Zrádkyně

Lisa Jackson

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Kiera z Lawenyddu sama nevěří, co to vlastně provedla. Ano, dlužila své sestře laskavost, a proto se nechala přemluvit, aby ji zastoupila u svatebního obřadu. Zahalena závojem manželský slib muži, který se rozhodl pro její sestru, a během svatební noci v myšlenkách přivolávala nadcházející ráno, kdy měla celá eskapáda skončit.Avšak příštího rána nebyla její sestra k nalezení! Zoufalá Kiera odjíždí na Kelanovo panství a přemítá, jestli je jí souzeno strávit život po boku muže, kterému nikdy nebude moci přiznat, jaké zrady se na něm dopustila. Úkol je to těžký, a pro ni o to těžší, že Kelan jí připadá každým dnem neodolatelnější...I sám novomanžel tuší, že s jeho nevěstou není něco v pořádku. Nezastírá sice, že tmavovlasá kráska zasáhla jeho srdce, ale jak by se zachoval, kdyby odhalil pravdu?

Lisa Jackson

ZRÁDKYNĚ

Copyright © 2003 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2009 by Katrin Chýlová

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu IMPOSTRESS,

vydaného nakladatelstvím Signet, New York 2003,

přeložila Katrin Chýlová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lenka Vymazalová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2009

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych vyjádřila svůj vděk všem, kteří mi pomohli s touto knihou. Zvláštní dík patří Arimu Okanovi, který strávil nekonečné hodiny nad mými postavami – bez tebe bych to nezvládla! –a pomohl s předáváním mezi redaktory. Claire Zionové vděčím za neúnavnou práci na projektu, který zdědila, stejně tak i Nancy Richieové a Kathy Okanové za pomoc se čtením a přepisováním rukopisu.

Prolog

Les kolem Lawenyddu, severní Wales, zima 1283

Už se setmělo, když se Kiera probrala na studené vlhké zemi s obličejem od bahna a listí. Neměla tušení, kolik času uplynulo, ale měsíc stál na nočním nebi vysoko a les byl tichý. Ve větvích nešustil ani vánek. Bolelo ji celé tělo – každá kost i každý sval v tu chvíli si nedokázala vůbec vzpomenout, jak se stalo, že skončila sama tady v nočním lese.

Když se dotkla svého hrubého oblečení, uvědomila si, že jela na koni. Ano, tak to bylo… Převlékla se za hocha ze stáje a… a vyjela na Obsidiánovi z hradních bran a… Aaach. Hlava ji bolela, ve spáncích tepalo. Přejela si rukou po čele a nad okem ucítila bouli. Obsidián! Ztratila vzácného otcova hřebce. Mlhavě si vybavila obraz černého zvířete, jak běží bez jezdce tmavým podrostem, a chvilku poté upadla do bezvědomí. „Proboha!“ zamumlala Kiera. „Obsidiáne! Vrať se! Obsidiáne!“ Jenže kůň byl pryč už dlouho. Zmizel v mlze mezi stromy před několika minutami, možná dokonce hodinami. „Prokletý kůň.“ S námahou se postavila na nohy a trhla sebou, když ucítila ostrou bolest v rameni. Pak dlouze a hlasitě zahvízdala.

Bez hřebce se nemůže vrátit, jenže neslyšela žádný dusot kopyt ani praskání větviček či šustění listí. Nezdálo se, že by se to hloupé zvíře vracelo tmou. „Tak pojď, chlapče,“ zvolala, jako by temperamentní kůň byl jedním z hradních psů.

Ztratila ho.

Rozzlobená sama na sebe udělala pár kroků vpřed, když vtom ji zachvátil děs. Cítila, jako by jí vzadu na krk dýchal samotný ďábel. Někdo ji sleduje! Je blízko a dost možná nebezpečný. Taková hloupost. Vždyť je sama, několik mil od hradu… Poprvé si uvědomila, že má možná krom ztraceného koně ještě další problém. Znovu zahvízdala, ale odpovědí jí byla jen ozvěna.

To prokleté zvíře se nevrací. A ve tmě ho jen těžko může najít. Noc pokročila a tma kolem houstla. Navíc vše zahalovala mlha.

„K čertu!“ ulevila si a odkopla z boty kus bláta.

Prameny neposlušných vlasů si zastrčila pod kapuci a vydala se směrem, kudy uprchlo to mizerné zvíře. Udělala na roztřesených nohou sotva dva kroky, když to pocítila znovu – někdo ji pozoruje!

Rychle se ohlédla. Viděla v té mlze stín nebo pohyb? Srdce se jí zastavilo a v krku jí náhle vyschlo. Přes hustý závoj mlhy spatřila vysokého muže na světlém koni. Mířil rovnou k ní.

Strachy jí ztuhla krev v žilách. Ozval se trylek nočního ptáka. Viděl ji ten jezdec? Samozřejmě že ano.

Jistě i slyšel, jak volá na koně, hvízdá a nadává.

Kiera nemotorně o krok ustoupila, jakmile vycítila, že na ni zírá. Přestože mu pořádně neviděla do obličeje, tušila, že jeho pohled je temný. Zlověstný. Proč by jinak nic neříkal?

Zděšeně polkla a snažila se přesvědčit samu sebe, že jí neublíží. I kdyby byl zločinec, zloděj nebo něco ještě horšího, co by tak mohl chtít od hubeného chlapce ze stájí? „Já… Hledám svého koně,“ vysvětlila drsným hlasem a doufala, že zní jako hlas mladého muže. „Kdo jsi? Co chceš?“

„Myslím, že víš.“

Ach bože.

„Mě neobalamutíš.“ Jeho hlas byl hluboký, vážný a zaznívalo z něj obvinění. Jako kdyby ji znal.

„Nesnažím se nikoho obalamutit.“ Lhářko! Podvedla jsi svého otce, stájníka, stráže v bráně… každého. Zkusila jinou taktiku. „Jel jsem na koni a obávám se, že jsem spadl a…“

Muž se zasmál a jeho světle hnědý kůň přistoupil blíž.

Co ten ďábel chce?

„… hledám svého koně. Je to velký černý hřebec. Neviděl jsi ho náhodou?“ Teď už couvala, odhodlána ve vhodné chvíli vyběhnout a ztratit se v mlze.

„To je ale strašný převlek,“ zavrčel a její srdce se málem zastavilo.

Ví, že je přestrojená, aby oklamala ostatní.

Ani nedýchala, ani se nepohnula. Nemohla.

Snad v ní nepoznal dceru barona Llwyda! Jak by taky mohl? Má na sobě nohavice z obnošené jelenice a vlněnou halenu s kapuci. Toho bídáka přece nemohlo napadnout, že ji unese a bude požadovat výkupné. Nebo chce udělat něco horšího?

I v šeru zahlédla záblesk jeho bílých zubů. „Cožpak nevíš, že jsem tě sledoval až sem?“

„Ne… já…“ Vtom jí to došlo. Zvedla ruku a dotkla se zlatého řetízku, který měla kolem krku. Když spadla z koně, křížek na řetízku jí vyklouzl zpod haleny a teď se v bledém měsíčním světle jasně leskl na hrubé látce. Srdce jí bušilo, když cizinec pomalu slezl z koně.

Strnula.

„Kde jsi k tomu přišla?“ chtěl vědět s očima upřenýma na křížek, který se marně snažila schovat.

Neodpovídala. Kdyby přiznala, že jí ho darovala matka, když umírala, ten chlap by si jistě uvědomil, s kým má tu čest. „Ukradla jsem ho,“ odvětila po chvilce hlubokým hlasem. „Stejně jako koně. Obojí jsem vzala baronovi.“

„Takže teď jsi zlodějka?“

„Ano.“

Zavrčel. Bože, kdo to je? Na hlavě měl kapuci, takže neviděla víc než tmavou bradku, ale ani tím si nebyla tak docela jistá. „Určitě bys dokázala i něco lepšího.“ Nyní stál tak blízko, že cítila jeho pach i teplo jeho těla. Tvář měl ale pořád skrytou.

Neměla u sebe žádnou zbraň krom nože v kapse, ale kdyby se jí ten muž dotkl, neváhala by ho použít – klidně by mu ho zapíchla rovnou do srdce. Opatrně a nenápadně sklouzla prsty do kapsy. „Nech mě na pokoji,“ varovala jej a couvala.

„Nikdy.“

„Co?“

„Ty jsi s tím začala.“

Jak? Že spadla z toho zatraceného koně? „Nic takového jsem neudělala.“

„Pošetilé děvče. Myslíš, že mě obalamutíš?“

Utíkej! Hned! Dokud máš ještě šanci!

Nerozmýšlela se. Otočila se a dala se do zběsilého běhu, mířila do hloubi lesa. Dobrý bože, proč se jen nedala na útěk dřív, než slezl z koně, dřív, než ji spatřil, dřív než…

Zakopla o odhalené kořeny stromu. Natáhla ruce před sebe a padala na zem. Zalapala po dechu, když ucítila bolest v zápěstí.

Ten bastard ji pronásledoval. Slyšela jeho těžké kroky. „Kam si sakra myslíš, že půjdeš?“ vyštěkl na ni. V zápěstí jí tepala bolest. Uviděla jeho stín, pak temnou postavu, která ji popadla za rameno a neurvale vytáhla na nohy. „Nemůžeš utéct.“

„Nech mě být.“

„To asi ne.“

V srdci se jí usídlil strach chladný jako smrt. Je sama s tímhle… zločincem. Daleko od hradu. V doslechu není nikdo, kdo by uslyšel její křik. Silné prsty se jí zaryly do masa.

„Co to děláš?“ Dobrý bože, bolela ji celá paže. Sotva dokázala uvažovat.

„Dávám ti lekci.“

Myslela, že se pokusí sebrat její řetízek. Nu dobrá. Zdravou rukou pomalu sáhla do kapsy. Nahmatala malé ostří a rychle nůž vytáhla.

„Myslelas, že mi utečeš?“ zavrčel a k její hrůze přitiskl svá ústa na její. Byl hrubý, prsty jí zarýval do svalů a vousy škrábal po obličeji. Takhle to tedy je! Nejenže ji chce okrást, ale ještě k tomu i znásilnit.

Kiera dozajista umře.

Ale on taky.

Se zasténáním si ji přivinul blíž. Vytáhla nůž z kapsy. Nevnímala bolest. Tvrdě se jí dobýval jazykem mezi sevřené zuby. Bastard! Jediným rychlým pohybem mu vší silou zabořila ostří do boku.

Vyštěkl a pustil ji. „Co to zatraceně-?“

Klopýtala od něj, ale chytil ji za ruku. Otočila se a zběsile kolem sebe mávala nožem, zatímco on uhýbal a nadával.

„Nech mě být, ty mizero – au!“

Zkroutil jí ruku. Ramenem jí projela bolest.

„Ty malá čubko!“ Bolest ji přinutila klesnout na kolena. Ubohá zbraň jí vypadla ze zkrvavených prstů.

„Ne, prosím… Vezmi si ten řetízek. Přestaň…“

Snažila se mu vy kroutit, jenže byl příliš silný. Těžce oddechoval a byl cítit potem. Tělem jí projela ostrá bolest. Snažila se zůstat při vědomí. Její osud je zpečetěn-. Beze zbraně se mu nikdy neubrání.

„Řetízek?“ dotázal se.

„Ano, ten křížek.“

„Jako by to stačilo!“ zavrčel. Kiera neměla daleko k mdlobám. „Ty dobře víš, oč tu jde.“ Ve tmě zle zasvítily jeho bílé zuby. „Teď tě chci slyšet prosit.“

„Bože, ne…“

„Určitě to umíš i líp.“

Někde poblíž praskla větvička.

Násilník strnul. „Co to k čertu bylo?“

Kieře se podlamovala kolena, byla zmatená a trpěla bolestí. „Kdo je tam?“ chtěl vědět ten mizera.

Tvang!

Co to bylo?

Sssst!

Šíp?

„Áááu!“ Trhl sebou a nepřestával ječet. Uvolnil své sevření a s žuchnutím se svalil k zemi.

Kiera se vyškrábala na nohy. Rozběhla se podrostem. Poháněl ji strach, větvičky ji šlehaly do tváře a nohy se jí zaplétaly do popínavých rostlin. Musí zmizet. Rychle. Někdo ji zachránil – anebo viděl, co se odehrálo, a chce křížek pro sebe. Nebude na nic čekat!

Za ní se ozýval dusot kopyt. Kůň si razil cestu houštím.

Její zachránce? Nebo se ten zločinec dokázal vydrápat na koně?

Zoufale běžela nocí, narážela do větví a trny jí trhaly oděv.

Mohl by snad ten kůň za ní být Obsidián? Neodvažovala se ani doufat. Sehnula se a ukryla v hustém houští. Rameno i zápěstí měla v jednom ohni, a tak jen bezmocně zaryla nehty do kůry stromu.

„Kiero!“ Nocí se rozlehl Elynin hlas.

Je to její sestra? Tady v lese? Ne. To už ji musí šálit smysly. „Kiero, pro lásku boží, kde jsi? Kiero!“ Z Elynina hlasu čišelo zoufalství.

Co když ten mizera její sestru chytil? Co když je to jen léčka?

„Nevidím vůbec nic. Kde k čertu jsi?“

Na žádný pád nemůže svou sestru opustit. Rychle si klekla a zašátrala rukama před sebou. Sevřela v dlani ostrý kámen. Ubohá zbraň, ale nic lepšího tu není. „Tady,“ vykřikla a zdravou rukou uchopila klacek. Je to chabá obrana, ale pokud bude mít Kiera aspoň malou šanci, s tím útočníkem se popere.

Skrčená vyčkávala a naslouchala blížícím se krokům.

„Proboha, ukaž se!“ Z Elyniných slov už čišel vztek. Kiera se pokřižovala a vyplížila se ze svého úkrytu na malou mýtinu, kam během několika vteřin dojela i Elyn na svém koníkovi. Za otěže vedla světlého útočníkova koně. „Tak pojď!“ poručila nazlobeně, jakmile spatřila ve stínu skrčenou Kieru. „Nemáme moc času. Ten neřád, co tě napadl, není mrtvý, jen zraněný. Může se vydat za námi!“

To Kieru popohnalo blíž. „Co tady děláš?“

„Zachraňuju tě,“ vyštěkla Elyn, zatímco kůň nervózně přešlapoval. „A co tady děláš ty?“

„Nic.“

„Jsi oblečená jako žebrácká. Neříkej mi, že to je kvůli tomu hloupému koni. Ty jsi zas ukradla Obsidiána, že ano?“ Rozhlédla se kolem sebe. „A kde je? Kde je to prokleté zvíře?“

„Ztratil se,“ přiznala Kiera zoufale.

„Ztratil se? Jak jsi to mohla dopustit?“

„Shodil mě.“

„Nádhera. Otec tě až do konce života nepřestane bít.“

„To mi ani nepřipomínej,“ povzdechla Kiera. Dobře věděla, že trest bude ukrutný. I kdyby se hřebec našel a byl v pořádku.

„Jak jsi ho dostala ze stájí? Orson by nikdy… Aha, neříkej mi to! Pomohl ti Joseph, že ano?“ Hlasitě vzdechla. „Hloupý kluk,“ zamumlala polohlasem, načež pohlédla na Kieru a vybídla ji: „Tak pojď. Nic víc už nenaděláme a nemáme času nazbyt. Jdeme!“ Elyn podala otěže Kieře, zatímco se sama snažila uklidnit svou poblázněnou klisnu.

„Zastřelila jsi ho? Toho zločince?“ dotázala se Kiera, když si všimla luku a toulce s šípy na Elyniných zádech. Sestra jí hned neodpověděla, ale to se dalo čekat. Jsou samy v lese. Samy s krutým mužem, který je nejspíš násilník, nebo něco ještě horšího. Zachvěla se.

„Jistěže jsem ho střelila,“ přiznala nakonec Elyn a z jejích slov zazníval hněv. „Nic jiného se nedalo dělat. Ten bastard. Matko boží…“ Zarazila se a obrátila se na svou sestru. „Teď se mnou buď pojedeš, nebo tě tady nechám, Kiero.“

„A co s tím…?“

„S tím mizerou?“

„Ano.“

„Myslím, že v pekle mu bude dobře.“

„To pro něj bude až příliš dobré.“ Přestože Kieru bolela ruka a chvěla se strachy, dokázala se vyškrábat na vysokého hřebce. Jakmile se ocitla v sedle, Elyn pobídla svého koně. Ten se rozběhl jako vítr, jeho tmavé nohy šustily v mokré trávě. Kiera sestru následovala, přilepená na hrušku sedla, a jen občas ucítila ve tváři spršku bláta, když proběhla louží na klikaté cestě. Jen se modlila, aby se ten hrozný chlap neprobral a nezavolal na svého koně. Ten hřebec by mohl poslechnout a na místě se s ní otočit.

Kiera se při té myšlence zachvěla. Pravdou ale je, že mnohá zvířata jsou poslušnější než ten mizerný Obsidián. Pocítila bodnutí lítosti při vzpomínce na zvíře, které tolik miluje. Skousla si ret a modlila se, aby hřebec nebyl zraněný a vrátil se na Lawenydd bez jediného škrábnutí.

Cesta se ostře stáčela a les ustoupil rozlehlým polím obklopujícím hrad. Elyn zpomalila, zastavila a čekala na Kieru. Měsíční svit dodával strništi stříbřitý lesk. V dáli na útesu nad mořem se tyčil Lawenydd se šesti čtyřhrannými věžemi, které jako by se ztrácely v inkoustově tmavém nebi.

Kiera zatáhla za otěže, aby přinutila koně zpomalit. Velké zvíře zareagovalo okamžitě, pohodilo nažloutlou hlavou a těžce oddechovalo.

Elyn se na sestru zamračila. „Otec nás obě zabije,“ prohlásila. Elyn se velmi podobala své sestře. Bylo jí skoro šestnáct let, o rok a půl víc než Kieře. Nejmladší Penelope byla o čtyři léta mladší.

„Zachránilas mi život,“ uznala Kiera, která v tuto chvíli neuvažovala o otcově hněvu. Llwyd z Lawenyddu byl temperamentní muž, jenž své umíněné dcery nade vše miloval, což obnášelo i to, že se nijak nerozpakoval je trestat. Nakonec jim ale vždy odpustil. Elyn ale skutečně Kieru zachránila před neblahým osudem. Při myšlence na útočníka se Kiera opět roztřásla. Kdyby její sestra nedorazila včas, kdyby dobře nemířila…

Elyn ji zpražila příkrým pohledem. „Byla to bláhovost!“

„Ano, já vím. Dlužím ti za záchranu života.“

„Mělas štěstí, že jsem se tam zrovna objevila.“

„To ano.“ Kiera studovala sestřin zamračený obličej. „Cos dělala v lese?“

Elyn zaváhala, jako by teprve hledala odpověď. „Sháněla jsem tě. Štěstí, že jsem tě našla. A co se týče Obsidiána, můžeme jenom doufat, že je chytrý a vrátí se na hrad sám.“

„Nemůžu ti dost poděkovat,“ povzdechla Kiera a střelila po sestře pohledem. „Chci-chci, abys nosila tohle,“ dodala rychle a sundala si z krku řetízek. Zabolelo ji rameno, ale snažila se na to nemyslet. Pobídla koně vpřed a nechala sklouznout křížek sestře do dlaně. „Prosím, vezmi si to. A chci, abys věděla, že se ti odvděčím a udělám cokoli, oč mě kdy požádáš.“

„Ale to ti dala matka. Než zemřela.“

„Teď už je tvůj.“

„Ale no tak, to je hloupé. Kiero, nemusíš…“

„Ano, ano. Prosím, Elyn. Dlužím ti za svůj život,“ trvala na svém Kiera. „A… až uznáš, že je můj dluh splacen, prostě mi ho zase vrátíš a já si vzpomenu na tenhle slib. Udělám pro tebe cokoli.“

„Cokoli?“ otázala se Elyn a potřásla hlavou, jako by Kiera plácala nesmysly.

„Myslím to vážně. Udělám, oč mě požádáš, Elyn. Zachránilas mi život. O tom není pochyb. Teď si to prosím vezmi a pamatuj, že mě můžeš kdykoli požádat, abych svůj dluh splatila. Prosím.“ Vtiskla jí křížek na zlatém řetízku do dlaně.

„Možná bych mohla všechno svést na tebe, aby mě otec nepotrestal,“ zamyslela se Elyn a Kiera poprvé spatřila záblesk bílých sestřiných zubů – trochu se usmála.

„Ano!“ Kiera hrdě zvedla bradu. „Požádej ho, ať potrestá jen mě.“

Elyn se zasmála a její smích se nesl přes měsíčním světlem zalité pole. „Ne. Už jsi vytrpěla dost. Budu si ten tvůj dluh šetřit na později, až budu potřebovat nějakou laskavost. Teď už pojď. Beztak už jsme v maléru, tak ať to ještě nezhoršíme.“

„Co bude s tím…“ Kiera kývla hlavou směrem k lesu.

„S tím chlapem, co tě napadl? A s Obsidiánem?“ Elyn povzdechla a odfoukla si pramen vlasů z očí. „Pro toho zločince by jakékoli mučení bylo příliš dobré. Měly bychom ho tam nechat umřít. Jenže nejspíš budeme muset otci povědět pravdu. Celou pravdu. Kůň se najde a ten zločinec půjde do žaláře. To bude úleva, až ho chytnou a uvězní, že?“ dotázala se Elyn s pohledem smutně upřeným k nebi.

„Ano.“ Kiera se zachvěla. „Doufám, že už ho nikdy znovu nespatřím.“

„To já taky,“ přitakala Elyn naštvaně – nebo bolestně? Pobídla koně, který vystřelil přes stříbřitá pole. „Já taky.“

1

Hrad Lawenydd, zima 1286

„To nemůžeš myslet vážně.“ Kieru ohromil požadavek její sestry. „Zbláznila ses?“

Spěšně procházely hradním nádvořím, míjely kvičící prasata a bečící ovce. Zimní slunce zářilo za tenkým závojem mraků plujících vysoko po nebi. Ve vzduchu se mísila vůně moře s pachy jídel vařených na ohni, škvařícího se loje a hnoje ze stájí.

„Nemůžeš čekat, že si tam stoupnu… a budu předstírat, že jsem ty, a vdám se místo tebe!“

„Pšššt,“ zasyčela Elyn, když prošly branou na nádvoří, kde před kaplí vlály praporky oznamující Elyninu svatbu s baronem Kelanem Penbrookem. „Neslíbilas mi snad, že uděláš cokoli, oč tě požádám, když jsem ti zachránila život?“

„Ano, ale…“

„A když jsem se ti to snažila rozmluvit, netrvala jsi na svém?“ Vedla Kieru kolem vozkovy chýše na cestu poblíž zahrady. Stál tu vůz se zlomeným kolem. Příčky byly zničené a celý vůz nakloněný tak, že spočíval na nápravě.

„Ano,“ souhlasila Kiera. „Ale je to šílenství! Nemůžu se vdát za muže, kterému zaslíbili tebe!“

„Ty si ho nevezmeš,“ přemlouvala ji dál Elyn. Plné rty měla zamyšleně našpulené. Zelené oči, stejné jako Kieřiny, naléhaly. „Jenom mu dáš místo mě manželský slib. Víš stejně dobře jako já, že pro manželství nejsem důležitá já, ale moje jméno a postavení prvorozené dcery.“ Elyn povzdechla. „Kdyby mi tak nebyl odkázán majetek. Jenže nemáme bratra, který by se stal dědicem. Není to fér. Otec mě prostě prodal, aby získal přístup k řece, která teče přes Penbrooke, a mohl tak dál obchodovat.“

„A ty čekáš, že nikdo nepozná, že jsme se vyměnily?“

„V kapli je přítmí a navíc mám dost hustý závoj, takže budeš mít obličej schovaný. Jenom si oblečeš moje svatební šaty a zašeptáš slib.“

Kiera se nervózně rozesmála. „Ale hosté…“

„Je to jen malý obřad,“ trvala na svém Elyn. „A uspěchaný! Velice uspěchaný. Vždyť ženichova matka churaví, takže po svatbě musím rychle odjet na Penbrooke, abych ji viděla, než zemře. Proboha, není čas na nic jiného!“ Těžce povzdechla, jako by nesla Indu celého světa. „Pokud je na té svatbě vůbec něco dobrého, pak jen to, že otec ví, jak moc se nechci vdávat. Obává se, že bych mu mohla udělat ostudu před jeho přáteli, a tak jich raději moc nepozval.“

„Ale ti, kteří tam budou, poznají, že to nejsi ty!“

„Kdepak, už jsem to promyslela,“ ujistila ji, přestože stále vypadala zmateně. „Většina lidí, dokonce i naši příbuzní, si nás plete. Pamatuješ, jak jsme kolikrát popletly i otce? A teď už je starý a skoro slepý, posledních pár let má oči bílé jako mléko. Hildy nás vychovávala, ta nás neprozradí. Penelope to bude považovat za vynikající žert a kněz je z Penbrooku. Otec Bartoň nebo Bartoloměj nebo tak nějak. Nikdy mě neviděl.“

„A co baron?“ zeptala se Kiera, která ani na vteřinu nevěřila, že tenhle plán má šanci na úspěch. Považovala ho za hloupost nejtěžšího kalibru. „Znáš muže, kterého si máš vzít?“

„Nikdy mě neviděl.“

„Určitě?“ dotázala se Kiera nevěřícně a zadívala se na nebe, po němž kroužil jestřáb. „Nemohl tě zahlédnout na turnaji nebo o Vánocích na sousedním hradě nebo…“

„Pšššt! Ne! Povídá se, že Kelana jeho otec vyhnal kvůli jeho divokému životu, a teprve nedávno ho vzal zase na milost. Slyšela jsem stráže, jak mu říkají Bestie z Penbrooku, když si myslely, že je nikdo nemůže slyšet. Nikdy mu nebyl udělen žádný pořádný titul.“

Za rohem se objevil vozka a za ním jeho kulhavý pes. Elyn zatahala sestru za rukáv. „Pojďme,“ navrhla a s úsměvem pokývala na pozdrav vozkovi, který se evidentně hodlal pustit do opravy zlomeného kola.

Elyn vedla Kieru bylinkovou zahrádkou, kde rostlo několik trsů tymiánu, rozmarýnu a šalvěje. Sestry usedly na lavičku, která kdysi bývala oblíbeným místem jejich matky. Ráda tam vyšívala na horkém letním slunci.

„Penbrooke nebude vědět, že nejsi jeho nevěsta,“ přesvědčovala dál Elyn sestru, zatímco ta si špičkou boty pohrávala s chuchvalcem semínek. „Jediné, co musíš udělat, je odříkat slib a pak se omluvit z oslav. Můžeš se vymluvit třeba na bolest hlavy. Všichni si budou myslet, že je to z nervozity. Ráno si to zase vyměníme a já zaujmu místo jeho ženy. Nebude záležet na tom, že jsi manželský slib vyslovila ty. V manželské smlouvě bude uvedeno moje jméno, a to jediné je v tomhle zaprodaném svazku důležité. Budu vdaná za toho muže.“ Při té představě se otřásla. Kiera dobře chápala proč. Elyn nesnesla pomyšlení na to, že si vezme muže, jehož nemiluje.

Pak ji ale napadlo ještě něco. Něco děsivého. Kieru náhle přestala zajímat semínka. „Počkej. Druhý den ráno?“ Zalapala po dechu. „O svatební noci ses nezmínila. Co budu dělat, když pán přijde do mé komnaty a bude se mnou chtít…“

„Myslíš, že s tebou bude chtít jít na lože?“

„Ne se mnou, s tebou,“ zdůraznila Kiera.

Elyn si podepřela bradu dlaněmi. Přimhouřenýma očima sledovala ptáčka letícího kolem. „Nemusíš s ním spát… Tedy ano, ale doopravdy spát, to druhé ne.“

„A jak to zdůvodním?“ zasyčela Kiera. „Nevěřím, že bolest hlavy nebo nervozita bude dostatečnou výmluvou pro svatební noc.“

„To samozřejmě nebude. Krom toho si musí myslet, že jsi –nebo že já jsem – panna. Na prostěradlech musí být krev.“

Kiera rychle vyskočila na nohy. „Krev na prostěradlech? Teď už vidím, že jsi zešílela docela. Jak bych to asi mohla zařídit, aniž bych… ty víš.“ Zděšeně se zadívala na svou sestru. Nebýt Elynina vážného výrazu, myslela by si, že si z ní starší sestra tropí žerty. „Tohle je hloupý plán. Hloupý! Nejspíš jsi ztratila soudnost někde ve stáji. Myslím, že bys ji měla co nejdřív zase najít.“

„Jenom mě poslouchej.“ Elyn se nezdála rozzlobená, spíš vyděšená. Obemkla prsty kolem sestřina zápěstí a dotkla se tak místa,

které si Kiera zlomila té noci, kdy jí Elyn zachránila život. Kiera stále cítila nepatrnou bolest. „Nemůžu si vzít barona, protože už nejsem panna.“

Kieře se hrůzou zježily chloupky na krku. Nechtěla myslet na In hroznou noc a na svůj slib, že udělá cokoli, o co ji Elyn požádá. „Jak to?“

„Už jsem se někomu oddala.“ Pihovaté tváře jí zčervenaly.

„Brockovi z Dubového vrchu?“ dotázala se Kiera, která znala odpověď dřív, než ji Elyn vyslovila.

„Ano.“ Elyn propletla prsty a nervózně si skousla rty. „Miluju ho. Od první chvíle, co jsem ho spatřila na hradě Fenn. Bylo mi teprve třináct, ale beznadějně jsem se do něj zamilovala a od té chvíle jsem ho milovat nepřestala.“

„Pro lásku boží, Elyn.“ Kiera toho o muži, jenž tak naprosto i hloupě uchvátil srdce její sestry, moc nevěděla. „Což není zaslíben jiné?“

„Winnifrydd.“ Elyn nakrčila nos, jako kdyby ucítila zkažená vejce. „Z Fennu. Brzy bude svatba.“ Hlasitě povzdechla a nahrbila se, jako by nesla těžké břímě. Na zem začaly dopadat první kapky deště. „Brock miluje mě, ne tu vychrtlou holku. Vím to. Nechce si Winnifrydd vzít o nic víc než já Penbrooka.“

„Ale vůbec jsi mu nedala šanci. Říkalas, že ses s Penbrookem nikdy nesetkala. Třeba ti bude připadat…“

„Přitažlivý?“ Elyn vzdychla a zavrtěla hlavou. „Zjevně jsi nikdy nebyla zamilovaná.“

„Víš, že ten Brock je mizera. Sama jsi to říkala.“

„Možná, ale srdci neporučíš.“ Elyn zírala do bouřkových mraků, jako by očekávala nějaký boží zásah.

„Ach, prosím, nech toho! Tyhle romantické nesmysly od tebe slýchám často a podívej, kam tě to dostalo.“ Kiera pocítila cosi, co se podobalo lítosti. Její silná sestra je tak pošetilá, co se týká lásky. Ale Elyn byla odjakživa tak trochu snílek. „Vím, že si nechceš vzít Penbrooka. Cožpak to neříkáš každý den od té doby, co otec oznámil, že bude svatba? Ale to, co navrhuješ, je šílené…, absurdní; to nikdy nemůže vyjít.“

„Vyjde to, když s tím budeš souhlasit. Nemusíš se mu odevzdat, ne doopravdy.“ Elyn mrkala, jak jí do očí padaly velké kapky deště. „Můžeš mu podat uspávači lektvar. Přichystám ti lahvičku s krví – prasečí krví – a až usne, vyliješ ji na prostěradlo, takže si ráno bude myslet, že…“

„A proč to nemůžeš udělat ty? Proč ho neuspíš ty a pak nevyliješ krev na prostěradlo?“

„Protože se chci naposledy setkat s Brockem.“

„Co?“ vyjekla Kiera. To je absurdní! Šílené!

„Kiero, prosím. Jestli se mi podaří strávit ještě jednu noc s Brockem, budu si připadat, že se vzpírám té manželské smlouvě, která mě odloučí od mé lásky. Pak budou moje povinnosti jakožto baronky z Penbrooku mnohem snesitelnější a nikdo než my dvě o tom nebude vědět.“

„Jenom se to všechno zhorší. Ne, Elyn, tohle je bláznivé. Udělám pro tebe cokoli, dala jsem ti své slovo, ale tohle… to nemůžu.“

„Svoje panenství ohrozit nemusíš.“

„Když to říkáš, jenže…“

„A všichni si budou myslet, že byl se mnou. Ty neztratíš nic, Kiero. Nic. A já získám poslední noc se svým milovaným.“

Kieru napadlo, že její panenství asi nebude tak cenné, jak si myslela, pokud s ním může tak lehce obchodovat. Ale Elyn měla samozřejmě pravdu. Kiera by se nikdy žádnému muži neodevzdala. Jenže navzdory svému slibu teď prostě požadavky své sestry splnit nemůže. Kiera si uvědomovala, že tenhle plán nemůže vyjít. Neudělá to. „Je to ztracené. Tenhle plán je nereálný,“ namítla a přehodila si přes hlavu kapuci. Zahradu svlažoval déšť. „Musíš jít za otcem a rozmluvit mu ten sňatek.“

„Myslíš, že jsem to nezkoušela? Pro lásku boží, škemrala jsem, plakala, křičela, prosila, a všechno bylo k ničemu. Otec mě neposlechne.“ Oči jí nebezpečně potemněly a bradu měla odhodlaně zdviženou tak, jak to u ní Kiera viděla už aspoň stokrát. Pokud Elyn něco zdědila po Llwydovi z Lawenyddu, byla to ta prokletá hrdost a tvrdohlavost. Déšť jí stékal po krku, ale neobtěžovala se tím, aby si zakryla hlavu.

„Poslyš…“ Elyn zoufale zatáhla sestru za rukáv. „Cožpak jsme nepřelstily i vlastní bratrance, když jsme se vydávaly jedna za druhou? Nepletl si nás občas dokonce i náš otec?“ Elyn dál zapáleně naléhala. „I když ještě jeho zrak nebyl zakalen? Jsme si tak podobné, že bychom klidně mohly být dvojčata, to říká i Hildy!“

Kiera se na okamžik zarazila. Je pravdou, že ona i sestra vypadají téměř stejně. Vskutku mají tytéž rysy. Obě mají lesklé kaštanové vlasy, zelené oči a dlouhé brady. Kieru si s Elyn mnohdy plete služebnictvo a dokonce i rodinní příslušníci. Často takhle někoho obalamutily, ale tenhle plán byl příliš riskantní a nebezpečný. „Promiň, Elyn, ale tohle nepůjde. Nemůžu to udělat.“

Elyn si vztekle strhla z krku řetízek. Skvostný šperk se přetrhl, ale lesklý křížek stihla zachytit dřív, než dopadl na zem. Rubíny, smaragdy a safíry se v dešti leskly ještě víc než obvykle. „Nedala jsi mi slib, Kiero? Nepřísahala jsi, že mi oplatíš mou službu a uděláš cokoli, oč tě požádám?“

„Ano, jenže…“

„Tak teď tě žádám, prosím…“ naléhala a ruka se jí třásla tak, že se drahokamy vykládaný křížek bláznivě houpal na přetrženém řetízku ze strany na stranu. „Nejsi tak čestná, že dostojíš svému slovu?“

„Samozřejmě, ale.

„Kiero, dalas mi slib.“ Elyn jí dloubla prstem do hrudi a očima vztekle těkala kolem. „Tys trvala na tom, že mi dlužíš laskavost. Byl to tvůj nápad, ne můj.“

„Ano, já vím, že jsem ti to slíbila, nicméně…“

„Tak tedy teď, sestřičko, nastal čas, abys mi to splatila.“

Kieru zabolelo srdce. Popadla křížek na řetízku. „Udělám cokoli jiného, Elyn, ale tohle… tohle udělat nemůžu. Nemůžu lhát otci. Penbrookovi. Bohu. Nemůžu předstírat, že si toho muže beru. Elyn, prosím, běž za otcem. Půjdu s tebou. Možná na něco přijdeme.“

„Vdala by ses za Penbrooka místo mě?“

„Nechtěl by mě, protože hrad zdědíš ty a Penbrooke chce mít přístup k moři, aby mohl rozšiřovat své obchody, což mu může Lawenydd zaručit,“ prohlásila Kiera.

„Takže jsi lhářka a navíc zbabělá,“ oznámila Elyn chladným hlasem. „Víš, Kiero, vážně jsem o tobě měla lepší mínění.“

„Tak promluv s otcem.“

Elyniny rty se sotva pohnuly, když jim nad hlavami pluly purpurově zbarvené mraky. „Netrap se, sestro,“ řekla a obrátila se k hradu. „Udělám, co musím.“

Tohle manželství nebude ničím jiným než přetvářkou, pomyslel si baron Kelan z Penbrooku, když vedl svého koně do posledního svahu, vstříc neblahému osudu. Náladu měl temnou jako zamračené nebe a jeho svaly už začínaly protestovat po třídenní jízdě se směšnou hrstkou mužů. Žádný z nich ale neskrýval své pobavení nad tím, že se Kelan konečně ožení.

„Všechno dobré už skončilo,“ poznamenal Orvis, jeden z jeho strážců a přátel. Večer před tím, než opustili Penbrooke, s chechtotem pozvedl ke rtům korbel piva. Rukávem si otřel rozježenou zrzavou bradku. „Tvé dny divokého rozsévání už skončily.“

„Ano a teď si mě konečně snad budou všímat krásné paní,“ vložil se do toho Tadd, probíral si tmavé vousy a z modrých očí mu koukalo deset čertů. Dvacetiletý Tadd byl jeho o dva roky mladší bratr, stejně vznětlivý a zatrpklý jako kdysi Kelan.

„Jako bys potřeboval víc žen,“ zavrčel Orvis. Byl tlustý a pomaleji chápal, byl však oddaný a upřímný, Kelan ho znal už od mládí. „Měl bys mi jich pár přihrát, sire Tadde, a ne je všechny nacpat jen do svojí postele.“

Tadd nevěřícně nadzvedl obočí. „A co bys s nimi dělal, Orvi-si?“ utahoval si z něj.

„Se ženami to umím, to si nemysli.“ Uražený Orvis si otřel baňatý nos do rukávu.

Kelan ten večer, ostatně jako každý jiný, nebral jejich vtipkování vážně. Dalo se čekat, že ho budou popichovat a bavit se na jeho účet. S čím ale nepočítal, byla radost otce Bartona, postaršího kněze, jenž neskrýval své potěšení z toho, že se nezvládnutelný, marnotratný syn lorda Alwyna chystá oženit a tím pádem změnit své způsoby. Teď, když se Kelan stal baronem, potřebuje manželku. Kněz si to aspoň myslel.

„Ještě si budeš užívat svátost manželství,“ řekl starší muž ani ne před hodinou. Měl řídké bílé vlasy, zahnutý nos a neustále našpulenou pusu. Díval se na Kelana s posvátnou úctou. Rty se mu zvlnily do pobaveného úsměvu. Zamlaskal na svou poslušnou šedou klisnu, s níž se plahočil po rozbahněné vyježděné cestě k Lawenyddu. „Dobrá žena a děti, to je vše, co může muž chtít.“

„To není to, co chci,“ připomněl knězi, „ani to, co bys chtěl ty.“

„Každý máme jiné poslání, můj synu. Tvým posláním je oženil se a zplodit děti. Syny.“

„Už to tak vypadá.“

„Bude to požehnání.“

„Jak bys to mohl vědět? Byl jsi snad někdy ženatý?“

Otec Bartoň opět mlaskl. „Jsem ženatý s Bohem, můj synu.“

„A je ti dobrou ženou?“

„Nebuď neuctivý.“ Staré rty se znovu nesouhlasně semkly ‚i knězova humorná nálada rázem zmizela, jako by ji odvál vítr. „Nestojím o tvoje rady.“

„Jen pomysli na svou churavou matku.“ Otec Bartoň se spěšně pokřižoval. „To ji učiní šťastnou.“

O tom nebylo pochyb. Jeho matka byla příliš zesláblá, než aby podnikla tak dlouhou cestu, nicméně mu dala jasně najevo, že jediné, co od něj chce, je, aby se oženil a měl děti, nejlépe syna, který by se stal dalším baronem z Penbrooku. Umírala. Zoufale toužila poznat Kelanovu nevěstu, a tak svého syna zapřísahala, aby se urychleně oženil a vrátil k ní. Kelan neměl srdce jí to odepřít. Ale i přes plány jeho zesnulého otce, přes knězovy proslovy o radostech manželství a matčinu zoufalou touhu po tom, aby pokrevní linie Penbrooku pokračovala, Kelan pociťoval ledovou hrůzu při pomyšlení na tento dohodnutý sňatek s ženou, kterou nikdy neviděl a slyšel o ní jen málo.

Nyní, když jel na koni dobrou čtvrtmíli před ostatními a rukama v rukavicích svíral otěže, bojoval s naléhavou touhou obrátit koně a ujíždět co nejrychleji a co nejdál od svého osudu. Čelisti tiskl k sobě tak pevně, až ho bolely; každý sval v těle měl napjatý. Brzy se má setkat se svou nevěstou. Při té myšlence se mu zhoupl žaludek. S tou ženou bude žít navždy.

Manželství. Svátost pro blázny.

Kdyby nebyl prvorozený a jeho matka neležela na smrtelné posteli, nikdy by nesouhlasil s takovou ohavnou dohodou. Nikdy.

Ten svazek je jen výsledkem přání dvou starých mužů. Jeho otec toužil po spojenectví s jihem, s někým, s kým by mohl sdílet hranice, muže, zbraně a obchod, území s přístupem k moři. A ještě víc než to všechno chtěl Alwyn, aby Kelan zplodil syna, dědice, který se jednou stane baronem. Na smrtelném loži si vymohl slib, že jeho syn pojme za manželku Elyn z Lawenyddu, a Kelan už nemůže vzít své slovo zpět.

Nesmysl! Celé to je nesmysl.

Aby vyhověl přání svého mrtvého otce a matčiným neustálým tichým prosbám, se zaslíbil ženě – bezpochyby uvadlé staré panně, které je už skoro devatenáct a kterou nikdy neviděl. Jejich hrady stály od sebe poměrně daleko a Kelan byl na nějaký čas vyhnán z domu, takže svou nevěstu nikdy ani koutkem oka nezahlédl. Možná to tak je nejlepší.

Llwyd z Lawenyddu měl vlastní důvody k tomu, aby navrhl tento sňatek. Chtěl získat ochranu ze severu a také využívat řeku, která protéká územím Penbrooku do oceánu. Přestože obě panství nemají společnou hranici, jejich spojenectví by je mohlo posílit a společně by si mohli troufnout na slabší rody. Baron Llwyd neměl syny, pouze dcery, které mohl použít jako zboží, jež může měnit a obchodovat s ním, jako by šlo o pšenici, dobytek nebo koně. A tak se zrodil nápad: sňatek dvou lidí, kteří se vůbec brát nechtěli, spojenectví, které později upevní mužský potomek.

Kelanovi se svírala hruď. Tak tedy budiž. Na lásku beztak nevěří. Prodíral se na koni zalesněným svahem a mezi stromy se mu naskýtal výhled na rozlehlá pole Lawenyddu.

Vysoký hrad postavený z tmavého kamene obklopovala uschlá strniště. Za širokým hradním příkopem byly brány otevřeny dokořán. Do hradu vjížděly povozy sedláků a kupců, muži na koních i pěší. Na vysokých čtverhranných věžích vlály ve větru přicházejícím od moře žluté a bílé korouhve Lawenyddu. Uslyšel za sebou rychlý klapot kopyt. Ohlédl se a spatřil svého bratra, který se za ním hnal krkolomnou rychlostí, teď však zpomalil a srovnal s ním krok.

„Ach…, domov tvé milované,“ utrousil Tadd a prohlížel si hrad, jako by to byla nějaká cena, kterou je možno vyhrát v kohoutích zápasech. „Je to tu poněkud skromné, ale na tom nezáleží…

Podívej se tamhle.“ Ukázal bradou k městečku a na mola vybíhající do rozvířených šedých vod. S přílivem přicházely divoké vlny s bílou pěnou. Na dvou ukotvených lodích právě námořníci rolovali plachty, ráhna se rýsovala proti věčně zamračenému nebi a lodě se houpaly na silných vlnách. „Existuje lepší věno než přístup k moři?“

„To mi řekni.“

„Pořád nejsi šťastný?“

Kelan se pousmál. „A ty?“

„Ano. Často.“ Tadd střelil rozpustilým pohledem po bratrovi. „Můj osud sice není tak zářivý jako ten tvůj, nezdědím sídlo a nic, co má nějakou hodnotu, ale jsem svobodný.“ Jeho oči byly jako z ledu, když řekl: „Tudíž ty, který máš privilegia prvorozeného, musíš trpět a snášet důsledky. Je nutné, abys plodil dědice, zatímco já můžu vlézt do postele s kterýmkoli děvčetem a zplodit tolik bastardů, kolik jen stihnu.“ Pozvedl tmavé obočí a zahleděl se na hrad, který se tyčil před nimi. „A čas běží tak rychle. No tak se usmívej, bratře. Dnes je tvůj svatební den!“

2

Penelope se ve vlněném plášti chvěla zimou a vyhlížela ven ze střílny v jižní věži. Vítr jí foukal do tváře, strhával jí kapuci a burácel i přes tlusté zdi. Ona ale nehybně vyčkávala ve svém úkrytu. Přestože měla rukavice, mrzly jí ruce. Dýchala si na ně a sledovala nově příchozí.

Do hradní brány právě vstupovala skupinka lidí – většinou se jednalo o vojáky. Nebylo jich ani deset a nevypadali zdaleka tak, jak Penelope čekala. Kromě jednoho starce v plandavých špinavých hadrech to byli silní mladí muži. Kdyby nezaslechla rozhovor svých sester, pomyslela by si, že tihle jezdci jsou lotři nejhrubšího zrna – hrdlořezové, zloději, vrazi nebo něco na ten způsob. Slyšela Elyn a Kieru, jak se baví o Penbrooku, a připadalo jí, že to musí být temné a zchátralé místo, kde žijí jen obři, trollové a zločinci. A Elyn si teď bude brát jejich vůdce.

Až na to, že ji od rána nikdo neviděl.

Ale to bylo dobře střeženým tajemstvím. Penelope, Kiera a Hildy, věrná služka, která se o sestry už léta starala a byla jim důvěrnicí, ji hledaly celý den. Bezvýsledně. Kiera prohlásila, že pokud se Elyn neobjeví, bude muset sehrát vše podle sestřina přihlouplého plánu. Všechno to je tak romantické a vzrušující! Hildy i Penelope v tom budou muset také sehrát svou roli, přesto se však může něco pokazit.

Penelope si hřbetem ruky utřela nos a rozběhla se po schodech dolů tak rychle, jak jí jen nohy stačily. Dole vyběhla z věže, vyhnula se kočce a málem vrazila do děvečky, nesoucí dvě oškubané husy do kuchyně.

„Hej, koukej, kam…“ Vtom děvečka poznala Penelope, jednu z baronových dcer, a rychle se dala na ústup. „Ach, má paní, omlouvám se. Neviděla jsem tě. Je to moje vina.“

„Nic se nestalo.“ Taková hloupost! Penelope nemámila čas. Proběhla kolem matčiny lavičky v zahradě, přeskočila louži .1 vpadla do kuchyně. Když zahýbala za roh, nějaký chlapec zrovna přikládal dřevo na oheň a další točil rožněm, na němž se peklo prase. Tuk kapal do několika hrnců a pánví na podlaze. Nějaká dívka roztloukala v hmoždíři bylinky, další krájela jablka, zatímco kuchařka nadívala úhoře.

Penelope ale byla tak zaměřená na svůj úkol, že tomu ani nevěnovala pozornost. Kuchařka jen vzhlédla, když dívka proběhla kolem k zadnímu schodišti. „Paní Penelope, měla bys být…“

Zbytek už neslyšela. Dusala nahoru do třetího patra, kde bez dechu vrazila do Elynina pokoje.

„Je tady!“ vykřikla, dopadla na postel a zírala na bílý strop, zatímco v ohništi praskal ohýnek a v místnosti poblikávalo několik svíček. „Lord z Penbrooku přijel.“

Kieře se stáhl žaludek. Měla pouze dvě možnosti – říct pravdu a zahanbit tak Penbrooka i svého otce, anebo postupovat podle Elynina směšného plánu. Včera večer, než si šly lehnout, přišla Elyn do Kieřiny komnaty, vzala ji za ruku a propletla své prsty s jejími. „Jenom chci, abys věděla, že bych pro tebe udělala cokoli,“ řekla. „I kdyby to bylo obráceně a ty by ses měla provdat za Bestii z Penbrooku, kvůli tobě bych to tu jednu noc vydržela. Obzvlášť když Penbrooke nerozezná podlahu od stropu, jakmile vypije ten lektvar. Koneckonců tě zase nežádám o tolik, když já za něj budu vdaná po zbytek života. Můžu jen doufat, že bude krátký.“ Elyn zamrkala, aby rozehnala slzy, a prudce sestru objala.

Kiera skoro vůbec nespala. Celou noc zoufale pozorovala stíny na stropě, které vrhal oheň, a uvažovala, zda by mohla být opravdu tak strašně sobecká. Jak by se asi cítila, kdyby byla zaslíbena muži, jehož nikdy neviděla a o němž se povídá, že je zhýralec? Usnula až k ránu a zdálo se jí, že k ní přišla Elyn, zašeptala „Promiň“ a vtiskla jí do dlaně drahokamy vykládaný křížek po matce. Kiera se probudila zpocená, s divoce bušícím srdcem, v prázdném pokoji. Považovala to jen za sen, jenže zjistila, že řetízek má omotaný kolem zápěstí. A Elyn není k nalezení.

A teď tu je lord z Penbrooku.

Mohl by chtít vidět svou nevěstu. Ježíši Kriste!

Penelope se na posteli převalila na břicho.

„Kolik mužů s ním přijelo?“ zeptala se Kiera, zatímco přemýšlela na plné obrátky a na kůži jí vyvstával pot. Měla by postupovat podle sestřina šíleného plánu jen proto, aby uchránila svého otce před potupou?

„Hrstka.“

„A kněz?“

„To nevím.“

Kieře divoce bušilo srdce a tep měla zrychlený. Vlhké dlaně si otřela do sukně. Bylo by to jen na pár hodin. To je všechno. Pak bude vdaná její sestra, otec bude šťastný a spojenectví s Penbrookem utvrzeno. Brzy bude po všem. O nic přece nejde. Jenže v krku měla sucho, žaludek se jí svíral a srdce bušilo jako buben.

„Co?“ dotázala se Penelope. „Kiero, co to vymýšlíš?“ Kiera pohlédla na Elyniny svatební šaty. Bílá krajka a samet byly přehozeny přes paraván, oddělující část komnaty. Mohla by to zvládnout? Obléknout si šaty a závoj, pronést posvátný slib…

„Elyn se nevrátí?“ zeptala se Penelope.

„Ne.“ Kiera si odhrnula vlasy z očí a klesla na stoličku u ohně. Uvědomovala si, že je bledá jako smrtka. Kde je k čertu Elyn?

„Takže to uděláš? Opravdu budeš předstírat, že jsi ona?“ otázala se Penelope s očima navrch hlavy. Kiera jí důvěřovala, dnes ráno ji donutila přísahat, že tohle tajemství nikomu neprozradí. Penelope ale byla nejmladší a nedokázala své vzrušení skrýt.

„Dostalas od apatykáře ten flakónek?“ vyptávala se Kiera.

„Ano. Říkal, že tenhle odvar z bylinek uspí i toho nejdivočejšího chlapa.“

„A víš, co s tím dělat?“ Ach, tohle je naprosto šílené!

„Ano!“

Penelope měla zajistit, aby se lektvar dostal do poháru, který má na dně vyryté X. Kiera věděla, že je určen pro ženicha. Zbytek lektvaru zůstane ve flakónku, který si schová u postele.

Kiera nemohla uvěřit, o čem to přemýšlí. Jenže to musí udělat! Jakou jinou možnost jí Elyn nechala? Připadala si jako vlčice lapená v kleci, přešla k oknu a otevřela okenice, aby vykoukla na vnitřní nádvoří. Jak se mohla Elyn vyplížit z hradu tak brzy ráno? Jak to, že si toho nikdo nevšiml, zvláště dnes, když se má vdávat?

Pomáhal jí někdo? Brock? Možná, že vklouzl do hradu, jakmile se ráno otevřely brány, a pak pomohl Elyn uniknout. Ach bože, podaří se tenhle podvod? Potlačila svou nerozhodnost a znovu se obrátila k sestře.

„Pamatuj si,“ prohlásila Kiera. „Jediné, co musíš dělat, je tvrdit, že jsem Elyn – pokud se někdo zeptá. Obleču si ty šaty a závoj.“ Ukázala na stoličku, kde ležel závoj z husté vzorkované krajky. U všech svatých, to je ale hloupost! „Ale nikdo by se tě ptát neměl. Když se budou shánět po mně…“

„Po tobě jako po Kieře, nebo po tobě jako po Elyn?“

„Po mně. Kieře. Když se po mně bude někdo shánět, pověz mu, že je mi strašně zle. Hildy to potvrdí. Všichni si budou myslet, že jsem ve své komnatě a nemůžu přijít na obřad.“

„To bude divné.“

Kiera rozhodila rukama. Možná, že se právě dopouští příšerné chyby. „Celé je to divné!“

Penelope se vůbec poprvé zatvářila ustaraně. „A co když se na tebe zeptá otec?“

„Stejná historka.“ Kiera si promnula spánky, jelikož ji začínala bolet hlava.

„Otci lžu nerada.“

„To já taky. Ale… ale musíme,“ dodala, když se dotkla vykládaného křížku na svém krku. „Teď musíme jenom zajistit, aby Bestie z Penbrooku měla večer při oslavě hodně vína. Hildy dohlédne na to, aby vypil i ten lektvar a byl ospalý. Až přijde do mojí komnaty, dám mu další víno.“

„Co když…“

„Usne,“ přerušila ji Kiera. „Až se potom Elyn vrátí, vyplížím se do své komnaty a místo jeho manželky zaujme ona. Až se Penbrooke probudí, bude ho bolet hlava, ale vedle sebe bude mít svou skutečnou ženu. Nikdo nepozná, že to byl podvod.“ To poslední slovo chutnalo na jazyku hořce, ale Kiera to ignorovala.

„Ani lord z Penbrooku?“

„Ne, když budeme mít štěstí.“

„A když nebudeme?“ dotazovala se Penelope.

Kiera na vteřinu zavřela oči. Její sestra právě nahlas vyslovila její nejhorší obavy. Rychle se pokřižovala. „Když nebudeme mít štěstí, pak nám pomáhej Bůh.“

* * *

Přestože vzduch byl ledově chladný, tvrdohlavá klisna se potila. Nervózně přešlapovala, pohazovala tmavou hlavou a řehtala. To zpropadené zvíře jako by uprostřed lesa vycítilo všechny ty lži a provinění.

„Pššš,“ zasyčela Elyn a ostře přitáhla otěže. Pevně je svírala rukama v rukavicích, aby ta bláznivá klisna neutekla. Naposledy se ohlédla k hradu. Lawenydd. Její domov.

Teď už ne.

V krku ji bolelo a v očích ji pálily slzy, ale sváděla to na sychravý zimní vítr, který se proháněl po polích a ohýbal suché stvoly. Do Elyniných tváří se zakusovala zima, když se dívala na masu kamení a vysoké věže hradu. Už se skoro setmělo, ale měsíc osvětloval hrad natolik, že se na něj Elyn mohla ještě naposledy podívat. Pak povolila otěže a pobídla klisnu hlouběji do lesa.

Sama se rozhodla, že se neprovdá za muže, jemuž byla zaslíbena, a místo toho se bude řídit svým srdcem a prožívat skutečnou lásku s tím, který přísahal, že ji bude věčně milovat.

Brocku. Ach, lásko.

Při myšlence na něj se jí rozproudila krev rychleji a taky se cítila provinile za to, co se chystá udělat. To, co plánovala, bylo hrozné. Elyn litovala chudinku Kieru, ale nakonec dospěla k závěru, že to její mladší sestra přežije. Vždyť přece slíbila, že udělá cokoli, oč ji Elyn požádá. A pak si to rozmyslela. Elyn ohrnula ret nad sestřinou zbabělostí. Ubohé slabé stvoření.

Následující dny jistě podrobí Kieru zkoušce. Elyn rovněž prošla zkouškou. Většinu dne se ukrývala všude možně po hradě a čekala na vhodný okamžik, aby se vyplížila. Teď je volná. Volná!

Cožpak je spravedlivé, aby byla obětována kvůli otcovu plánu jen proto, že je prvorozená?

Ne, ne, ne!

Pořád se zlobila, jak lehce ji otec prodal, jako by byla nějaký chromý kůň, něco, čeho je třeba se urychleně zbavit. Nu, je načase, aby Llwyd z Lawenyddu zjistil, že jeho dcera je stejně silná jako on sám.

Prsty v rukavicích svírala otěže a vedla koně houštím, z něhož cákala ledová voda. Neodvažovala se jet podél cesty, obávala se, že by mohla potkat někoho, kdo by ji poznal, a pak by byly veškeré její plány zmařeny. Musí se ale mít na pozoru. Lesy rozhodné nejsou bezpečné, jak se sama přesvědčila. Jednou slyšela otce, jak se baví s vojáky o loupežnících, kteří tam přepadají nevinné a bezbranné. Zatím se ale nemohla připojit k žádné skupince pověstných, protože by v ní mohli poznat Elyn z Lawenyddu.

Když její plán vyjde, Kelan z Penbrooku si bude myslet, že se oženil s tou, jíž byl zaslíben.

Pokud budou Penelope, Hildy a Kiera držet jazyky za zuby a sehrají svoje role… A pokud Morwenna, Kelanova sestra, s níž se Elyn před lety setkala, nepozná tu záměnu…

Dobrý bože, jaká je šance, že tohle vyjde?

Teď už to ale je Kieřina starost.

Opět si připadala provinile, ale nechtěla tomu podléhat. Nemohla. Už se rozhodla.

Ano a Kiera za to bude muset zaplatit. Elyn potlačila tu nepříjemnou myšlenku a sklonila se přes koňský krk. Drsná hříva jí švihala do tváří. Vítr skučel mezi holými větvemi, připomínajícími kosti, které skřípaly a sténaly. Elyn se zachvěla. Srdce se jí rozbušilo rychleji.

Nemůže se otočit a čelit otcovu hněvu. Ani se provdat za Penbrooka, kterého by nikdy nemohla milovat. Elyn se odmítá vdát bez lásky.

Tak teď už je Penbrooke Kieřin problém, pomyslela si. Kieřin osud. Kieřina zkáza.

Nu dobrá. Raději ona než já.

Vítr skučící po lese jako by se jí vysmíval a poškleboval za to, že se vyplížila z hradu v noci jako nějaký zloděj.

A Kiera teď bude muset odmítat toho muže noc za nocí…, až pochopí. Nakonec se podvolí a přijme svůj osud. Elyninou myslí znovu projel pocit neskutečné viny, ostrý jako hrdlořezova dýka. Zavřela oči a odhodlaně stiskla rty. Není čas na pochybnosti.

Navíc Kiera tu situaci zvládne výborně. Je to chytrá holka.

Přesto si Elyn skousla ret, až ucítila krev, když pomyslela na Lawenydd a na oslavy, které se tam mají co nevidět odehrát. Odpusť mi, zašeptala a raději začala dumat nad svým budoucím osudem.

Před ní je Brock.

Ach, vzácná, vzácná lásko. Sevřelo se jí hrdlo. On stojí za každou vteřinu lítosti, kterou pociťuje.

V dáli zaslechla vyzvánění zvonů.

Svatebních zvonů.

Ohlašovalo sňatek Elyn z Lawenyddu s lordem z Penbrooku. „Tak ať,“ zašeptala a pobídla svou neposednou klisnu vpřed. Za Brockem.

Zvony zpečetily její trudný osud. Kiera zavřela oči, zhluboka se nadechla a pomalu se vydala ke kapli. Takže Elyn ji opustila. Kiera cítila strach a vztek a byla si jistá, že až se její sestra vrátí, zaškrtí ji.

Přes těžký závoj toho mnoho neviděla, ale podařilo se jí dojít k oltáři, kde hořely svíce a čekal Elynin ženich. Bože, pomoz mi.

Se sevřeným žaludkem letmo pohlédla jeho směrem. Nedokázala přesně rozeznat jeho rysy. Zaregistrovala, že je to vysoký muž se širokými rameny, rovnými zády, plochým břichem a dlouhýma nohama. Má postavu válečníka. Světlo svíček se odráželo od jeho hustých tmavých vlasů.

Vůbec není takový, jak povídala Elyn. Kiera těžce polkla a všimla si, že Bestie z Penbrooku se tváří tvrdě a nepřístupně, ačkoli jeho obličej viděla jen mlhavě.

V malé místnosti panovalo přítmí. Dobrý bože, odpusť mi ten podvod, pomyslela si se srdcem až v krku. Rychle se pokřižovala a poklekla vedle Elynina ženicha. Skláněla hlavu spíš proto, aby jí nebylo vidět do obličeje než ze zbožnosti. Spolu s vůní kadidla a lojovic k ní doléhala i slabá vůně kouře, kůže a ještě něčeho –něčeho děsivě mužného, co jako by vycházelo z něj. Ramenem se skoro dotýkala jeho paže, byli tak blízko, že nevěděla, je-li to pouze její představivost, nebo z něj skutečně sálá nelibost, dokonce vztek. Jako by tím sňatkem byl stejně málo nadšený jako ona.

Přistihla ho, jak se na ni nenápadně podíval.

Těžce polkla.

Je tak velký. Tak impozantní. Tak… mužný.

Matko boží, co s ním bude dělat? Srdce jí bušilo, jako když kolibřík třepotá křídly, v krku měla vyprahlo jako v poušti, žaludek sevřený tak pevně, že pochybovala, že by mohl povolit.

Kněz mumlal modlitbu, ale ona jeho slova téměř neslyšela, jak jí hučelo v uších. Je to špatné. Nikdy z toho neunikne.

Pravda, Penelope bude muset do jeho poháru přidat více lektvaru, o tom už se bavily dříve, ale co když ten odvar nebude dost silný? Co když nebude chtít pít víno? Co když jediné, po čem touží, je dostat svou ženu do postele?

Neslyšně zasténala. Nikdy se neměla nechat zatáhnout do tohoto směšného plánu. Nikdy. Už pouhá blízkost toho muže v ní vzbuzovala touhu okamžitě prchnout. Jaké to bude, až se s ním ocitne sama v zamčeném pokoji, kde se v ovzduší budou vznášet svatební sliby? Znovu polkla a pokusila se trochu ovládnout, aspoň aby se jí tak netřásly ruce.

Kněz byl starý a nezřetelně bručel, ale vypadal šťastně, jako by ho těšilo cestovat tři dlouhé dny proto, aby požehnal tomuto svazku. Srazí ji snad Bůh bleskem za to, že spáchala takový hřích? Ach, byla tak hloupá, že si vůbec oblékla ty svatební šaty…

Na jedné straně kaple stál její otec a na druhé muži, které neznala. Penelope postávala opodál a Hildy se bezpochyby skrývala někde ve stínu.

Kiera si skousla ret. Jestli se jí podaří přežít ten obřad a pak následujících několik hodin… Náhle si uvědomila, že malá místnost ztichla. Kněz čekal… Zopakoval ta strašlivá slova. Přijímá tohoto muže za svého manžela, bude ho milovat, ctít a poslouchat…

Její srdce prudce bušilo, krev jí šuměla v uších. Přestože v kapli bylo chladno, po zádech jí stékal pot.

„A… Ano,“ zašeptala a uvažovala, zda sama sebe neproklela navěky.

3

Všichni v malé kapli tiše vydechli úlevou. Všichni kromě muže, který klečel vedle Kiery. Záda měl hrdě napřímená a bradu arogantně a vzdorovitě zdviženou. Přestože také zopakoval svůj slib, jeho slova zněla odměřeně a ostře. Ani se nesnažil skrýt, že už se nemůže dočkat, až obřad skončí.

Přála si utíkat z kaple tak rychle, jak by jí jen nohy dovolily. Co se může stát, až jí nadzvedne závoj, aby ji políbil? Je tady někdo, kdo by ji mohl poznat, ukázat na ni a obvinit ji, že je podvodnice?

A rituál náhle skončil. Kněz pronesl modlitbu a oznámil, že jsou manželé – lord a lady z Penbrooku. Bože, pomoz mi, pomyslela si, když se k ní její novomanžel sklonil, chystal se jí nadzvednout závoj a políbit ji.

Teď se jistě všechno prozradí.

Pomalu odhrnul těžkou krajku a jejich zraky se v potemnělé kapli střetly. Do očí se jí upřel bouřlivý, zuřivý pohled, který jako by odhalil všechny její lži. Připadalo jí, že jí v té chvíli nahlíží přímo do duše.

Rychle se nadechla. Srdce jí divoce bušilo. Kolena se jí třásla. Nebyl to žádný hnusný obr, jak říkala Elyn. Do toho měl opravdu daleko.

Rysy měl ostré, ale takovým nebezpečným způsobem, který jen zdůrazňoval jeho mužnost. Zpod tmavého obočí na ni hleděly stříbřité oči. Lícní kosti jako by mu vytvaroval Bůh osobně. Hranatou bradu zdobily tmavé vousy, obličej dokresloval úzký silný nos a rty tenké jako ostří, semknuté do tvrdé rozzuřené linky.

Srdce jí hlasitě bušilo, když se připravovala na to, že se jí ty smyslné rty krátce dotknou. Bude to jen kratičký okamžik. Ale z pevně sevřených čelistí se dalo poznat jeho odhodlání.

Objal ji, pevně k sobě přitiskl a pak sklonil hlavu. Pár vteřin počkal a ona během té chvilky zaregistrovala jeho nezkrotnou sílu.

Vzápětí přitiskl své rty na její. Horce. Tvrdě. Dobyvačně. Sotva popadala dech. Prohloubil polibek. Motala se jí hlava tak, až jí připadalo, že se točí celá místnost. Tohle všechno je špatné. Takhle bych to neměla cítit. Takhle ne!

Navzdory všem myšlenkám, které jí divoce vířily hlavou, měla neodolatelnou touhu mu ten polibek oplácet.

Trhnutím od ní odklonil hlavu. Žhavýma očima ji během vteřiny ohodnotil a jí připadalo, že se netváří jen udiveně, ale i arogantně. Jako by byl zvyklý, že ženy omdlévají, sotva se jich dotkne.

Naštěstí pak nechal závoj zase klesnout. Byla si jistá, že v obličeji celá zrudla. Otočila se k východu z kaple a jen se modlila, aby ji otec nepoznal, i když má slabý zrak.

Bože, stůj při mně, pomyslela si, když letmo zahlédla Penelope vedle jejich otce. Lord z Lawenyddu se usmíval, ale jeho nejmladší dcera se tvářila zděšeně a kulaté oči nemohla odtrhnout od svého nového švagra.

Kelan svěsil paže a Kiera kupodivu dokázala normálně kráčet. Nevzal ji za ruku ani jí nenabídl rámě, když bok po boku rychle vycházeli z kaple. Kieře se třásly nohy a nemusela ani předstírat nevolnost, vůbec jí nebylo dobře. Tváře jí hořely a krev horce proudila žilami. Napadla ji hrůzná myšlenka, že totiž ten polibek před oltářem nebyl nijak chladný ani odevzdaný, ale spíš opovážlivý a rozhněvaný. Jako by lorda z Penbrooku ten sňatek popuzoval stejně jako ji. A co víc, jako by ji tiše varoval, že teď hněv obrátí proti své ženě.

Což jsi ty, Kiero. Alespoň co on ví. To ty jsi pronesla slib. To tys mu sestřiným jménem slíbila, že ho budeš milovat, ctít, poslouchat, že mu budeš věrná a všechny další věci, co byly řečeny před božím oltářem. Přestože jeho právoplatnou manželkou je Elyn, on si myslí, že jsi to ty, takže budeš jistě trpět jeho hněvem.

Ach, to byla chyba. Neodpustitelná chyba. Nikdy neměla Elyn pomáhat s tímto podvodem. Měla by všechno napravit. Právě teď. Než se všechno ještě zhorší. Koutkem oka ale zahlédla otce. Rozzářený a hrdý si potřásal rukou s gratulanty.

Nemůže ho zklamat. Teď ne. Uvnitř celá chřadla a cítila se mnohem hůř, než by si pomyslela. Zamotala se do těch lží, vězela v nich tak pevně, že neviděla žádný způsob, jak z toho ven. Zdálo se, že pravda jí uniká čím dál víc.

Skutek byl vykonán. Lež dokončena. Kieřino zoufalství bylo ještě větší, než si vůbec dokázala představit.

Sluhové drželi dveře otevřené a hned před kaplí čekala Hildy. Tenké rty měla našpulené a rukama nervózně kroutila v záhybech sukně.

„Gratuluju, má paní.“

„Ach, Hildy,“ zašeptala Kiera, aby nikdo nepoznal její hlas. „Je mi… na omdlení.“ Přestože si to takhle nacvičily, teď byla ta slova pravdivá.

„Ale oslava…“ protestovala Hildy tak, jak měla.

„Já… nemůžu…“ Přes Elynin závoj Kiera pohlédla na svého manžela. „Kdybys mě laskavě mohl omluvit, můj pane.“

„Ano. Možná by sis měla lehnout ve své komnatě,“ navrhla Hildy.

„Tohle je naše svatební oslava,“ řekl.

„Ano, ano, já vím.“ Kiera položila ruku na Penbrookův rukáv a ucítila napjaté svaly na jeho předloktí. „Při– připojím se k oslavám později.“

„Nebude tvůj otec zklamaný?“ dotázal se, zjevně uražen. „Nikoli,“ šeptla. „On to pochopí.“ A navíc dostal, co chtěl. „Při-připojím se k vám brzy.“

Zaváhal.

Ach ne, měl přece souhlasit!

„To je ostuda,“ procedil skrz zuby. „Hosté…“

„Já vím. Je mi to líto. Kdybych si mohla lehnout aspoň na pár minut.“ Nemůže přece při oslavě zvednout závoj u stolu ve velké síni. Dokonce i její slabozraký otec by ji poznal a odhalil, že byl podveden. Trhla sebou, jako by ji zasáhla vlna ostré bolesti.

„Můj pane, mohla něco chytit od své sestry. I Kiera je teď na loži. Proto se nezúčastnila obřadu. Možná je ta nemoc nakažlivá,“ vložila se do toho Hildy. „Přece bychom nechtěli vystavovat hosty a rodinu nějaké zlé chorobě.“

Kelan na Hildinu poznámku nic neřekl, ale zjevně zuřil.

Kiera nečekala na jeho svolení a rozběhla se ke schodům.

Za ní se ozývaly kroky, které nabývaly na hlasitosti. Slyšela otce, jak na ni volá: „Elyn!“ Neotočila se. To nemohla riskovat. Běžela po kamenném schodišti, jako by měla křídla. Nahoře vpadla do Elyniny komnaty a proklínala sebe i svou sestru za tenhle příšerný, hloupý plán.

Zabouchla za sebou dveře, sotva popadajíc dech se opřela o dubové obložení a zírala na komnatu – na svatební komnatu. Tiše zaúpěla. Postel byla čerstvě ustlaná a běhouny na zemi nové a voňavé. V okenním výklenku a na malých stolcích byly rozmístěny tucty svíček a v ohništi praskal oheň. Na posteli ležela nová košile, celá bílá, s malými vyšívanými růžemi u krku.

Kieře se zvedl žaludek. Jak by si mohla obléknout tohle průsvitné nic, lehnout si na lože a čekat na muže, který se domnívá, že je jejím manželem?

Zachvátila ji panika. Měla by utéct. Schovat se. Ať si Penbrooke myslí, co chce. Mohla by předstírat šílenství, chovat se jako ten starý bláznivý poustevník, co žije zamčený v cele v západní věži… Ne… Uklidni se. Zhluboka dýchej. Mysli, Kiero! Sama ses dostala do tohohle maléru a je jenom na tobě, aby ses z něj dostala zase ven!

Na vteřinu pomyslela na polibek před oltářem, který ji připravil o dech. Jak Kelan tiskl své rty na její. Krev se jí rozproudila. Nečekala, že by mohla takhle reagovat. Spíš než odpor cítila touhu. Kiera dokonce uvažovala, jaké by to bylo, líbat se s ním déle. Konečky prstů si přejela po rtech, načež zavrtěla hlavou nad vlastní pošetilostí. Co si myslela? K tomu muži nemůže cítit nic pěkného. Nic!

Hlavou jí vířily podivné myšlenky, přešla k posteli. K manželskému loži. Elyninu loži. K loži, na němž by měla strávit noc s… Ne, ani náhodou.

Na stolku vedle postele stál džbán s vínem a dva poháry. Podle plánu. Jeden z nich zvedla. Na dně bylo do stříbra skutečně vyryto X. Klekla si a pod běhounem u stolku nahmatala dvě lahvičky. Lektvar. A krev. Vyjde to? Vybavila si odhodlaný a inteligentní Kelanův pohled, když ji políbil. V tom okamžiku jí došlo,

že on není mužem, který se nechá snadno obelstít, a jistě jí ani neodpustí, že ho tak obelhala. Jinou možnost ale nemá.

Opatrně posunula obě lahvičky pod běhounem k čelu postele, aby je nikdo nerozšlápl.

Zaslechla vzdálenou hudbu. Dole už začínala oslava. Je jen otázkou času, kdy znovu bude muset čelit Kelanovi. Bezpochyby bude pořádně rozzuřený. Přímo rozlícený. Na ni. Za to, že ho zostudila jen pár minut po sňatku.

Zachvěla se. On nikdy Elyn nezapomene, jak jej potupila ve svatební den. Určitě jí ani nedovolí dnes v noci předstírat spánek, aby se vyhnula jeho hněvu. Bezpochyby ji probudí a bude se dožadovat svých manželských práv.

Kiera bude muset zůstat vzhůru, aby se ujistila, že vypil uspávači lektvar, a nějak to s ním zvládnout, než usne. Až bude spát, Kiera vylije krev na prostěradlo. Pokud se toho odváží.

Tiše se pomodlila, přešla k oknu a zadívala se do chladné zimní noci. Hradby ozářené měsíčním svitem vypadaly jako ze stříbra. Někde za cimbuřím teď Elyn čeká na muže, jehož tolik miluje.

Kieře se do srdce vloudil pocit prázdnoty a na vteřinu své sestře záviděla. Elyn našla pravou lásku, nebo si to alespoň myslí. Pozná někdy i Kiera tohle požehnání? Zamiluje se vůbec někdy? Bude jí někdy na někom záležet víc než na ostatních?

Zamračila se, neboť ji napadla další pochmurná myšlenka. Pokud má Elyn s Brockem tak hluboký vztah, jak by ho mohli ukončit? Proč by se její sestra vzdala něčeho, po čem tolik touží? Elyn hodně riskovala, aby mohla být s Brockem z Dubového vrchu. A on také, aby mohl být s ní. Tak co ji přinutí vrátit se zpátky na Lawenydd? Kiera sledovala mrak plující po měsíční obloze.

Kdo říkal, že se Elyn vůbec vrátí?

Slíbila to.

Kiera sevřela prsty křížek na svém krku.

No a? Cožpak nelhala už předtím? Neslíbila snad otci, že se provdá za Kelana? Neporušila ten slib? Tak proč by se měla vrátit kvůli tobě?

To pomyšlení sevřelo Kieře srdce. Přestože se jí na mysl vkrádaly pochyby, moc tomu nevěřila.

Elyn ji jistě nenechá, aby strávila zbytek života ve lži a předstírala, že je ženou někoho, kdo není jejím právoplatným manželem. Navždy by zůstala podvodnicí.

Nebo by to Elyn udělala?

Ledové prsty větru pronikaly Elyn pod kapuci a mrazily ji do tváří. V hrdle ji pálilo a byla neskutečně vyčerpaná, stejně jako její kůň. Kobylka měla srst pokrytou potem a její dlouhý a rychlý krok se citelně zpomaloval. „No tak,“ pobízela ji Elyn do posledního kopce.

Byla podrážděná a žaludek měla sevřený.

Co když na ni Brock nečeká?

Co když si to rozmyslel?

Co když… Co když si s ní jen tak hrál?

To by neudělal! Cožpak byl někdy neupřímný?

V chladném vzduchu zaťala zuby a myslí jí jako duchové vířily ponuré myšlenky.

To jen ta strašná noc. Musíš věřit.

Jenže dál pochybovala. Zuby jí drkotaly zimou, když ji Královna znaveně nesla do kopce. Na téhle temperamentní kobylce obvykle nejezdila. Raději však ukradla tuhle Kieřinu klisnu, aby její zmizení nikdo nespojoval s Elyn. Dostat se z hradu vyžadovalo lstivost. Elyn se ale přestrojila za chudého kluka, což už párkrát udělala i dřív, aby se dostala ven z hradu, za Brockem. Naštěstí v bráně zrovna v bahně uvízl mlynářův povoz, a tak byli strážní zaneprázdněni a sotva si jí povšimli.

Vyplížit se s koněm ze stájí bylo snadné, jelikož na hradě bylo rušněji než obvykle. Kvůli svatbě zde bylo více služebnictva, kupců a hostů. Kobylku ale jistě bude někdo brzy postrádat. Přestože starý stájník Orson byl poslední dobou trochu popletený, jeho syn Joseph si určitě všimne, že některé zvíře chybí. Mohl by být ztrestán za jeho zmizení.

Když Elyn pomyslela na Josepha, cítila se provinile. Věděla, že ji má rád. Víc než jen rád. A ona toho necitelně využívá. Bylo pošetilé, aby o ní měl nějaké romantické představy. Nicméně pokaždé, když se na ni podíval, zčervenal, a ji to hřálo u srdce. Joseph se dnes v noci bezpochyby dostane do maléru. Stejně jako jeho otec Orson, když Kiera ukradla Obsidiána, koně, který už se nikdy nenašel.

Provedla klisnu kolem trosek vypálené chalupy a už odmítala dál uvažovat o tom, co se může přihodit těm, které nechala za sebou. Za tímto posledním kopcem se nacházelo malé městečko. Brock jí slíbil, že na ni bude čekat v hostinci zvaném Hájovna.

Pokud si to tedy nerozmyslel.

Pevně semkla čelisti a zaplašila pochyby, které jí zamořovaly mysl. Pobídla kobylu tvrději, než zamýšlela. Vystřelila vpřed a v téže chvíli vylétla ze stínu sova. Klisna zděšeně zaržála, uskočila a postavila se na zadní.

„To nic není,“ uklidňovala zvíře Elyn a pevně svírala otěže. „Pššš…“

Koňské nohy dopadly na zem s tvrdým dusnutím, které dívkou otřáslo.

Boj mezi jezdkyní a zvířetem ale ještě neskončil. Kobyla se splašeně rozběhla vpřed. „Zatraceně! Stůj! No tak!“ Elyn zápasila s vyděšeným zvířetem, přitahovala otěže a snažila se svou váhou klisnu zpomalit. Ta ale byla příliš vystrašená. Oči měla vyvrácené tak, že jí bylo vidět bělmo, a vzpouzela se. „Jen klid, holka. Nic to nebylo,“ ujišťovala ji Elyn, které se podařilo zpomalit do klusu.

Sova byla tím posledním, co Elyn trápilo. Teď musí myslet na svou budoucnost. A na Brocka.

Co když tam nebude? V temné noci se jí pochybnosti zarývaly do mysli jako ostré drápy. Kam půjdeš? Co budeš dělat? Vrátíš se na Lawenydd?

To ale nejde. Vzadu v krku ucítila hořkou pachuť.

Už nikdy se nemůžeš vrátit. Nikdy!

Žaludek měla sevřený a po těle jí vyvstával pot, přestože se třásla zimou. Brock by ji neopustil. Ne teď. To by neudělal.

Sklonila hlavu a zahnala tyhle děsivé myšlenky do nejtemnějšího koutu své duše, zatímco uháněla po klikaté cestě. Elyn minula několik osamělých chatrčí a statků. Vítr jí strhl z hlavy kapuci, její tmavé vlasy za ní vlály. Kobylka běžela rychleji a rychleji. Rychleji a rychleji bušilo i Elynino srdce.

Brock je její první láska. Věřila, že bude její jedinou láskou, přestože už ji jednou zradil. Jenže to bylo před třemi léty…

Připadalo jí to strašně dávno, ale ta stará rána stejně pořád bolí. Když ji podvedl jednou, mohl by ji podvést znovu. Co by si pak počala?

Je to jednoduché.

Zabila by ho.

4

Kde je k čertu jeho nevěsta?

Kelan ze své židle přehlížel celou velkou síň. U vzdálené zdi ve výklenku vyhrávali muzikanti. Služebnictvo nosilo z kuchyně ke stolům podnosy plné jídla a pití. Panovala veselá nálada, společnost se dobře bavila, ale Kelanovo rozpoložení bylo čím dál pochmurnější.

Židle vedle něj zůstávala prázdná, jako by se jej jeho novomanželka schválně snažila zostudit a dávala tak veřejně najevo svůj odpor k němu. Přetrpěl rozhovor o ničem se svým novým tchánem i podivné pohledy své švagrové. Pokaždé, když pohlédl jejím směrem, rychle sklopila zrak, zčervenala a skousla si ret. Jako by se cítila provinile kvůli něčemu strašlivému.

To je hloupost!

Sluhové servírovali chod za chodem. Pečený jelen a páv, vaječný rosol a křupavé sladké koláče. Nadívaný úhoř a štika se zázvorem. Pečená jablka a víno. Džbánek za džbánkem. Jeho pohár nikdy nezůstal prázdný.

Pohodlně opřený s nezájmem sledoval žongléry a tanečnice a neschopného šaška, který u stolu dával k dobru přitroublé žerty. Ty měly pobavit především vážené novomanžele, lorda a lady z Penbrooku. Jenže o to víc bylo zřejmé, že židle vedle něj je prázdná. S každým dalším talířem, který se snesl na stůl, Kelan čekal, že se jeho nevěsta objeví, ale namísto toho uviděl jen tázavě zdvižená obočí svatebčanů a slyšel jejich nepříliš tiché žerty na svůj účet.

„Po pár hodinách manželství už je jasné, kdo bude vládnout hradu,“ zašeptal pod vousy jeden tlustý kupec.

Jeho společník zachrochtal. „Čekal bys snad od lady Elyn něco jiného? Je to divoška. Má svou vlastní hlavu.“

„Nechtěl bys být dnes v noci myškou, schovanou pod běhounem, až ji lord vezme na lože?“

Ozvalo se srdečné zachechtání. Kelan zaskřípal zuby, až ho to zabolelo.

„Třeba ho tam vezme ona.“

Dva muži se hlasitě smáli za smutného vyhrávání lyry. Ježíši Kriste, bude ho ta žena napínat věčně, aby se mu pak vysmála? Tahle její neposlušnost je více než zahanbující; je výsměchem slibu, který si dali před pouhými několika hodinami. Brzy se to stane veřejnou záležitostí. Měla by za tu svou neposlušnost zaplatit, měla by platit za každé zachichotání, za každé zdvižené obočí a vědoucí úsměv určený Kelanovi.

Není divu, že si připadá jako naprostý hlupák. Vycítil to snad každý ve velké síni. Jeho žena by se měla objevit brzy, jinak se Kelanovi budou vysmívat nejen na tomhle hradě, ale i na jeho vlastním. Pomluvy cestují rychleji než ten nejrychlejší kůň, šíří se vesnicemi a po temných cestách do sousedních hradů.

Jeho rozladění se zvyšovalo s každou další uplynulou minutou. Lil do sebe pohár vína za pohárem, nevnímal zvědavé pohledy a snažil se soustředit na bezvýznamnou konverzaci. Ale celou tu dobu vymýšlel, jak bude jeho žena pykat za tuhle hanbu.

Dnes v noci, až budou spolu sami, najde způsob, jak své svéhlavé nevěstě vysvětlí, že takovou neposlušnost už nikdy nebude tolerovat. Mohla přijít alespoň na chvilku a sednout si vedle něj.

„Mrzí mě, že tu Elyn není,“ prohlásil stařec, jako by si až teď uvědomil, že jeho dcera není přítomna. S povzdechem odsunul svůj pohár stranou. „Je tak tvrdohlavá… Snad tě Bůh požehná syny.“ Smutně se usmál a mléčně bílýma starýma očima se zadíval Kelanovi přes rameno. „Ne že by mi dcery neposlal Bůh. Jenže… když byly malé, ztratily matku. Nejspíš jsem se měl znovu oženit… Potřebovaly ženskou ruku…“ Jeho slabý hlas náhle utichl, jako by toho prozradil příliš, nebo se možná jeho myšlenky zatoulaly jinam. „Ano, synové. To je to, co potřebuješ.“ Bouchl rukou do stolu, aby zdůraznil vážnost svého prohlášení, a mávl na

služku, která dolévala víno. „Zeldo…, náš vážený host má pohár skoro prázdný.“

Když služka odběhla pro džbánek čerstvého vína, Kelan opět pohlédl na obloukový vchod do velké síně, odkud bylo dobře vidět na schodiště. Jakkoli si to přál, jeho neposlušná žena se samozřejmě neobjevila. Krev se mu pěnila hněvem a začal si uvědomovat, jak mu vypité víno stoupá do hlavy. Obvykle toho vydržel hodně, ale dnes večer, možná kvůli jeho rozladění, mu připadalo, že má najednou tak lehkou hlavu, jako by se vznášel a jeho mysl se každou chvíli chystala opustit tělo.

Pohlédl na vzdálený konec stolu, kde prve seděla Penelope, nejmladší dcera barona Llwyda. Ta už se ale opodál bavila se služkou, která rozlévala víno. Jakmile si všimla, že ji Kelan sleduje, rychle sklonila hlavu a vyběhla ze síně. Ucítil, že se mu vzadu na krku varovně zježily chlupy, ale nevěděl proč.

Tadd, který seděl z druhé strany nevěstina místa, se naklonil blíž. Okusoval králičí kost a ukazoval na prázdnou židli. „Už jsi ji vyděsil, co, bratře?“ dotazoval se.

„Říkal jsem ti, že se necítí dobře.“

„Prachmizerná výmluva.“

Orvis, sedící vedle Tadda, to zaslechl a široce se zazubil. „Je neklidná z nadcházející svatební noci. To se stává.“

„Mně se to nestane,“ poznamenal Tadd a očima klouzal z jedné služky na druhou.

„Protože s tebou se žádná neožení.“ Orvis se zasmál vlastnímu vtipu.

„Ne, to proto, že umím uspokojit ženy.“ Na dotvrzení svých slov mrkl na služku jménem Zelda. Byla to pěkná panenka s velkými ňadry a lesklýma tmavýma očima. Se zájmem povytáhla na Tadda obočí a skoro až uraženě si skousla ret. Potom se otočila a její sukně zašustily, když zaplula za závěs.

Orvis zamručel a zabořil nos do svého korbelu. „Zdá se, že ne všechny ženy.“

„Ona se vrátí.“ Taddovou důvěrou to ani trochu neotřáslo. „Ale co tvoje žena, Kelane?“ Tadd nedokázal skrýt svoje pobavení nad bratrovou nepříjemnou situací. „Není už čas s dámou ulehnout?“

„Za chvíli.“

„Na tvém místě už bych byl nahoře. Její obličej jsem zahlédl jen na chvilku, ale připadá mi půvabná.“

Kelan se vztekle zamračil a snažil se věnovat pozornost zpěvákovi, který se v muzikantském výklenku připojil k dudákovi.

„Ach, kdybych tak dnes v noci mohl nahlédnout do té komnaty.“ Taddovi jen zářily oči.

Radši ty než já, pomyslel si znechuceně Kelan. Tvrdohlavou, neuctivou ženu rozhodně nepotřebuje. Nechtěl ale přiznat ani sám sobě, že ten polibek před oltářem jej vyvedl z míry. Stíny v jejích zelených očích, když jí nadzvedl závoj, ho zneklidnily. Čekal, že mu jen chladně odevzdá své rty, ale bylo v tom něco víc. Něco, o čem ani nechtěl přemýšlet. „Nemáš nic lepšího na práci?“ otázal se svého bratra.

Zatrpklá služka se vrátila s dalším džbánkem vína a nenápadně pohlédla na Tadda. Orvis ten pohled zaznamenal a cosi nezřetelně zamumlal, načež opět pohroužil nos do korbelu.

„Ano, Kelane,“ odvětil Tadd s hříšným úsměvem. „Zdá se, že při troše štěstí budu mít na práci něco lepšího. Něco mnohem, mnohem lepšího.“

Z toho nevzejde nic dobrého.

Hildy hodila na dřevěný stolek hrst různobarevných oblázků, které s rachotem přistály v měsíčním světle, pronikajícím dovnitř otevřeným oknem.

Je to ďáblovo dílo.

Její staré srdce bolestivě tlouklo a ona si třela jednu flekatou ruku o druhou. Hradem se rozléhal veselý smích a hlasitá hudba. Jak mohla vůbec dovolit, aby se tohle stalo? Znovu pohlédla na kamínky na stole a těžce polkla. Selhala.

Porušila slib, který dala umírající lady Twyle.

„Postarej se o moje děvčata, Hildy,“ prosila ji paní tichým šepotem mezi záchvaty kašle, který otřásal jejím křehkým vyhublým tělem. „Slib mi, že dohlédneš, aby se všechny šťastně provdaly a měly děti.“

„Ano, má paní,“ přísahala Hildy v blikotavém světle svíček.

Pohled jejích zelených očí jako by přicházel z dálky. Bílou pleť měla tenkou, téměř průhlednou, napjatou přes vystouplé lícní kosti a špičatou bradu. Košili měla zmáčenou potem a vlhké vlasy se jí kroutily do prstýnků, přestože jí Hildy otírala čelo studeným mokrým hadříkem. Paní sevřela v prstech křížek, který vždycky nosila na krku. „Jak víš, neměla jsem šťastné manželství. Byl to svazek, který dohodl můj otec, ale…“ Její rty se zvlnily do smutného úsměvu. „Bylo to docela dobré. Možná, že nic takového jako opravdové štěstí neexistuje. Možná, že romantika je zkrátka nepraktická.“ Zamrkala a bolestivě polkla. „Jenom dohlédni na to, aby se dívky provdaly za muže, kteří na ně budou hodní, budou se k nim hezky chovat…“

„Nemůžu mluvit do toho, koho si vezmou,“ namítla Hildy.

V tom okamžiku se pohled paní Twyly projasnil a svou služku sledovala ostře a tvrdě jako jestřáb. „Baron ti popřává sluchu. Věří ti.“

Hildy se málem zastavilo srdce. Otevřela ústa.

„Ano. Vím to už dlouho,“ zašeptala Twyla a vyhublou rukou překvapivě pevně sevřela Hildino zápěstí. „Nevyčítám ti to. Znám… potřeby svého chotě. A taky vím, že věří tvým hloupým znamením a předpovědím. Ne vždy se chová jako křesťan. Myslí si, že jsi něčím obdařená, že míváš vize, že… jsi vědma, ztělesněné štěstí.“ Při tom pomyšlení se bolestně ušklíbla. „Možná si myslel, že na něm trocha toho štěstí ulpí.“

„Ne, má paní, ne. Já…“

„Je to tak!“ štěkla na Hildy. S povzdechem zavrtěla hlavou a odhrnula si z očí uvolněný pramen vlasů. „Jelikož ti věří, musíš mu radit, co se týče mých dcer. Slib mi, že uděláš vše, co bude v tvých silách, abys dohlédla na to, že budou šťastně vdané za dobré muže s upřímným srdcem.“

„Budu se snažit, má paní, ale…“

Prsty, připomínající pařáty, se jí zaryly do kůže hlouběji a v Twyliných očích se zračilo odhodlání. „Slib mi to,“ naléhala a druhou rukou zašátrala po křížku na svém krku, který jí zapadl pod košili. Vytáhla ho a přiměla Hildy, aby ten drahokamy vykládaný šperk sevřela v ruce. „Slib mi to. Před Bohem. Hned.“ Když Hildy zaváhala, paní Twyla znova zopakovala: „Hned!“

„Sli-slibuju,“ vyhrkla Hildy a paní klesla do polštářů. Spokojná a vyčerpaná.

Jenže Hildy lhala. Už tehdy to věděla. A nyní si to uvědomovala o to jistěji a bolestněji.

Po smrti paní Twyly zcela ztratila vliv, který na Llwyda z Lawenyddu měla. Možná se po smrti své ženy cítil provinile, nebo ho Hildy už unavovala. Jediné, co se nezměnilo, byl Hildin vztah k jeho dcerám.

Nezáleželo na tom, co způsobilo ztrátu Llwydovy přízně, výsledek byl tentýž. Hildy věděla, že jakékoli její snahy změnit Elynin osud bude Llwyd ignorovat. Ve svazku s Kelanem z Penbrooku tušila cosi nebezpečného. Ale nic ji nepřipravilo na to, kudy se nakonec budou ubírat cesty osudu baronových dcer.

Znovu se zadívala na kameny a v tu chvíli věděla, že spolu s tímhle ostudným manželstvím vstoupí na Lawenydd neštěstí ‚i smrt.

Je načase dát ženě lekci, pomyslel si Kelan rozzuřeně. Snažil se udržet hněv na uzdě, aby nedával přede všemi najevo rozladění .1 potupu, jenže jeho vztek narůstal s každou další vteřinou. Během oslavy už vytrpěl dost – všechny ty zvědavé pohledy, zdvižená obočí, samolibé úsměvy a úšklebky. Ještě není ženatý ani čtyři hodiny a už má z ostudy kabát. Tadd, který se celý večer otáčel za každou sukní a hlavně za tou pěknou služkou, naštěstí zmizel. Orvis vypil příliš mnoho piva, takže usnul u stolu, s tlustými prsty ovinutými kolem korbelu.

Kelan byl dost opilý. Odstrčil židli, omluvil se, a jak se prodíral zakouřenou velkou síní ke schodišti, plně pocítil účinky vypitého vína. Nohy se mu pletly, což ho překvapilo. Obvykle dokázal bez újmy zvládnout mnohem víc.

Víno lorda Llwyda je silné.

Opatrněji, než měl ve zvyku, stoupal po točitém schodišti do třetího patra, kde se nacházely soukromé komnaty lorda a jeho dcer. To se dozvěděl z rozhovoru se svým tchánem. Patrem vedla jediná chodba, která ho rozdělovala na dvě poloviny. Jednu obýval baron, zatímco tři komnaty naproti jeho dcery. První pokoj patřil té pošetilé dívce, která na něj fascinovaně hleděla po celou oslavu.

Druhou komnatu obývala Kiera, sestra tak nemocná, že se nemohla zúčastnit obřadu ani hostiny. Tam nepřišla ani samotná nevěsta. Schovávala se a záměrně se vyhýbala svému manželovi, aby z něj udělala pěkného hlupáka. Znovu se v něm vzedmula vlna vzteku. Buď jsou Llwydovy dcery velmi nemocné, anebo pyšné a tvrdohlavé.

Kelan předpokládal spíše to druhé.

Zaťal zuby a došel ke třetím dveřím. Uvažoval, zda by neměl zaklepat, ale pak se rozhodl, že ne. Zatraceně, vždyť ta žena uvnitř je jeho manželka. Manželka, kterou nechtěl.

Vzal za kliku a tak trochu očekával, že se před ním jeho nevěsta zamkla, ale petlice nebyla zastrčená a dveře se se skřípáním otevřely. Světlo z chodby proniklo dovnitř a ozářilo potemnělou místnost. Jedním ramenem se opřel o zárubeň dveří, aby se připravil na střet se svou ženou. Seděla na posteli, přikrývku sevřenou v jedné ruce si přidržovala na prsou. Oči měla kulaté a divoké, tvářila se vyděšeně jako obětní beránek.

„Zeno,“ vyhrkl a zaznamenal, že se mu trochu plete jazyk.

„M-muži.“

„Uklidňuje mě, když teď vím, že jsi skutečně naživu,“ poznamenal uštěpačně. Vešel dovnitř a tiše za sebou zavřel. Ozvalo se tiché zacvaknutí petlice a dívka málem vyskočila z kůže. Její zelené oči ve zšeřelé místnosti zářily a zmateně na něj zíraly. Je vyděšená, ano, ale v jejím pohledu se zračí ještě něco – vina? Ale proč? Protože se k němu nepřipojila při oslavě? Protože ho nemiluje? Protože…

Vtom ho napadlo, že třeba není panna a teď se bojí, že její ženich co nevidět zjistí, že už ležela s jiným mužem.

Oheň už pomalu vyhasínal a zůstaly jen rozžhavené uhlíky, svíce byly také skoro vyhořelé, lojovice se roztekla po stolku. „Nepřišlas dolů na večeři,“ řekl hlasitě vyčítavým tónem.

„Ne,“ odvětila a těžce polkla.

Byla hezká, to rozeznal i ve slabém světle. Zvlněné hnědé, trochu nazrzlé vlasy se zlatými odlesky jí rámovaly oválný obličej s hezky klenutým obočím, vystouplými lícními kostmi a malou pusou. Když jí před oltářem nadzvedl závoj, aby ji políbil, moc toho neviděl, ale i během té chvilky zaznamenal hrdě zdviženou bradu, záblesk inteligence v zelených očích a pihy kolem nosu.

„Bylo ti zle?“ Dobrý bože, proč se mu tak těžce mluví? Jazyk má strnulý, myšlenky zpomalené.

„Ano.“

„A teď?“ Potácivým krokem přešel k posteli a snažil se udržet svůj hněv pod kontrolou. Uvažoval, co bude dělat s tímhle zvláštním stvořením, které je teď jeho ženou.

„Já… totiž… Pořád se cítím…“ Hledala vhodná slova a mezi obočím se jí objevily ustarané vrásky. Čekal nějakou starou pannu – jelikož jí je skoro devatenáct a její čas na vdávání už minul –, ale tahle žena vůbec jako stará panna nevypadá. Ňadra má plná, přitisknutá k tenké látce košile, ruce i nohy dlouhé a pružné. „Na tom nezáleží.“

„Mně na tom záleží. Udělala jsi ze mě hlupáka.“

„Co?“ Rychle na něj pohlédla a v očích jí zablýsklo.

„Seděl jsem tam sám. Čekal jsem na tebe.“

„Omlouvám se. Myslela jsem, že víš…“

„Vím jenom to, že mě moje nevěsta ponížila.“

Zalapala po dechu. „Ne. Jen se necítím dobře. Já…“

„Lžeš,“ opáčil stručně. Všechen hněv, který se v něm hromadil po čtyři hodiny, se v tu chvíli vrátil a projasnil mu mysl. Naklonil se k posteli. „Čekal jsem na tebe,“ zopakoval.

Jeho nos se skoro dotýkal jejího a Kiera těžce polkla. Byl příliš blízko. Přestože byl evidentně opilý a v místnosti panovalo přítmí, studoval ji tak pozorně, že si jistě zapamatuje každý detail jejího obličeje. Srdce jí bušilo tak rychle, že sotva popadala dech. Vybavila si jejich letmý polibek a žár, který v ní vyvolaly jeho rty.

„Nemáš na to co říct?“ dotázal se a jeho horký dech, který byl cítit po víně, ji lechtal na tváři.

„Mám za to, že jsem se právě omluvila.“

„Málo a velice, velice pozdě.“

Kiera si přála, aby zmizel. Proč si vůbec myslela, že zvládne ten Elynin plán? Pro lorda Penbrooka by bylo lepší, kdyby zjistil, že tohle manželství nikdy nebude fungovat. Její otec by byl zostuzen, ale aspoň by vyšla najevo pravda. Teď je ale Kiera v pasti, dokud se nevrátí její rebelská sestra.

A to bude kdy?

Polkla. Když mu řekla, že je jí špatně, nelhala. Přestože v pokoji bylo chladno, na kůži jí vyvstávaly krůpěje potu. Prsty křečovitě svírala pokrývku, napůl ležela v Elynině posteli, měla na sobě sestřinu košili, mluvila s Elyniným manželem a připadalo jí, že každou chvíli ztratí vědomí.

Jak na ni tak tiše shlížel, připadal jí vyšší než při obřadu. Svaly mu hrály a velké ruce měl vztekle sevřené v pěsti.

Dělalo jí problém vůbec promluvit, ale nakonec zašeptala: „Měla jsem poslat vzkaz…“

„Měla ses ke mně připojit.“

„Jenže já nemohla.“

„Nebo nechtěla?“ popíchl ji a podezíravě přimhouřil oči.

Bouřil v něm hněv. Pleť se mu leskla potem. Obešel postel a Kiera si všimla, že jeho chůze je trochu potácivá. Silné, neuvěřitelně dlouhé nohy se mu pletly jedna přes druhou. Dobře.

„O-omlouvám se, jestli jsem tě urazila,“ řekla se sklopenýma očima. Nemohla riskovat, že ho rozzuří ještě víc, ne, pokud má ten plán vyjít. Nejraději by na něj zakřičela něco nepěkného, ale to by jejímu záměru příliš neposloužilo. „Už to nikdy neudělám. A teď… nedal by sis pohár vína?“

S úsměvem se natáhla pro džbánek. Do označeného poháru přidala ještě víc lektvaru, aby měla jistotu, že zabere.

Silné prsty jí sevřely zápěstí rychle jako útočící had. Lekla se a zalapala po dechu. „Pochop jednu věc, ženo,“ procedil přes zaťaté zuby. „Nebudu tolerovat, abys mě ponižovala. Nikdy.“

Snažila se nevnímat jeho drtivý stisk. „Já vím.“

„Ty víš?“

„Ano!“

„Pokud mě ještě někdy zahanbíš tak jako dnes večer, budeš toho litovat.“

„Vyhrožuješ mi?“ dotázala se. Už také začínala zuřit. Buď opatrná, Kiero, nepopuď ho. Nech to být.

„To není vyhrožování, ženo, to je pravda. Neposlušnost tolerovat nebudu.“

„Pak se budu velmi snažit být vždy poslušnou, milující a pokornou ženuškou,“ pravila výsměšně, neschopná udržet jazyk za zuby. „Každý, kdo mě uvidí, pozná, že žiju jen proto, abych ti sloužila a dlela v tvém stínu, můj pane.“

„Zkoušíš mě?“ zavrčel.

„Jako ty mě!“

Zaváhal, pak uvolnil stisk a pustil dívčinu ruku. „Není žádným tajemstvím, že jsem o tenhle sňatek nestál. O nic víc než ty. Ale je to tu. Jsme svoji.“ Rozhodil rukama a odstoupil od lože. Kiera se konečně dokázala trochu nadechnout. „Teď s tím musíme udělat to nejlepší, co se dá.“

„Ano,“ vydechla a snažila se držet svůj ostrý jazyk za zuby. „To musíme.“

Pohlédl na stolek a ji na děsivou vteřinu napadlo, že by si mohl chtít nalít sám. „Dovol mi naplnit ti pohár,“ nabídla rychle a nechala přikrývku klesnout. Přitom si dobře uvědomovala, že jí přes tenkou hedvábnou látku prosvítají ňadra a bradavky. Popadla džbánek a nalila víno do pohárů. V duchu se modlila, aby uspávači lektvar zabral.

„Myslím, že už jsem toho vypil dost.“

„Ne. Musíme… se napít společně.“

„To jsme měli. Už před pár hodinami. Dole.“ Přejel ji nevěřícným pohledem. „Nevypadáš nemocná.“

„Sna-snažím se tě potěšit,“ namítla a přiměla se k úsměvu, ačkoli jí do smíchu nebylo. Když mu podávala pohár, ruce se jí třásly. Ano, jistě mu nabízí ten správný, i když teď značku téměř neviděla.

Nevěřícně odfrkl. Pak se jí zadíval do očí a přiťukl si s ní. „Dobrá, ženo,“ zavrčel ironicky. „Máme tu milující manžely, poslušné manželky a, ano, manželské blaho.“

5

Kelan ťukl svým pohárem o její a přípitek se rozlehl po celé komnatě.

Kiera těžce polkla a zbledla při pomyšlení na všechny své lži. Tolik lží. Lhala otci, knězi, Bohu i tomuto muži, který ji teď nedopatřením považuje za svou ženu. „Na blaho,“ přinutila se říct a spatřila jeho ocelově šedé oči upřené do jejích. Vypadal, jako by si ukládal rysy jejího obličeje hluboko do paměti.

Rychle se odtáhla, aby byla z dosahu světla svíček, odvrátila hlavu a vlasy nechala spadnout do tváře. Doufala, že tak aspoň trochu zahalí své rysy. Co si jen myslela? Místnost je potemnělá, ano, jenže je tu stále tolik světla, že kdyby si Kieru pořádně prohlédl a ráno se pak probudil vedle Elyn, poznal by, že byl podveden. Může jen doufat, že díky vypitému vínu a lektvaru si ji následující den nebude moc pamatovat.

Lokla si vína a pak znovu. Kelan vyprázdnil svůj pohár a pozvednutím obočí jako by jí chtěl tiše naznačit, aby udělala totéž. Poslechla a vypila ten svůj také do dna. Cítila, jak jí studené víno protéká hrdlem. „Ještě jeden?“ zeptal se.

Než stačila odpovědět, natáhl se pro džbánek a naplnil znovu oba poháry. U všech svatých, jak mu teď bude moci přidat do vína uspávači lektvar?

Ohlédl se po ní s jedním tmavým obočím zdviženým a rukou na džbánku.

„Co… ach.“ Cítila, jak pod jeho pohledem červená. „Prosím, můj pane.“ Ta slova se jí vyslovovala jen těžko, neboť pouhé pomyšlení na to, že on je jejím pánem, se jí nelíbilo.

„Můžeš mi říkat Kelane nebo manželi.“

Nikdy, pomyslela si. Přijala od něj pohár a přiťukli si. Za jak dlouho začne elixír účinkovat?

„Děkuju…, Kelane.“ Srdce jí bušilo a sotva popadala dech. Všechno je špatně. Tak strašně špatně.

Bokem se opřel o postel a pozoroval Kieru přes okraj své číše. „A jak bych měl říkat tobě?“ dotázal se a upil. „Co by se ti líbilo?“

„Mně?“

„Jak bych tě měl oslovovat?“

„Aha.“ Mysli, Kiero, nech ho mluvit. „Elyn,“ vyslovila s obtížemi sestřino jméno. Dobrý bože, je tak blízko. Tak moc blízko. Bosou nohou se téměř dotýkala jeho boku, ale neodvažovala se nohu odtáhnout, aby nepůsobila jako vyděšený králík. Vždyť to má být její manžel.

„A co ženo?“

„Ne!“

Ve slabém, blikotavém světle svíček na ni tázavě hleděl.

„Totiž…“ Bojovala s naléhavou potřebou se pokřižovat, když na ni zíral jako jestřáb. „Totiž Elyn stačí. Ano. Říkej mi Elyn.“ Přinutila se k nepatrnému úsměvu. „Všechno je to tak nové.“

Opět tázavě pozvedl obočí.

Připadala si celá zničená. Otřesená. Nervózně si olízla rty a vtom si všimla, že on to gesto bedlivě sleduje. Co teď? Působil trochu přiopile, ale jen trochu. Jenže to nestačilo. Pod maskou nenucené lhostejnosti vycítila jeho doutnající hněv, vztek, který se snažil udržet pod pokličkou. „Pro mě je to taky nové,“ poznamenal nakonec a odhrnul si tmavé vlasy z čela. Zavřel oči, jako by bojoval s bolestí hlavy.

Konečně.

Až usne, může si to Kiera s Elyn zase prohodit. Kieře se trochu ulevilo, uvolnila se a pomalu zívla. Z nervozity vypila příliš mnoho vína a navíc celý den nejedla. Trochu se jí točila hlava a zlatavé odlesky světla jí náhle připadaly hřejivé a lákavé. Nebýt bestie sedící na její posteli, snad by jí tento večer připadal i příjemný.

„Nikdy už mě nesmíš znovu ponížit,“ řekl náhle tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. Podle jeho napjatých svalů a pevně semknutých rtů vytušila zuřivý hněv, který už dál nedokázal skrývat.

„Nechtěla jsem…“

„Lhářko!“ Jeho šepot byl drsný jako písek. Najednou otevřel oči, vrhl se na ni a popadl ji za zápěstí. „Něco je tu špatně,“ obvinil ji a nosem se skoro otřel o její. V pološeru byly jeho oči téměř černé, tak rozšířené měl zornice.

Prsty svírající její zápěstí byly jako okovy. Zabolela ji paže, kterou si zranila tu noc, kdy ztratila Obsidiána. Vzpomněla si, jak jí ublížil jiný muž, temný útočník bez tváře, který nebyl dopaden. Vnitřně se celá otřásla při té vzpomínce a snažila se zahnat strach.

„Co je to, ženo? Připadám ti odporný?“

„Ne,“ pípla bez dechu.

„Nepřitažlivý?“

Polkla. „Ne,“ šeptla a natáhla se pro přikrývku, jenže jeho pevné prsty jí jakýkoli pohyb znemožňovaly. Oheň hlasitě praskl a na chodbě za dveřmi zaslechla kroky, jak se střídaly stráže.

„Tak co tedy, Elyn? Chováš se jako vyděšené hříbě.“

Podívala se mu do očí. „Ještě nikdy jsem nebyla s mužem,“ objasnila a zarazila se.

„Očekával jsem, že budeš panna,“ prohlásil. Byla v tom ale nevyřčená otázka. Jako by Kelan v hloubi duše uvažoval, zda podivné chování jeho ženy náhodou nevyvolal strach, aby manžel nepřišel na to, že už není nevinná.

Hrdě zvedla bradu. „Ale vím, že ty tak nevinný nejsi, muži. Měl jsi i jiné. Možná tucty jiných.“

„To by tě mělo těšit. Nesnaž se nás srovnávat, Elyn. Ty jsi žena a já muž. To je rozdíl!“

„Takže já nemám právo tě soudit, ale ty mě ano?“

Neodpověděl, ani nemusel. Jen se díval na tu drzost očima temnýma jako noc, očima, které zřejmě vidí až na dno její duše a tam odhalí všechny lži. Pohledem jí sjel po obličeji a po těle, jako kdyby se jí už zmocňoval. Ach bože. Dech se jí zadrhl v hrdle. Když se k ní naklonil a přitiskl svá ústa na její, slyšela tlukot vlastního srdce. Bilo divoce. Hlasitě. Chtěla, aby ji líbal, chtěla znovu cítit jeho rty na svých. Ach, tohle je šílenství! Jen se o ni nepatrně otřel rty a ona je z toho celá pryč. Sklonil se níž. Na kůži ucítila jeho horký dech.

Polibek byl jen letmý, skoro svůdný. U všech svatých, ne!

Když zvedl hlavu, aby se na ni podíval, jeho obličej už nepůsobil tak krutě, náhle jako by zněžněl. Pohlédl na její ňadra a zrádné bradavky, které se tyčily pod tenkým hedvábím košile. Pak uvolnil stisk a pustil ji.

„Ne-nedáme si ještě pohár?“ navrhla a sotva poznávala vlastní ochraptělý hlas. Natáhla se pro džbánek.

Velká ruka překryla tu její. „Já to naleju, ženo.“

Uvědomila si, že to není láskyplné oslovení. On se jen snaží vrýt si je do paměti.

„Je mi jasné, že tímhle manželstvím nejsi o nic víc nadšená než já,“ poznamenal a podal jí pohár. Jak to, že lektvar ještě nepůsobí? Proč k čertu neusnul?

Díval se na ni. Znovu. Zamrkala, jelikož najednou měla těžká víčka. Ach ne…, nemohl si zapamatovat její obličej.

„Co?“ dožadoval se odpovědi.

Ptal se jí na něco? Jako by jí mozek kamsi odplouval. „Manželství. Bylas proti.“

„Ach! Ano.“ Pamatuj, že jsi Elyn.

„Proč?“

„Ne…, nechtěla jsem být…“ Být čím? „… vdaná.“

„Ale máš na to věk. Už dávno.“

Vybavila si Elyniny sny. „Ale… myslím…, bylo by hezké být…“ Cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Jak může nahlas vyslovit sestřiny sny, když jim sama nevěří? „Zamilovaná do svého manžela.“

„Jsi romantická?“ otázal se výsměšně.

Pomalu přikývla a přitom vylila z poháru trochu vína. Všimla si purpurových skvrn na své košili. Měla politá ňadra i břicho.

„Ach… bože…“

Pohlédl na ta místa a usmál se… hříšným a ďábelským úsměvem. Vzal jí pohár z ruky a odložil na stolek. V očích se mu odráželo blikotavé světlo a v tom okamžiku Kieře došlo, že nadešel čas pravdy. Už se nemůže vyhýbat jeho dotekům. Pomalu sklonil hlavu a přitiskl rty na skvrnu na tenké látce.

Jeho dech byl horký a vlhký, cítila ho i přes košili, jako by ji pálil na kůži. Zavrtěla se. Zasténala. Zachvátila ji nová, děsivá touha. Líně přejížděl jazykem kolem skvrny a Kiera celá hořela, cítila touhu tak hlubokou, že ji to až děsilo. Chtěla se k němu přitisknout, cítit jeho tělo na svém. Obrátil svou pozornost na další skvrnu, která začínala u jejího krku a táhla se až k ňadru.

Jazykem našel rudě zbarvené místo. Olízl je.

Bradavky se jí zahrotily jako kamínky, lačnila po jeho dotecích. Ach bože, tohle se nemělo stát.

Zachvátila ji touha.

Pokusila se pohnout, ale nedokázala to.

Uvažovala, jaké by to asi bylo, kdyby ji líbal přímo na kůži, kdyby ji svlékl a dotýkal se jí na těch nejintimnějších místech. Ach, taková chlípnost. Vždyť je to manžel její sestry. Muž, s nímž Elyn stráví zbytek života. Kiera ho přesto nedokázala odstrčit. Vzrušení, které pociťovala, pro ni bylo něčím novým a zrádně nádherným. Srdce jí zrychleně bušilo a krev se rozlévala po těle. Svou tenkou košili teď vnímala jako překážku, nejraději by ji ze sebe shodila.

Ne. Nedělej to, Kiero. To nemůžeš.

Jazykem našel další skvrnu a žhavě přitiskl ústa na klouzavou látku.

Tiše zasténala. Tohle je ostudné a neměla by to dopustit. Neměla. Jenže to nedokázala zarazit. „Ne-nemyslím… ach!“

Vzal do úst její bradavku. „Tak nemysli,“ zašeptal a jeho dech jako by v ní vznítil plameny.

Pomalu zvedl ruku a dotkl se druhého ňadra, které jemně hnětl. Cítila jeho silné, hrubé prsty. Bože, celé tělo ji bolelo a najednou si uvědomila, že ho nedočkavě hladí po vlasech. Jakkoli to bylo hříšné, chtěla ho. Celého. Chtěla se ho dotýkat, líbat, splynout s ním. Mysl jí zaplavily erotické představy. Obrazy, které nikdy neviděla a nikdy nezažila, ale teď jí přicházely na mysl do nejmenších detailů.

Všechny myšlenky na odmítnutí rázem odpluly. Přejel jí zuby přes bradavku a ona se prohnula do oblouku.

„To je ono, ženuško,“ zabručel a posunul se výš, aby ji hladově políbil. Jazykem jí vklouzl mezi zuby a prozkoumával jí ústa. Svět se točil, celá komnata jako by se rozplývala a jediné, na co se Kiera vzmohla, bylo oplácet mu jeho horečné líbání.

Nedokázala na nic myslet, ani se o to nepokoušela, když jí vyhrnul košili a odhalil nohy. Uvědomovala si, že by ho měla zastavit, jenže když jí hladil kolena a stehna, probíhalo jí páteří příjemné chvění. A tak ho nechala. Hlavou jí letmo proběhla myšlenka na to, proč lektvar neúčinkoval a proč je ona tak slabá, že ho nedokáže odmítnout. Ale všechny myšlenky odletěly ve chvíli, kdy se jí dotkl a začal prozkoumávat její tělo.

„Jsi tak napjatá,“ zašeptal vzrušeným hlasem a začal ji laskat. Postupně se mu poddávala, přijímala ho, otvírala se mu, líbala ho a chtěla víc… Někde v hloubi duše si uvědomovala, že se právě dopouští ohromné chyby, neodpustitelné chyby, kterou už nikdy nebude moci vzít zpět. Měla by se pokusit to hned zarazit, jenže ta rozkoš a neuvěřitelně příjemné doteky toho muže způsobily, že nebyla schopná ničeho. Nechala ho, aby ji líbal na břicho pod vyhrnutou košilí.

„Krásná… krásná manželko,“ zašeptal.

„Nejsem…“ vyhrkla a už už mu chtěla vysvětlit, že ona není Elyn.

„… tak krásná jako jiné ženy.“ Jednou rukou se jí stále dotýkal, zatímco druhou si pomalu rozvazoval šněrování na svých nohavicích. Jeho vzrušené mužství vyklouzlo ven. Kiera těžce polkla, když ho uviděla v celé kráse. Ne…, to se nesmí stát. Zalapala po dechu a pokusila se odsunout, ale on slíbil: „Budu něžný. Kdyby ti to bylo nepříjemné, tak řekni.“

„Nemůžu,“ šeptla, ale on ji znovu políbil a převalil se na ni. Cítila na sobě celou jeho váhu. Toužila po něm. Opět ji políbil. Tvrdě. Ruce jí zabořil do vlasů a svaly měl napjaté.

„Budu opatrný.“

Ne! Tohle nesmí dopustit. Je to přece Elynin manžel a přitom… ho chce Kiera. „Počkej,“ zaškemrala.

Zarazil se, zadíval se jí do očí a odhrnul z obličeje pramen vlasů. „Na co?“

Nemohla přijít na žádnou výmluvu. Poví mu pravdu. Proč ten zatracený lektvar neúčinkoval? Otíral se jí obličejem o krk a žár, který pociťovala, přerostl v bolest. „Nepřipadá mi, že jsme manželé,“ vypravila ze sebe bez dechu a hlava se jí točila.

„Cožpak jsi nebyla na svatbě?“

„Ale neznala jsem toho kněze…“ Mluvila pomalu. „Možná bychom měli počkat, až se vrátí lawenyddský kněz a… a mít další obřad a…“ Zíral na ni, jako by se pomátla. Pak se pousmál.

„Nemyslím, že by další svatba něco změnila.“ Potom ji políbil, jeho jazyk se dotkl jejího. Kiera ho objala, prsty přejížděla po jeho pevných svalech a odhodlání ji opouštělo. Jeho ústa a ruce byly všude, hladil jí zadeček, líbal bradavky, škrábal po zádech a tiskl ji k sobě blíž. Vlhkým jazykem jí přejížděl po kůži, prsty ji laskal tak, že byla rozpálená doběla. Chvěla se a sténala. Ovládla ji touha, již nