křestní jména, která ti říkal Brahma, byla pravdivá. Rudolf, pamatuješ? Syn Richard? Psychiatr?“ Miles se významně odmlčel. „Vyšlo mi to.“

„Děláš si legraci.“

„Rudolf Edward Berkmann, čtyřicet sedm let. Neurobiolog a neurochirurg. Otec Richard, psychiatr a další absolvent Columbie. Berkmann je na fakultě, Harpere. V jeho životopise se dokonce píše, že jeho dědeček byl Rudolf Berkmann, známý newyorský chirurg.“

„Panebože.“

„Nechává si říkat Edward. Chceš hádat, jaká je Edwardova subspecialita?“

„Sišinka?“

„Ne. Berkmann je světově proslulý tím, že vytvořil trojrozměrný počítačový model mozku. Pracuje na něm od sedmdesátých let. Dostal jsem se do univerzitní knihovny a našel jsem desítky článků z lékařských časopisů. V posledních dvaceti letech ten chlapík rozřezal přes čtyři sta lidských mozků, to všechno proto, aby vytvořil základnu pro svůj model. Každý mozek nařezal na patnáct set plátků a nechal je zmrazit jako kuřecí játra. Teď Berkmann shromažďuje data z veškerých výzkumů mozku po světě a integruje je do toho modelu, který ustavičně aktualizuje. Ta věcička se dá použít k mapování neurochemických reakcí, promítání posmpu nádorů, trénování chirurgických zákroků a vyučování studentů lékařství. Dokonce ho používají při zkoušení prototypů telechirurgických systémů.“ Miles mluvil skoro příliš rychle na to, abych všechna jeho slova stačil vstřebávat.

„Copak to nechápeš? Berkmann byl zřejmě jedním z prvních, kdo se dozvídal o výzkumech šišinky, o kterých nám řekla Drewe. Melatonin, transplantace proti stárnutí a všechno, co s tím souvisí. Uvědom si, jaké s těmi doktory mohl dělat obchody. Výměnou za okamžitý přístup k jejich objevům jim mohl nabídnout, že je bude integrovat do svého modelu a tím jim zajistí právo na práci v USA. Samozřejmě, jakmile se zmocnil jejich dat, zahájil prostě vlastní transplantační program a místo zvířat používal lidi.“

„Milesi, doufám, že Daniel Baxter o tomhle všem ví.“

„Teď je nahoře a prohlíží Berkmannovy věci.“

Ulehčené si oddechnu. Už jsem si představoval, jak Miles sedí úplně sám s baterkou v ruce v domě hrůzy.

„Našel jsem ten dům sám,“ vysvětlil mi Miles, „ale Brahma m nebyl. Měl bys jeho dům vidět, Harpere. Je z hnědých cihel, přesně jak ti říkal, ale je to palác. Už jsem viděl pár úžasných newyorských domů, ale tenhle… jen umělecká díla, co jsou tady, musí mít nepředstavitelnou hodnotu. Většina z nich pochází z Indie, asi je s otcem do Států propašovali. No, těžce jsem se rozhodoval mezi tím, jestli se vloupám do domu sám, nebo požádám Baxtera o pomoc. Měl jsem obavy, že jeho agenti mě stejně sledují, tak jsem mu zavolal.“

„Nemůžu uvěřit, že tě do toho domu vzal s sebou.“

„Musel mi slíbit, že mě nechá podívat se na počítače, než jsem mu vůbec něco prozradil.“

„Cos našel?“

„Tohle není Berkmannův hlavní stan. To vím, protože m není hlasová jednotka.“ Odmlčí se. „Ale našel jsem odpovědi, Harpere. To, co je na celé věci to hlavní.“

„O čem to mluvíš?“

„O důvodech k těm vraždám. Proč je prováděl tak, jak je prováděl. Drewe měla pravdu v tom, že cílem vražd byly transplantace šišinek. Ale naprosto se mýlila v tom, že by to bylo nějak výjimečně nákladné. Berkmann to vymyslel tak, že je to prakticky procedura jednoho muže. Myslím, že ty indické lékaře používal jen na anesteziologii a hledání shodných tkání.“

„Jak to víš?“

„Tady v pracovně je Sun SparcStation. Je v ní verze jeho modelu mozku. Grafika je jedna z nejlepších, jakou jsem kdy viděl –“

„Tak už to vyklop, Milesi.“

„Jsou tu modely celé řady chirurgických procedur. Ještě pořád se s tím programem seznamuju, ale procedura sběru šišinek je založená na tom nástroji, o kterém jsem ti říkal, na neuroendoskopu. To Drewe odhadla celkem správně. Berkmann zmapoval čtyři různé cesty k šišince. Jedna je založená na míšním kanálu. Udělá jeden malý řez vzadu na šíji, pak prostrčí neuroendoskop skrz cisternu magnu, foramen magnum, čtvrtý ventrikl, Sylviův akvadukt a přímo do třetího ventriklu, kde je uložená šišinka. Celý sběr může uskutečnit za patnáct minut.“

„Ježíši.“

„A teď dobře poslouchej. Další cesta je sublabiální-transsfenoidní přístup, o kterém nám řekla Drewe. Další prochází měkkým patrem v ústech a pak podél mozkového kmene. Posledníje –“

„Skrz otvor pro zrakový nerv,“ dokončím, „po vyjmutí oční bulvy.“

„Přesně tak. V tom měla Drewe naprostou pravdu. Berkmann používal u každé oběti jinou chirurgickou cestu a jediným důkazem, který existoval, byla stopa neuroendoskopu. Ta se dala snadno zamaskovat. Cestu přes šíji použil v Nashvillu. Stopu potom prostřelil devítimilimetrovou kulkou. Sublabiální cesta byla v New Yorku, tam pak následoval výstřel do obličeje. Cesta otvorem pro zrakový nerv bylo San Francisco –“

„Hůlky prostrčené prázdnými očními důlky.“

„Správně.“

„Ale San Francisco a L. A. propojili patologové. V obou případech našli šišinkovou tkáň. Ze by Brahma tyhle procedury zvoral?“

„Ne! To je na tom to nejúžasnější, a na to Drewe zapomněla. Šišinka je endokrinní tkáň. Má něco, čemu se říká konstantní anatomie. To znamená, že tu žlázu nepotřebuješ celou na to, aby fungovala. A jakmile je uvnitř příjemce, dokonce ani nepotřebuje přímý přívod krve!“

„Cože?“

„Jakmile byl neuroendoskop v mozku dárce – který už byl mrtvý –, Brahma použil bioptické kleštičky, kterými vytáhl část šišinky. Je to taková zrnitá vlhká hmota. Říká jí’pineální homogenát‘. Na to, aby ho transplantoval do těla příjemce, dá pacientovi anestézi, pak mu vyvrtá malý otvor do horní části prsní kosti, které se říká manubrium, mdy se dostane k thymusu –“

„Jako u těch myších transplantací?“

„Přesně tak. Když najde thymus, vpíchne do něj pineální homogenát dlouhou jehlou. Thymus má přístup k systému krevního oběhu. Takže pokud tělo šišinkovou tkáň neodmítne, začne normálně fungovat. Vidíš, jak je to jednoduché?“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Drewe se taky spletla v životaschopnosti těch tkání. Berkmann tady má záznamy o životaschopnosti zmrazeného homogenátu. Je to podobné, jako když se uskladňuje kostní dřeň pro transplantace.“

Miles to ze sebe vysypal jedním dechem. Pak jsme oba dlouho mlčeli a snažili se sloučit nové informace s tím, co jsme se dosud domnívali. V některých směrech jeho objevy změnily úplně všechno. Ale v jiných nic.

„Poldové si myslí, že Berkmann je mrtvý,“ řeknu. „Co si myslí Baxter?“

„Neuvěří, že je někdo mrtvý, dokud neuvidí tělo. Ty si myslíš, že je mrtvý?“

„Těžko si to dokážu představit. Co si myslí doktor Lenz?“

„Lenz už je ze hry venku. Psychiatr, kterého mají teď, studuje otisky prstů jako ztracenou knihu bible. Vykládá spoustu nesmyslů. Myslí si, že Berkmann má v plánu oživit nějakou mrtvolu tím, že jí transplantuje zdravou šišinku. Třeba svou matku.“

„Cože?“

„Baxterovi lidé teď skutečně hlídají hrobku Kateřiny Berkmannové. Je tady v New Yorku.“

„Kristepane, tohle by Brahma nikdy neudělal.“

„Já to vím. Tenhle chlap postupuje podle známých vzorů. Věř nebo nevěř, už párkrát chytili sériové vrahy tím, že hlídali hroby.“

„A co Peter Levy? Co dělají, aby ho našli? Nemůžou kontaktovat lidi, kteří Berkmanna znali, když už vědí, kdo to je?“

„Berkmann nemá ve Státech žádné příbuzné. Jeho kolegové tvrdí, že je to excentrický génius, díky němuž dostává Columbia obrovské finanční příspěvky. Ale nic víc o něm nevědí. V jeho domě nejsou prakticky žádné důkazy. Žádná rukojmí, žádné části těl, žádná třináctá komnata. Baxter říká, že někde musí existovat ještě jeden dům, najatý pod falešným jménem. Tam by mohl být Levy. Chce se soustředit na Connecticut. Konečně našli místo, kde Berkmann schovával svoje letadlo. Je to poblíž Darienu.“

Jak se naše diskuse posunovala od Berkmannových technických plánů směrem k Berkmannovi jako člověku, začal jsem v Milesově hlase cítit podivný podtón. Zněl jako zlost, zlost hraničící se zuřivostí. Když jsem se ho na to zeptal, ztichl. Potom, právě když jsem chtěl znovu promluvit, řekl: „Harpere, konečně chápu, jak Brahma – chci říct Berkmann – získal ten hlavní seznam klientů.“

Na tuhle otázku už jsem skoro zapomněl. Ale Miles zřejmě ne. „Jak?“ zeptám se.

„Z mýho bytu.“

„Já jsem si ale myslel, že se k tobě nikdo nevloupal.“

„Taky že ne.“

„To nechápu. Naboural se snad do tvého terminálu?“

„Nikam se nenaboural. Když jsem získal Berkmannovo jménoz počítačů Columbie, prohledal jsem každou databázi, kam jsem se dostal. Získal jsem spousm materiálu včetně fotek.“

„No a?“

„Jakmile jsem uviděl první fotku, věděl jsem to.“

„Co jsi věděl?“

„Ze byl u mě v bytě.“ Miles se odmlčí. „Že jsem ho tam zavedl sám.“

Zalije mě vlna horka. Snažím se polknout, ale svaly v krku mi odpírají poslušnost. „Ehm… kdy to bylo?“

„Asi před rokem. Tehdy si říkal Berkmann. Potkal jsem ho na večírku ve Village.“

„Ale jak mohl… chci říct, jak mohl použít tvůj počítač, aniž bysotom věděl?“

„Spal jsem. Asi vstal a já jsem si toho nevšiml. To bylo jedinkrát, co jsem ho viděl. Ale jedna noc na získání toho seznamu úplně stačila.“

I přes podezření, které mě trápilo už dlouho, jsem si ještě pořád nedokázal představit, že by měl Miles něco s mužem – a zrovna s Brahmou. „Milesi, já –“

„Už o tom nechci mluvit,“ řekl úsečně. „Měl jsem pocit, že ti dlužím pravdu, když jsem strkal nos do tvýho vztahu s Erin.“

„Milesi, jsi rozrušený.“

„Edward Berkmann zabil Erin, Harpere. Byla to výborná holka. A zneužil mou důvěru – zneužil mě – jen proto, aby –“

„Milesi!“ skočil jsem mu do řeči, už o tom nechci nic slyšet. „Jestli Brahma žije, je moje rodina možná v nebezpečí. Řekni mi, jak vypadá. Jak nebezpečný by mohl být při osobním souboji?“

Slyšel jsem rychlé oddechování a uvědomoval jsem si, jak asi Miles trpí. „Popsal se úplně přesně,“ řekl bezbarvě. „Opravdu má tělo jako Celliniho Perseus. Je hodně svalnatý, hodně silný. Má byronovský obličej. Černé vlasy, modré oči, světlá pleť. Je klasicky krásný. Má velmi silnou auru. To mě k němu přitahovalo.“

Skoro jsem nevydržel poslouchat umučený tón Milesova hlasu. Zeptal jsem se: „Když budu potřebovat, zastihnu tě na tomhle čísle?“

„Jo. Je to půjčený mobil. Počkej, ještě ti musím něco říct.“

„Co?“

„Přes břicho se mu táhla jizva. Obrovská. Neptal jsem se, od čeho ji má, ale musela to být vážná operace.“

Syčící ticho nás svazovalo jako řetěz.

„Milesi?“

„Už musím končit, Harpere.“

„Počkej! Milesi, ať jsi udělal cokoli… ať jsi jaký jsi… nemusíš se skrývat. Přede mnou ne. Ani před Drewe. Chci jen, abys to věděl.“

Neodpověděl.

„Dávej na sebe pozor, ano?“

Zase jsem slyšel rychlé oddechování, pak řekl: „Jestli Berkmann žije, zabiju ho.“

Než jsem mohl ještě něco říct, zavěsil.

Začal jsem znovu vytáčet jeho mobil, pak jsem toho nechal. Ještě pořád jsem nedokázal do hloubky pochopit všechno, co mi řekl. A ani si nejsem jistý, jestli jsem to chtěl pochopit. Opřel jsem se a zavřel oči. Ticho mě obklopovalo jako hustá vrstva vaty. Alei když jsem klouzal do spánku, nedokázal jsem se mu úplně poddat.

Vstal jsem a šel do koupelny, chtěl jsem si dát horkou sprchu. Pak jsem si vzpomněl na Brahmu. Ve sprše bych byl příliš zranitelný. Pověsil jsem si osmatřicítku na opasek a jen jsem se oholil a umyl jsem si obličej a zátylek. Pak jsem se s pistolí v ruce posadil na záchod.

Pistoli jsem odložil jen na chvíli, abych si utrhl papír. Při čtvrtém zatažení jsem si všiml barevné skvrny. Unaveně jsem rozbalil proužek papíru v ruce. Na papíře bylo něco růžového, odlišného od běžného květinového vzorku. Když jsem papír obrátil, spatřil jsem slova, napsaná růžovým značkovačem:

ŠKODA

ŽE JSEM TĚ

NEZASTIHL.

V LEDNICI

JSEM TI NECHAL

DÁREK

;)

PODÍVEJ SE

DO SALÁTU.

B.

V ústech jsem cítil sucho. Popadl jsem osmatřicítku, ale málem jsem upadl, když jsem se snažil rychle si natáhnout kalhoty. Konečně jsem zatáhl zip a vyběhl jsem z koupelny, pistoli jsem svíral před sebou. Pak jsem si uvědomil, že se děsím zbytečně. Brahma – Berkmann – m zprávu musel napsat někdy včera. Proto ji nechal právě na tomhle místě, kde byla malá pravděpodobnost, že by ji našla policie, ale já jsem ji tam nakonec musel najít.

S osmatřicítkou v ruce jsem otevřel lednici a z přihrádky na zeleninu vytáhl hlávku salám. Obrátil jsem ji a našel tenký řez. Položil jsem pistoli a rozlomil hlávku napůl.

Uvnitř hlávky bylo něco, co vypadalo jako šedý plastový proužek. Na chvilku jsem se vylekal, že by to mohla být bomba. Pak jsem si uvědomil, že se dívám ze strany na kazetu s osmimilimetrovou videopáskou.

KAPITOLA 43

Připojil jsem videokameru k televizi v kanceláři koaxiálním kabelem, pak jsem do ní vložil pásku. Byla přetočená na začátek. V tašce na kameru jsem našel dálkové ovládání, pak jsem se posadil do otáčecí židle asi dva metry od obrazovky a stiskl přehrávání.

První obrázek na pásce byl stejný jako to, co jsem spatřil, když šerif Buckner včera večer otevřel dveře mé kanceláře, až na to, že Erin ležela na zádech uprostřed místnosti. Byla nahá a měla zavřené oči. Když jsem si prohlížel její obličej, vstoupil do záběru muž, tiše jako srnec.

Měl souměrné tělo jako gymnasta. Pod světlehnědým sakem, které vypadalo jako egyptská bavlna, měl černé přiléhavé oblečení. Ale mou pozornost zaujal především jeho obličej. Pokožka byla nepřirozeně bledá, vlasy černé, protkané jemnými stříbrnými prameny. Kadeře mu spadaly na vysoké čelo. Obočí vypadalo jako vytesané z mramoru, uprostřed bylo srostlé a pod ním vyrůstal překvapivě jemný a dobře tvarovaný nos. Rty byly plné a mohly vypadat příliš žensky, kdyby je nevyvažovala výrazná brada. Od brady směrem vzhůru vystupovala čelist ve tvaru V, což mu dodávalo téměř ptačí výraz. Ale ten pozoruhodný obličej, ty různorodé rysy ukotvovaly oči, čistě kobaltově modré oči, které se upíraly do kamery se zneklidňující silou.

„Neříkal jsem ti, že jsem krásný?“ řekl.

Měl hluboký zvučný hlas s téměř archaickou kadencí. Teprve když se pohnul, uvědomil jsem si, jak nehybně dosud stál. Sklonil hlavu ke straně, jako by čekal na odpověď. Pak ji zase vztyčil a stál uprostřed záběru stejně nehybně jako mramorový David.

„Jelikož tohle musí být jednostranný rozhovor,“ řekl, „začnu. Ani jeden z nás asi nečekal, že se dostaneme do téhle situace, že, pane Cole? Pane Harpere Cole?“

Stiskl jsem opěradlo židle, nesmyslně šokován tím, že zná mou skutečnou totožnost.

„Asi si říkáte, kdo jsem?“ Zvedl obočí. „Poznal jste mě pod mnoha jmény. Ale možná už znáte i moje skutečné jméno. Díky tomuhle.“

Sáhl do kapsy saka a vytáhl černou čtvercovou destičku. Tříapůlpalcovou diskem. Přidržel ji ke kameře, abych si mohl přečíst nadpis:

TROJSKÝ KŮŇ

„Myslím, že oba víme, kdo ho vytvořil,“ řekl. Pak odhodil diskem na druhý konec místnosti. „Jsem Rudolf Edward Berkmann. Vaše skutečné jméno jsem ovšem zjistil teprve před několika minutami. Ale teď, když už ho znám, je mi všechno bolestně jasné.

Asi umíráte touhou dozvědět se, co se stalo. Já jsem se to rozhodně chtěl dovědět. Nejdřív jsem se obával, že to celé na mě nastražil Daniel Baxter. Ze na mě každou chvíli začne křičet amplionem. Ale tohle bylo něco úplně jiného, že? Jste chytřejší než Baxter a ubohý doktor Lenz dohromady, že? Ale dospěl jste k úplně stejnému výsledku jako oni. Žena, kterou jste miloval, je mrtvá.“ Berkmann se upjatě usmál. „Znám ten pocit, Harpere.“

Olízl si rty a vystoupil ze záběru. Slyšel jsem tiché zasténání; pak se vrátil před kameru a zvedl jednu ruku, ke svému zděšení jsem zjistil, že je zkrvavená. Udělal před kamerou kouzelnické gesto a pak si krvavým ukazovákem udělal na čele šarlatovou tečku.

„Kálí byla mou věrnou konkubínou po celých dvacet let. Bylai mou otrokyní. Obě tato umění patří dávno minulým dobám a vyžadují oddanost a lásku. Vy jste na tu lásku zaútočil, Harpere. Svým lhaním. A teď je mrtvá.“

Obrátil se ke kameře profilem, škubl hlavou dozadu, vystrčil špičku jazyka a přiložil si k ní dlaň s krví Kálí. Otřásl se, pak spustil ruku a zase se obrátil ke kameře.

„Vykládáte kluzké lži. Lži, které jsou pravdivé. Ubohá Erin ani netušila, že je hvězdou exkluzivní inscenace, kterou jste uvedli na jeviště vy a váš přítel Miles, že?“

V m chvíli jsem chtěl zastavit přehrávání, už to na mě bylo příliš. Ale nedokázal jsem to. Berkmann se rychle odvrátil od kamery a širokým gestem ukázal na podlahu, kde leželo Erinino nahé tělo.

„Taková škoda,“ řekl tónem, který zněl jako upřímná lítost. „Zajímá vás, jestli jsem ji už ošukal? Jestli je opravdu mrtvá?“ Přikývl. „Bucfte si jistý, že je. A ne, to potěšení jsem si nedopřál. Z jednoho prostého důvodu. Erin je vaše oběť, Harpere.“

Znovu se usmál, jeho oči vyjadřovaly téměř otcovský smutek. „Dnes jsem se toho hodně naučil. Je to pro mě zvláštní zkušenost. Jsem zvyklý působit jako učitel. A zažít pokoření dvakrát za jediný den… to je příliš trapné.

Asi nevíte, o čem mluvím, že? Ovšemže ne. Vysvětlím vám to. Jako ‚Erin‘ jste se se mnou seznámil ve zranitelném období. Začal jsem mít problémy ve své práci. Uvažoval jsem, že si vezmu delší dovolenou. A zdálo se mi, že máme mnoho společného. O Lenzově neobratné pasti jsem věděl od začátku, ale vy… vy jste byl velmi přesvědčivý. Asi máte talent.

Když se náš vztah prohluboval, začala se o něj zajímat Kálí. Velmi rychle dokázala vytušit city a uvědomovala si, jak na mě ‚Erin‘ působí. Její city vůči mně byly vždycky mnohem hlubší, než jsem předpokládal. Teď si to uvědomuji. Její první reakcí byla žádost, abych Erin použil jako příštího dárce šišinky. Kdybych byl odmítl, byl bych samozřejmě prozradil své skutečné zájmy. Musel jsem postupovat opatrně. Kálí dokázala být velmi nebezpečná, jak víte. Souhlasil jsem, že Erin bude naším příštím dárcem.

Pak přišlo vyřešení problému s Lenzem. Tu noc, kdy Kálí zabila doktorovu ženu, prohledala jeho pracovnu. Našla jisté informace…, které si nechala pro sebe. Zjistila například, že ‚Erin‘ je také past, stejně jako ‚Lilith‘. Ale rozhodla se, že mi to neřekne. Byla vlastně moudrá. Já jsem ztrácel rozumný odstup. Kálí mou zranitelnost chápala. Ale také věděla, jak marné je snažit se přesvědčovat muže, že jeho city jsou zaměřené nesprávným směrem. Kolik žen přesvědčilo manžela, že ve skutečnosti nemiluje vnadnou sekretářku? Kálí se rozhodla, že počká, až mě poučí realita.

Zřejmě se domnívala, že dokáže zvládnout jakékoli násilí, které bude nutné, až sem přijedeme. Netušil jsem, co se děje. Měl jsem v plánu unést Erin pod záminkou, že bude dárkyní, a pak – kdyby se ukázalo, že je to ta žena, v niž doufám – najít způsob, jak ji později odloučit od Kálí.

Váš dům stojí příliš o samotě, nemohli jsme ho potají pozorovat. Jedinou možností byl bleskový útok. Vstoupil jsem sám a měl jsem v plánu Erin okamžitě uspat, abych se vyhnul jakýmkoli problémům. Ale když jsem viděl, jak je nádherná – skutečná Erin –, musel jsem s ní promluvit. Myslel jsem si, že po našich rozhovorech ihned pozná, kdo jsem. Její Temný princ. Ale bylo to jako s Karin Wheatovou. Erin byla samozřejmě vyděšená. Neměla ani tušení, o čem mluvím, ale její hrůza tu skutečnost zakrývala. Dosud nevím, co m vlastně dělala. Osud někdy bere tyhle věci do ruky sám. Snažil jsem se ji uklidnit, ale nebylo to nic platné. Potom…“

Berkman najednou začal přecházet po kanceláři, jako filmový režisér, který vymezuje scénám správné místo. „Kálí nečekala venku, jak jsem jí nařídil, nýbrž poslouchala za dveřmi. Vběhla do místnosti s nožem v ruce a začala na mě křičet. Copak nevidím, jak jsem byl pošetilý? Ale když spatřila Erin – skutečnou ženu z fotografie JPEG, kterou jste mi poslal –, zmlkla. Myslím, že byla stejně užaslá jako já. Skočil jsem mezi ně, snažil jsem se Kálí uklidnit. Říkal jsem, že bychom měli vzít Erin s sebou. Kálí se tvářila, že souhlasí. Pak mi řekla, abych Erin střelil uspávači šipkou. Namířil jsem na ni pistoli, ale z neznámého důvodu jsem nedokázal vystřelit. A to byl konec. Kálí zaječela a vrhla se na Erin. Erin sundala ze stěny meč. Tehdy jsem vystřelil, myslel jsem si, že když Erin klesne, Kálí ji nezabije. Ale byl to pohyblivý cíl, šipka ji zasáhla jen do ramene.“

Berkmann zrychlil, teď vířil jako choreograf, předváděl mi m scénu s přirozeným půvabem. „Kálí se mě snažila obejít, ale zastoupil jsem jí cestu. Sekla mě nožem a já jsem upadl.“ Svalil se na podlahu a napůl se zase vztyčil. „Obě ženy křičely. Erin už Kálí dvakrát zasáhla mečem.“ Berkmann skočil doprostřed kanceláře, kde byla minulou noc krvavá louže. „Bojovaly tady. Bylo to velkolepé! Scéna hodná Michelangela. Západní žena necvičená, ale geneticky nadřazená, ozbrojená mečem. Žena z Východu, dokonalý stroj na zabíjení, ozbrojená pouze nožem. Stalo se to ve chvíli, kdy jsem nabíjel do pistole druhou šipku. Kálí útočila, ale Erin odrážela každou ránu. Když jsem nabil, střelil jsem Kálí do zátylku.“ Berkmann vydal sykavý zvuk. „Byla to chyba. Ten výstřel obě ženy zarazil. Pak se Kálí rozběhla s napřaženým nožem a Erin ji probodla. Stály těsně u sebe jako milenci v objetí a já jsem si myslel, že je bitva u konce. Pak Kálí vrazila Erin nůž do zad. Erin ji ještě setřásla a pak se sama zhroutila.“

Berkmann, zkroucený, jak předváděl vyvrcholení souboje, strnul s mírně pokrčenými koleny jako šílený Fred Astaire, s pohledem upřeným do kamery podpíral neviditelného partnera. „Zemřela mi v rukou, Harpere. Jaká škoda!“

Jako by někdo vykřikl „Střih!“, prudce se vztyčil a už zase stál uprostřed záběru. „Snažil jsem se ji zachránit, ale Kálí zasáhla srdce. Nedalo se nic dělat.“

Podíval jsem se na hodinky. Pásek už běžel přes tři minuty. Nemohl jsem uvěřit, že Berkmann měl tak pevné nervy, že tam dokázal stát a dokumentovat m zvrácenost s vědomím, že se kdykoli může někdo objevit. Bucknerovi lidé, FBI, já, Drewe – Zalila mě vlna potu, když jsem si uvědomil, jak těsně se s ním Drewe musela minout.

„Když jsem viděl, jaká je situace,“ pokračoval Berkmann, „trochu jsem se tu porozhlédl. Bylo to velmi zajímavé. Tolik památek. Například tahle.“

Z náprsní kapsy saka vytáhl složenou fotografii velkou 20 x 25 centimetrů a rozložil ji. Ten snímek dělal Bob Anderson asi před dvěma měsíci na jednom rodinném grilování. Drewe a já na ní stojíme vedle Bobova mamutího grilu, kousek od sebe, zatímco Patrick majetnicky objímá Erin kolem ramen. Erin na sobě má žluté letní šaty a sedí na bílém zahradním lehátku. Holly v podobných šatech stojí s viktoriánskou vážností, s rukou položenou na Erininých opálených kolenech.

„Připadám si jako člen rodiny,“ zašeptal Berkmann a okázale si fotografii prohlížel. „Hmmm… podívejme.“ Jeho prst zatančil nad papírem, než se zastavil na mém obličeji. „To jste vy, že? Hezký chlapík, i když na můj vkus trochu téstovitý. Na rozdíl od vašeho přítele Milese.“

Zlostně svírám ruce v pěsti, zatímco jeho prst putuje na Erininu tvář. „A tady máme m pozemskou bohyni, o níž jsem se tak pošetile domníval, že s ní komunikuji na EROSu. Je o tolik tmavší, než jste mě přesvědčoval. Kálí vypadala v pětadvaceti podobně jako ona.

A za ní – je to možné? Klamaný manžel? V posledních minutách jsem o tom hodně přemýšlel. Byla Erin ta žena, na kterou jste si hrál? Nebo jste jí implantoval i kousek sebe, jako to spisovatelé dělají v románech? Muselo být vzrušující hrát obě role, zatímco jste rozděloval své malé hambaté tajemství. Obdařil jste Erin hlasem, že? Hlasem, jaký zřejmě ve skutečném životě nikdy neměla.“ Berkmannův prst sjede k Holly. „A tady, to malé rozkošné dítě.Je to dcera, ne syn. Naše vlastní malá Pearl. Každý hlupák musí vidět, že jste její otec.“

Berkmann při řeči pohyboval hlavou jako had, jako by mě chtěl tím pohybem hypnotizovat. „Ale něco jsem vynechal, že? Alfa ženu rodiny. Když jsem se trápil nad nedostatkem faktů, napadlo mě, že v tomhle domě musí existovat ještě někdo, zdaleka nadřazený vám i vaší pozemské bývalé milence. Vylíčil jste ji jako dokonalou sestru, ideální ženu, ale ona je určitě mnohem víc. Mluvím o téhle ženě, Harpere.“

Prst přistál na Drewině hrudi.

„Tohle je krása, můj dvojaký příteli. Jste šťastný člověk. Jak nádherně jste si to uspořádal. Tělesnou Erin jste měl na sex a tuhle ušlechtilou dámu za ženu. To je víc, než si kterýkoli muž zaslouží.“

Berkmann znovu složil fotografii a vsunul si ji do náprsní kapsy. „Ale váš den se blíží, Harpere. Tím si můžete být jistý. Teď se na nějakou dobu ztratím. Nerad to dělám, ale nemám na vybranou, že? Řekněte prosím Danielu Baxterovi, aby už nemrhal veřejnými fondy na pátrání po mně. Tento den jsem plánoval velmi dlouho. Dokonce i kdybych byl své dílo úspěšně dokončil, nemohl bych zůstat v Americe. Uznání génia nějakou dobu trvá. Ale… svět je širý a já to dobře vím.“

Bez jakéhokoli varování nebo vysvětlení Berkmann najednou svlékl sako a začal si rozepínat košili. „Teď jsem volný,“ řekl téměř sám k sobě. „Je to tak osvobozující.“

Sako i košile dopadly na zem.

Snažil jsem se zahlédnout tu velkou jizvu, o níž mluvil Miles, zatímco on zvedl obě paže nad hlavu, jako racek rozpínající křídla. Nebylo by mě překvapilo, kdyby se byl odlepil od země. Když zvedl pravou paži, spatřil jsem přes žebra tmavou čáru, dlouhou přes deset centimetrů. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že se dívám na stehy. Prosakovala mezi nimi krev. Kálí ho zasáhla. A ten mizera se sám zašil.

„Zdá se, že krvácím,“ řekl téměř rozpačitě. „Všiml jste si polohy té rány, jako u Krista?“

Zasmál se, pak spustil jednu paži a přejel si mezi prsní kostí a podél žeber a já jsem ji konečně spatřil. Velkou jizvu ve tvaru obráceného V, snad pětadvacet centimetrů dlouhou, se středem pod prsní kostí. Byla to stará jizva, skoro bílá, s tečkami po stezích.

Vypadalo to, jako by byl Berkmannovi někdo z nějakého důvodu rozřízl břicho.

„Vidíte tuhle jizvu?“ zeptal se. „Tou to všechno začalo.“

V tu chvíli byla tatam veškerá jeho lehkost. Zíral do kamery s hypnotizující silou, svaly v podpaží se mu nadouvaly jako hřbety kobry.

„Na světě žijí dva druhy lidí, Harpere. Zdraví a nemocní. Obývají vlastně dva různé světy. Svět stínů a svět světla. Brána mezi těmito světy se otevírá jen jedním směrem. A já jsem se narodil na nesprávné straně této brány.

Dělal jsem vše, co jsem mohl, abych získal sílu, to už víte. Ale když se do krevních bank vplížil AIDS, stala se moje hemofilie potenciálním rozsudkem smrti. Pak se zjistilo, že hemofilici, kteří prodělali transplantaci jater kvůli virové hepatitidě, jako zázrakem znovu získali srážlivost krve. Pro mě to byl úžasný objev. Brána se může otevírat i opačným směrem. Hemofilici jako třída samozřejmě transplantace nedostávali. Nebyl na to dostatek jater a jejich symptomy se daly udržovat pod kontrolou s pomocí srážlivého faktoru. Ale srážlivý faktor mohl obsahovat AIDS! Nechtěl jsem zemřít kvůli ignoranci své vlády. Ani na chvíli jsem nezaváhal. Kálí mi pomohla najít chirurgy, které jsem potřeboval, všechno s nimi vyjednala. Téměř neuměli anglicky. Měli problémy se získáním amerického pracovního povolení. Ale měli zlaté ruce a lákala je vidina peněz. Jediným problémem bylo přesvědčit někoho, aby mi poskytl potřebný transplantát.“ Berkmannovy rty se stáhly ve šklebu podobném úsměvu. „Ale i tady mi pomohla Kálí. Byla prakticky nepostradatelná.“

Zlehka poklepal na jizvu po transplantaci. „Byl to traumatický zážitek. Podačení imunitního systému, aby přijal nový orgán, všechno ostatní. Ale přežil jsem. A byl jsem vyléčen. Jakmile jsme provedli transplantaci jater… víte sám, kam vedl další výzkum.“ Znovu pohlédl na jizvu, pak namířil pravou ruku do kamery. „Ale teď je Kálí mrtvá. Můj nejlepší asistující chirurg je mrtev. Erin je mrtvá. Ale vy žijete.“

Cítil jsem v krku příchuť žluči.

„Pamatujte na boží mlýny, Harpere. Znáte tu narážku? Ovšemže ne.“

Nevěřícně jsem zíral, jak si rozepnul kalhoty, nechal je klesnout na podlahu i se spodky a vykročil z té změti.

„Slupka odpadá,“ řekl.

Pak zvedl levou ruku nad hlavu, jako by něco držel v sevřené pěsti, pravou ruku si opřel v bok a zcela znehybněl. Každý sval v těle se jasně rýsoval pod alabastrovou pokožkou. Aniž bych někdy viděl skutečnou sochu, věděl jsem, že se dívám na Celliniho Persea.

Ještě pořád jsem se snažil vstřebat obrovské rozměry Berkmannova šílenství, když přešel do plynulého pohybu a začal vířit z jednoho konce záběru na druhý. Vypadalo to jako rituální tanec nebo bezděké pohyby náměsíčníka. Jeho hlas, předtím tak zvučný, se proměnil v atonické vřeštění, skučel slabiky, které jsem si nedokázal zařadit do žádného známého jazyka. Měl jsem pocit, že jsem omylem vešel do kostela zaostalých horalů, kde se muži a ženy válejí po zemi s jedovátými hady a nesrozumitelně drmolí. Ale muž na mé obrazovce nebyl žádný zaostalý horal.

Ztuhl jsem na židli, když se sklonil a vztyčil s Erininým tělem v náručí. Aniž by se na chvíli zastavil, začal kroužit s její mrtvolou po místnosti v groteskní parodii valčíku. Erinina hlava visela bezvládně dopředu jako hlava sestřeleného ptáka. Berkmann ji při tanci držel v dokonalé pozici jako na bále a já jsem si uvědomil, že musí mít ďábelskou sílu, když takhle udrží mrtvé tělo. Pokaždé když se přibližoval ke kameře, pohlédl přímo do ní a provrtával mě pohledem, zatímco já jsem zíral na ránu od nože v Erininých zádech. Konečně – možná spíš z nudy než z únavy – dotančil s Erininým tělem do rohu a jemně ho položil za postel, kde ho později objevila Drewe.

Měl jsem dojem, že se pozvracím, ale Berkmann mě zarazil, když zvedl kameru a obrátil ji k posteli. Stále v záběru přešel s kamerou v rukou až k posteli, natáhl se přes ni a sundal ze zdi jednu z mých kytar. Byla to martinka, předválečný model, který jsem si koupil z jednoho z prvních větších výdělků z obchodování. Berkmann se podíval do kamery a řekl: „Vy jste zpěvák, že?“

Pak si přitiskl nástroj k žaludku, jako by se s ním chtěl spářit. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, co dělá. Vsunul svůj neobřezaný penis vedle strun do zvukového otvoru a začal hlasitě močit, celou dobu se na mě uneseně díval.

„To je nádherný zvuk,“ řekl. Pak se kdákavě rozesmál.

Když skončil, otřepal se a zavěsil kytaru přesně na to místo, kde ji našel. Střelil jsem pohledem po martince – byla pořád na místě.

„Ach,“ řekl, jako by byl zapomněl dát v restauraci spropitné.

Došel ke svým odhozeným šatům a vytáhl něco z kapsy. Vypadalo to jako dlouhé kovové pouzdro na film. Napřímil se a zvedl ho jako muž, který v rukou potěžkává doutník. „Tohle jsem si vzal, ještě než jsem si uvědomil, že Erin není ta žena, za niž jsem ji pokládal. Viděl jsem, že menstruuje, a tak jsem doufal, že by mohla ovulovat. Teď už samozřejmě nemá cenu si je nechávat.“

Vrátil se k posteli a otevřel nádobu. Vyvalil se z ní mrak bledé páry. Pak se naklonil přes postel, vsunul otevřený konec nádoby do zvukového otvoru kytary, do které se vymočil, a vytřepal do ní jeho obsah.

Manická fáze ho opustila stejně rychle, jako ho posedla, a zbyla po ní jen démonická intenzita v chladných modrých očích. Přiblížil se až těsně ke kameře, takže jeho rozmazaný obličej vyplnil celý záběr, a řekl: „Schovejte si tuhle pásku, Harpere. Teď jsme navěky spojeni, my, jejichž milenky se navzájem zabily. Ukázat ji nikomu nemůžete, že? Pokud se nechcete přiznat k Holly.“ Jeho dech zamlžil čočku. „Chcete to udělat?“

Pak ustoupil a jeho krutý úsměv pohasl. S vážností proroka řekl: „Nezapomeňte, Harpere, všichni jsme roztříštěni zevnitř.“

Pak natáhl ruku ke kameře a obrazovka zčernala.

Když se mi uklidnilo bušení srdce, vstal jsem a sundal ze zdi drahocennou martinku, vyšel jsem ven zadními dveřmi a položil ji na zem čelem dolů. Pak jsem z kůlny přinesl plechovku s benzinem a kytaru důkladně polil. Pak jsem od zadních dveří házel na kytaru koule zapáleného novinového papíru. Třetí zasáhla vyschlé dřevo a ručně vyrobená kytara za osmnáct tisíc dolarů a část mé švagrové vzplály. Zvuk umírající martinky zněl jako lámání kostí a praskání šlach a za deset minut z ní zbyly jen kolíky a zkroucené ocelové struny.

Miles a Daniel Baxter stáli před Berkmannovou manhattanskou rezidencí, když jsem zavolal na Milesův půjčený mobil. Baxter se právě chystal odjet do Connecticum, aby se podíval, jak pokračuje pátrání po Berkmannově hlavním stanu. Předpokládal, že ho najdou někde poblíž darienského letiště. Prohlásil, že Berkmannova upřímná výpověď o jeho totožnosti na videopásce naznačuje, že opustil můj dům s úmyslem emigrovat ze Států. Neřekl jsem mu, že si Berkmann myslel, že se o pásce FBI nikdy nezmíním. Místo toho jsem ho upozornil, že letěl na sever, a ne na jih, když se jeho letadlo zřítilo.

Baxter mě požádal, abych mu originální pásku poslal okamžitě do Quantika. Souhlasil jsem, i když jsem měl v úmyslu mu poslat kopii VHS. Baxter si taky myslel, že Berkmannova bodná rána dodávala věrohodnost scénáři se zřícením letadla.

Miles nesouhlasil, ale nepoznal jsem, jestli je jeho názor založen na logice, nebo jestli jenom doufá, že Berkmann přežil pád letadla, aby ho mohl zabít vlastníma rukama.

Když jsem zavěsil, našel jsem v zásuvce psacího stolu telefonní číslo a pak jsem vytočil McLean ve Virginii. Telefon desetkrát zazvonil, než ho Arthur Lenz zvedl.

„Nemám zájem se s vámi bavit,“ řekl.

„Nevěřím vám, doktore.“

„Věřte tomu. Mluvíte se zlomeným mužem.“

„Vy taky. Máte aktuální informace o tom případu z EROSu?“

„Daniel mi žádné nepodává, tvrdí, že je to pro moje dobro.“

„Takže vy nevíte, co se stalo minulou noc?“

„Ještě pořád mám v Jednotce pár věrných přátel. Mluvíte o té vraždě paní Grahamové a neznámé ženy indického původu?“

„Ano. Věděl jste, že paní Grahamová byla sestra mé ženy? Ta ‚Erin‘, o které jsem vám vyprávěl v autě?“

Krátké ticho. „Matka vašeho dítěte?“

„Ano.“

„To jsem nevěděl.“

„Takže ani nevíte, že jsem k ní vraha dovedl já.“

„Jak dovedl?“

„Přesně tak jako vy.“

„Vy jste taky předstíral, že jste klientka EROSu?“

„Ano. Erin Grahamová. Jako návnadu jsem použil své vlastní temné tajemství, ale vyprávěl jsem ho z jejího pohledu.“

„A uspěl jste tam, kde já jsem selhal.“

„Uspěl jsem jedině v tom, že se mi podařilo nechat zabít někoho, koho jsem měl rád.“

„Ne. Oklamal jste Strobekkera, ne? Věřil vám, že jste skutečně ta žena, kterou přišel zabít.“

Najednou jsem si uvědomil, že Lenz neví, že Berkmanna už identifikovali. „Podívejte, volám vám, protože mám asi dvacet stran svých rozhovorů s vrahem. Taky mám jeho videozáběry, vypadají jako z Felliniho filmu. Chtěl bych, abyste se na ně podíval.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože je tam celý jeho původ, celá jeho motivace, rodinná historie tři generace nazpátek. Pro soudní psychiatrii to bude zlatý důl.“

Lenz mlčel.

„Představuje třetí generaci lékařů, doktore.“

Slyšel jsem, jak se prudce nadechl.

„To vám nikdo neřekl? Baxter je právě v jeho domě s celým týmem psychiatrů.“

„Oni vědí, kdo to je?“

„Jo. Už to není neznámý pachatel. Jmenuje se Edward Berkmann.“

„Edward Berkmann!“

„Znáte ho?“

„Osobně ne, ale znám jeho dílo. Panebože. Neurobiologický model mozku za pomoci počítačů. Jeho otec byl inovativní analytik. Richard Berkmann. Teď je samozřejmě zdiskreditovaný. Můj Bože.“

„Co byste řekl, kdybych vám prozradil, že Edward Berkmann byl plodem incestního vztahu?“

„Jakého druhu? Otec-dcera?“

„Bratr-sestra.“

„Podívám se na ty vaše materiály. Co přesně ode mě chcete?“

„Policie si myslí, že je Berkmann mrtvý. Já si to nemyslím.“

„Daniel si taky myslí, že je mrtvý?“

„To nevím.“

„Nemůžu vám říct, jestli je živý, nebo mrtvý, Cole.“

„Jistě. Chci jenom, abyste se na všechno podíval, a za předpokladu, že ještě žije, zkusil odhadnout, co udělá dál.“

„To může být velmi těžké.“

„Jde mi jen o jednu věc. Uteče, nebo se vrátí pro mě a mou rodinu?“

„Aha. Tak to možná dokážu. Edward Berkmann. To by mě bylo nikdy nenapadlo.“

„Počkejte, až uvidíte m pásku.“

Lenzův hlas ustoupí do rozmazané dálky. „Povězte mi, Cole, cítíte silnou touhu po pomstě?“

„Odpověď znáte. A co vy?“

„Nejradši bych ho stáhl z kůže.“

„Podle hlasu to není znát.“

„Nedávám najevo své city. Možná mi nebudete věřit, že moje žena byla kdysi krásná a půvabná žena.“

„Věřím vám.“

„Muž, který ji tak brutálně zabil, by měl zaplatit za to, co udělal.“

„Dosud žije.“

„Odfaxujte mi svoje materiály a pošlete mi kopii té pásky. Nějakou dobu to může trvat. Tu noc, co zemřela moje žena, zmizely některé moje materiály o tom případu. Zavolám vám, až budu něco vědět.“

„Ještě moment, doktore. Co jsou boží mlýny?“

„Boží mlýny?“

„Musí to být nějaký citát. Řekl mi, abych pamatoval na boží mlýny.“

„Aha. To je citát.’Boží mlýny melou pomalu, ale jistě.‘“

„A význam?“

„Může to nějakou dobu trvat, ale všichni dostaneme to, co si zasloužíme.“

„S tím souhlasím.“

Lenz beze slova zavěsil.

Přetočil jsem Berkmannovu pásku nazpátek, vsunul jsem do videopřehrávače prázdnou kazem VHS a začal ji kopírovat. Pak jsem zavolal kancelář šerifa Bucknera a znovu žádal, aby zajistili nepřetržitou ochranu Andersonovým i mně. Řekl mi, že u Bobova domu už má své lidi (věděl jsem, že je to z politických důvodů) a že po setmění pošle jednoho svého člověka i ke mně.

Poslední bomba toho odpoledne vybuchla o půl hodiny později. Ležel jsem na pohovce v obývacím pokoji a snažil jsem se udržet vzhůru, když mi v kanceláři zazvonil telefon. S námahou jsem vstal a šel si poslechnout, co se ozve ze záznamníku, čekal jsem, že to bude zase nějaký reportér, který se bude snažit vyčmuchat něco nového.

Když se ozval Drewin hlas, ucítil jsem na pažích husí kůži. Řekla jenom: „To jsem já,“ ale ta dvě slova se mě dotkla hlouběji než celá Berkmannova zvrácená tiráda. Už jsem sahal po sluchátku, když mě přimrazila další slova:

„Prosím nezvedej telefon, jestli jsi tam. Prosím, myslím to vážně. Volám ti, abych tě požádala – abych ti řekla –, že bys zítra neměl chodit na pohřeb. Táta se úplně zhroutil. Teď je v márnici a sedí u Erinina těla na stráži, jako se to dělávalo za starých časů. Nechce to přenechat nikomu jinému. Je to skoro, jako by se snažil ji chránit, i když už je pozdě. Mělo by mi být jedno, co je s tebou, ale už kvůli sobě, i kvůli němu, prosím tě, nechoď na ten pohřeb. Prosím. Táta potřebuje někoho obvinit z toho, co se stalo, a ty jsi ten nejvhodnější cíl.“

Odmlčela se a já jsem stál jako odsouzený muž v syčení prázdné pásky. „Pokud jde o to, cos mi říkal… Nemůžu na to ani myslet. Ale vím, že je to pravda. Možná jsem to od začátku věděla. Nevolej mi, Harpere. Myslím to vážně. Nesnaž se mě najita nechoď na ten pohřeb. Jestli ke mně máš ještě aspoň zbytek úcty, nechoď za mnou. Sbohem.“Chňapl jsem po sluchátku a křičel: „Drewe! Počkej!“ Ale zavěsila, než jsem ze sebe ta slova dostal. S pomrkáváním jsem třásl hlavou jako opilý rváč, když jsem zaslechl zvenčí houkačku.

Oknem jsem uviděl, jak na příjezdovou cestu vjíždí bílý šerifův hlídkový vůz. Jeho řidič zatočil a zaparkoval předkem k dálnici. Buckner zřejmě dospěl k názoru, že si zasloužím bezpečnost i ve dne.

Teď ležím na Drewině posteli, s obličejem zabořeným do jejího polštáře, a snažím se zachytit její vůni jako nějaký zamilovaný puberťák. Ale já nejsem puberťák. Jsem muž se zlomeným srdcem, kerý porušil své vlastní pravidlo a řekl pravdu jen proto, aby zjistil, že byl blázen, že ji řekl, anebo že ji řekl příliš pozdě.

KAPITOLA 44

Drewe mi řekla, abych nechodil na Erinin pohřeb, ale neřekla, že ho nesmím sledovat z dálky. Pohřební obřad byl ve tři odpoledne. Teď je skoro půl páté, vjíždím zadní bránou na hřbitov okresu Cairo. Schovám Explorer před zraky náhodných kolemjdoucích za domek hlídače hřbitova.

Když zastavuji u malé budovy, myslím na Milese. Dnes ráno volal, aby mě informoval o nejnovějším vývoji pátrání po Berkmannově utajeném hlavním stanu. Baxterovy jednotky prohledávaly celou oblast kolem connecticutské přistávací plochy, ale Miles, který jako obvykle oponoval, pročesával ulice Harlemu a Washingtonské vysočiny, v soustředných půlkruzích postupoval od Columbijského presbyteriánského lékařského centra, které stojí u řeky Hudson.

Zaparkuji Explorer za domkem hlídače, zezadu vytáhnu pouzdro s kytarou a pomalu vykročím k rodinnému hrobu Andersonových. Leží asi sto metrů na západ. Byl jsem tam s Drewe už mockrát. V té půdě odpočívá pět generací Andersonových, od dětí, které zemřely na záškrt, po vojáky, jež přežili válku a vrátili se do Delty, kde zemřeli stářím. Schovám se za mauzoleum, budovu se silnými mramorovými a kamennými zdmi, asi padesát metrů od hrobu. Tepanou bránu zdobí dvě kamenné vázy, jedna z nich mi poslouží jako sedátko.

Erinin pohřeb je stejný jako mnoho jiných, které jsem viděl, jenom delší. Je tu celé město Rain a smutečně oblečení lidé z Vicksburgu, Greenvillu, Clarksdalu a Memphisu. Rozpoznám několik lékařů z Jacksonu – Drewiny nebo Patrickovy kolegy – a na okraji, stranou od ostatních, několik vysokých, vyzývavě oblečených mladých žen doprovázených mužem v šedém klobouku se slunečními brýlemi na očích. Erininy kamarádky z newyorského období. Překvapuje mě, že přijely.

Drewe nevidím, ale určitě sedí pod vybledlým plátěným přístřeškem, který tam postavila pohřební služba. Určitě drží za ruku některého z rodičů a druhou uklidňuje Holly. Anna, černoška, která pracovala pro Andersonovy, ještě než jsem se narodil, je tam určitě také. Já bych tam měl taky být. Ale nejsem žádoucí. Přišel jsem o své místo vlastní vinou.

Bohoslužba u Erinina hrobu je milostivě krátká. Zástup prořídne nejdřív na okrajích, ti nejnetrpělivější už odcházejí k autům, která zaparkovali hned na kraji parkoviště, aby se jim snadno odjíždělo. Několik lidí vykročí mým směrem, zřejmě aby navštívili své vlastní mrtvé, ale nehnu se z místa. K čertu s nimi, ať si myslí cokoli o tom, že nejsem s Drewe.

Když k řadě zaparkovaných aut zamíří větší skupinky, vím, že každý má na rtech jediné slovo. Vražda. Dnes bylo o Erin vysloveno mnohem víc zlých slov než kterýkoli den za jejího života. Šeptandy o drogách a promiskuitě znovu ožily ve světle senzačního zločinu, jaký tohle město už několik desetiletí nezažilo. Většina místních občanů bude přesvědčovat sama sebe, že si tu vraždu přivolala. Ale někde pod tímto souhrnným odsouzením číhá strach. Bezejmenná hrůza, že možná tahle dcera Rainu neudělala nic, čím by na sebe přivolala svůj osud. Ze si nějaký neznámý vrah z neznámých nebo nepoznatelných důvodů vybral tuhle malou enklávu jako loviště. Nebo možná – Bože chraň – že tu vyrostl. Jsem rád, že mají takový strach. Zaslouží si ho.

Když většina aut odjede, zaostřím pohled na přístřešek, který stíní Erinin hrob. Jasně vidím, že je tam shromážděná celá rodina. Prořídlá skupinka smutečních hostů stojí uctivě kousek stranou. Blízcí přátelé.

Drewe a Anna, které podpírají Margaret, konečně vykročí k čekajícím hostům. Když rozpoznám Patricka s Holly v náručí, zase se mě zmocní zloba. Měl bych tam být. To je moje rodina, ať se stalo cokoli, a Erin by mě tam chtěla. Ale Drewe nechce. Svedla to na svého otce, ale myslím, že lhala. Tohle odloučení je trest za můj vztah s Erin.

Bob Anderson vypadá ztracený v rituálu objetí a slz, jako voják odloučený po bitvě od své jednotky. Ustavičně se nervózně pohybuje. Chtěl bych si s ním promluvit. Ani přesně nevím proč. Ale v téhle patriarchální rodině by bylo smíření s Bobem prvním krokem k celkovému smíru.

Problém je v tom, jak se k němu přiblížit. Udělá Drewe scénu? Možná bych měl počkat a zajít za ním do ordinace. Pravděpodobně bude hned zítra ráno pracovat a snažit se, jako všichni nemluvní muži, zahnat žal prací.

Ale nemusím čekat do zítřka. Bob, aniž by pohlédl mým směrem, vystoupí z davu a vykročí přes trávník rovnou ke mně. Má oko lovce; určitě celou dobu věděl, že jsem tady. Je mu kolem šedesátky, ale ještě pořád se pohybuje se zvířecí lehkostí. Celý strnu v očekávání nevyhnutelného výbuchu jeho hněvu. Pochybuju, že by znesvětil obřad tím, že by se na mě vrhl, ale nemůžu to vědět jistě.

Zastaví se půl metru ode mě a pohlédne mi přímo do tváře. Bob je skoro o hlavu menší než já, ale jeho osobnost netkví v tělesné hmotnosti. Ošlehaná pokožka a modrošedé oči nejdřív vyzařují zlost, pak žal, pak odpor. Ale možná jen čtu v jeho obličeji své vlastní city. Pohlédnu mu přes rameno a spatřím, že se Drewe dívá k nám.

„Podívej se na mě,“ řekne Bob ostře.

„Doktore Andersone –“

Zarazí mě rozhodným pohybem ruky. „Chci se tě zeptat jen na jednu věc.“

„Ano, pane?“

„Víš, kdo zabil mou holčičku?“

Mou holčičku. Slova, která ničím nepřipomínají představu, kterou si uchovávám o Erin jako archetypu smyslného ženství. Ale v očích jejího otce, válečného veterána, který byl v Koreji svědkem smrti mnoha přátel, existuje jen nevýslovná láska k bytosti, ve které bude navždycky spatřovat malé dítě.

„Znám jeho jméno,“ řeknu mu, „ale nevím, kde je.“

„Ty si tedy myslíš, že žije?“

„Ano, pane.“

„FBI říkala, že je pravděpodobně mrtvý.“

„To vím. Ale nevěřím tomu.“

Bob téměř neznatelně přikývne. „Taky tomu nevěřím. Znal jsem lidi, kteří spadli do té řeky a dostali se ven živí.“

Čekám.

„Chci, abys mi něco slíbil, Harpere.“

„Ano, pane.“

„Jestli zjistíš, že je ten muž někde naživu, zvedneš telefon a zavoláš mi. Hned. Rozumíš? Hned.“

Smělost Bobova úmyslu mě zasáhne jako plamen hnaný větrem. Z takové intenzity znervózní i policejní veterán. „Co chcete udělat?“ zeptám se.

Ušklíbne se. „Složit ho.“

„Doktore Ander –“

„Zašlapat ho do země.“

Na zátylku a ramenou mě zamrazí. Poprvé od chvíle, kdy začalo tohle šílenství, mám pocit, že stojím před člověkem, který by se mohl Edwardu Berkmannovi postavit. Na rozdíl od Lenze, Milese nebo Baxtera je Bob Anderson děsivě prostý. Je chytrý a dokáže zacházet s jakoukoli zbraní, od nože na stahování kůže po automatickou pušku, a je posedlý spravedlivým hněvem, který se neřídí právními zákony, nýbrž Starým zákonem, podle nějž byl vychován.

„Slib mi to,“ řekne znovu.

„Slibuju.“

Bob prudce vydechne, ten zvuk nese váhu břemene, jaké já nedokážu pochopit. „Drewe je moje pýcha a radost,“ řekne a ohlédne se přes rameno na místo, kde jeho žena a přeživší dcera hrdinsky přijímají kondolence posledních smutečních hostů. „V životě už toho dokázala mnohem víc než já. Jsem na ni strašně pyšný. Ale Erin…“

Zase pohlédne na mě, jeho výraz změkne. „Erin byla vždycky jiná, věděl jsem to od začátku. Byla svéhlavá, ale nebyla to její vina. Měla to v povaze. Prožívali jsme kvůli ní Jobova muka, ale myslím, že jsme ji za to milovali ještě víc.“

Chvíli se zdá, že nedokáže pokračovat. Pak si otře obě oči a uklidní hlas. „Nevím, co mezi tebou a Erin bylo, ale vždycky jsem něco cítil.“

Ježíši –

„Žádný muž není imunní vůči pokušení těla, synku. A Bůh ví, že ona byla pokušením pro každého muže, který ji kdy uviděl. Ale tohle… Když jsi mi řekl, že je mrtvá, myslel jsem, že tě zabiju, jakmile tě dostanu do rukou. Věděl jsem, že ten počítačový sex nějak souvisí s její vraždou. Ale cestou zpátky z Memphisu jsem si uvědomil, že ty sám sebe potrestáš víc, než bych to kdy dokázal já. A kdybys to neudělal, udělá to Bůh.“

Bob si přejede rukou po plešatící hlavě. „Ale ten druhý… bastard. O toho se postarám. S Margaret jsme kvůli němu vytrpěli víc než kterýkoli jiný otec nebo matka na světě.“

„Doktore Andersone…“

„Poslouchej mě, synku. Mám dost peněz, abych se postaral o Margaret, i kdyby se měla dožít sto padesáti let. Něco nechám Patrickovi, aby se postaral o Holly, a něco Drewe pro děti, které spolu jednou budete mít. Zbytek dostane Margaret a já tě jmenuju správcem. Mlč, Harpere. Víš o penězích víc než kdokoli jiný, koho znám, a co je důležitější, já ti důvěřuju.“

Chci promluvit, ale hrdlo se mi stahuje.

„Nikdy jsem nesouhlasil s politikou tvýho táty,“ řekne Bob, „ale vždycky jsem respektoval jeho odvahu. Teď už tě dlouho považuju skoro za valstního syna. Musíš překonat minulost a udělat všechno pro to, aby ses smířil s Drewe a žil dál.“ Zhluboka se nadechne. „To je všechno, co jsem ti chtěl říct.“

Bob ke mně napřáhne mozolnatou ruku. Stisknu ji a poprvé od té doby, co zemřel můj otec, cítím synovskou oddanost, atavistický pocit sounáležitosti, který dokáže odvát všechny světy do věčné irelevantnosti, kterou ztělesňují. Na těch pár vteřin, co si tiskneme ruce, jsem součástí světa, kde neexistuje dvojakost.

A cítím se silný.

Teď už všichni odešli. Přístřešek poskytuje překvapivě chladný stín, nebo tady možná ochlazuje vzduch vykopaná zem.

Vytáhnu z pouzdra kytaru, která přežila, a posadím se na kraj hrobu. Vyleštěné kovové víko rakve vrhá do vzduchu odlesky, hrsti deltské půdy, které tam vhodili členové rodiny, na něm leží jako první prsty volající země.

„Doufám, že mě slyšíš,“ řeknu, můj hlas zní příliš prázdně ve chvíli, která by měla být slavnostní.

Udeřím do strun, abych zjistil, jestli jsou naladěné, a začnu hrát synkopické akordy, které uvádějí skladbu „Jediné, co chci, je všechno“, písničku, kterou jsem napsal ve chvíli krystalizované nerozhodnosti, písničku, o kterou mě Erin žádala, kdykoli mě viděla s kytarou. Po dlouhém akordu začnu tiše zpívat.

Mou vlastí je Babylon

je těžké najít správný tón

zvolit svoji cestu zas,

neposlouchat hadí hlas.

Jistá ruka, ostrý nůž

do jablka řízni už

jeho šťávu začni pít

a nedokážeš zastavit.

Jediné co chci je všechno

děvěe drahé ty to víš

jediné co chci je všechno

ale bez tebe to není nic.

Diamantů jako hub

v ústech samej zlatej zub

boty značky krokodýl

čas, abych je unosil,

ne, fakt, bourák, hezkej dům

hodnou holku ke svým snům

zdravý dítě čerstvej vzduch

a ostrej zrak a dobrej sluch.

Jediné co chci je všechno

děvče drahé ty to víš

jediné co chci je všechno

ale bez tebe to není nic.

Chvíli hraju bez zpěvu, vzpomínám na to, jak se Erin smávala při tom verši o zlatých zubech a krokodýlích botách, a pak najednou upadala v zamyšlení, když zazněla lyrická slova. Věděla to, že nikdy nezapadne do měšťácké scény vykreslené v druhé polovině té sloky, a možná i to, že nikdy nebude vším, co potřebuju – protože žádný člověk by nedokázal udržet na uzdě všechny její démony. Se vzpomínkou na polibek na rozloučenou v jejím domě toho dne, kdy zemřela, zpívám poslední sloku.

Můžu si vybrat ze dvou cest

pro radost nebo pro bolest

bez bolesti prý radost není

a bez paměti zapomnění.

Ať na východ či na západ

vybírám co si budu přát

chci všechno ale s tebou jen

se splní můj největšísen.

Jediné co chci je všechno

děvěe drahé ty to víš

jediné co chci je všechno

ale bez tebe to není nic.

Když dozní do dcha poslední akord, přimrazí mě na místě hlas těsně za mnou.

„Co to děláš?“

Pomalu položím kytaru na zem, vstanu a otočím se k Drewe. Stojí ve stínu přístřešku, v černých šatech, černých botách, černém klobouku a slunečních brýlích Ray Bans. Vypadá jako bledé ztělesnění výčitky.

„Loučím se,“ odpovím. „Chtěla to. Musel jsem to udělat.“

„Říkal jsi, že jsi tu písničku napsal pro mě.“

„Napsal. Ale jí se líbila.“

Drewe mlčí. Dívám se jí přes rameno, jestli neuvidím nějaký vůz, ale vidím jenom prázdnou hřbitovní cestu.

„Co ti říkal můj otec?“

„Dal mi najevo, že bylo dobře, že jsem přišel.“

„To není všechno.“

„To je všechno, co ti řeknu.“

Znechuceně se ušklíbne. „Další tajemství?“

„Pokud chceš.“

Povzdechne si, obrátí se a odchází.

„Řekl mi, že mám udělat všechno pro to, abych se s tebou smířil,“ vykřiknu. „Ze máme žít dál.“

Zastaví se a otočí, zastíní si oči proti slunci. „A cos na to řekl ty?“

„Nic. Myslím, že já pro to smíření nemůžu nic udělat. Myslím, že záleží na tom, jestli dokážeš žít s tím, co víš, a se mnou. Nebo jestli chceš.“

„Myslíš, že by to někdo dokázal?“

„Nevím. Myslím, že jsi jedinečný člověk, Drewe. Myslím, že mě miluješ, i když mě teď právě nemáš ráda, nebo si mě dokonce ani nevážíš.“

„A ty si myslíš, že to je něco, na čem se dá vybudovat život?“

„Je to začátek. Já tě miluju, Drewe. Miloval jsem tě a vážil jsem si tě, už když jsme byli děti.“

„Tak proč jsi šukal mou sestru?“

To sprosté slovo mě šokuje, ale asi jsem ji k němu dohnal sám. „Protože jsem nemohl spát s tebou.“

„Ne!“ vykřikne hořce. „Vždyť jsme spolu tenkrát spali. Požádal jsi mě o ruku!“

„A ty jsi řekla, že bychom si měli nechat rok času, abychom si byli jistí.“

„To bylo pro tvoje dobro. Já jsem si byla jistá. Myslela jsem, že ty si možná jistý nejseš, a jak je vidět, měla jsem pravdu.“

„Já jsem si byl jistý, Drewe.“

„Spal jsi i s jinými ženami, žer“

„Ne.“

Udělá pár kroků směrem ke mně, s rukama založenýma na prsou jakoby na obranu. „Jak já tohle nenávidím,“ řekne tiše. „Nenávidím to.“

„Já to taky nenávidím.“

„Snažím se důvěřovat lidem, chci to, ale všechno je vždycky nakonec tak – tak hnusné.“

„To není pravda.“

„Je!“

„U tebe to není pravda. Chci říct, že ty jsi výjimka. A já jsem rád, že jsi taková. Dodává mi to naději pro celý svět.“

Sundá si sluneční brýle a pohlédne mi do očí. „Nejsem žádná výjimka, Harpere.“

„Co tím myslíš?“

„To, co jsem řekla. Nikdo není úplně čistý. Každý má nějakou minulost.“

„O čem to mluvíš?“

Zaváhá, pak pokračuje. „Jaká zpráva o mně by tě nejvíc šokovala? Co by ti nejvíc ublížilo?“

V hlavě mi podivně hučí, nedokážu jasně myslet. „Nejsem si jistý, že –“

„Nejsi jediný muž, se kterým jsem spala, Harpere.“

Rychle ustoupí, jako by ji to odvážné tvrzení samotnou šokovalo. „Nevěříš mi?“

„Vždyť jsi říkala…“

„Nechala jsem tě, aby sis to myslel, protože jsi tomu tolik chtěl věřit, a protože to byla skoro pravda.“

„Skoro pravda?“

Skládá a rozkládá brýle v rukou. „Když jsem byla v předposledním roce lékařské fakulty, neviděla jsem tě skoro dva roky. Za celou dobu jsi mi možná dvakrát zavolal. Čtyři roky jsem nedělala nic jiného než smdovala. Právě jsem za sebou měla těžkou písemnou zkoušku a byla jsem si jistá, že jsem ji úplně zvorala.“

„Ale zvládla jsi přece každou zkoušku.“

„Tehdy jsem to ještě nevěděla, jasný? Prostě jsem se v životě dostala až na dno. Měla jsem pocit, že je všechno na levačku. Celá léta jsem tě milovala, žila jsem prakticky jako jeptiška, ale byla jsem věrná muži, který spal se ženami po celé zemi. Připadalo mi to šílené. Bylo to šílené.“

„Drewe –“

„Jednou večer jsem souhlasila, že s tím klukem půjdu na rande. Šli jsme na pizzu a do kina, nic zvláštního, ale byl mi sympatický. Chodil se mnou do ročníku a dokázal mě vždycky rozesmát. No prostě, když mě doprovázel domů, pozvala jsem ho dál.“

„Drewe, to není –“

„A když jsme se líbali,“ řekne tiše, „uvědomila jsem si, jak je to krásný pocit, když tě někdo prostě drží v náručí. A… nebránila jsem se. Do té doby jsem na každé schůzce jen odstrkovala něčí ruce a říkala’Nedělej to, prosím‘ nebo’Promiň‘. A už jsem z toho byla unavená. Už jsem nemohla. Líbal mě a já jsem si skoro zděšeně uvědomila, že jsem vlhká. A měla jsem na sobě šaty a prostě – prostě jsem to udělala.“

Mám pocit, že si musím jako dítě zacpat uši. Drewe se na mě dívá skoro vyzývavě, v zelených očích jí blýská, jako by se už předem stavěla na odpor kritice.

„Co ti na to mám říct?“ zeptám se. „Bolí to.“

„Že jsem to udělala? Nebo že jsem ti o tom řekla?“

„Chápu, proč jsi to udělala. Překvapuje mě, žes to neudělala víckrát. Ale proč jsi mi to nemohla říct?“

Zavrtí hlavou, jako by nemohla věřit svým uším. „Udělala jsem přesně to, co jsi udělal ty mě! Snažila jsem se šetřit tvoje city.“

„To vím. Je mi to jasný. Nevím jen, proč to tolik bolí. Asi je to proto, že jsem tě vždycky stavěl na piedestal, jako bys byla něco víc než člověk. Zatraceně, Drewe, ty v lidech vyvoláváš tenhle dojem.“

„Cože? Když jsem byla mladá, chovala jsem se jako divoch, aby si lidi nemysleli, že jsem nějaká netýkavka. Když jsem se konečně snažila být sama sebou, každý ze mě dělal svátou. Nemůžu dělat nic proti tomu, co si lidi myslí!“

„Stalo se to jenom jednou?“

Sklopí oči, pak pohlédne na mě, zase tak vyzývavě.

„Bože, Drewe –“

„Nespala jsem s žádným jiným mužem, ale s ním jsem spala znovu. Několik dní jsem s ním nemluvila, ale pak jsem to udělala. Spala jsem s ním celý týden, každou noc. Pak jsem přestala.“ Nemůžu to pochopit, jako by mi někdo řekl, že je moje matka tajně vdaná za nějakého cizího člověka. „Proč jsi přestala?“

„Jednak jsem se bála, že otěhotním. Za druhé jsem věděla, že ho nemiluju. Měla jsem ho ráda, ale nemilovala jsem ho. Milovala jsem tebe. A věděla jsem, že věci, které jsem s ním dělala, jsou věci, se kterými bych měla počkat na tebe. I když ty jsi vůbec nedával najevo nějakou oddanost ke mně.“

„Věci, které jsi s ním dělala?“ zaváhám, snažím se ovládat svou představivost. „Co jsi s ním dělala?“

Zavrtí hlavou a udělá krok ke mně. „Prostě sex. Na tom nezáleží.“

„Tak mi to řekni. Jen pohlavní styk? Nebo všechno?“

„Jenom pohlavní styk? Není to ta nejhorší vina ze všech?“

„Ne. Já nevím. Dělala jsi –“

„Přestaň, Harpere! Tohle je nebezpečné.“

„Asi ano. Byl –“

„Co? Lepší než ty? Větší než ty? Snad nejsi tak dětinský, Harpere! Snad jsi zralejší než kluk v sedmé třídě.“

Obrátím se k ní zády a začnu balit kytaru. I když je to hloupé, dokážu si představit jen Drewe, jak se ponižuje kvůli nějakému neznámému chlapíkovi a jak se jí to líbí, a to všechno v době, kdy nechtěla spát se mnou, s mužem, kterého podle svých slov milovala.

Obejde mě tak, aby zase stála proti mně. „Víš co, Harpere? Největší penis, jaký jsem kdy viděla, měla jedna mrtvola na lékařské fakultě. Myslíš, že byl tomu muži něco platný?“

„Mlč už.“

„Nebudu! Myslela jsem, že jsi jiný než ostatní muži. Pořád ta posedlost, kolik kdo získá holek a kdo má největšího frantíka a kdo nejdál dočurá… Vidím to každý den, v nemocnici, na poradách vedení, v politice. Muži jsou jako tříletí kluci, kteří se snaží získat pro sebe všechny hračky. V životě přece o tohle nejde! Myslíš, že bolí slyšet, že jsem měla týden v životě sex s jiným mužem? Jak bych se podle tebe asi cítila, kdyby se postavily do řady všechny holky, se kterými jsi spal? Půl tuctu jich znám osobně a zbytek by pravděpodobně naplnil školní autobus! Jsem si jistá, že pro tebe dělaly věci, jaké si ani nedovedu představit. Ale já si je nechci představovat. Spal jsi s mou sestrou, proboha. Máš s ní dítě. Tak tu nestůj jako kluk, který právě zjistil, že Santa Claus neexistuje. Já bych měla čekat omluvu.“

„Já jsem se ti snažil omluvit!“

„Tak to zkus znovu.“

S tupě idiotskou radostí si uvědomím, že mi Drewe tohle všechno nevykládá proto, že by mě nenáviděla, ale proto, že mě miluje. A protože mi musí trochu ublížit, abychom mohli dál žít spolu. Pravda je, že cítím skoro úlevu. Myslím, že jsem vždycky toužil po tom, aby její morální štít měl aspoň škrábnutí, už kvůli tomu, abych zmírnil dopad svých vlastních hříchů vůči její důvěře. Je těžké snažit se vyrovnat někomu, kdo má nejen nemožně vysoké ideály, ale taky podle nich žije. Než se stihnu rozmyslet, přistoupím až k ní.

Zvedne ruce. „Harpere, já tě miluju. S veškerou radostí a bolestí, kterou to obnáší. A právě teď bolest převažuje radost. Máme před sebou dlouhou cestu.“

Dvěma kroky mě obejde, jednou rukou mě obrátí, abychom stáli čelem k Erininu otevřenému hrobu.

„Milovala jsem svou sestru,“ řekne tiše s pohledem upřeným na rakev. „Konkurovaly jsme si víc, než byla kterákoli z nás ochotná přiznat. Erin ke mně cítila zášť, kterou já jsem se snažila přehlížet. Já jsem na ni někdy taky žárlila. Ani ne tak na její krásu, ale… chtěla jsem být stejně svobodná jako ona. Abych byla schopná žít bez neustálé sebekontroly“

„Za m svobodu zaplatila.“

„Ano. Ale tohle nebyla ta cena. Tohle je obscénní. A my s tím nemůžeme nic udělat. Taky si dávám vinu, za to, že jsem vás s Milesem včas nezastavila. Ze jsem nezastavila Erin. Ty a Miles jste to zvíře dovedli k našemu domu, ale do jeho náruče vehnalo Erin její tajemství, nebo ne?“

Mlčím.

„Nebyli jsme manželé, když jsi s ní spal,“ pokračuje Drewe s pohledem stále upřeným dolů. „To je pro mě důležité. Erin ti mohla říct, že je těhotná, než sis vzal mě, než si ona sama vzala Patricka. Rozhodla se, že to neudělá.“

Konečně vzhlédne od hrobu a upře oči na náhrobní kámen. „Pamatuješ si na den, kdy jsme se brali? Na to, co jsi slíbil? Ze se vzdáš všech ostatních? Od toho dne? Dokud nás smrt nerozdělí? Myslel jsi opravdu na to, co jsi tehdy říkal?“

„Pamatuju si to, Drewe. Myslel jsem vážně každé slovo.“ Chci ji k sobě přitisknout, ale stojí příliš strnule.

Obrátí se ke mně, oči jí svítí. „Sliby jsou snadné, Harpere. Láska je strašný kompromis, když si to uvědomíš. Pokud jsi věrný, jsem já ta jediná útěcha, kterou kdy budeš mít.“ Svaly na čelisti se jí rozhodně napnou. „Ale já jsem zvláštní. Jsem chytrá a jsem krásná a jsem schopná ti dát všechno, co potřebuješ, pokud si to dokážeš vzít.“

„Já vím. Vždycky jsem to věděl.“

Vzhlédne a rozhlíží se po rozlehlém hřbitově. Dívám se na ni ze strany, na její pravidelný profil, husté kaštanové vlasy pod černým kloboukem, kterými pohybuje jemný vánek. Nikdy nevypadala silněji ani nedostižněji než v tu chvíli. Když se na mě podívá, sklopím oči, nechci, aby mě přistihla, jak na ni zírám. Na lesklém víku rakve si všimnu tmavého předmětu.

„Upadly ti brýle,“ řeknu.

„Cože? Kam?“

„Tam dolů.“ Ukážu na hrob. „Nechci, aby to znělo pověrčivě, ale možná bychom je tam měli nechat.“

„Nejsou moje.“

„Cože?“

Ukáže si na krk. Raybansky má zavěšené ve výstřihu šatů.

Brýle v hrobě leží u nohou rakve. Proto jsem si jich nevšiml, když jsem hrál na kytaru. Skoro to vypadá, jako by je tam někdo spíš položil než upustil. Vzhlížejí vzhůru jako pár slepých očí.

„Drewe?“

„Možná patří mámě,“ řekne, stojí na kraji hrobu a nahýbá se dolů.

Chytím ji za ruku. „Nedělej to.“

„Au! To bolí.“

„Narovnej se, Drewe. Stůj rovně.“

„Cože?“

Je tady „Co?“

„Je tady.“

„Kdo?“

Pak se na mě zděšeně podívá.

„Neohlížej se,“ řeknu jí. Najednou se zdá, že za každým náhrobním kamenem může být schovaný vrah. Očima rychle přejíždím všechny hroby.

„On ty vraždy neprováděl,“ zašeptám.

„Cožer“

„Nezabíjel ty ženy z EROSu. Dělala to ta Indka. On jenom střílel šipky z uspávači pistole. Máme šanci.“

„Harpere, je mrtvý. Jak by mohl být tady?“

Snažím se vypadat klidně, ale pokud mě Berkmann sleduje, určitě vidí, jak přejíždím očima hroby s ovládanou hrůzou vojáka vstupujícího do džungle. „Musíme utíkat.“

„Kam?“ zeptá se Drewe slabým hlasem.

„Explorer mám zaparkovaný za hlídačovým domkem.“

„To je skoro sto metrů.“

„Nechám tady kytaru.“

Pevně mi stiskne ruku. „Neměli bychom ji vzít s sebou? Tvářit se jako by nic a dojít co nejdál? Kdybychom museli běžet, můžeš ji zahodit.“

„Musíme utíkat hned. Mohl by být deset metrů od nás, mezi námi a autem. Třikrát nebo čtyřikrát se zhluboka nadechni a rozběhni se, až se rozběhnu já. Dívej se na zem, ne na tu budovu. Nezakopni.“

„Mám tě držet za ruku?“

„Ne. Kdyby nás honil, budu za tebou. Neohlížej se. Kdyby vyskočil před námi, zkusím ho zabít. Ty utíkej dál.“

„Harpere –“

„Utíkej dál. Moje osmatřicítka je pod sedadlem řidiče. To je jediná možnost, jak mi můžeš pomoct, kdybych s ním musel bojovat. Tady jsou klíčky.“

„Dobře.“

„Bože, škoda že tu není tvůj otec. Mohli bychom toho hajzla zabít hned. Dobrá, tak se připrav. Jedna, dvě –“

Rozběhneme se, než řeknu „tři“, běžíme přes trávník jako vystřelené kulky. Při každém kroku vidím Berkmannovo mohutné tělo, jak se zvedá za nějakým náhrobním kamenem se skalpelem v ruce a běží rychle a nevyhnutelně jako děsivý přízrak.

Hlídačův domek už je blízko, necelých padesát metrů. Pustím Drewe před sebe, snažím se v běhu přehlédnout celé okolí, vím, že na mě může kdykoli zaútočit –

„Harpere!“

Drewe leží na zemi. Zakopla a teď leží na plochém kameni velkém jako rakev. Zvednu ji, pořád těkám očima kolem sebe. Drží se za loket, jako by ho měla zlomený.

„Můžeš běžet?“

„Běž!“ vydechne.

Rozběhneme se, ale vtom vykřikne: „Klíčky!“

Vrhne se zpátky ke kameni a začne prohledávat jeho povrch jako někdo, kdo hledá kontaktní čočku.

„Drewe?“

„Mám je! Běž!“

Kličkujeme mezi řadami náhrobních kamenů, už jsme jen několik metrů od hlídačova domku, když zpoza něj vystoupí tmavovlasý muž v hnědém saku.

Drewe vykřikne a prudce uhne doprava. Končetinami mi projede prudká vlna adrenalinu, divoce vykřiknu a vrhnu se na něj. Muž křičí moje jméno a zvedá ruku, ale já vidím jen jeho krk. Odrazím se jako divoká kočka, sevřu ho oběma rukama, on zavrávorá. Náraz ho vyvede z rovnováhy a já ho třikrát udeřím pěstí do obličeje, než si ho stihne zakrýt. V očích mu zablýskne vztek a strach, když mu ze zlomeného nosu vytryskne krev. Cítím, jak pode mnou ochabuje, oběma rukama ho odstrčím, těžce se zvednu a doběhnu posledních pár metrů za domek.

Drewe už je v Exploreru. Škubnu sebou při ostrém cvaknutí – pak si uvědomím, že jen odemkla dvířka. Skočím na sedadlo za volant, ona si mezitím rychle přesedá. Jedním pohybem nastartuju motor, zařadím a šlápnu na plyn. Pneumatiky divoce zaskřípou na úzké asfaltové cestě, jako by je vystřelil katapult.

„Byl to on?“ křičí Drewe a lapá po dechu.

„Sehni se!“ Explorer už jede skoro osmdesátkou a pořád zrychluje.

„Byl to on?“

„Nevím!“

„Ty nevíš?“

„Asi to byl on!“

„Zabil jsi ho?“

Vrtím hlavou, snažím se udržet vůz ve směru a současně sledovat zpětné zrcátko. „Jen jsem ho zranil.“

Drewe, skrčená na sedadle, si prohlíží loket.“Možná to nebyl on,“ řekne a prudce oddychuje. „Ty brýle tam mohl upustit kdokoli.“

„Do hrobu? Ne. Je tady.“

„Vždyť to nevíš. Myslím, žes ho nezabil, protože sis nebyl jistý.“ Explorer prosviští bránou hřbitova na silnici a mně se v mysli vynoří jeden obrázek: dvě vysoké, vyzývavě oblečené mladé ženy na kraji smutečního davu a vedle nich muž v šedém klobouku, se slunečními brýlemi na očích.

„Je tady, Drewe. Chce nás zabít.“

„Tak proč to neudělal teď?“

„To nevím.“

KAPITOLA 45

Ze hřbitova jsem jel rovnou do kanceláře šerifa Bucknera v Yazoo. Cestou jsem odpovídal na Drewiny otázky o Berkmannovi, zamlčel jsem jen existenci videopásky. Řekl jsem jí, kdo to je, že ho FBI identifikovala s Milesovou pomocí a že mi Miles poslal jeho fotku přes počítač. Fakt, že její teorie o celém případu byla tak přesná, ji moc neutěšil. Snažila se sama sebe – i mě – přesvědčit, že Berkmann zahynul při pádu letadla.

Šerif Buckner se už vrátil z Erinina pohřbu, a když nás k němu s Drewe zavedli, našli jsme ho, jak se s nohama na stole cpe krevetovým sendvičem. Začal vrtět hlavou, jakmile mě uviděl. Než jsem stačil něco říct, otřel si z úst tatarskou omáčku, položil sendvič, vstal a kondoloval Drewe. Pak se podíval na mě a řekl: „Nevím, jestli vás mám zavřít, nebo vám dát medaili.“

Právě před chvílí se dozvěděl od šéfa policie z Yazoo, jak se zeť Boba Andersona na hřbitově zbláznil a napadl agenta FBI jménem Wes Killen. Agent zavolal z mobilu 911a teď seděl v nemocnici Kings Daughters na pohotovosti.

Zatímco jsme na něj s Drewe mlčky zírali, Buckner nám vysvětlil, že FBI trvala na tom, že pošle na Erinin pohřeb pozorovatele, pro případ, že by se tam objevil její vrah. Nesmírně se bavil tím, že jsem toho agenta složil, ještě než stihl vytáhnout pistoli, a prohlásil, že kdyby tam byl Erinin vrah, byl by pravděpodobně speciálního agenta Killena zabil dřív, než by ho byl vůbec stihl „pozorovat“.

Moje vyprávění o slunečních brýlích si vyslechl s upřímností lékaře, který naslouchá schizofrenikovi. Slíbil, že se podívá po těch třech neznámých „cizincích“, které jsem viděl na pohřbu, ale moc jsem v to nedoufal. Když jsme odcházeli, Buckner mi řekl, abychsi nedělal starostí, že by mě agent FBI chtěl nechat za to napadení stíhat. FBI by se takovým procesem jedině ztrapnila.

Teď už jsme skoro u domu Drewiných rodičů a mě se s každou mílí zmocňují větší a větší pochybnosti. Někdo přece skutečně mohl upustit ty brýle do hrobu a pak je tam radši nechat, aby nemusel lézt dolů. Možná jsem ještě pořád tak vyděšený z Berkmannovy videopásky. Šokující intenzita jeho osobnosti mi zabraňuje akceptovat myšlenku, že je mrtvý.

Když se před námi objeví Bobova usedlost, obklopená automobily smutečních hostů, řekne Drewe: „Opravdu tam musím.“

„Já vím.“

Sklopí oči a zavrtí hlavou. „Taková obrovská smuteční hostina.“

„Já vím. Erin by se to vůbec nelíbilo.“

Ostře na mě pohlédne. Pak její pohled pomalu změkne. „Máš pravdu.“

Zoufale se pokusím o vtip. „Jen pomysli na to, kolik nešťastných kuřat kvůli tomu muselo položit život.“

Drewe mě šťouchne pěstí do brady, ale koutkem úst jí zaškube úsměv. Dobře ví, jak se cítím. Tisíc svátých slov a kondolencí nejsou ničím ve srovnání s jednou upřímnou větou, která zachytí něco z Erinina reálného života. Oba víme, že Erin by mě za ten žert odměnila stejným způsobem, a to, že se Drewe zachová stejně jako její mladší sestra, ji pro nás oba na chvíli oživí.

V momentálním úniku před žalem jsem v pokušení vyslovit otázku, která mě trápila od chvíle, kdy jsem Drewe řekl pravdu o Holly. Co Patrick? Myslí si, že by se měl dovědět odpověď na otázku, která ho tak dlouho pronásledovala? To je poslední nevybuchlá mina. Ale v tomto okamžiku nemám odvahu se zeptat.

„Jak to vypadá doma?“ zeptá se Drewe vážně.

„Kancelář jsem vydrhl. Poldové všechno obrátili vzhůru nohama a smrdí tam slzný plyn, ale včera v noci jsem se tam už i vyspal.“

„Zaparkuj,“ řekne a ukáže na odbočku vedle aut blokujících Bobovu majestátní příjezdovou cestu.

Musím zastavit dvacet metrů od hlavního vchodu. Drewe otevře dvířka Exploreru, ale nevystoupí. Hruď se mi svírá. Vypnu motor a ona zase zavře dveře a zůstane sedět.

Oba sedíme v dusném tichu narušovaném jen tikáním chladnoucího motoru. Právě chci navrhnout, že vystoupíme a promluvíme si, když řekne: „I když je to hrůza, pořád věřím v jednu věc.

My dva k sobě patříme. Věděla jsem to od začátku, stejně jako každý, kdo nás znal.“

Dívá se na přední sklo, ne na mě. V hlavě mi víří stovky slov; všechna znějí vypočítavě a dutě.

„Hodně jsem o všem přemýšlela,“ řekne a dívá se, jak z vchodového oblouku vychází postarší pár. „Už jsme v Rainu příliš dlouho. Je tu příliš bezpečno. Vím, že to zní směšně, když si uvědomíme, co se nám m stalo. Ale možná pravé proto se to stalo. Příliš jsme toužili vrátit se nazpátek. K půdě, kde jsme vyrosdi, ke svým rodinám nebo vzpomínkám na ně.“ Obrátí se ke mně s očima naplněnýma přesvědčením. „My do téhle půdy nevrosteme, Harpere. Musíme najít své vlastní místo v životě.“

V těch slovech slyším, jak se mi otevírají dveře do budoucnosti. „Jsi moje láska, Drewe. Vždycky jsi byla. Jen mi řekni, kam chceš jít.“

Usměje se a vezme mě za ruku. „Dej mi hodinu a půl. Pak pro mě přijeď.“

Vzrušení mi zrychlí tep. „Ty se dnes večer vrátíš domů?“

„Ano. Sbalit.“

„Kam pojedeme?“

„Pro začátek si pronajmeme dům v Jacksonu. Pak už něco vymyslíme. Kamkoli nás napadne. Je načase odejít.“

Hledám v jejím obličeji známky pochybností, ale žádné tam nejsou. Chci vystoupit a doprovodit ji ke dveřím, ale zarazí mě, nakloní se ke mně a políbí mě na tvář.

„Přijeď za hodinku,“ řekne.

Zaparkuji před nejbližším obchodem a zamířím k telefonnímu automatu. Spojovatelka nemocnice Kings Daughters mě přepojí na sestru na pohotovosti a ta mi sežene speciálního agenta Wese Killena.

Omluvím se, ještě než se Killenovi vůbec představím, a potom ještě jednou. Poslouchá moje vysvětlování s profesionálním odstupem, a když mu řeknu o těch slunečních brýlích, začne se mě vyptávat. Slíbí, že nechá FBI zkontrolovat všechny lety a zkusí najít ty „lidi z New Yorku“, které jsem viděl na pohřbu.

Ani se mi nechce věřit, že se Killen musí vrátit na hřbitov a pokračovat v hlídání Erinina hrobu. Dokonce má výčitky, že své místo opustil kvůli ošetření nosu. Dá mi číslo na mobil, na kterém ho mohu zastihnout, já se ještě jednou omluvím a pak se rozloučíme.

Cestou zpátky k naší farmě mám pocit, jako bych jel po cestě, kterou jsem ještě nikdy neviděl. Protože už to není cesta domů. Je to cesta pryč. Cesta, která mě a Drewe povede pryč od minulosti k naší budoucnosti.

Zaparkuji pod smuteční vrbou u verandy, zpod sedadla vytáhnu osmatřicítku, opatrně vystoupím a zamířím k domu. Uvnitř ještě pořád páchne slzný plyn a Clorox a ze všech koutů čiší neuvěřitelná prázdnota. Spíš si tu připadám jako na místě, kde jsem kdysi žil, než jako v domě, který byl po čtyři generace domovem mé rodiny. Ten pocit mě uvede do rozpaků, jako bych zklamal důvěru předků z matčiny strany. Ale kdyby můj pradědeček žil, pravděpodobně by mi odpustil. Přišel do Mississippi ze Skotska, a navzdory své lásce k této zemi chápal jednu základní pravdu: někdy se člověk musí přestěhovat, aby přežil.

Otevřu v domě všechna okna a doufám, že před Drewiným příjezdem zápach aspoň částečně vyvětrám. Pak vytáhnu adresář a obvolám všechny banky a makléřské společnosti, kde mám nějaký účet. S bilancemi v rukou přejdu ke Gatewayi 2000 pustím účtovací program Quicken – který jsem celé týdny nechával bez povšimnutí – a všechny účty aktualizuji. Pak bilance sečtu.

Výsledek mě docela potěší.

Pohledem na hodinky zjistím, že pokud hned vyrazím k Bobovu domu, přijedu pro Drewe jen s desedminutovým zpožděním. Vezmu do ruky klíčky a osmatřicítku a rozběhnu se ke dveřím. Už mám ruku na klice, když zazvoní telefon. Zarazím se, poslouchám, jestli se ze záznamníku neozve Drewe. Místo toho slyším hlas Arthura Lenze.

„Haló? Cole? Zvedněte, jestli jste tam.“

„Jsem tady!“ vykřiknu a několika skoky jsem u telefonu. Stisknu tíačítko MEMO, aby se Lenzová slova nahrávala, a potom zvednu bezdrátové sluchátko. „Poslouchám, doktore.“

„Výborně. Mluvil jsem s jedním chlapíkem, který dělal pro Daniela profil vraha z EROSu. Toho člověka jsem kdysi sám školil. Přidal jsem k tomu nová data o Berkmannovi.“

„No a?“

„Sestavil jsem svůj vlastní profil.“

„Mluvte.“

„Myslím, že náš běžný klasifikační systém – organizované versus neorganizované chování – není schopný Edwarda Berkmanna popsat. Do nedávné doby nezabíjel z nekontrolovaného popudu. Ani nevyvíjel s každou vraždou lepší techniku, jako to dělá většina vrahů. Byl jako Mozart. Od první vraždy se projevoval jako génius. Nejen že upravoval scény vražd, zřejmě taky znal naše specifická kritéria klasifikace a podle toho manipuloval důkazy, aby počítač vraždy nepropojil. Neměl typický ‚podpis‘ místa činu. Řekl bych, že byl’superorganizovaný‘.“

„Chápu.“

„Žádný sériový vrah nefungoval ve společnosti na takové úrovni jako Berkmann. Jediná možná analogie by byl královský lékař podezřelý z vražd ve Whitechapelu – případ Jacka Rozparovače –, ale jeho vina nebyla nikdy dokázána. Vzhledem k inteligenci a vzdělání Berkmann byl – nebo je – pravděpodobně nadřazený devětadevadesáti procentům lidí, kteří se ho snaží chytit.“

„To je bohužel vidět.“

„Tu noc v mém autě jste měl pravdu, Cole. Až donedávna Berkmann zabíjel z naprosto racionálních důvodů. Transplantace lidské šišinky je teoreticky možná a může mít značné terapeutické důsledky. Jako neurochirurg Berkmann chápal, že by nebylo možné vyvinout tuhle proceduru za současných zákonů. Zřejmě dospěl k názoru, že se vyplatí obětovat několik lidských životů a zkusit to. Není to tak dávno, co se americká oficiální medicína rozhodovalaopoužívání odsouzenců.“

„Mluvíte, jako byste jeho činy chtěl hájit.“

„Jen se snažím vysvětiit, že jejich morální charakter je naprosto oddělen od jejich vědecké obhajitelnosti.“

„Kam tohle všechno vede?“

„Berkmann považoval sám sebe za jakéhosi moderního Prométhea. Postavil se proti božím zákonům, aby pro lidstvo ukradl oheň. Oheň symbolizuje svobodu. Když uvážíme Berkmannův původ a jeho chorobu, usiloval o jediný oheň, který je člověku dosud odpírán: o svobodu vůči smrti. Spáchal ten nejtěžší smrtelný hřích – uváženou vraždu – ve snaze získat nesmrtelnost. Bezpochyby byl přesvědčen, že ostatní v něm časem také uvidí hrdinu. To měl na mysli, když nám psal, abychom byli trpěliví. Že’k nám přijde‘, až bude jeho dílo hotové. Nakonec chtěl všechno zveřejnit.“

„Pořád jste mi ale neřekl to, co chci vědět.“

„Už jsem u toho,“ řekne Lenz, podrážděný, že jsem ho přerušil. „Navzdory všemu, co jsem řekl, jsem teď přesvědčený, že Berkman dekompenzuje – rozpadá se – stejně jako ostatní sérioví vrazi. Z našeho vraždícího Mozarta se posmpně stává Salieri.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože kdyby to tak nebylo, neudělal by jedinou taktickou chybu. A on už jich udělal několik. Když zjistil, že ho pronásledujeme, mohl se na nějakou dobu ukrýt, přestat s prací na šišince. Ale neudělal to. Jako všichni egomaniaci považoval náš postup za nemístný odpor, urazil se a později i rozzuřil. A nakonec spáchal vraždu jen proto, aby nás potrestal.“

„Zabil vaši ženu.“

Krátká pauza.“Ano. Navíc, i když pro Berkmannovy první vraždy existoval’racionální‘ důvod, byla vždycky v pozadí i sexuální psychóza. Jako dvě duše, které pracují paralelně. Oba jsme měli pravdu, Cole. Při stresoru pronásledování FBI začal převažovat hnací prvek Berkmannova podvědomí.“

„No a?“

„Ten je klíčem jeho budoucího chování. Samozřejmě pokud ještě žije.“

„Jak to? Co myslíte, že udělá?“

„Všechno se vztahuje k jeho matce.“

„Kateřině Berkmannové?“

„Ano. Podle jeho líčení rodinné historie byste si možná myslel, že dominantní silou v Edwardově životě byl skvělý otec – Richard. Ale tak tomu není. Byla to Kateřina, která svedla svého bratra, aby zabránila sňatku mimo rodinu. Byla to Kateřina, která porodila Edwarda uprostřed válečné vřavy, chránila ho před hladem a strádáním a nakonec ho dovedla do Ameriky. Ona byla tou animou za jeho podvědomými sexuálními pudy. A ona se promítla na všech vraždách z EROSu, i když byly ty vraždy technicky spáchány za účelem získání šišinek.“

„V těch posmrtných znásilněních?“

„Přesně tak. Povězte mi, všiml jste si, že jméno ‚Erin‘ je obsaženo ve slově ‚Catherine‘,’Kateřina‘? To bezpochyby přispělo k tomu, že jste Berkmanna přilákal, i když jste o tom možná ani nevěděl.“

„Panebože, to jsem si vůbec neuvědomil.“

„To je klíč, Cole. Všiml jste si, jak volí slova, jimiž popisuje Kálí?

Nemluví o ní jako o své ženě nebo milence, nýbrž jako o konkubíně.“

„Ano?“

„To slovo má velmi specifické významy. Jeden se vztahuje k sekundární manželce s nižším postavením. Ale z Berkmannova vyprávění vím, že se s Kálí legálně oženil.“

„Ano?“

„Pokud měla sekundární postavení, kdo zaujímal to primární?“

Konečně pochopím.

„Tu osobu hledá celý život,“ řekne Lenz.“Náhražku své matky, sestru-milenku, kterou nikdy neměl. Vaše ‚Erin‘ mu přišla do cesty v tom správném okamžiku. A když jste mu jejími ústy prozradil své incestní tajemství, už nedokázal odolat.“

„A jeho plány s transplantací?“

„Ty už přerušila FBI a osud. Jeho vědecké usilování o nesmrtelnost bylo zastaveno. Ale pořád ještě existoval druhý způsob.“

„Děti,“ řeknu tiše, vzpomenu si na Milesovu teorii.

„Přesně tak. Jediná skutečná nesmrtelnost, kterou máme. Berkmann to v hloubi duše odjakživa věděl. I kdyby získal transplantací šišinky dvacet let života navíc, jen by tím oddálil svůj konec. Ale DNA žije navždy. Aspoň tak dlouho, dokud existují potomci.“

V mozku se mi rozsvítí jasný obraz: řez v Erinině podbřišku. „Proto…“

„Proto vyřízl Erin Grahamové vaječníky.“

„Zahodil je. Když zjistil, že Erin není ta, za koho ji považoval, zahodil je.“

„To mě mrzí.“

„Zatraceně, jaká je tedy odpověď? Pokud žije, uteče, nebo se sem vrátí?“

„Řekněte mi, co bylo na té pásce. Vyhrožoval vám?“

„Ne, kromě těch ‚božích mlýnů‘.“

„Nic jiného neříkal? Mentální dekompenzace Berkmannovi zabraňuje v jeho obvyklém vypočítavém nebo manipulativním chování. Všechno na té pásce na vás mělo nějakým způsobem zapůsobit.“

Přestože se tomu moje mysl brání, přinutím se přehrát si v duchu celou tu šílenou pásku. „Zdálo se mi, jako by místy ztrácel sebeovládání. Říkal, že se chce schovat. Taky se mi v jednu chvíli zdálo, jako by se fixoval na mou ženu. Nazýval ji alfa ženou rodiny, mluvil o tom, jak je dokonalá.“

„Říkal o ní ještě něco?“

„Říkal, že si ji nezasloužím.“

„Měl byste ji co nejrychleji dostat někam do bezpečí a nikomu to místo neprozradit.“

Polknu, v krku mám sucho. „Vy si opravdu myslíte –“

„Edward Berkmann je narušený člověk, který ztratil jakékoli zábrany. Jeho jediná věrná spojenkyně byla zabita před jeho očima. Vy jste za to zodpovědný. Pokud žije, bude se asi chtít pomstít. Možná přenesl svou podvědomou projekci animy na vaši ženu.

V tuto chvíli je možné všechno.“

„To jsem chtěl vědět, doktore. Díky.“

„Doufám, že je mrtvý, Cole. Před týdnem bych to byl ještě nedokázal říct. Ale teď to myslím vážně.“

„Já v to taky doufám. Sbohem.“

I když už mám velké zpoždění, najdu jacksonské Zlaté stránky a otevřu oddíl realitních kanceláří. Vyberu tu největší reklamu pro Ridgeland a vytočím číslo. Už je skoro tři čtvrti na osm, ale určitě tam ještě někdo bude. Asi po dvacátém zazvonění odpoví chladný ženský hlas. Když řeknu, že hledám dům k pronajmutí, ne ke koupi, promění se chlad v mrazivost. Pak řeknu magická slova.

„Na penězích mi nezáleží.“

„To říká spousta lidí, dokud neuslyší naše ceny. Opravdu tu není nic k pronajmutí.“

„Za tu pravou cenu se vždycky něco najde.“

„No… je m jeden dům na prodej; majitele už přestalo bavit čekat na kupce a odstěhovali se do Idaha. Ale nepronajali by ho za méně než… čtyři tisíce. Měsíčně. A určitě ne na splátky.“

„Zítra dostanete šek na dvanáct tisíc. Ale v příštích třech měsících tam nebudete vodit žádné kupce. Berete?“

Skoro slyším, jak se proklíná, že neřekla vyšší sumu. Když si poznamená moje jméno, vyběhnu k Exploreru s klíčky v jedné ruce a pistolí ve druhé.

Drewe čeká před domem svých rodičů s taškou v ruce. Zdá se, že se nezlobí, že jsem se opozdil. Když vystoupím, abych otevřel dvířka, někdo otevře přední vchod do domu Andersonových. Je to Patrick. Stojí ve dveřích s Holly v náručí.

„Strejdo Harpe!“

Holčička se Patrickovi vysmekne, seběhne se schodů a vrhne se ke mně. S očima upřenýma na Patricka si kleknu a zachytím ji, snažím se o přirozený úsměv. Když se ke mně přitiskne, pohlédnu na Drewe, ale ta uhne očima a jde k Patrickovi.

Zvednu Holly do náruče a pevně ji obejmu. Zaboří mi obličej do krku a složí ruce, jako by mi chtěla usnout na rameni.

„Jak se máš, koblížku?“ zeptám se tiše.

Zavrtí hlavou.

„Co je?“

„Stýská se mi po mamince.“

Zavřu oči, abych potlačil slzy, ale nepomáhá to. Holly se trochu odtáhne a vykulí oči. Dotkne se kapek na mých tvářích. „Tobě se taky stýská.“

„Taky, koblížku.“

Nafoukne dolní ret ve směsi smutku a síly, jakou jsem často vídal na Erinině tváři.

„Jsem v pořádku, koblížku. Díky tobě.“

„Babička a táta říkají, že maminka je v nebíčku,“ zašeptá. „Ze se na nás dívá. Je to pravda? Nevidím ji tam.“

„Poslouchej tatínka,“ zašeptám a lituji, že nemám Patrickovu slepou víru v Boha a všechno, co s tím souvisí.

„Už musíme jít, miláčku,“ řekne Drewe, která se najednou objevila vedle nás.

Vezme Holly do náruče, dojde ke schodům a předá ji Patrickovi. Nemůžu přehlédnout symboličnost toho úkonu. Patrick na mě mdle kývne a vrátí se do domu. Holly mě celou cestu sleduje přes jeho rameno.

Zhluboka se nadechnu a nastoupím do Exploreru. Drewe už sedí uvnitř a dívá se strnule před sebe. První čtvrthodina cesty proběhne v tíživém tichu. Pole s bavlnou vypadají pustě jako bitevní pole a naděje, kterou jsem před nedávnem cítil, při pohledu na ně hasne.

„Sehnal jsem dům,“ řeknu konečně, skoro omluvně.

„Cože?“

„Sehnal jsem dům. V Ridgelandu. Už tenhle týden se můžeme přestěhovat. Pokud nebude připravený zítra, můžeme zatím jít do hotelu.“

Vrhne na mě krátký, ale vděčný pohled.

„Drewe –“

„Klidně o tom můžeme mluvit,“ řekne trochu příliš nahlas.

„Nejhorší by bylo schovávat to jako kus rozbitého skla. Stejně bychom se ho nakonec museli dotknout a oba bychom se pořezali.“

„Ví něco Patrick?“

Znovu se podívá před sebe, jako by sledovala cesm, i když oba víme, že bychom ji dokázali projet i poslepu. „Ne.“

„Erin mu chtěla říct pravdu, Drewe. To mi řekla ten den, kdy zemřela. Měla v plánu mu říct pravdu. A po mně chtěla, abych to řekl tobě.“

Odhrne si z očí pramen vlasů. „Nezdá se ti, že mu to chtěla říct, protože měla pocit, že nemá na vybranou? Ze když to neudělá, Patrick od ní odejde?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Erin mi toho dne připadala úplně jiná. Jako by byla vyrostla v úplně jiného člověka. Úplně jsem se kvůli tomu sám za sebe styděl. Pevně stála za svým rozhodnutím.“

„Neříkej mi to, Harpere.“

„Promiň. Jen jsem chtěl, abys znala celou pravdu.“

Obrátí se ke mně, zelené oči jí žhnou. „Pravdu? Já ti řeknu, jaká je pravda. Patrick je hodný člověk. Dobrý otec. Ani během toho šílenství v posledních týdnech nedal Holly nic najevo. Když je Erin mrtvá, jeho posedlost postupně zmizí. Měl bys ho vidět. Je na to dítě vázaný, že si to ani neumíš představit. Myslím, že si uvědomuje, jak byl hloupý, že tak trápil Erin kvůli minulosti. Protože teď je pryč.“

„Takže ty mi chceš říct –“

„Chci ti říct, že Patrick se o tobě a o Erin nikdy nedoví. Ani Holly se to nedoví. Pro tebe bude strašně těžké vidět ji vyrůstat, aniž by věděla, čím pro ni ve skutečnosti jsi. Ale musí to tak být. Rozumíš?“

Mlčky přikývnu.

„Nějakou dobu budou s námi, s mými rodiči. Ale nakonec se Patrick znovu ožení a možná se i odstěhují. Bude tě to bolet. Bude to bolet dokonce i mě. Ale takový je život. A malý kousek Erin a tebe bude žít někde ve světě, dokonce i dlouho po naší smrti.“ Drewe se rychle podívá stranou a já si uvědomím, že skrývá slzy. „Nepřehlídni příjezdovou cesm, zatraceně.“

Šlápnu na brzdy a zatočím na štěrk. Když zastavuji vedle Drewiny Acury, řekne: „Tak domluveno?“

„Ano.“

„Dobře. Tak si sbalíme ty nejnutnější potřeby a pojedeme.“

Balím si věci v kanceláři, když si všimnu, že pod pomalu se otáčející hlavou Nefertiti na počítači EROSu bliká e-mailová ikona. Položím do tašky kelímek s gelem na holení a zírám na ikonu. Drewe balí v ložnici, občas přejde po předsíni a zase se tam vrátí. Snažím se zachovat klid, přejdu k počítači a kliknu na ikonu myší. Zpráva je nadepsána:

ODESÍLATEL: SYSTÉMOVÝ OPERÁTOR/Edward Berkmann, MUDr.

KAPITOLA 46

Čekám, až Miles zvedne mobil. Zpráva přišla před půl hodinou.

V skrytu duše doufám, že ji Berkmann odeslal s načasovaným pozdějším doručením, když byl včera v domě.

„Tady Turner.“

Milesův hlas skoro přehlušuje kakofonie pouličních zvuků.

„Tady Harper. Berkmann je možná naživu.“

„Proč si to myslíš?“

„Dostal jsem od něj přes EROS zprávu.“

„Kdy přišla?“

„Před třiceti minutami.“

„Co se tam píše?“

„Jak se vám líbil můj malý dokumentární jilm? Těším se na váš komentář. Budu na vás cekat v Modrém pokoji.“

Chvíli je ticho. „Možná ji poslal z letadla. Než spadl. Pod jakou přezdívkou ji poslal?“

„Pod žádnou. Je od SYSTÉMOVÉHO OPERÁTORA 1.“

„To není možný!“

„Kde je Baxter, Milesi? Můžeš ho kontaktovat?“

„Je ještě pořád v Connecticutu. Státní policie pročesává domy kolem letiště, které používal Berkmann. Jsi doma?“

„Jo“

„Zavolám Baxtera a pak se ti hned ozvu.“

Nehnu se od telefonu. Slyším, jak Drewe vytahuje v ložnici zásuvky a otevírá skříně. Za necelých dvacet minut mám Milese znovu na drátě.

„Máš pravdu,“ řekne podivně změněným hlasem. „Berkmann je v systému. Ten hajzl žije.“

„Ježíši, já to věděl.“

„Tu noc, kdy ukradl seznam klientů, si asi udělal do systému zadní vrátka. Ale nikdy je nepoužil.“

„Chceš říct, nikdy až do dnešního dne.“

„Jo“

„Můžeš ho vystopovat, Milesi?“

„Ne. FBI odpojila svoje vybavení od našeho spínacího systému, když jsme zavřeli síť pro klienty, a telefonní společnost mi bez FBI nepomůže.“

„Tak co mám dělat?“

„Napojit se do Modrého pokoje a zjistit, co chce.“

„To ne, sakra!“

„Baxter souhlasí, Harpere. Udržuj ho na síti, dokud nezačne dělat chyby. Pokud žádné nebudou, budeme mít aspoň jistotu, že je zpátky u své hlasové jednotky. Zpátky v New Yorku.“

„Jak by se mohl dostat zpátky do New Yorku?“

„Stejně jako jsem se já dostal z Manhattanu do Mississippi. Zaplatil za letenky v hotovosti. Za m dobu už se sem dávno mohl dostat i vlakem. Nebo někde ukradl letadlo. Řeknu Baxterovi, aby to všechno prověřil.“

„Myslím, že je ještě pořád tady, Milesi.“

„Proč?“

Řeknu mu o těch slunečních brýlích v Erinině hrobě, ale Miles mi věří asi tak stejně jako šerif Buckner.

„Prostě s ním mluv, dokud neobjevíš překlepy,“ řekne. „Jestli je zpátky v New Yorku, tak ho máme.“ Ztiší hlas. „Baxter v Connecticutu marní čas. Ten Berkmannův hlavní stan je tady, Harpere. Někde poblíž lékařské fakulty. Už jsem našel lidi, kteří se s Berkmannem viděli. Lidi z Washington Heights. Teď jsem na 169. ulici.“

Zaváhám. „Doktor Lenz říká, že bychom se s Drewe měli vypařit. Někam do bezpečí.“

„Jo? A kde to je?“

Když neodpovídám, řekne Miles: „Bezpečí pro nás znamená mrtvý Edward Berkmann. Neříkej, že to nevíš.“

„Nojo… zatraceně.“

Zavěsím a bez přemýšlení se napojím do systému jako HARPER/SYSTÉMOVÝ OPERÁTOR 2, pak se proklikám do Modrého pokoje. Je prázdný. Zkusím rychlé hledání SYSTÉMOVÉHO OPERATORA 1, pak aktivuji hlasový program.

V levém horním rohu obrazovky se téměř okamžitě objeví nápis BERKMANN/ SYSTÉMOVY OPERÁTOR 1 pod nadpisem: KDO JE TADY? Pak, jako hlas z hrobu, zaplní kancelář digitální baryton a současně se na monitoru začnou objevovat písmena.

BERKMANN> Haló, Harpere. Jak se vám líbil můj film?

Definitivní důkaz toho, že Berkmann žije, mi rozbuší srdce jakoozávod. Snažím se potlačit strach, nasadím si sluchátka a začnu mluvit – tentokrát už ne jako Erin, ale jako já sám.

HARPER> FBI se líbil mnohem víc.

BERKMANN> Nelžete. Tu pásku jste nikomu neukázal.

HARPER> Kde jste, doktore?

BERKMANN> Na jih od hranic, na sever od Antarktidy. Jsem v bezpečí, jak jsem vám říkal. Proto se nebojím, že by mě vystopovali.

HARPER> Spousta lidí si myslela, že jste zahynul při pádu letadla.

BERKMANN> To mě těší. Dalo mi trochu práce vytvořit tuhle iluzi.

HARPER> Proč jste se obtěžoval s vytvářením iluze? Proč jste to letadlo nevyužil k útěku?

BERKMANN> Daniel Baxter vám zřejmě řekl, že mě máte co nejdéle udržovat na lince. Udělám mu tu radost. Zasloužíte si trochu zábavy, než se zbytek vašeho nabubřelého života promění v hromádku výkalů.

HARPER> Co to znamená?

BERKMANN> Pamatujete se na boží mlýny? Když jsem opustil váš dům, podařilo se mi dostat do letadla a vzlétnout. Ale pak se porouchal motor. Nejdřív jsem chtěl přistát na řece, ale přece jenom se mi to zdálo příliš riskantní. Raději jsem přistál na hrázi. Slyšel jsem o jedné venezuelské posádce, která v nouzi přistála s Boeingem 727 na hrázi poblíž New Orleansu. Bylo to celkem snadné. Nejtěžší bylo sjet s letadlem do vody. Ale je úžasné, že se letadlo přesto našlo. Muselo to být velmi dramatické. Pán Bůh mi vzal stroj, ale zmátl mé nepřátele.

HARPER> Vy nevěříte v Boha.

BERKMANN> Nejste dost kvalifikovaný na to, abyste se mnou diskutoval o Bohu.

Ještě jsem v Berkmannových slovech nejašel jediný překlep, ale chci si být naprosto jistý, že jsem mu dopřál dostatek času.

HARPER> Požádal jsem Baxtera, abych směl být přítomen vaší popravě. Řekl, že udělá, co bude v jeho silách, ale seznam žadatelů je nesmírně dlouhý. Bude to tady v Mississippi v plynové komoře.

BERKMANN> Prázdná slova. Přiznám se vám, že se mi ani nechce věřit, že jste mě někdy dokázal ošálit. Ale dokázal jste to. Vy a váš jižanský šarm. Je stejně prázdný jako jižanská čest.

Ze židle mě vymrští náhlé zazvonění telefonu. Stisknu mezerník, abych vypnul mikrofon, a zvednu sluchátko.

„Tak co?“ řekne Miles, zatímco se z reproduktorů dál ozývá Berkmannův hlas.

„Ještě pořád ho mám na síti.“

„Našels překlepy?“

„Ještě ne. Už mám skoro dvě stránky textu.“

„Je zpátky v New Yorku!“

„Tvrdí, že je za hranicemi, Milesi. Snad v Jižní Americe.“

„Za hranicemi? Nesmysl. Jak by se tam byl dostal?“

„Stejně jako se mohl dostat do New Yorku.“

„Drž ho na síti, jak dlouho dokážeš.“

„Nechci s ním mluvit!“

„Prosím, Harpere. Už mu dýchám na záda. Cítím to.“

Berkmannův hlas mě vrhne zpět do reality.

BERKMANN> Copak? Povídáte si s Danielem Baxterem?

HARPER> Tchyně chtěla vejít do kanceláře. Musel jsem ji nějak dostat ven.

BERKMANN> Další lež. Vůbec by se s vámi nebavila, potom co jste způsobil smrt její dcery.

Z koupelny se ozve šum vody. Drewe se sprchuje. Ještě pár minut můžu Berkmanna udržovat na drátě, v naději, že by Miles mohl mít pravdu s jeho hlavním stanem v New Yorku.

HARPER> Vy jste se opravdu snažil Erin ušetřit?

BERKMANN> Ano. Nebylo nutné, aby zemřela. Nebýt vás, byla by dnes naživu.

HARPER> Vzdejte se, doktore. Hra skončila. Policie ví, kde jste. Je to jen otázka času.

BERKMANN> Ne, ne, ne. Ještě mám před sebou mnoho práce.

HARPER> Například?

BERKMANN> Usmívám se, Harpere. Usmívám se s kosmickým humorem nad velkým žertem osudu. Přilákal jste mě do svého domu, abyste mě polapil, a namísto toho jste mě zavedl na práh mé apoteózy.

HARPER> Nechápu.

BERKMANN> Jak byste mohl? Jste polyp páchnoucí protoplazmy v bahně lidského davu. Mluvím s vámi z jediného důvodu. Máte něco, co potřebuji. A velice brzy to budu mít.

Lenzovo varování mi zazní v hlavě jako výkřik proroka, jemuž nikdo nevěnuje pozornost.

HARPER> Co chcete?

BERKMANN> Copak to nevíte? Chci Drewe.

Musím sevřít obě ruce v pěsti, aby se mi přestaly třást.

HARPER> Co si myslíte, že máte společného s Drewe?

BERKMANN> Co nemáme společného? Erin byla iluze. Kavkazská Kálí, expandovaná vaší fantazií v symbol. Ale Drewe je reálná. Vše, co se stalo, každá zdánlivá chyba, každá překážka byla jen směrovkou na cestě za Drewe. Je má matka a můj otec dohromady. Je to apollónská žena, bledá a hrdá, árijská, skvělá, nedotčená vaším zkaženým semenem, protože je nezkazitelná. Je to nádoba, která čeká na své naplnění. Je OMFAJLOS, pupek světa. Díky jejímu lůnu ZVÍTĚZÍM NAD ČASEM. Čekala celá léta a nevěděla proč. Ale brzy to zjistí. A přijde za mnou jako můra za plamenem.

HARPER> Vysměje se vám do tváře. Nebo do ní plivne.

BERKMANN> Třesete se při každém mém slově. VÍTE, že je semeno, které jste nedokázal přivézt k rozkvětu. Protože jí nejste hoden. Jak musela trpět při vašich neobratných tělesných pozornostech. Je mi z toho SPATNĚ.

HARPER> Jak ji chcete přivést k rozkvětu vy?

BERKMANN> Tím, že ji od vás odloučím.

HARPER> Jak to dokážete?

BERKMANN> S pomocí pravdy. Jsme roztříštěni zevnitř, vzpomínáte? Váš život je klíčem ke své vlastní destrukci. Jste lhář a zbabělec. Pravda o vaší zradě s Erin a o jejím dítěti vás odloučí od Drewe stejně jistě jako stěny vězení. Až porodí mého potomka, budete cítit bolest, jako by vám do lebky zatloukali hřebíky.

Z víru strachu se vynoří stéblo naděje. Meč, o němž se Berkmann domnívá, že mi ho drží nad hlavou, visí nad jeho vlastní hlavou. Ale to mu zatím nemusím prozrazovat.

HARPER> Nedostanete se k ní, vy bastarde.

BERKMANN> Ani nemusím. Co je pravda? Jen informace. A ty se přenášejí velmi snadno.

HARPER> Radši by se zabila, než by vám dovolila se jí dotknout.

BERKMANN> Jen si tomu věřte. Už dnes večer bude sama usilovat o spojení se mnou.

HARPER> Jste odporný parazit. Krysa, která celý život kradla znalosti jiných lidí a snila o mrtvé kurvě, která si říkala vaše matka.

To Berkmanna konečně zarazí. Pomalu, jako by se jen těžko vzpamatovával, odpoví:

BERKMANN> JÁ jsem pro vás jako SLUNCE pro ZRNKO PÍSKU. OREL pro ČERVA. Měl jsem vašeho přítele Turnera jako ZENU. Plul jsem v Erosu jako žralok ve vodní nádrži a vybíral jsem si kořist, na kterou jsem dostal chuť. Zabil jsem Lenzovu ženu, a bylo to ZABITÍ Z MILOSTI. Jsem SÍLA VŮLE, ZTĚLESNĚNÁ NA ZEMI. JSEM ŠÍP LETÍCÍ ZÁVOJEM ČASU.

Už toho mám dost. Věta o Milesovi mnou otřásla, ale ne natolik, abych dopřál Berkmannovi poslední slovo.

HARPER> Citoval jste Nietzscheho jako pilný studentík. Hodí se k vám, víte přece, že zemřel s vlastními exkrementy v ústech.

BERKMANN> Budu tady, až mě Drewe zavolá.

Udeřím do klávesy ESCAPE a ukončím hovor. Ruce se mi třesou vztekem, když vytáčím číslo Milesova mobilu.

„Harpere?“

„Ani jediný překlep. Už jsi našel jeho hlavní stan?“

„Možná. Teď čekám na jednoho chlapíka, bezdomovce jménem Leonardo. Maluje na chodník. Leonardo. Věřil bys tomu? Ten prý něco ví.“

„Co ví?“

„To zjistím, až si s ním promluvím.“

„A co Baxter? Našel něco?“

„Ne.“

„Zatraceně! Musíš ho najít, Milesi. Jde po Drewe.“

„Po Drewe?“

„Fixoval se na ni, je úplně posedlý. Jako byl ze začátku posedlý Erin. Taky mluvil o tobě. Smál se. Je to ten nejarogantnější bastard, jakého jsem kdy viděl.“

Ticho na druhém konci je absolutní. Vím, že jsem Milese zasáhl na cidivém místě, ale možná jsem to chtěl. Možná chci, aby byl pořádně rozzuřený, až se setká s Berkmannem.

„Harpere?“

Drewin hlas mi otřese nervovou soustavou jako šok. Obrátím se a vidím, že stojí v mé kanceláři – v místnosti, do níž sedm týdnů nevkročila – a na sobě má jenom bílý koupací plášť a kolem hlavy omotaný ručník.

„Co se děje?“ zeptá se. „Kdo po mně jde?“

„Už musím končit, Milesi.“

„Počkej! Musíš ho ještě chvíli držet na drátě.“

„Už nemůžu. Buď opatrný.“ Položím telefon.

„Harpere?“ ozve se zase Drewe.

V první chvíli chci zalhat, ale to by nebylo k ničemu. „Berkmann žije, Drewe.“

„Jak to víš?“

„Právě jsem s ním mluvil na EROSu.“

„Ach bože.“

„V jeho textu nebyly žádné překlepy, takže je pravděpodobně zpátky v New Yorku. Miles se ho snaží najít.“

Obejme si hrudník rukama, jako by jí najednou byla zima. „Slyšela jsem z reproduktorů svoje jméno. Říkal moje jméno.“Ježíši Kriste. „Jen si zahrává. O to se nemusíš starat.“ Jdu k ní, ale o krok ustoupí.

„Nemluv se mnou jako s dítětem. Co o mně říkal?“

„Je tebou posedlý. Je to šílenec. Pojeďme odsud.“

„O jaké videopásce jste to mluvili?“

„Drewe –“

„Jaká to byla páska?“

Těžce si povzdechnu. „Po Erinině vraždě tu nechal videopásku.“

„Kde je?“

„Dnes ráno jsem ji poslal FBI.“

Upřeně se mi dívá do tváře. „Ale nechal sis kopii. Nikomu nedůvěřuješ tak, aby sis nenechal kopii. Znám tě.“

„Nenechal, Drewe.“ Nic na světě mě nemůže potrestat za tuhle lež.

„Vím, že se snažíš šetřit moje city,“ řekne. „Ale to už máme za sebou. Chci toho člověka vidět.“

Pevně jí stisknu ruku. „Ne, nechceš. Nechceš, aby ti ty záběry po zbytek života strašily v hlavě.“

„Měl sex s Erininým tělem jako u ostatních obětí?“

„Ne. Ale tančil s ní po místnosti, když už byla mrtvá. Ukázal mi její vaječníky. Načural mi do kytary a pověsil ji zpátky na zeď. Odnesl jsem ji ven a spálil. Ty tu pásku nechceš vidět.“

Zavře oči. „Pusť mi ji.“

„Drewe –“

„Dej mi ji! Chlap, který zmasakroval mou sestru, je ještě pořád na svobodě, je po mně posedlý, a ty si myslíš, že nejsem zralá na to, abych se podívala na jeho šílenost? Jsem lékařka, Harpere. Dej mi m zatracenou pásku!“

Mlčky dojdu ke stolu, vytáhnu osmimilimetrový originál a podám jí ho.

„Až skončí, tak za tebou přijdu,“ řekne rozhodně.

„Drewe, prosím.“

„Vím, jak zacházet s kamerou. Jdi pryč, prosím. Tohle je něco, co musím udělat sama.“

KAPITOLA 47

Zatímco se Drewe v mé kanceláři dívá na Berkmannovu videopásku, chodím po kuchyni jako opičák uvězněný v kleci. Když už to nemůžu vydržet, zavolám z kuchyňského telefonu Milesovi. Zdá se, že se mu ulevilo, když slyší můj hlas.

„Ještě pořád čekám na Leonarda,“ šeptá hlasitě. „Doufám, že brzy přijde. Je tu dost nebezpečno. Právě jsem musel složit pár kluků.“

„Co tím chceš říct?“

„Pár brášků mě přitlačilo ke zdi a prohlašovali, že nemám na tuhle čtvrť tu správnou barvu. Myslel jsem, že mě chtějí okrást – rozdával jsem tu peníze jako Santa Claus –, ale jen mě chtěli otravovat. Ani je nezajímalo, kolik mám černých kamarádů. Musel jsem je tak trochu zkopat.“

„Zkopat?“ opakuji a vzpomenu si, že Miles se vyzná v bojových uměních, že mi Lenz říkal, že byl obžalován za ublížení na zdraví.

„Berkmann musí být blázen, že bydlí zrovna tady. Možná je to skladiště, kterým může až k hlavní budově projet autem.“

„Zdálo se mi, že se o sebe dokáže postarat, Milesi.“

„To brzy zjistíme, nebo ne? Jen doufám, že to jeho hnízdo brzy najdu. Tady už je skoro tma.“

Což znamená, že tady se taky brzy setmí.

Miles ještě mluví, ale už ho neposlouchám. Ve dveřích kuchyně stojí Drewe. Na hlavě už nemá ručník, vlasy se podobají bouři měděných vln, oči jsou prázdné kruhy podlité krví.

„Už musím končit, Milesi.“

„Už zase?“

Zavěsím a pevně k sobě přitisknu Drewe. Paže jí bezvládně visí podél boků. Tělo jako by bylo zbaveno dechu. Koupací plášť je vlhký, teď asi spíš od potu než od vody ze sprchy. „Promiň,“ zašeptám, „říkal jsem ti to.“

„Chci s ním mluvit,“ řekne mrtvým hlasem.

„Cože?“ upřeně se jí podívám do očí.

„Chci mluvit s Berkmannem přes počítač.“

„To ti nedovolím.“

„Ceda jsem jeho poslední rozhovor s tebou,“ řekne, „v Modrém pokoji. Chci s ním mluvit.“

„Jestli jsi to četla, tak proč s ním chceš ještě mluvit?“

„Copak to opravdu nechápeš?“

„Ne.“

„Tak pochopíš.“

Zatřesu s ní, jako bych ji chtěl probudit k rozumu, ale nepovolí. „Drewe, to je přesně to, co chce! Říkal mi, že ještě dnes večer s ním budeš mluvit!“

„Já vím.“

„Tak proč to chceš udělat?“

„Protože to je jediný způsob, jak ho dostat.“

Ještě na ni nechápavě koukám, když mi v kanceláři zazvoní telefon. Nevšímám si ho, ale Drewe řekne: „Zvedni ho. To bude určitě Miles.“

„Drewe –“

„Tak ho zvednu já.“ Rozhodně vyjde do předsíně.

Proběhnu kolem ní do kanceláře a zvednu bezdrátové sluchátko.

„Přišel Leonardo,“ řekne Miles bez dechu, „mám adresu. Je to mezi Harlemem a Washington Heights.“

„Co chceš dělat?“

„To ještě nevím. Nemám číslo budovy, ale mám blok a popis. Je to skladiště, jak jsem si myslel. Leonardo s Berkmannem osobně mluvil. Lidi tady v okolí si myslí, že má spojení s mafií nebo že je to drogový dealer. Nechávají ho na pokoji.“

„Volal jsi Baxterovi?“

Miles zaváhá. „Ne.“

„Co si myslíš, že tím získáš?“

„Nemyslím si vůbec nic.“

Neodpovím.

„Pomohlo by mi, kdybys dokázal udržet Berkmanna u počítače,“ řekne, „Leonardo mě tam teď vezme.“

Neutrálně zavrčím.

„Pokud bude na počítači, možná si mě ze začátku nevšimne.“

„Doktor Lenz říkal, že máš na svý jméno zaregistrovanou v New Jersey jednu věcičku. Máš ji s sebou?“

„Možná.“

Ze sluchátka se ozve zaskřípění brzd. „Jsi v taxíku?“

„Děkáš si legraci?“ zeptá se Miles a těžce oddechuje. „Sem žádný taxíky nejezdí. Jdeme pěšky, jsme tři bloky od toho skladiště. Tak co, dokážeš ho zaměstnat?“

„Ani nebudu muset,“ odpovím, sleduji Drewe, která si sedá k počítači EROSu. „Drewe se nemůže dočkat, až si s ním popovídá.“

„Cože?“

„Viděla Berkmannovu pásku.“

„Proboha, člověče.“

„Zvládla to.“

„Tak ji k tomu pusť.“

„Chyť toho hajzla pod krkem, Milesi.“

„Ještě ti zavolám. Teď musím zavěsit. Bílí chlapi s mobilem se sem zrovna nehodí.“

Zavěsím a přejdu k Drewe. Už nebyla na EROSu půl roku, ale po jeho cestičkách se pohybuje jako profesionál.

„Zdá se, že si to docela dobře pamatuješ.“

„Hmmm.“

„Miles má Berkmannovu adresu. Teď je na cestě tam. Chce, abys toho bastarda udržela na síti.“

„A co FBI?“ zeptá se a kliká myší do oblasti živého chatu.

„Nevolal jim.“

Její spěšné pohyby zpomalí. „Dobře,“ řekne nakonec, „to je dobře.“

„Drewe –“

„Chci poslat Berkmannovi zprávu, aby se se mnou sešel v Modrém pokoji. Jakou přezdívku používá?“

„SYSTÉMOVÝ OPERÁTOR 1“

Rychle píše a přitom poznamená: „Určitě si myslí, že zničí naše manželství tím, že mi řekne, že jsi Hollyin otec.“ Ohlédne se po mně. „Uvědomuješ si, co by se právě teď dělo, kdybys mi nebyl řekl pravdu?“

Jen z toho pomyšlení se mi udělá špatně. Naštěstí se obrátí zpátky k monitoru. Začnu číst, co píše, ale cítím, že ji to znervózňuje, a ustoupím stranou.

Stiskne tlačítko ENTER. „Zpráva odeslána. Tak pojď k mamince, Edwarde.“

Překvapí mě neobvyklý chlad v jejím hlase.

„Co tahle sluchátka?“ zeptá se. „Poznají můj hlas?“

„Možná. V New Yorku pracuje jako systémový operátor i jedna žena. Milesův hlasový program je vytrénovaný i na rozpoznávání jejího hlasu. Pokud vybereme její parametry a ty se budeš snažit potlačit jižanský přízvuk, může tě považovat za ni. Mě považuje za Milese.“

Nakloním se jí přes rameno a vyvolám program, zvolím RACQUEL HIRSCHOVOU a pak ji přihlásím.

„Tys mě přihlásil jako SYSTÉMOVÉHO OPERÁTORA 2?“

„To je jediná možnost, jak se tam dostat. Systém je oficiálně zavřený.“

„Chci mít v přezdívce svoje jméno,“ řekne.

Tázavě na ni pohlédnu, ale její oči mi nic neprozradí. Nasadí si sluchátka a já zatím zadávám potřebné příkazy.

„Jak to funguje?“

„Mluv do mikrofonu a poslouchej reproduktory. Kdybys potřebovala mluvit se mnou, stiskni mezerník, tím vypneš mikrofon.“

Stiskne mezerník a řekne: „Popiš mi stručně Berkmanna,“ jako by žádala asistenta o pacientovu diagnózu.

„Je toho moc. Narodil se z incestu. Jeho rodiče jsou sourozenci. Má – nebo měl – hemofilii.“

„Co znamená ‚měl‘? Hemofilie je nevyléčitelná.“

„Není, pokud dokážeš ukrást zdravá játra.“

„Kristepane. Co ještě?“

„Doktor Lenz říká, že se Berkmannova osobnost rozpadá. Dekompenzuje. Ze jeho vědomé myšlení začíná ovládat podvědomá sexuální psychóza. Ve hře je spousta faktorů, ale všechno má původ u jeho matky. Kateřiny Berkmannové. Ty mrtvoly znásilňoval kvůli ní. Panebože, nemůžu si na všechno vzpomenout. Ta Indka, Kálí, byla řadu let jeho milenkou, jakousi rezervní ženou. Ale on chce někoho jako Kateřinu. Náhražku sestry-matky, která by byla matkou jeho dítěte.“

Drewe na mě tvrdě pohlédne. „Ať budu říkat cokoli, Harpere, nevšímej si toho. Nic to neznamená. Hlavně mi nepřerušuj proud myšlenek.“

Těsněji si přitáhne ke krku koupací plášť, obrátí se k monitoru, pustí mezerník a řekne: „Tady je doktorka Drewe Coleová. Chci s vámi mluvit.“

Na monitoru se objeví ozvěna:

DREWE> Tady je doktorka Drewe Coleová. Chci s vámi mluvit.

Beze slova čekáme, částečně proto, že nechceme, aby mikrofon zachytil náš hovor, ale především proto, že není co říct. Po minutě se objeví Nefertiti, pomalu se otáčí, její nevyzpytatelný výraz není dotčen pozemskými starostmi. Moje napětí roste s každým otočením její hlavy, ale Drewe sedí klidně jako na lékařském semináři.

Oba sebou škubneme při zazvonění telefonu. Přinesu bezdrátové sluchátko k počítači, než odpovím: „Ano?“

„Tady Miles,“ řekne přiškrcený hlas.

„Milesi? Co se děje?“

„Zatkli mě.“

„Cože?“

„Baxter mě využil, abych našel Berkmanna. Dva jeho agenti mě sledovali. Jakmile mě uviděli vcházet do budovy, zatkli mě.“

„Kde jsi teď?“

„Před Berkmannovým skladištěm. Baxter už sem letí z Connecticutu. Mluvil jsem s ním. Jeho chlapi jsou v pohotovosti, chystají se na Berkmanna.“ Myšlenky mi zavíří nad tou obrovskou změnou okolností. „Jednotka na záchranu rukojmí?“

„Baxter tvrdí, že newyorská pohotovostní jednotka je skoro stejně dobrá a je blíž. Už jsou na cestě. Budou na svých místech, než se sem Baxter dostane.“

„Výborně!“ vykřiknu a ukážu Drewe zdvižený palec. Stiskne mezerník a zeptá se: „Co se děje?“

„FBI už jede k Berkmannovi!“

„Bude to trvat ještě takových dvacet až třicet minut,“ řekne Miles. „Proto mi dovolili vám zavolat. Baxter říkal, že musíte Berkmanna udržet u počítače. Pokud bude u počítače, nebude snad současně držet rukojmím u hlavy pistoli.“

„Snažíme se o to. Drewe ho právě požádala o setkání, ale ještě neodpověděl.“

„Řekni jí, ať to zkouší dál.“

I přesto, že mi Miles sdělil tak dobré zprávy, slyším v jeho hlase zklamání. „Poslechni,“ řeknu, „takhle je to lepší. Mnohem lepší. Kdybys tam šel sám, taky bys nemusel vyjít živý.“

„On by nemusel vyjít živý,“ řekne Miles tiše. „Takhle vyjde živý. Stačí, když se vzdá. A teď to udělá rád.“

Chci mu začít odporovat, ale místo mě promluví digitální baryton Edwarda Berkmanna. Na monitoru EROSu spatřím jeho slova:

BERKMANN> Rád bych tomu věřil. Ovšem nejdřív je třeba vybudovat důvěru.

„Chytil se!“ zašeptám. „Berkmann je na síti!“

„Vybudovat? Jak?“ zeptá se Drewe jasným hlasem. Monitor přepíše její slova:

DREWE> Vybudovat? Jak?

„Mluví spolu, Milesi. Racqueliny parametry fungují i u Drewe.“

Drewe na mě mávne, abych odešel dál od počítače, aby mikrofon nezachytil můj hlas. Přeběhnu ke Gatewayi, zatímco Berkmann říká: „Můžete dokázat, že jste ta, za niž se vydáváte, a ne váš manžel?“

Dezorientuje mě slyšet digitální hlas a nevidět přitom současně text na monitoru. Zdá se mi, že Berkmann je takhle mnohem blíž.

„To nevím,“ odpoví Drewe. „Protože se neznáme. Nemáme společné zkušenosti, s jejichž pomocí byste mě mohl otestovat.“

„Ale ovšemže máme. Jstegynekolog-porodník, že?“

„Ano.“

„Promovaný?“

„Ovšem.“

„V dnešní době člověk nikdy neví. Buďte tak laskava a odpovězte mi na pár jednoduchých otázek, to by mělo stačit.“

„Dobře.“

„Jaký test byste použila, abyste vyloučila nádor nadledvin nebo vaječníků upacientky s hirsutismem?“

„U nadledvin sérovou DHEA-S,“ řekne Drewe automaticky, „u nádoru vaječníků sérový testosteron.“

„Zkouší ji, Milesi. Ujišťuje se, že to nejsem já.“

Miles vyrazí zvuk podobný smíchu. „Kdo se jednou spálil, bojí se ohně.“

„Zavěsím a budu poslouchat. Zavolej mi, až se objeví pohotovostní jednotka.“

„Váš hlasový program část odpovědi zkreslil,“ řekne Berkmann, „ale to podstatné zachytil. Co je Turnerův syndrom?“

„Genetický defekt způsobený genotypem čtyřicet pět X-nula, který brání správné funkci vaječníků. Klasická pacientka s Turnerem je malá pětačtyřicetiletá žena s amenoreou.“

„Jsem rád, že jste zavolala, Drewe. Toužil jsem po rozhovoru s vámi.“

„A já jsem chtěla mluvit s vámi. Zřejmě z jiného důvodu.“ Přecházím po kanceláři, celé tělo napjaté vzrušením.

„Možná ne,“ řekne Berkmann. „Jste doma?“

„Ano.“

„Na manželově počítači?“

„Ano.“

„Kde je váš manžel?“

„Pobíhá po domě. Pohádali jsme se. Přijela jsem si domů sbalit věci.“

„Kam se stěhujete?“

„Pro začátek zpátky k rodičům. Dál nevím.“

„Proč odcházíte, Drewe?“

„Nemůžu tady zůstat. To byste měl vědět.“

„Protože tam zemřela vaše sestra?“

„Protože jste ji tu zmasakroval.“

„Ne. Snažil jsem se ji zachránit.“

„Harper mi všechno řekl.“

„Váš manžel je lhář. Nemůžete věřit ničemu, co říká.“

„Už mi občas lhal. Ale v některých věcech mu věřím.“

„Harper zabil Erin, Drewe.“

„To je směšné.“

„Vytvořil situaci, v níž se nemohlo stát nic jiného.“

„Co tím chcete říct?“

„Víte, proč jsem se svou asistentkou přišel do vašeho domu?“

„Abyste zabil mou sestru.“

„Ne. Protože mě tam přilákal váš manžel.“

„Předstíral, že je žena, že? Aby vás chytil.“

„Předstíral, že je žena, to ano, ale ne proto, aby mě chytil. Víte, na jakou ženu si hrál?“

„Záleží na tom?“

„O tom rozhodněte sama. Předstíral, že je Erin. Dokonce mi poslal jejífotografii. Tu, na které nabízí stříbrný kalich temné postavě v klenutých dveřích. Má na sobě ěemou róbu. Velmi provokativní obrázek.“

Drewe se obrátí a zamračeně na mě pohlédne. „Proč by to asi dělal?“

„Vybral si Erin, protože měli spoleěné tajemství. Tajemství, o němž si myslel, že je dost silné na to, aby mě přilákalo. Tajemství, které znali jen oni, a teď už jenom on. Tak, jak to plánoval.“

V hrudi mi zahlodá nový strach.

„Jaké tajemství?“ zeptá se Drewe.

„Než vám to řeknu, musíte mi slíbit, že se mnou setrváte v rozhovorui poté, co se dozvíte pravdu. Vyslechněte mě až dokonce, než si to půjdete vyříkat s manželem. To tajemství vám chci prozradit zjednoho důvodu, Drewe. Ve vašem životě se musí ledacos osvětlit.“

„Jdi ven, Harpere!“ vykřikne najednou Drewe. „Vypadni!“

Nejsem si jistý, jestli to hraje, nebo ne, ale ven se mi vůbec nechce.

„On je v místnosti s vámi?“ zeptá se Berkmann.

„Už odešel. Jaké je to tajemství?“

„Slibujete mi, že neukončíte rozhovor?“

„Ano.“

„Harper je otcem dítěte vaší sestry. Jmenuje se Holly, nebo ne?“

Drewe neodpovídá.

„Jste tam, Drewe?“

„To není možné.“

„Ale je. Už se potíte strachy. Ten instinktivní strach dokazuje, že mluvím pravdu.“

„Ne!“

„Představte si Holly inu tvář. Já jsem tu tvář viděl. Je světlejší, než byla Erin. Je krásná, to ano, ale její tvář je širší, oči nejsou tak velké. Má mohutnější kosti. Vy víte, čí jsou to geny.“

„Nevěřím vám.“

„Nikdy se nesnažte potlačovat pravdu. Musíte ji vždy přijmout, i když pálí.“

„Nebojím se pravdy.“

„Výborně. Výborně. Protože tahle je velmi tíživá.“

„Neposkytl jste mi žádný důkaz. Jen se snažíte mě vyvést z míry. Chcete se Harperovi dostat na kůži tím, že mi ublížíte.“

„Poslouchejte mě, Drewe. Už za pár minut budete doufat, že toho nabubřelého lháře už nikdy v životě neuvidíte.“

„Já poslouchám.“

Znovu se ke mně obrátí. V očích má strach. Naznačuji jí, aby stiskla mezerník, ale ona se obrátí zpátky k monitoru. Berkmann mluví dál.

„Toto jsou slova vašeho manžela. Poslouchejte a posuďte sama.’Pomohla mi ústy a rukama. Věděla, jak jsem na tom, ještě dřív než jsem to věděl já. A když jsem začal stříkat, neucouvla. Prostě… Potom vstala a znovu mě objala. Nemluvila, ale viděl jsem, že nějak ví, že její sestra to tak ještě nikdy neudělala…‘“

Cítím, jako by mi někdo dal ránu do žaludku. Lenz mi nelhal. Nahrával si náš rozhovor, pravděpodobně na malý magnetofon Olympus, který jsem u něj později viděl. A tyhle pásky byly součástí „materiálů“, které Kálí ukradla z jeho pracovny tu noc, co zabila jeho ženu.

„‚Tehdy jsem myslel na Drewe,‘“ odříkává Berkmann „‚ale zdála se mi vzdálená od toho všeho. Bylo to, jako bychom se s Erin setkali někde, kde Drewe neexistuje…‘“

Z místa, kde stojím, vidím jen Drewin zátylek, vlhké vlasy splývající na bílý koupací plášť. Sedí nehybně, jako by naslouchala kázání. Modlím se, aby si myslela, že si Berkmann tohle všechno vymýšlí, ale ostří syrové reality se jí zařezává do duše. Stravuje mě bezmocná zuřivost. Zavolám Milesovi na mobil.

„Už jsou na místě?“

„Poldové ještě nedorazili, člověče. Klid.“

„Klid! Trhá ji zevnitř na kusy!“

„To mě mrzí. Znám to. Pomoz jí to překonat. Musí ho udržet na drátě. Pokud to nemůžeš udělat ty.“

Zavěsím, Berkmann mě ještě pořád cituje: „Posadila se a neslyšně formulovala: Je to Drewe?, zatímco Drewe mluvila oplicní embólii. Už si nepamatuju, co jsem řekl, abych mohl co nejdřív položit sluchátko, ale věděl jsem, že jsem nechal Drewe bez pomoci v citové krizi. Jasně si ovšem pamatuju, co Erin řekla, když jsem zavěsil. Řekla: ‚Jak jí to řekneme?‘“

Obešel jsem Drewe, abych jí viděl do obličeje. Ale to jsem neměl dělat. Slzy jí tečou po tvářích, kapou do klína. Už to nedokážu vydržet, přistoupím k ní a položím jí ruku na rameno.

Škubne sebou, jako by dostala ránu elektrickým proudem.

„Jste tam, Drewe?“

„Ano,“ řekne zlomeným hlasem.

NENÁVIDÍM toho hajzla.

„Uhodnete, kdy a kde se to stalo?“

„V Chicagu.“

„Ano. Ale připravovalo se to už dlouho předtím. Protože Erin vás zbožňovala a vy jste milovala Harpera, musela udělat totéž. Byla zmatená, Harper zneužil jejích citů. Využil je k tomu, aby ji svedl, aby ji ponížil, protože jedině tak mohl projevit svou sebenenávist. Ano, sebenenávist. Vy jste ho milovala, protože jste byla naivní. Neviděla jste jeho strach. Ale on ve své pygmejské dušiěce od zaěátku věděl, že vás není hoden, že jednoho dne poznáte jeho skuteěnou povahu. Děsil se toho dne – dneška – po celý svůj život.“

„Proč tohle děláte?“ zeptá se Drewe chvějícím se hlasem. „Proč mi to všechno vykládáte?“

„Abych vás osvobodil.“

„Cože?“

„Stojíte na prahu velkého probuzení, Drewe.“

„To nechápu.“

„Ale já ano. Znám vás, Drewe. Lépe než znáte sama sebe. Musíte ke mně být upřímná. Naprosto upřímná, bez jakéhokoli předstírání.“

„Jsem vždycky upřímná.“

„Už samo tohle tvrzení je neupřímné. Musíte odhodit VESKERE předstírání. Nášěas je omezený.“

„Proč je náš čas omezený? Vy někam musíte odejít?“

„Existují… vnější okolnosti.“

Najednou mě zamrazí. Uvědomuje si snad Berkmann, že se blíží pohotovostní policejní jednotka? Najednou mi v ruce zazvoní telefon.

„Newyorská pohotovostní jednotka právě přijela!“ řekne Miles, sotva ovládá vzrušení. „Dvě dodávky. Jsme jeden blok od Berkmannova domu. Baxter chce obsadit střechu jedné banky na jih odsud. Poldové ho sem vezou v neznačeném voze.“

„Za jak dlouho bude na místě?“

„To nevím. Jak se vede Drewe?“

„Není to nic příjemného.“

„Ať ještě chvilku vydrží.“

„Berkmann jako by cítil nějaký časový tlak, Milesi. Možná bys měl radši ty poldy varovat, pro případ, že by něco tušil.“

„Dobře. Zůstaň už radši na příjmu.“

„Jo. Rozumím.“

„V poslední době jsem si musela vytvořit jakýsi krunýř,“ říká právě Drewe, „abych se vyrovnala s určitými věcmi ve svém životě.“

„To chápu,“ řekne Berkmann, „ale ten můžete svléknout stejně, jako had svléká kůži. Zrodíte se znovu. Já právě teď odhazuji svou slupku. Povězte mi, proě nemáte děti, Drewe?“

Nejdřív neodpovídá. Potom řekne: „Prostě se nám zatím nenarodily.“

„Je vám třiatřicet let. Jak dokážete potlačovat tu touhu? Tu tichou křeč, která vám pulsuje v děloze jako hlas, který šeptá: čas utíká, čas utíká?“

„Cítím ji. Ale tohle je reálný svět. Existují… vnější okolnosti, jak jste říkal.“

„Váš manžel.“

„To je jedna z nich.“

„On je něco víc. Bojí se mít s vámi děti. Uhýbá před tou otázkou, mění téma, prohlašuje, že je to příliš velká zodpovědnost, žádá vás, abyste počkala, dokud nebude stabilnější situace.“

„Ano.“

„Kdy by měla být stabilnější situace? Sama si vyděláváte na živobytí. Váš manžel je skrblík, že? Sedí na svém zlatujako Harpagon.“

Cítím, jako by mi ďábel dýchal na záda. Byl nakonec Berkmann tu noc opravdu v mnelu?

„Schovává se ve své kanceláři,“ pokračuje, „s upocenými prsty přilepenými na klávesnici, a čte si o sexuálním životě jiných lidí, nakukuje přes rameno tupým jilmovým hvězdičkám, onanuje, aby si ulevil, protože se nedokáže přímo podívat do očí skutečnému vztahu s vámi. Jaký druh mužů takhle žije?“

„Nenašel vás snad na EROSu?“ zeptá se Drewe trefně.

„Ano. Ale já jsem tam byl z úplně jiných důvodů.“

„Kvůli šišinkám?“

„Ano, ale musíme vzít věci po pořádku. Nejdřív musíte svého manžela odříznout od svého života. Od své bytosti. Dokážete to udělat?“

„Snáz, než si myslíte.“

„Přeceňujete se. Nikdy to není snadné. Proto vám musím říci i zbytek.“

„O čem to mluvíte?“

„O vašem manželovi. Harper mě přilákal k vašemu domu, protožeErin se snažila ho přesvědčit, aby prozradil pravdu o Holly. Chtěla zachránit své manželství. Ale Harper pravdu nesnesl. Proto mi poslal Erininu fotografii, proto se postaral o to, aby byla Erin ve vašem domě sama, až přijede moje asistentka. Řekl Erin, že má v úmyslu vás opustit, že chce být Hollyiným otcem se vším všudy, že se s ní zoufale potřebuje zase milovat. Proto přijela. Nepřišel jsem ji zabít, nýbrž odvézt si ji, aby se mnou sdílela život. Ale ona o tom samozřejmě nic nevěděla. Když jsem se objevil, zpanikařila. Bodla mou asistentku a moje asistentka ji v sebeobraně zabila. Navzdory veškerému úsilí se mi nepodařilo je zachránit, obě zemřely. Harper získal, co chtěl.“

Drewe na mě zase zírá, uslzené oči rozšířené děsem. Prudce vrtím hlavou a naznačuji, že lže, ale je vidět, že otřásl její důvěrou.

„Nemáte důkaz, že jste se snažil Erin zachránit,“ řekne.

„Viděla jste tu ránu. Byla smrtelná.“

„Mohl jste zavolat pohotovost.“

„Ne. Úřady jsou jako Filištínští. Připoutali by Prométhea ke skále za to, že ukradl oheň.“

„O čem to mluvíte?“

„Když mluvím, nezapomínejte prosím na jednu věc. Neexistují morální jevy, pouze morální interpretace jevů. Zapomeňte na právní pravidla, která jste se naučila jako dítě. Poslouchejte svou vůlí, svým nespoutaným duchem…“

Berkmann jí začne povídat pohádku, kterou před několika dny vyprávěl „Erin“, ale ve zhuštěné podobě. Ale příběh je díky tomu ještě působivější. Nelze popřít poetičnost jeho jazyka, když hovoří o Rudolfovi a Richardovi a Kateřině a Kálí. Drewe občas vloží nějaké „ano“ nebo „hm“, ale jinak téměř nic. Jak minuty ubíhají, uvědomím si, že mě Berkmannova slova rozrušují. Co potom dělají s Drewe?

Přitisknu si telefon k uchu a z Milesova konce zaslechnu změt? hlasů. Pak Miles řekne: „Harpere!“

„Jsem tady.“

„Pohotovostní tým zaujímá pozice. Ostřelovači na střechách a to všechno. Všichni říkají, že musíte Berkmann udržet u počítače.“

„Ještě pořád mluví s Drewe. Řekni jim, ať už to s ním skoncují. Nevím, jak dlouho to Drewe dokáže snášet.“

„Zasáhnou, jakmile dorazí Baxter.“

„Dobře.“

Berkmannův příběh zrychluje obrátky. Ústřední nit svého života – svou hemofilii – splétá do pohádky téměř mytických rozměrů. Ilegální transplantace jater, která stála lidský život, ale „uzdravila jeho velkou ránu“, zní jako součást hrdinského boje. A za vším stále ční jeho rodina jako mystická trojice, jeho matka jako zářivá postava v dálce, otec kráčející vedle něho a dědeček jako stín pobízející vše z pozadí.

„Harpere!“ řekne mi Miles do ucha.

„Mluv.“

„Baxter právě vystoupil z auta. Eskortují ho jako generála MacArthura. Vydrž na drátě.“

Snažím se poslouchat průběh akce v telefonu, zatímco Berkmann začíná mluvit o tom, co pro něj Drewe znamená. Poslouchá, jako by ji nic v jeho zvrácené historii ani trochu nešokovalo.

„Zatraceně!“ vykřikne mi Miles do ucha.

„Co je?“

„Baxter mě nechce pustit dovnitř! Ten bastard!“

„Ty sis snad myslel, že tě tam pustí?“

„Využil mě! Jediný důvod, proč jsem tady, je, abych se postaral o to, abys udržel Berkmanna na síti.“

„Nevadí! Povídej, co se děje.“

„Sakra. Vypadá to jako sekvence z filmu. Nevědí, kde je v budově počítač, takže chtějí obsadit obě patra současně. Chlapi na střechách se prostřílí okny a chlapi na zemi odpálí dveře plastickou trhavinou.“

„A co rukojmí?“

„Baxter tu má připravenou sanitku – Počkej, jde sem.“

Najednou se v telefonu ozve rázný hlas Daniela Baxtera. „Cole? Tady Baxter.“

„Řekněte mi, co mám dělat.“

„Nechci tady druhý Dallas. NYNEX ukazuje, že jednou telefonní linkou z Berkmannova skladiště procházejí počítačová data. Vypadá to, jako by byl na síti, ale nechci, aby ze mě udělal pitomce a začal ostřelovat z okna moje lidi. Chci, abyste mi řekl, jestli je Berkmann v tuhle vteřinu na síti.“

Už jsem unavený z toho, jak musím pořád dělat prostředníka, přenesu sluchátko přes místnost a přidržím ho k jednomu reproduktoru počítače.

„Většina žen,“ říká právě Berkmann, „jsou primitivní vodní bytosti,které ustavičně otékají a slehávají a vysávají z mužů život i ve chvílích, kdy produkují další život. Jsou to jen chodby zpět ke hrobu. Desítky let jsem čekal na ženu plnou ohně a světla –“

„Slyšíte to?“ zeptám se Baxtera.

„To je on?“

„To je digitální přepis jeho hlasu, který živě mluví s mou ženou.“ Hlasem podobným tomu, který používal při řízení akce v Dallasu z Quantika, řekne Baxter: „Kapitáne Rileyi, jděte do toho.“

„Co říkáš tomuhle chlapovi?“ zeptá se Miles. „Je –“

Milesův hlas zanikne ve čtyřech ohlušujících ranách. To mohou být jedině exploze.

KAPITOLA48

„Poldové právě odpálili dveře!“ křičí Miles. „Jsem s Baxterem ve velitelském voze. Budu ti říkat, co se děje, jakmile o tom uslyším.“

Drewe ještě pořád mluví, její tón je téměř spiklenecký.

„Poldové postupují budovou,“ řekne Miles tiše. „Drewe s ním ještě pořád mluví?“

„Jo.“

„On odpovídá?“

„Jo“

„To nedává smysl.“

„Já vím.“

„Kdyby ti někdo odpálil kus domu, copak bys neutíkal jako o život?“

„Já nejsem on. Možná chce poslat celou pohotovostní jednotku k čertu. Vzpomeň si na Dallas.“

„Nestraš. Ať mluví dál.“

„Prověřil jsem si vak písemné práce na počítači Tulanské lékařské fakulty,“ říká Berkmann. „Měla jste nejlepší výsledky z celé školy. To vás zařadilo mezi horní jedno procento absolventů lékařských škol. Mohla jste jít na Hopkinsovu univerzitu nebo Columbii nebo Harvard.“

„Myslíte? Jaké výsledky jste měl vy?“

„Já jsem měřítko, Drewe.“

„Aha.“

„Mohla jste se stát chirurgem.“

„Proč bych to dělala?“

„Snažím se vám vysvětlit, jak vás omezila náhoda. Spoutala celý váš život. Chodila jste na univerzitu poblíž svého rodného města. Vdala jste se za muže, kterého jste znala od dětství, usadila jste se na místě, kde jste se narodila. A tam zůstáváte dosud. Trávíte své dny tím, že přivádíte na svět děti z blahobytných rodin, aby vedly prázdné životy, a v noci se převalujete sama v posteli.“

„Jak to víte?“

„Znám vás, Drewe. Tajíte v sobě nesmírný potenciál. Ostatní si uvědomují, že jste zvláštní, ale nechtějí, abyste si to uvědomila vy sama. Protože pak byste je navždy opustila. Jste vyšší bytost, ale děláte práci porodní báby. Panebože, když si vás představím skloněnou mezi stehny tupých žen, které vrhají děti jako jikry, s rukama zbrocenýma jejich věčnou mrvou. Jste jako světice odsouzená navěky léčit lepru. Nechápete snad, jakou práci byste dělala se mnou? Mohla vrhnout rukavici přímo do tváře smrti –“

„Našli rukojmí!“ křičí mi Miles do ucha.

„Cože?“

„Rukojmí ve sklepě, muže. Žije! To musí být Peter Levy. Proboha, mají další! Ženu! Počkej… Je to přesně, jak jsme mysleli. Sklep je prý vybavený jako operační sál.“

„A co Berkmann?“

„Pořád nic. Je tu zmatek.“

„Lékařky,“ říká Berkmann, „dohnané za hranici svých možností rodiči, pilné malé holčičky vnucené do mužského systému. Otrokyně techniky, hledající otcovské postavy. Nepotřebuji prosebníky. Znáte epigram zklamání? Naslouchal jsem ozvěně a neslyšel nic než chvalořečení –“

„Našli jeho počítače! Ve druhém patře. Jsou zapnuté, ale po Berkmannovi ani stopy. Zatraceně, každý, kdo ví něco o počítačích, je nechává pořád zapnuté!“

„To vím!“ vyštěknu.

„Říkal jsem to Baxterovi,“ řekne Miles.

„Berkmann bude určitě v jiné části budovy,“ uvažuji. „Proto neutekl, když odpálili dveře. Sedí si někde v bezpečí. Kryjí všechny východy?“

„Prý ano. Berkmann ještě pořád mluví s Drewe?“

Chvilku poslouchám. Drewe říká: „Pověz mi toho víc o Kateřině, Edwarde. Promiň, ale mohu ti tykat?“

„Samozřejmě.“

„Ještě je na síti. Pořád samý med. Milesi, nemohla by Berkmannovi patřit sousední budova? Něco jako ty apartmány v Dallasu?“

„Policie kryje všechny sousední domy. Proboha, člověče –“

„Co je?“

„Ve sklepě jsou části těl. Právě je našli. Těla a části těl ve velkém mrazáku. Těla v plastových pytlích, části těl ve speciálních biologických nádobách.“

„S tím jdi k čertu, kde je Berkmann?“

„Musíme se dostat dovnitř!“ vykřikne najednou Miles. „Počkejte, sakra – musím vidět ty počítače! Řeknu vám, kde ten hajzl je!“

Slyším hluboký Baxterův hlas, pak sérii úsečných povelů. „Jdeme dovnitř,“ hlásí Miles, oddychuje jako sprinter. „Ať Drewe mluví dál!“

„Dělá, co může, člověče. Pospěšte si!“

„Otec mě bral na jeleny, když jsem byla mladší,“ říká Drewe. „S puškou. Nenáviděla jsem to. Připadalo mi to jako nesmyslné zabíjení. Ale pak jsem se naučila střílet lukem. A to se mi strašně líbilo. Plížit se lesem a naslouchat zvukům, čekat, až jelen vystoupí z úkrytu, napnout luk, zatajit dech a pak pustit. Šíp mu probodl srdce ve chvíli, kdy ho uslyšel letět. Cítila jsem se jako bohyně.“

„To byla jen příchuť tvé skutečné podstaty.“

„Edwarde? Chci ti prozradit tajemství. Něco, co jsem neřekla ani manželovi. Něco, nač se mě nikdy neptal.“

„Co to je?“

„Sen.“

„Ano?“

„Začal během studií na vysoké škole, dlouho potom, co jsem přestala chodit na lov.“

„Je to sen, který se vrací?“

„Ano. Jdu zimním lesem. Zem je zasněžená, stromy namrzlé. Nejsem nijak teple oblečená, mám jen staré šaty. Nemám ani kabát. Vidím spoustu jelenů, ale mají hlad. Procházím kolem nich. Pak zahlédnu mezi holými černými stromy záblesk čistě bílé srsti proti namodralému sněhu. Je to velký jelen s hustou srstí od parohů až k ocasu, parohy má černé jako vlhké větve, spodní část ocasu jako šavli. Není to albín, protože jeho oči jsou temně modré kruhy. Pronásleduji ho hlouběji a hlouběji do lesů. V krku mě pálí mráz. Jednou mám možnost si ho prohlídnout téměř zblízka a všimnu si, že je zraněný, na bílém břiše má krvavou skvrnu, jako by byl zasažený šípem, ale běžel dál. Může ho složit jedině zásah přímo do srdce. Už se smráká a já přicházím po jeho stopách k jeskyni. Stojí v jejím vchodu, jako by se ve stínu cítil bezpečně. Napnu luk.

Pak, ve chvíli, kdy se na mě podívá, vystřelím a šíp se mu zabodne přímo do srdce.“

V místnosti je naprosté ticho.

„Stáhneš ho v té jeskyni z kůže?“

„Jelen není mrtvý. Leží ve vchodu do jeskyně, chvěje se, a vtom se promění v muže, mladého muže s alabastrovou pletí. Ale rána v jeho břiše zůstala. Přicházím k němu do jeskyně a on přede mnou klesne na všechny čtyři a hledí stranou. A přestože ve svém rozkroku nic nevidím, proniknu do něj. Nějakou svou částí do něj proniknu, a když vstane, jeho rána je uzdravena, je zase celý. Ale když vstanu, vidím, že teď mám tu ránujá. A už nejsem dívka, ale žena, a teď prchám já a on mě pronásleduje. Blíží se ke mně a potom… potom se probudím. Vždycky se probudím, než mě dohoní.“

Berkmann mlčí.

Nedovedu si představit, že by si Drewe ten příběh právě vymyslela. Detaily jsou tak živé. Jak málo toho víme o lidech, s nimiž žijeme.

„Ještěpořád míváš ten sen?“ zeptá se konečně Berkmann.

„Ano. A… vzrušuje mě. Někdy mám orgasmus, když jsem v té jeskyni. Někdy ne. Někdy cítím jen strach. Cistou hrůzu.“

„Je to tak prosté. Tak jasné. Copak to nechápeš? Jsi lovkyně, která potřebuje být ulovena. Léěitelka, která potřebuje být vyléčena. Já jsem to zraněné zvíře, Drewe. Já –“

„Berkmann v budově není,“ slyším v telefonu Milese. „Jsme ve druhém patře. Policie to potvrzuje.“

Tep se mi zrychlí. „Ještě pořád mluví, Milesi.“

„Možná říkal pravdu, když tvrdil, že je za hranicemi. Možná má opravdu ještě jednou základnu s hlasovou jednotkou. Peníze na to pravděpodobně má.“

„Telefonní společnost má obsazený signál na telefonu v tom skladišti?“

„Jo. Kristepane!“

„Co je?“

„Jsem u počítačů. Je to pořádná síla. Sun, digitální vybavení.“

„Tak kde je Berkmann?“

„Člověče, některá z těch zařízení ani neznám.“

Kleknu si vedle Drewe a zašeptám jí do ucha: „Jsou v budově. Mluv dál.“

Téměř neznatelně přikývne. „Kateřina hrála na klavír?“

„Ano,“ odpovídá Berkmann, „měla velké nadání.“

„Já také hraju,“ řekne. To je lež.

„Hrajete Beethovena?“

„Radši mám Chopina. Řekni mi něco, Edwarde. Kojila tě Kateřina?“

„Ovšem. V berlínských sklepích nebylo kravské mléko.“

„Jsi obřezaný, Edwarde? Objevili tvou hemofilii při obřízce?“

„Ne. Obřízka se prováděla u židů. Můj strýc si toho všiml, protože jsem abnormálně silně krvácel z každé odřeniny.“

Sleduji Drewe přes rameno, jak se Berkmannova slova materializují na monitoru, plynule, jako by se odvíjel fdm. Určitě používá hlasovou jednotku. Ale kde je? Obrátím se a jdu ke stolu, na kterém stojí můj počítač Gateway. Tiše vrčí jako věrný pes. Kde by – „Harpere!“

Drewin výkřik mnou škubne. Prudce se obrátím, leknu se, že se moje jméno objevilo na obrazovce, ale drží stisknutý mezerník. „Co se děje?“ přistoupím k ní.

„V Berkmannových slovech se začínají objevovat chyby.“

V prsou se mi usadí ledová koule. „Jaké chyby? Překlepy?“

„Spíš vynechaná slova nebo nesmysly.“

„Dobře… Podívám se na to. Hlavně mluv dál.“

Pustí mezerník a pokračuje v hovoru, ale hlas se jí trochu třese. „Milesi?“ řeknu do telefonu.

Nic.

Odstoupím co nejdál od Drewe a vykřiknu: „Milesi!“

„Co je?“

„Drewe objevila u Berkmanna chyby!“

„Překlepy? Teď, zničehonic?“

„Jo! Ale spíš prý to jsou vynechaná slova.“

„V téhle místnosti je spousta vybavení, Harpere, včetně vlastnoručně vyrobeného telefonního systému. Právě jsem zvedl sluchátko a slyšel proud dat.“

„Tak tam Berkmann musí být. V budově je určitě nějaká místnost, kterou policie nenašla.“

„Ale kde?“

Drewe se čím dál víc třese hlas. „Milesi, co když ten systém používá na dálku přímo před tebou? To, že jsi zvedl sluchátko, mohlo způsobit ty výpadky, kterých si všimla Drewe. Hlavně při spojení přes mobilní telefon.“

„Nikdy předtím ho na dálku nepoužíval. Tím jsem si jistý.“

„To ale neznamená, že by to nemohl udělat.“

Miles mlaskne. „Kdyby to byl mohl dělat, proč to ještě nikdy nezkusil? Je mnohem jednodušší mluvit než psát, hlavně když člověk letí letadlem nebo se schovává ve tmě za něčím domem.“

„Možná je to technicky možné, ale není to tak spolehlivé. Tak se s tím nikdy neobtěžoval.“

„Až dosud.“

Po páteři mi přeběhne vlna děsu.“Milesi, co když od začátku věděl, že používáme výskyt jeho chyb k tomu, abychom předpovídali jeho pohyb? Nebo že bychom ho mohli použít? Když zabil Lenzovu ženu, chtěl, aby FBI věděla, že je na cestě, takže podle svého starého zvyku nepoužil hlasovou jednotku. Chtěl, aby viděli ty chyby.“

„A u Erin?“

„Zůstal prostě mimo síť, dokud se sem nedostal. Tak nebyly vidět žádné chyby, i když byl v pohybu.“

Zavládne náhlé děsivé ticho.

„Celou dobu to věděl,“ řekne Miles tiše. „Je to jako jeho zadní dvířka do EROSu. Schovával si je, dokud je nepotřeboval.“

Mám pocit, jako bych jel ve výtahu, který se právě zasekl mezi patry.

„Znovu zvednu sluchátko,“ řekne Miles, „říkej mi, co se bude dít.“

Drewe téměř okamžitě zvedne pravou ruku, pak se obrátí v otáčecí židli a ve tváři má hrůzu.

„Zase chyby?“ zašeptám.

Prudce přikývne.

„Našli jsme chyby, Milesi. Je možné, že si toho Berkmann všiml?“

„Pravděpodobně ano. Může si ale myslet, že jsou to jen šumy na lince.“

„Není v New Yorku, Milesi.“ Zaváhám jak vyjádřit jistotu, která mi právě vykrystalizovala v mozku. „Oba asi víme, kde je.“

„Harpere –“

„Řekni Baxterovi, aby sem někoho poslal tak rychle, jak je v lidských silách. Já teď zavěsím.“

„Počkej!“

„Čau, kamaráde. Těšilo mě.“

S děsivým pocitem rezignace zavěsím telefon, pak dojdu ke dveřím kanceláře a zamknu je. Díky těžkým závěsům na oknech je prakticky nemožné, aby někdo zvenčí viděl do místnosti. Zvednu ze stolu notes a tužku a naškrábu: Berkmann je možná tady. Zachovej klid. Zavolám pomoc. Mluv dál. Pak ho donesu ke Drewe a přidržím ho tak, aby si ho mohla přečíst.

Její držení těla se zhroutí jako led vržený do ohně. Nejvíc starostí mi dělá její hlas. Berkmann nemůže slyšet, že má strach, ale kdyby hlas dostatečně neovládla, mohl by přestat fungovat program pro rozpoznávání hlasu. Ze všech sil se snaží pokračovat v hovoru, zatímco já zkouším zavolat jejímu otci. Existují ještě dvě další možnosti – šerif Buckner a Wes Killen –, ale Bob přijede rychleji. Kromě toho jsem mu to slíbil.

Zatímco telefon vyzvání, přejdu k jednomu ze dvou předních oken a vykouknu přes závěs do šera. Na kraji naší příjezdové cesty ještě pořád stojí šerifův vůz, obrácený předkem k silnici, takže není vidět, jestli v něm někdo je, nebo není.

„Haló?“

„Paní Andersonová, tady Harper. Potřebuju mluvit s doktorem Andersonem.“

„Nejsou tady,“ řekne Margaret chladně. „Jsem tu sama s Holly.“

„Nejsou? Kdo?“

„Bob a Patrick. Šli na hřbitov navštívit Erin.“

„Teď v noci?“

„Chtěli tam jít, tak šli. Jsou to dospělí muži.“

„Mají mobil?“

„Ne. Jeli Bobovou starou dodávkou. Mluvíš nějak divně. Co se –“

Zavěsím a volám na mobil Wesu Killenovi. Vtom mě přimrazí Berkmannův hlas.

„Co se děje, Drewe?“

„Nic. Proč?“

„Tvůj hlasový program vynechává slova, vysílá chyby. Jako bys byla ve stresu.“

Drewe na mě pohlédne, je úplně bledá. Kývám na ni, aby to ještě zkusila.

„Jak nemám být ve stresu?“ řekne. „Po všem, cos mi řekl o mém manželovi?“

„Co dělá Harper?“

„Tady Wes Killen.“

„Tady Harper Cole! Potřebuju vás! Berkmann žije!“

„Právě jsem mluvil s Baxterem,“ řekne Killen. „Už běžím do auta. Znáte Mika Mayeuxe? Poldu z New Orleansu?“

„Jo.“

„Je u vás. Právě teď.“

„Cože?“

„Nevěřil, že Berkmann zahynul při té havárii. Vzal si pár dní volna, aby hlídal váš dům. Nechtěl, abyste to věděl. Chtěl, abyste se choval přirozeně.“

„Díky bohu. Poslechněte, k Erininu hrobu právě jedou dva muži. Patří k rodině. Nelekněte se, až uvidíte světla.“

„Už je vidím. Jste ozbrojený, Cole?“

„Mám osmatřicítku a automatickou pětadvacítku.“ V telefonu slyším, jak Killen startuje auto.

„Jděte do ložnice,“ řekne, „zhasněte světla, vaše žena ať se schová pod postel a vy se skrčte do rohu s tou osmatřicítkou. V předsíni nechte svítit světlo. Pokud Berkmann otevře dveře, uvidíte jeho obrys. Tak ho snadno zasáhnete.“

„Dobře, už jeďte!“

„Za dvacet minut jsem u vás.“

Drewe teď mluví příliš rychle, hlas se jí láme. Zpráva o Mayeuxovi mě povzbudila, ještě volám šerifa Bucknera. Přitom vykouknu na zaparkovaný hlídkový vůz.

„Kancelář šerifa.“

„Tady Harper Cole. Dejte mi šerifa Bucknera. Hned. Je to otázka života a smrti.“

„Kdo že volá, prosím?“

„ŘÍKAL JSEM HNED, ZATRACENĚ!“

V hlídkovém voze se rozsvítila zápalka. Chvíli hoří, pak zabliká a zmizí. Místo ní se objeví drobný oranžový bod cigarety. Dotknu se osmatřicítky u pasu, přemýšlím, jestli mám vystřelit oknem. Výstřel by přivolal šerifova pomocníka i Mayeuxe, ale Berkmann může být kdekoli. Možná bych mu oba muže přivedl přímo na mušku.

„Tady šerif Buckner. Kdo volá, zatraceně?“

„Harper Cole! Musíte sem někoho poslat!“

„Cole? Už jsem tam jednoho člověka poslal!“

„Vrah je tady, sakra! Možná před naším domem!“

„Cože?“

„Spojte se s člověkem, kterého máte tady! Musí být opatrný. Berkmann může být –“

Neexistuje mrtvější zvuk než mrtvá telefonní linka. Pomalu, jako bych tomu nechtěl uvěřit, pokládám telefon.

Drewe ještě pořád mluví do sluchátek. Pak čeká na Berkmannovu odpověď.

Žádná nepřichází.

Vytáhnu osmatřicítku z pouzdra, přejdu k ní a zašeptám: „Berkmann je venku. Právě odřízl telefonní linky.“

Zavře oči jako někdo, komu právě přečetli rozsudek smrti. Sundám jí sluchátka a položím je vedle klávesnice. Modem kupodivu dosud ukazuje živé spojení. Možná Berkmann nepřerušil linku k počítači EROSu. Pro jistotu stisknu mezerník a zeptám se Drewe, kde je pistole.

„Mám ji v kabelce,“ odpoví.

„A kde je kabelka?“

„V ložnici.“

„Nabilas ji?“

„Ano.“ Křečovitě mě chytí za paži a vzhlédne s hrůzou v očích. „Harpere, utečeme! Vem klíčky a poběžíme k Exploreru.“

„Na to právě čeká. Neměli bychom šanci.“

„Drewe? Mluv se mnou.“

Při zvuku Berkmannova hlasu Drewe vytřeští oči. „Nechal zapojenou počítačovou linku,“ řeknu a stisknu jí rameno. „Venku jsou dva poldové. Odpověz mu. Dokud dokážeš udržet jeho pozornost, budeme v pořádku.“

Námčsíčnými pohyby si zase nasadí sluchátka. „Přemýšlím,“ řekne nejistě.

„O čem?“

„O všem, co jsi říkal.“

„Nemluvíšpravdu, Drewe.“

Znovu stiskne mezerník. „Proboha, Harpere! Musíme utéct!“

„To nemůžeme. Mohl by být kdekoli. Tady jsme ve větším bezpečí. Musíš mluvit dál, aby měl Mayeux šanci zasáhnout.“

Zavrtí hlavou. „Tady nás dostane! Cítím to.“ V očích jí bleskne divoká naděje. „Říkal jsi, že ty ženy z EROSu nezabíjel on! A oba máme pistole!“

„Poslouchej mě, Drewe. Vím, že má uspávači pistoli. Pravděpodobně by mě s ní střelil, aby se mě zbavil, a tebe by vzal s sebou.“

Poklesne jí čelist, když si uvědomí celý rozsah nebezpečí. „Ale… co kdybychom to riskli? Až mě bude odvádět, mohla bych předstírat, že s ním jdu dobrovolně, a zastřelit ho, až budu mít šanci.“

„A co když mě místo šipkou střelí skutečnou pistolí? Nejíme, co u sebe má, Drewe.“

„Nemůžeme tady jen sedět a čekat na něj!“

Znovu jí stisknu ramena. „Nemáme na vybranou.“

Vyskočí ze židle a vyškubne se mi. „Panebože, proč jsi ho sem přivedl?“

„Proč nemluví?“ zeptám se s pohledem na monitor EROSu.

V tom okamžiku se před domem ozve výstřel.

Drewe vykřikne. Chytím ji za ruku, rozběhnu se ke dveřím a v duchu doufám, že to byl výstřel z Mayeuxovy pistole.

„Třeba ho zastřelili?“ řekne Drewe se nadějí v hlase.

Když sahám na kliku, ozve se Berkmannův digitální hlas: „Myslím, ie všichni víme, na čem jsme.“

Prudce otevřu dveře a táhnu Drewe za sebou přes temnou předsíň do kuchyně. Němě stojíme u prken, kterými jsem včera zatloukl vchod do spíže. Vyběhnu k zadnímu východu, pak se zarazím. Výstřely byly slyšet od přední části domu, ale nemůžu si být jistý, kdo střílel. Od zadního východu z domu ke kraji bavlníkového pole je to dobrých dvacet metrů. Dvacet metrů bez jakékoli ochrany. Podám Drewe osmatřicítku a snažím se odtrhnout přibitá prkna, ale nepovolí. Drewe mě zarazí.

„Co je?“ křičím.

„Ví o tom mnelu! Vzpomínáš, že říkal, že sedíš na svém zlatu jako Harpagon? Možná se tam zrovna schovává!“

Zaváhám. „Pokud je tam, nedává smysl ten výstřel. Třeba to o tom zlatu řekl jen tak.“

„Vsadíš na to naše životy?“ zeptá se a snaží se mě odtáhnout od dveří. „Harpere, poslouchej mě! Omlouvám se, že jsem ztratila nervy. Měl jsi pravdu. Musíme tu zůstat. Pokud se dáme na útěk, můžeme se dostat na svobodu, ale on taky. A co se stane potom? Za týden nebo za měsíc nebo za rok si mě vyčíhá na nějakém parkovišti, nebo tě podřízne ve spaní.“

Drewe během necelé minuty dokázala ovládnout slepou hrůzu. „Co chceš dělat?“ zeptám se.

„Volal jsi o pomoc, nebo ne? I kdyby postřílel ty policisty, co jsou venku, tak tu za patnáct nebo dvacet minut budou další.“

„Za dvacet minut nás může dvacetkrát zabít!“

„Ale chce to udělat? Poslouchej! Pořád na mě mluví!“

Má pravdu. Předsíní ještě pořád hřmí Berkmannův digitální hlas. Krčí se někde poblíž našeho domu s notebookem a mobilem a nedokáže se odhodlat k dalšímu kroku.

„Nechce mě zabít,“ řekne Drewe a chytí mě za rameno. „Chce si mě odvést. Proto ještě nepronikl do domu! Můžu ho ovládat, Harpere. Teď nad ním mám moc. Můžu ho dvacet minut zdržet. Ty buď jenom připravený po něm vystřelit, kdyby se pokusil dostat do domu.“

Najednou si uvědomím absurdní věc. Tím, že Berkmann přiznal, že touží po mé ženě – a tím, že si myslí, že mě v jejích očích zničil –, mi vlastně poskytl výhodu. Udělal z Drewe moje rukojmí.

„Dokážeme to!“ naléhá a podává mi osmatřicítku. „Dvacet minut.“

Napadne mě, že Michael Mayeux už se možná plíží k Berkmannovi ze zálohy.

„Dobře,“ řeknu, „jdi na to! Vrať se k počítači!“

Drewe přeběhne předsíní do kanceláře. Já ještě skočím do ložnice pro její pětadvacítku a pak utíkám za ní. Když dobíhám ke dveřím kanceláře, vzpomenu si na radu Wese Killena a rozsvítím světlo v předsíni. Pak za sebou zamknu dveře kanceláře.

Drewe už mluví do sluchátek EROSu.

„Co to bylo za výstřel?“ zeptá se.

„Už nemáme moc času,“ odpoví Berkmann, „musíme rychle jednat.“

„Co ode mě chceš?“

„Chci tebe.“

„Ale… jak to myslíš? Co chceš, abych udělala?“

„Vyjdi z domu s klíčky od auta. Kousek odtud mám letadlo. Za tři minuty můžeme být ve vzduchu.“

Srdce se mi stáhne hrůzou. Drewe se ke mně prudce otočí. Skoro nedokážu promluvit. „To místo, kde přistál Miles,“ zašeptám. „Asi ukradl letadlo.“

„Myslela jsem, že tvoje letadlo spadlo,“ vykoktá Drewe.

„To si mysleli všichni. Ale nechtěl jsem odletět bez tebe, Drewe. To jsem věděl, jakmile jsem uviděl tvou fotograjii. Osud využil Harperovýchhříchů k tomu, aby mě k tobě přivedl. A abych ti mohl zůstat nablízku, muselo se zdát, že jsem mrtev. Byl bych k tobě přišel dřív, ale ty ses přestěhovala k rodičům. Byly tam stráže. Neměl jsem možnost tě bezpečně kontaktovat.“

Drewe vrtí hlavou. „Byl jsi na pohřbu mé sestry?“

„Ano.“

„Nechal jsi v jejím hrobě sluneční brýle?“

„Upadly mi. Nemohl jsem riskovat a snažit se je získat zpět.“

„Ale… kde jsi byl v posledních dvou dnech?“

„Ve skladu bavlny. Měl jsem elektřinu a vodu… vše potřebné kromě potravy.“

„Můj bože.“

„Čas se krátí, Drewe. Stejně jsi chtěla Harper a opustit. Teď víš, že to byl správný instinkt. Teď máš kam jít. Zajistím ti budoucnost, jakou si ani nedokážeš představit.“

„Ale…“

„Já vím, že je tam Harper. Musíš ho přesvědčit, že když nám bude bránit v cestě, zemře.“

„To není tak jednoduché. Má pistoli a míří na mě. Nechce mě pustit.“ Ticho.

„Tak ho budu muset zabít.“

„Zkusím s ním ještě promluvit. Vysvětlím mu, jak se věci mají.“Tentokrát Berkmann neodpoví. Drewe mě pevně chytí za levačku. V pravé ruce svírám osmatřicítku a přes rameno se dívám na závěsy v oknech.

„Pět minut,“ řekne konečně Berkmann,“ za pět minut vyjdeš sama z hlavního vchodu, nebo podpálím dům.“

KAPITOLA 49

„Blufuje,“ řeknu a snažím se tomu uvěřit.

Drewe shodí sluchátka a stiskne mezerník. „Musíme utéct! Použijeme tunel!“

Položím jí pětadvacítku do klína a zavrtím hlavou. „Teď se nemůžeme dát na útěk. Nevíme, kde je.“

„Chce podpálit dům!“

„To neudělá, dokud jsi v něm.“

„Udělá!“

Něco mi pracuje na hraně vědomí, jako kometa, která je příliš vzdálená, ale rychle se ke mně řítí.

„Harpere!“

„Nemůžeme utéct. A on to ví. Už jsme si vybrali.“

„Co když mu řeknu, že jdu ven, a jednoduše tu zůstanu sedět ve tmě? Bude si pro mě muset přijít. A my ho zastřelíme. Jsme dva na jednoho.“

„Berkmann toho o zabíjení ví víc než dost, Drewe. Je to náš dům, ale on už tu byl. Kdybychom s ním byli v jedné místnosti, zemřeme.“

Chvěje se napětím. Tiskne si pětadvacítku k hrudi a vrtí hlavou, jako by ze sebe chtěla setřást děs. „A co prosím tě, mlč, Drewe.“

Zasténá a zavře oči.

Rozhlížím se po kanceláři. Musím Edwarda Berkmanna zabít. Ale pistole v mé ruce na to nestačí. Postavit se mu jako John Wayne by byla sebevražda. Pomalu se obracím a najednou před sebou vidím Milese toho rána, kdy dokončoval svého Trojského koně, zatímco na dveře už bušili Bucknerovi muži. V časové tísni se rozhlédl po téhle místnosti a zjistil, že všechno, co potřebuje na oklamání policie, je přímo před ním, stačí, když se na to podívá z toho správného úhlu.

Už uplynula minuta. Vteřiny ubíhají jako vozy na vzdálené dálnici. Berkmann je chytrý. To je jeho výhoda. Ale i chytrost může být dvousečný meč, o tom už jsem se poučil. Možná je Berkmann až příliš chytrý. Když naskočí klimatizace, něco se mi ozve v mozku – ozvěna vlastního hlasu před několika minutami. Vzpomeň si na Dallas…

Dallas. Trhavé videozáběry bytu. Muži v černém. Neškodně vyhlížející bílý počítač na podlaze, který najednou vybuchne do černé nicoty…

Otáčím se rychleji, vstřebávám obsah místnosti. Socha kabátu. Moje přeživší kytary. Počítače. Pochva na dědečkův meč, který teď někde leží mezi důkazy v Yazoo –

Menší, řekne ten hlas v mé hlavě. Musím zmenšit zaostření z makra na mikro. Pouzdro na diskety, sešívačka, videokazety. Halogenová stolní lampička, baterka, nádoba se stlačeným vzduchem na čištění elekronických přístrojů. Osvěžovač vzduchu, který tu Drewe nechala před několika týdny, lahvička toneru na doplňování patron do tiskárny –

„Harpere, proboha!“

Zvednu ruku, těkám pohledem z černého počítače EROSu na bílý Gateway 2000, pak na tiskárny, které jsou k nim připojené, a nakonec na klávesnice.

„Drewe.“

„Co?“

„Chci, abys Berkmannovi napsala vzkaz. Na Gatewayi.“

„Cože?“

„Udělej to, prosím.“

„Co mám napsat?“ zeptá se a sedne si k počítači.

„Najeď do WordPerfectu. Nastav dvojité řádkování. Piš, jako bych psal já. Napiš Berkmannovi, že ho nenávidíš, že odvádíš svou ženu z domu, že ji nikdy nedostane. Napiš mu, aby čekal tam, kde je, protože se vrátíš a zabiješ ho, jakmile bude tvoje žena v bezpečí.“

„Ale vždyť je to jiný počítač!“ protesmje Drewe. „Z toho mu tu zprávu nemůžu poslat!“

„Udělej, co říkám! Ale ať budeš psát cokoli, postarej se o to, aby byla ta zpráva delší než na jednu obrazovku. Rozumíš? Musíš aspoň o pár řádek přesáhnout první obrazovku.“

„Dobře,“ řekne a pomalu ťuká do kláves.

Rozsvítím halogenovou lampičku u Gatewaye, potom přejdu s osmatřicítkou ke dveřím a vypnu stropní lampu.

„Kam jdeš?“ volá Drewe stísněně.

„Hned se vrátím. Mezitím napiš tu zprávu!“

Sevřu levou rukou kliku a pomalu ji tisknu. Berkmann už by mohl být v domě, ale myslím, že m ještě není. Musím jednat co nejrychleji.

Proběhnu předsíní do nepoužívaného pokoje, kde je sejf se zbraněmi. Přehodím si osmatřicítku do levé ruky, pokleknu před sejfem, nastavím číselnou kombinaci zámku na otcovo datum narození a otevřu dvířka. Pravou rukou zašmátrám za starými mušketami a vytáhnu černožlutou plechovku. Zatřesu s ní, je ze tří čtvrtin plná. Pak utíkám zpátky s osmatřicítkou napřaženou před sebe.

„Díky bohu!“ vykřikne Drewe z kruhu světla uprostřed místnosti.

Zase zamknu dveře kanceláře. „Už jsi dopsala?“

„Čtyři řádky pod dolním okrajem obrazovky. Harpere, co chceš udělat?“

Hledám v dolní zásuvce stolu, až nahmatám šroubovák. „Pošlu toho hajzla přímo do pekla.“

„Cože?“

Přidržím plechovku ze sejfu pod světlem.

„Střelný prach?“ zeptá se Drewe.

„Přesně tak.“ Otevřu víko tiskárny Hewlett-Packard a vytáhnu klínovitou tonerovou patronu. Drewe jde za mnou, když nesu patronu do koupelny.

„Chceš vyrobit bombu?“

„Jo.“ S pomocí šroubováku vytáhnu dva kolíky na levé straně patrony, pak ji otočím a udělám totéž na pravé straně.

„Co s ní budeš dělat?“

Vyskočí čtvrtý kolík. „Zabiju Berkmanna,“ řeknu a schovám si kolík do kapsy. „Potřebuju, abys vyklidila podlahu v šatně. Přesuň všechny boty a věci na jednu stranu. Pospěš si.“

„Už běžím.“

Odklopím víčko patrony a vytáhnu zátku v zásobníku toneru. Chci obrátit patronu dnem vzhůru nad záchodovou mísou, ale vtom si uvědomím, že by to byla pitomost. „Inkoust“, který používají laserové tiskárny, je jemňoučký černý prášek z plastu a kovu, který vypadá jako uhelný prach a šíří se jako erupce vulkanickéh popílku. Kdybych ho chtěl spláchnout do záchodu, byla by celá koupelna okamžitě vymalovaná namodro. Radši pootevřu skříňku, kde je koš se špinavým prádlem, prostrčím patronu dovnitř, obrátím ji a třesu s ní, dokud si podle její váhy nejsem jistý, že je prázdná. Pak ji vytáhnu, otřu si ruku do ručníku a ručník hodím do koše s prádlem.

„Něco jsem slyšela!“ vykřikne Drewe. „Venku!“

Vykouknu z koupelny a vidím, jak míří pětadvacítkou na jedno z předních oken. „Drž se ve stínu,“ řeknu jí a rychle utíkám zpátky ke stolu.

Prázdnou tonerovou patronu opřu o podlahu, přitisknu ostrý konec šroubováku k plastu a tlačím na něj, dokud nevyrazím v tonerovém zásobníku otvor. Pak vyrazím další otvor asi půl centimetru od prvního.

„Dělej, Harpere!“

Zakryju otvory palcem a začnu plnit tonerový zásobník černým střelným prachem.

„Proč jsem měla napsat tu zprávu?“ ptá se Drewe.

„To je součást rozbušky.“ Otvorem po zátce sleduji, jak vrstva střelného prachu roste.

„Nerozumím.“

„Když nevyjdeš ven, Berkmann nebude mít jinou možnost než vejít do domu, přesně jak jsi říkala.“ Pohlédnu na hodinky. Už uplynuly skoro tři a půl minuty.

„Pokud podpálí dům, budeme muset vyjít ven!“

„To neudělá.“ Vrstva střelného prachu pořád roste. „Nebude riskovat, že by tě zranil.“

„Kde budeme my, až ta tvoje bomba vybouchne?“

„Přímo tady.“

„Přímo tady? V téhle místnosti?“

„V šatně.“

„Cože? Budeme čekat, až přijde a odpálí m bombu?“

„To je jediná možnost.“

„Říkal jsi, že pokud s ním budeme v jedné místnosti, zemřeme!“

Tonerový zásobník je plný. Nacpu zpátky zátku, pak hledám v zásuvce stolu štípací kleště a elektrickou pásku. Potřebuji ještě drát, ale v zásuvce žádný není.

„Zadrž na chvilku!“ vykřikne Drewe a stiskne mi paži tak silně, že se jí musím vyškubnout.

„Zatraceně!“ křičím, zoufale se snažím přijít na to, kde by mohl být v kanceláři drát. „Budeme zahrabaní pod šaty a pod všemi ostatními krámy v šatně.“

„Jak velká bude ta exploze?“

„To nevím.“

„Ty to nevis?“

„Možná nás to zraní, jasný? Ale jeho to roztrhá na kusy.“ Drewe ztuhne s otevřenými ústy. „Slyšels to?“

Oči se mi zastaví na gibsonce, která mi visí nad postelí. „Co?“ ptám se a už stojím na posteli se štípačkami.

„Panebože! Cítíš to?“

Dvěma pohyby odštípnu z kytary horní strunu E. To bude jako drát stačit.

„Benzin!“ zajíkne se Drewe. „To je benzin?“

Má pravdu. Místností se šíří ostrý pach vysokooktanového benzinu. Možná sem pronikl klimatizací.

„Blufuje,“ řeknu a rozštípnu strunu na dva deseticentimetrové kusy. Sundám si hodinky a podám jí je. „Máme čtyřicet vteřin. Řekni mi, až uběhnou.“

Zasunu do otevřené patrony šroubovák a snažím se jím nahmatat korónový drátek. Tohle ultratenké vlákno elektricky nabíjí magnetický bubínek, který umísťuje „inkoust“ na správné místo na stránce a tím vytváří tištěný text. Přidržím drátek špičkou šroubováku a přitisknu k němu dva malé kousky pásky, jeden po každé straně špičky nástroje. Pak přeštípnu korónový drátek napůl. „Pětadvacet vteřin,“ vypraví ze sebe Drewe.

Podám jí štípačky. „Uštípni od Gatewaye myš!“

„Proč?“

„Prostě to udělej! Hoď ji do šatny!“

S pomocí kousků lepenky přilepím kus kytarové struny ke každému volnému konci koránového drátku. Pak opatrně provléknu oba dráty otvory, které jsem vyrazil do tonerového zásobníku, a přilepím je tam páskou.

„Čas uběhl!“

„Vem nějaké osušky a namoč je v umývadle!“

„Říkal jsi, že to neudělá!“ zasténá Drewe.

„Sežeň ty osušky!“

Třesoucíma se rukama upevním víčko dvěma kolíky, pak běžím k otevřené tiskárně a patronu zastrčím na místo.

V okamžiku, kdy zavřu víko tiskárny, budu mít v rukou smrtící bombu. Ale rozbuška je Edward Berkmann, a aby správně fungoval, musím mu znemožnit jakoukoli jinou volbu. Prsty mi poletují po klávesnici, aby vyloučily všechny možnosti selhání –

„Harpere, nech už toho!“ prosí Drewe a stojí za mnou se dvěma mokrými osuškami.

„Běž do šatny!“

„Ne!“

„Chceš zemřít?“

„Zemřeme, když uděláme tohle!“

Oba nás ochromí Berkmannův digitální hlas. „Pět minut uplynulo do věcnosti. Kde jsi, Drewe?“

Drewe se na mě dívá jako dítě, které chce rukou zastavit vodu unikající z přehradní nádrže. „Ještě s ním zkusím promluvit,“ navrhuje nejistě.

„On už nechce mluvit! Běž do šatny!“

Bezmocně spustí paže podél těla, mokré osušky plesknou o podlahu. „Já nemůžu,“ řekne zlomeným hlasem. „Promiň.“

Dotáhnu ji tam, když budu muset, ale nejdřív musím dodělat tu bombu. Zírám na tiskárnu, žaludek se mi svírá v křečích.

„Ustup stranou, Drewe.“

„Cítíšbenzin, Harpere?“ zeptá se Berkmann. „Jsipřipraven uhořet?“

„Jdi do prdele!“ vykřiknu. Zhluboka se nadechnu, uvědomuju si, že je to možná naposled. Pak si lehnu na tiskárnu, pro případ, že by vybuchla předčasně, a zapnu hlavní spínač.

Nic se nestalo. Na přední straně tiskárny se rozsvítí žlutá a zelená kontrolka, pak obě zablikají, zhasnou a zase se rozsvítí, na znamení, že je tiskárna připravená tisknout. A já ještě žiju.

„Slyšíš mě, Edwarde?“

Prudce se obrátím, srdce mi buší až v krku. Drewe sedí u počítače EROSu se sluchátky na hlavě.

„Ano. Pojď ven, Drewe!“

„Harper mě nechce pustit! Myslí si, že když vyjdu ven, podpálíš dům i s ním, nebo že ho zastřelíš, když se bude snažit utéct.“

„Každý z nás musí v životě využít svou šanci. Pojď už ven.“

„Já chci jít ven. Něco zkusím, ano? Používáš mobil, že ano?“

„Přestaň si se mnou zahrávat, Drewe. Moje trpělivost je u konce.“

„Připojím k téhle modemové lince telefon. Pak přistoupím k oknu, abys mě viděl.“

Berkmann neodpovídá.

„Co to k čertu děláš?“ syknu.

Drewe na mě prudce gestikuluje, abych jí přinesl telefon. Nevím, co se snaží udělat, ale s každou uplynulou minutou se k námodva kilometry přibližuje Wes Killen a šerif Buckner. Podám jí bezdrátové sluchátko a utíkám k záznamníku, který tvoří jeho základnu.

„Jaké je číslo počítačové linky?“ zeptá se Drewe s prstem na mezerníku.

„Šest-nula-jedna, čtyři-dva-sedm, tři-jedna-jedna-čtyři.“

Opakuje číslo do sluchátka, pak řekne: „Máš to na monitoru, Edwarde?“

Berkmann mlčí.

„Zavolej mi za třicet vteřin. Připojím telefon.“

Levou rukou šmátrám za knihovnou, snažím se odpojit elektrickou zástrčku záznamníku, zatímco v pravé svírám osmatřicítku, pro případ, že by Berkmann vyrazil dveře.

„Dělej!“ prosí Drewe.

Hotovo. Hodím základnu Drewe do klína, strčím zástrčku do zdroje elektřiny, který napájí počítač EROSu. „O co se sakra snažíš?“ zeptám se znovu.

„Přivedu ti ho na mušku.“

„Cože? Jak?“ zeptám se a zapojím do zadní strany modemu konektor RJ-11.

„Připrav se.“

„Myslím, že už tě neposlouchá.“

Zazvonění telefonu dokazuje, že jsem se mýlil.

Drewe ho chce zvednout, ale chytím ji za zápěstí. „Ať si to vezme záznamník, pak teprve zvedni.“

Když se vypovídá záznamník, Drewe zvedne sluchátko a řekne: „Ještě moment!“ Stisknu MEMO, které bude nejen nahrávat Berkmannova slova, ale současně mi umožní poslouchat ze záznamníku všechno, co bude říkat.

„Jsi tam, Edwarde?“ zeptá se Drewe.

„Ano.“

To jediné slovo, bez digitálního prostředníka Milesova hlasového programu, zní hrozivěji než všechna dosavadní Berkmannova slova, i když ho zkresluje malý reproduktor záznamníku.

„Tak se mi to líbí víc,“ řekne Drewe. „Mnohem víc.“

Malý reproduktor jí v klíně syčí a praská.

„Jdu k oknu, Edwarde.“ Vstane.

„Ne. Pojď k zadnímu východu.“

Drewe ztuhne, její oči mi kladou stejnou otázku, jakou moje oči kladou jí. Je Berkmann skutečně u zadního východu? Nemáme možnost to ověřit.

„Harper mě nepustí. Ale jdu k oknu.“

I když mám nervy napjaté k prasknutí, nechám ji přejít místností k pravému přednímu oknu. Zakryje mluvítko telefonu dlaní a zašeptá: „Jsi zlostí bez sebe. Cítíš, že prohráváš. Radši mě zabiješ, než bys mě nechal odejít.“

„Cože?“

Podívá se na mě, jako by chtěla říct: Copak nechápeš, ty pitomče? „Až plácnu do okenní tabulky, znamená to, že není krytý. Pak můžeš vystřelit. Ale ne dřív, jasný?“

Než stihnu něco namítnout, vezme Drewe za šňůru od závěsu a o tři kroky ustoupí, pak vytáhne závěs do nejvyšší polohy, takže odhalí celé okno.

„Vidíš mě, Edwarde?“ řekne do telefonu.

Berkmann neodpovídá. Neprozradí svou polohu tím, že by přiznal, že ji vidí. Na co asi v tuhle chvíli myslí? Jediné světlo v kanceláři vychází z halogenové stolní lampičky, ale dopadá na Drewe z boku, rozptýleným žlutým světlem ozařuje její bílý koupací plášť a dosud vlhké vlasy. Berkmann by pravděpodobně nejradši rozbil okno a vytáhl ji ven, ale náš dům je postavený nad zemí, takže to by bylo asi dost těžké. Taky ví, že jsem ozbrojený.

„Edwarde?“ opakuje Drewe naříkavě.

Pořád nic.

Pach benzinu je silný, ale Berkmann ho ještě nezapálil. Mám nutkání postavit se k druhému oknu, tři metry od místa, kde stojí Drewe. Tak bych mohl nejlíp zamířit. Ale pokud je Berkmann u přední strany domu, ví to stejně jako já.

„Kde je Harper?“ zeptá se najednou.

Skočím k počítači EROSu, s prstem na spoušti. Zapomněl jsem, že jeho hlas teď uslyším jedině ze záznamníku na druhé straně místnosti.

Drewe se opírá rukou o okno, aby neupadla. Chovala se tak klidně, že jsem měl dojem, že skutečně klidná je. Ale tak tomu zdaleka není. Teď, když Berkmann konečně odpověděl, nemá ani sílu, aby něco řekla.

Dívám se, jak se přemáhá, a vzpomenu si na scénář, který mi naznačila. Přitisknu se hrudí ke stěně mezi okny, natáhnu pravou ruku a přitisknu jí na levý spánek osmatřicítku.

„Vidíš ho?“ zeptá se hlasem plným nefalšovaného děsu.

„Za tohle zemřeš, Harpere.“

Berkmann je určitě před domem.

„Tohle není dobrý začátek vyjednávání, Edwarde,“ řekne Drewe.

„Já nevyjednávám.“

„Tak začátek rozhovoru. Ten syntetický hlas byl tak sterilní. Tvůj skutečný hlas je mnohem zajímavější.“

„Drž hubu, zatraceně!“ vykřiknu.

„Upálím tě zaživa,“ řekne Berkmann chladně.

„JDI DO PRDELE!“ Zavřu oči a snažím se představit si, jak to venku vypadá. Drewina Acura je zaparkovaná bokem k domu, asi šest metrů od okna. Explorer je k domu o tři metry blíž, ale víc vlevo než Acura.

„Harper mi neublíží, Edwarde,“ řekne Drewe. „Nemá na to odvahu. Stejně jako neměl odvahu říct mi o Erin.“

„Tak proč nezkusíš jít ven!“ vykřiknu.

„To ani nemusím,“ řekne nezvyklým hlasem. „Edward si pro mě přijde.“ Pohlédne do hlavně osmatřicítky a podívá se na mě pohledem, při němž by zmrzla i rtuť. „Zastřelil bys mě, Harpere? Zkus, jestli to dokážeš.“

Znovu vyhlédne do tmavého dvora a řekne: „Víš, co by ho zabilo, Edwarde?“

„Co?“

„Kdybych mu řekla pravdu o tom, jaké to s ním bylo v posteli.“

„Řekni mu to.“

„Drž hubu, zatraceně!“

„Nikdy jsem neměla orgasmus, když byl Harper ve mně. Za celé tři roky manželství, ani za ta léta předtím. On si samozřejmě myslí, že jsem ho měla. To je smutné, ne?“

„To se brzy změní.“

Berkmannův hlas je najednou nějak změněný. Napjatější.

„Nedokážu uvěřit, že si s ním Erin v posteli nějak užívala,“ pokračuje Drewe. „Protože ta se v sexu vyznala, to ti můžu říct. Nevěřil bys, co všechno dělala.“

Berkmann mlčí.

Paže s pistolí se mi třese jako před dvaceti lety, kdy jsem jí šmátral v pevnosti, abych vytáhl Milese. Cítím, že Berkmann mi míří na ruku, stejně jako jsem tehdy cítil toho chřestýše. Byl by to riskantní výstřel, střelit skrz sklo tak blízko Drewiny hlavy. Ale mohl by to zkusit s uspávači šipkou. Rychle o krok ustoupím, aby moje ruka nebyla z okna vidět.

„Co dělala.?“ zeptá se najednou Berkmann.

Drewe na mě pohlédne. „Jednou jsem zažila, jak ušetřila za pokutu, když svedla policistu na dálnici. Fakt. Ani si nesvlékla šaty. On taky ne. Bylo to jako pomalý tanec na kraji silnice. Erin to bylo jedno. Pro ni byl sex jako vzduch, který dýchala.“

„A pro tebe?“

„Já vím, jaký bych ho chtěla mít. Chtěla bych, aby byl… transcendentní. Dělám snad chybu, že to chci?“

„Ne“

„Ty děvko!“ vykřiknu. „Zmlkni!“

„Řekni mu, co uděláš, když zmlknu, Edwarde.“

„Zapálím ten benzin, Harpere. A až vyběhneš ven, střelím tě rovnou do rozkroku. Mám šerifovu pistoli a jsem výborný střelec. A mám i pistoli důstojníka Mayeuxe, abys věděl.“

Zatnu zuby a zavřu oči. Nedovedu si představit, že by mu byl Mayeux vydal zbraň dobrovolně. Tohle nevyjde. Drewe zdržuje, jak může, ale Berkmanna pořád nikde nevidím. Skočím ke stolu, naškrábu na kus papíru pár vět černým značkovačem, pak se vrátím ke zdi a přidržím papír tak, aby si ho mohla přečíst.

MUSÍŠ MI HO DOSTAT NA MUŠKU,

JINAK JE PO NÁS!

Drewe na mě v tichu zírá jako holčička, která vylezla na skokanský můstek a dostala takový strach, že nedokáže ani dojít zpátky ke schůdkům. Zdá se mi, že se sotva drží na nohou. Ale pak se zase vzchopí.

„Hodně jsem přemýšlela o tvých transplantacích,“ řekne. „Jako první jsem přišla na to, co chceš provést. Ale nikdy jsem nevěřila,že je to možné.“ Marně čeká na odpověď. „Není to možné, že ne? Proto jsi to vzdal?“

Ticho. Potom: „Nejen že je to možné, je to prosté. Problém je v tom, že je to nezákonné, že se těžko získávají dárci a příjemci na testování.“

Povzbudivě na Drewe kývnu. Udeřila na citlivou strunu.

„Ty bys skutečně někomu dokázal prodloužit mládí?“

„Samozřejmě.“

„I mně?“

„Udělám to, Drewe. Až budou ženy, s nimiž jsi chodila do školy, bojovat s menopauzou a osteoporózou, ty budeš lyžovat v SaintMoritzu a milovat se stejně často jako ve třiceti letecb.“

„Ale proč sis vybral zrovna mě?“

„Pochopil jsem svůj omyl, Drewe. K ěemu nesmrtelnost, když ji člověk nemá s kým sdílet? Jediná nesmrtelnost je stejněgenetická, aspoň v dnešní době. Dáš mi děti. Nevybral jsem si tě já, vybral mi tě osud. Když jsem zjistil, jak mě Harper oklamal s Erin a že ty jsi ta jediná, po níž toužím, napadlo mě vzít pro tebe Erininu šišinku. Existovala dvacetiprocentní pravděpodobnost, že by se vaše tkáně dokonale shodovaly, a její smrt by byla měla aspoň nějaký smysl. Ale neudělal jsem to. Věděl jsem, že bys s tím pravděpodobně nesouhlasila.“

„Máš pravdu. Díky, žes to neudělal.“

„Vždycky se dají najít jiné zdroje. Ale napřed děti. Pak další výzkum. Kdo ví, co bude možné za čtyřicet let. Všechno, co mám, je tvoje, Drewe. Moje bohatství i můj talent.“ Berkmann se na chvíli odmlčí, ale když promluví znovu, čiší z jeho hlasu nová naléhavost. „Chci, abys vyšla ven, Drewe. Hned teď. Harper nevystřelí. Musíš mi věřit.“

„Nevím, co udělá. Nenávidí tě za to, žes prozradil jeho tajemství. Říkal, že nezapálíš ten benzin, a měl pravdu. Co mám dělat?“

„A musíš vyjít ven, Drewe, nebo budu nucen… riskovat.“

„Počkej! Nic nedělej! Harper už je k smrti vyděšený!“ Berkmann mlčí.

„Edwarde?“

Ticho.

„Tys v dětství přišel o matku, žer“

„Ano.“ Berkmannův hlas zní podivně stísněně.

„A nikdy jsi neměl sestru?“

„Už není čas na další slova, Drewe. Musíš vyjít ven. Prosím. ON NEVYSTŘELÍ.“

„Já přijdu, Edwarde. Ale nechci, aby Harper zemřel. I když mě zradil, je otcem sestřina dítěte. Už za to ho chci ušetřit.“

„Já ne. Když chceš vyjít ven, proč tě zajímá, co bude s ním?“

„Chci vyřešit tuhle situaci, Edwarde. Nedělej to těžší, než to musí být.“

„Není čas. Jdu si pro tebe, Drewe!“

Drewe téměř neznatelně pohne rukou, uvědomím si, že mi dává znamení. Snažím se rozpoznat, jak to vypadá venku za oknem. Ztuhnu, když spatřím, jak se Edward Berkmann vztyčil nad střechou Acury. Čas jako by se zastavil. Zamířím mu na obličej a v tu chvíli Drewe prohodí bezdrátové sluchátko oknem, ozývá se tříštění skla, strhnu ji k zemi.

První výstřel šel příliš vysoko.

Druhý udělal díru do dvířek Acury.

Berkmann padá.

Křičím jako šílený, vypálím další dvě rány, potom zvednu Drewe z podlahy a snažím se ji odtáhnout ke dveřím.

„Zasáhls ho?“ ptá se s vytřeštěnýma očima.

„Asi ne!“

„Střel do lampičky!“

Zarazím se, pak se obrátím, zamířím na lampičku a vystřelím, místnost se ponoří do tmy.

„Edwarde!“ vykřikne, její hlas zní ozvěnou po dvoře.

Vypálím z okna poslední kulku. Zavládne šílené ticho. Neozývají se ani cikády. Kolem ucha mi něco proletí, tiše jako netopýr, a přistane to na strunách kytary, která vydá naříkavý zvuk. Uspávači šipka.

Dopadneme na podlahu a plazíme se jako aligátoři ke dveřím z kanceláře. Drewe mi podává pětadvacítku. Zvednu ji, dvakrát vystřelím do druhého okna, které je ještě celé, a pak se plazím dál. Když se ohlédnu, vidím, jak na monitoru Gatewaye 2000 mihotavě svítí vzkaz pro Berkmanna.

„Kde jsi?“ ptá se Berkmann, v hlase směs strachu a zloby.

Drewe mi křečovitě sevře rameno.

„To je záznamník!“ zašeptám a v tu chvíli si uvědomím, že ještě svítí monitor EROSu. Střelím do něj, rozprskne se na všechny strany. Teď vychází jediné světlo z Gatewaye.

Vstanu, po paměti zhasnu světlo v předsíni a stisknu Drewe ruku. „Připravená?“

Přikývne.

Ve chvíli, kdy rozrazím dveře, vyrazí předsíní do kuchyně, já jí kryju záda, mířím pětadvacítkou na vchod do domu, pro případ, že by se v něm objevil Berkmann. Z kuchyně se rozběhnu do prádelny, kde čeká Drewe. I tady to čpí benzinem. Drewe se ke mně nakloní, drží se mě za košili jako dítě.

„Nezůstaneme tady?“ zeptá se sténavě.

„To nemůžeme.“ Pevně ji k sobě přitisknu. Třese se po celém těle, jako by na ni teprve teď dopadla tíže jejího výkonu u okna.

Pětadvacítkou rozhrnu záclony na okénku v zadním východu. Dvůr je v měsíčním svědě modročerný. Dlouhá plechová střecha kůlny na nářadí odráží světlo měsíce. Podívám se na zem. Přede dveřmi leží na zádech muž. Oči má zavřené a z hrudi mu čouhá šroubovák. Spustím záclony.

„Drewe, tam venku na zemi leží detektiv Mayeux z New Orleansu. Je pravděpodobně mrtvý, ale slyšeli jsme jen jeden výstřel. Taky může být naživu.“

„Skočím si pro lékárničku,“ řekne automaticky, jako by se někomu právě udělalo špatně v kostele.

Stisknu jí paži. „Nemůžeme mu pomoct. Říkám ti to, abys přes něj neupadla.“

Rychle zamrká.

„Až otevřu tyhle dveře, rozběhneme se přímo do pole a poběžíme, až kam to půjde. Jasný?“

Krátce přikývne.

Popadnu pětadvacítku, odemknu dveře a ztuhnu, když tiše zasténá: „Nenech ho, aby se ke mně přiblížil, Harpere.“

„Nenechám.“

Zaryje mi nehty do paže. „Kdyby tě zasáhl šipkou a tys ho nikde neviděl… zastřelmě.“

„Coze?“

„Udělej to.“

S tou děsivou žádostí v uších stisknu kliku a vrhnu se do dusné noci.

KAPITOLA 50

Přeskakuji Mayeuxovo tělo, když prásknou nocí dva výstřely. Strhnu Drewe k zemi, dopadneme na zem vedle Mayeuxe.

„Kde je?“ sykne mi do ucha.

„Vpředu,“ zasténám. „Poběž!“

„Na co střílí?“

„To nevím! Běž!“

Vím, že bych měl běžet, ale Mayeux je politý benzinem. Nahmatám jeho zápěstí. V tepně je puls. Drewe je ještě pořád vedle mě.

„Běž už, zatraceně!“ Podám jí pětadvacítku. „Za kůlnu!“

Vezme pistoli, ale neběží. Převalím na sebe Mayeuxe a těžce se zvednu. Drewe míří střídavě na oba rohy domu, já klopýtám přes trávu ke kůlně. Tam se zhroutím pod fíkovník a složím Mayeuxe na záda. Drewe mi podá pětadvacítku, pak začne prohlížet rukojeť šroubováku, která mu vyčnívá z hrudi. Nutnost rychle jednat ji rázem uklidnila.

„Ty mu to necháš v ráně?“ zeptám se, když prohlíží další Mayeuxova zranění.

„To je pro něj lepší,“ řekne a jemně mu zezadu ohmatává hlavu. „Kdy vybuchne ta tiskárna?“

Než stihnu odpovědět, řekne: „Podívej,“ a vytáhne z Mayeuxova zátylku krátkou opeřenou šipku.

„Vybuchne, až si bude chtít Berkmann vytisknout tvou zprávu,“ říkám a opatrně vyhlížím za roh kůlny. Dvůr je prázdný, v domě je ticho. Když se podívám zpátky na Drewe, zírá na mě, jako bych byl úplný hlupák.

„Proč by si tu zprávu měl tisknout? Může si ji přece rovnou přečíst.“

„Jedině kdyby přejel na další stránku.“

„No a?“

„Klávesnice se dá naprogramovat. Když budeš chtít mít čárku tam, kde je klávesnice středníku, můžeš si to tak upravit.“

„Pořád nechápu.“

„Přeprogramoval jsem každou klávesu, která by ho dostala na další stránku, na stejný povel: Tiskni.“

„I šipku dolů?“

„Každou šipku. IPAGE DOWN. Tím, že je uštípnutá myš, musí použít obrazovku. A jakmile to udělá, proběhne koránovým drátkem tiskárny šest set voltů přímo do střelného prachu. Mezi oběma konci drátku, který jsem přestřihl, přeskočí jiskra, a sbohem, Edwarde!“

Drewe na mě němě zírá, jako by se snažila vypočítat pravděpodobnost úspěchu. „Nebude mu to podezřelé? Nemůže to pokládat za past?“

„To může. A kdyby ve tvé zprávě bylo napsáno, aby si ji vytiskl, pravděpodobně by to neudělal. Ale takhle ho to nenapadne. Jediná otázka je, jestli se bude snažit dočíst zprávu až do konce.“

Přikývne. „Počítač je jeho fetiš. Možná nejdřív prohledá celý dům, ale pak si tu zprávu přečte.“

„Cos tam napsala?“

„Jen to, cos mi řekl. Napsala jsem –“

„Tiše! Poslouchej!“

„Co?“ Drewe naslouchá s očima rozšířenýma děsem.

Zavřu oči a snažím se slyšet zvuky přicházející z dálky; v Deltě se některé zvuky rozléhají na míle daleko. „Siréna,“ řeknu.

„Musí být ještě hodně daleko.“

„To jistě. Ale Berkmann ji brzy uslyší. Dá se na útěk.“

Vstanu. Ani nevím proč, ale něco dělat je pro mě vždycky lepší než nedělat nic. I když udělám nějakou pitomost.

„Kam jdeš?“ zeptá se Drewe.

„Mohl by vzít jedno z našich aut… dojet k letadlu. Teď už ho nenechám utéct.“

„Zůstaň tady!“

Nemůžu nechat Drewe bez pistole, ale za Berkmannem se taky nemůžu pustit neozbrojený. Mayeuxovo pouzdro na pistoli je prázdné. Už jsem skoro smířený s tím, že nikam nepůjdu, když mě něco napadne. Vyhrnu Mayeuxovi nohavici. Objeví se chlupaté lýtko. Ale když vyhrnu druhou, najdu revolver, dvaatřicítku zasunutou v kotníkovém pouzdru. Zkontroluji, že je zásobník plný, a podám Drewe pistoli.

„Nenechávej mě tu,“ řekne.

Nepokouším se ji přesvědčit, aby zůstala na místě. S napřaženými zbraněmi přeběhneme přes dvůr, tráva tlumí naše kroky. Na rohu domu se zastavíme, vdechujeme benzinové výpary.

„Ještě pořád neslyším tu sirénu,“ zašeptá.

„Třeba ji vypnuli.“

„Možná bychom měli podpálit ten benzin my.“

„Blázníš? Je to náš dům!“

S Mayeuxovou dvaatřicítkou v pravé ruce běžím podél zdi domu, málem zakopnu o zahradní hadici. Když doběhnu k přednímu rohu domu, znovu zaslechnu sirénu.

Drewe do mě zezadu narazí. Dvůr je pustý, hrozivé ticho narušuje jen cvrkání cikád. Tam kde se naše příjezdová cesta stýká se silnicí, stojí nehybně hlídkový vůz. Pár kroků od nás je Explorer a Acura, ale tam Berkmann určitě nebude.

„Asi je v domě,“ zašeptám. „Půjdu se podívat.“

„Počkej –“

„Neboj, nepůjdu dovnitř. Poslouchej, jestli se neotevře okno nebo dveře. Možná vyběhne ven, až uslyší sirénu. Radši si sundej ten plášť, tady venku svítí jako neonový cíl.“

Drewe prudce zavrtí hlavou.

„Kdybys ho slyšela, tak si ho sundáš.“

Zády se tisknu ke zdi a krok za krokem postupuju kolem ní, revolver přitisknutý ke stehnu. Když se blížím k rozbitému oknu, mám najednou pocit, jako by odněkud začal foukat vítr. To je klimatizace z domu, která vyhání studený vzduch do horké noci.

Berkmann už určitě taky slyšel sirénu. Snažím se nakouknout do okna, ale na zemi je spousta rozbitého skla. Po špičkách dojdu k druhému oknu, vytáhnu se na parapet a nahlédnu dovnitř.

Edward Berkmann sedí u Gatewaye 2000, byronovský profil ozářený mihotavým světlem monitoru. Předklání se, zírá na Drewinu zprávu, jako by v ní byl ukrytý klíč k nějakému věčnému tajemství.

Berkmann sirénu neslyšel, protože v kanceláři se ozývá změť jiných zvuků. Hučení počítače, bzučení ledničky, syčení klimatizace. Teď už má určitě přečtenou první obrazovku. Ale nehybně sedí a tiše zírá před sebe. Co dělá?

Přemýšlí. Muž, který vyvinul světově uznávaný počítačový model lidského mozku, namáhá svůj vlastní mozek, aby vyřešil nejstarší problém na světě. Problém přežití.

Berkmann sedí necelé tři metry ode mě, tiskárna je půl metru od něj na úrovni jeho hrudi. Vedle klávesnice leží pistole. Takovou měl Bucknerův pomocník. Ale ta pistole Berkmanna neochrání před tiskárnou.

Rozum mi říká, abych zvedl revolver nad parapet, ale instinkt mě zarazí. Sebemenší pohyb by Berkmanna mohl katapultovat ze židle s pistolí v ruce.

Jako by reagoval na mé myšlenky, zvedne hlavu, natočí ji doleva, směrem ke mně, a naslouchá.

Srdce se mi sevře hrůzou.

Neviděl mě. Slyšel sirénu. Ale místo aby vyděšeně vyskočil, obrátí se zpátky k obrazovce, opře se na židli a založí si ruce. Ceká snad opravdu, že se vrátím a budu se snažit ho zabít, jak slibuje zpráva?

Teď už je slyšet několik sirén, jejich ječení se proplétá, stoupá a klesá. Berkmann se obrátí na židli ke zdi, na které visí moje kytary. Co se mu asi honí v hlavě? Každá buňka v mozku mě nabádá, abych utekl, ale přemůžu strach, zvednu dvaatřicítku a čekám, až se obrátí zpátky.

Obrací se, ale zastaví židli proti monitoru počítače. Pomalu natáhne ruku a stiskne klávesu na pravé straně klávesnice.

Přemýšlím, jaká klávesa to byla, když se otočí ke mně. Na okamžik se naše pohledy setkají. Ochromený děsem se snažím seskočit z okna, Berkmann se zvedne ze židle a vrhne se ke mně s pistolí v ruce, a pak zmizí v bílém blesku, který za jeho zády roztrhl ticho.

Sedím na zemi a protírám si oči. Do levé paže se mi zabodaly skleněné střepy a z pravého ramene mi crčí krev. Začnu si vytahovat střepy, pak si vzpomenu, jak Drewe nechala šroubovák v Mayeuxově hrudi.

To už je Drewe vedle mě. Zdá se, že křičí, ale nic neslyším. Když se snažím promluvit, cítím v krku tupou vibraci, ale hlas nevychází. Z okna nade mnou se valí bílý kouř. Teď vím, že ten blesk byl to, v co jsem doufal. Nic nepáchne tak jako starý střelný prach.

Drewe mě chytí za levou paži a snaží se mě zvednout. Když protestuji, křičí slova, která neslyším, a tahá silněji. Pak zvedne hlavu k oknu. Sleduji její pohled a v kouři nad hlavou spatřím černý stín, proletí oknem a dopadne do změti skla vedle mě.

Instinktivně se natáhnu po Drewe, ale je pryč. Snažím se vstát, ten černý stín může být jedině Edward Berkmann, když vstane dřív než já, ustřelí mi hlavu.

Nevstane. Zmítá se na zemi nasáklé benzinem a s nesmírným úsilím se převrátí na záda. Obličej má dočerna spálený, vlasy ohořelé, z nosu a uší mu vytéká krev. Ústa se doširoka otevřou, orámovaná bílými zuby, a první známkou toho, že se mi vrací sluch, je táhlé pronikavé kvílení, které z nich vychází.

Vedle mě se zase objeví Drewe, sevřu jí ruce do svých. Z Berkmannova těla se kouří, ale oči má doširoka otevřené. I když v pravé ruce ještě pořád svírá pistoli, je ruka i paže roztříštěná.

„Můžeš pro něj něco udělat?“ slyším svůj vlastní křaplavý hlas.

„Mohla bych,“ řekne Drewe, „ale neudělám. Mám jiné pacienty.“

Berkmannova prázdná levá ruka sebou škubne a já strhnu Drewe stranou. Ruka se k nám natáhne, jako by jí kynula, ale pak zčernalé prsty pomalu klesnou k zemi.

V okamžiku, kdy se dotknou země, vystřelí revolver v jeho druhé ruce a rozlitý benzin se vznítí oslňujícím plamenem. Rozběhneme se do tmy. Berkmannovo zčernalé tělo se kutálí pryč od plamenů jako kus spáleného papíru. Zírám do toho pekla, Drewe mě táhne po příjezdové cestě k silnici. Nechám se vést jako vyčerpané dítě, s pohledem upřeným na silnici mezi bavlníkovými poli. Řítí se k nám kolona aut s ječícími sirénami, ozářená blesky červených majáčků.

Jediné, co chci, je někam si lehnout.

Bob Anderson přijel s šerifovými lidmi. Drewe si zřídila provizorní ordinaci za kůlnou a ošetřovala mě a Mayeuxe ve světle hořícího domu. Bob, Patrick a speciální agent Wes Killen prohledali okolí domu, ale žádné další útočníky nenašli. Killena jsem poznal podle zafačovaného nosu.

Bob nám řekl, že vedle Drewiny Acury ležel na zádech nějaký muž, ale že neví, kdo to byl. Killen se původně obával, že by to mohl být Mayeux. Zatímco mi Drewe ovazovala rameno ručníkem, zeptal jsem se Boba, jestli byl ten muž mrtvý. Děsila mě představa, jak Berkmanna pohlcuje sanitka a odváží ho k zázračnému uzdravení. Bob řekl, že mrtvý nebyl, ale že to nebude dlouho trvat a bude mrtvý, a že to pro něj bude lepší.

Řekl jsem Bobovi, kdo ten muž byl.

Chvíli stál a bezhlesně pohyboval ústy. Pak se zhluboka nadechl a vrátil se k zuřícímu ohni.

Nikdo ho nenásledoval.

Patrick převzal ošetření Mayeuxe, Drewe vysvětlila Wesu Killenovi, co se stalo, a než domluvila, objevil se Bob a blížil se k nám jako černá silueta proti hořícímu pozadí. Všichni jsme se na něj tiše dívali, dokud neřekl: „Teď je mrtvý!“

Drewe mi vytahovala střepy z nohy a Killen zavolal mobilem Daniela Baxtera. Zeptal jsem se Drewe, jestli mi může vytáhnout velký střep z pravého ramene, a ona řekla, že nemůže, protože to není střep. Byl to průstřel. Berkmann musel vystřelit těsně předtím, než explodovala tiskárna. Byl to čistý průstřel.

Šerif Buckner přijel s armádou vyzbrojenou jako na medvěda, ale zjistil, že medvěd už je mrtvý.

Teď všichni sedí nebo stojí a pozorují, jak dům dohořívá. Čekáme na sanitku. Pohled na to, jak oheň stravuje lidské obydlí, je mocný, téměř posvátný. Nahlodává náš pocit bezpečí, připomíná nám, že všechno, co jsme vybudovali, se může obrátit vniveč během několika minut. Oheň mi kupodivu připadá jako vhodný konec, i když jsem se v tomhle domě narodil. Moje minulost byla jako chronická rána. Teď se před mýma očima spaluje.

Lékaři mě usazují do sanitky vedle Mika Mayeuxe. Je ještě pořád v bezvědomí, ale Patrick sedí vedle něj a sleduje jeho životní funkce. Drewe dřepí mezi předními sedadly, ruku má položenou na mém čele. Bolest v pravém rameně je nepříjemná, ale pak si vzpomenu na Berkmanna. Jede v konvoji za námi, v plastovém pytli ve voze šerifa Bucknera. Ten hajzl je tam, kam patří.

Kvůli Edwardu Berkmannovi zemřela celá řada osamělých nevinných žen. Většinu z nich jsem ani neznal. Ale jednu ano. Lépe než bylo namístě. A kvůli Berkmannovi je mrtvá. Holly nemá matku. Patrick nemá ženu. Drewe nemá sestru. Mám na tom svou vinu. Kdybych se nebyl Berkmannovi připletl do cesty, byla by Erin ještě naživu. Ale nesmím zapomínat na jednu věc. Život je prostý.

Buď jste zdraví, nebo jste nemocní. Buď jste věrní své ženě, nebo nejste. Buď jste živí, nebo jste mrtví.

Já žiju.

Greg lles

SMRTELNÝ STRACH

Z amerického originálu Mortal Fear,

vydaného nakladatelstvím Dutton

V New Yorku v roce 1997,

přeložila Jana Dušková.

Obálka: Martin Zhouf.

Technická redakce á úprava obálky: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Jana Cechová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Příčná 8, 110 00 Praha 1,

jako svou 309. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Jams.

Tisk: S-tisk, Vimperk.

Vydání první, Praha 2002.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai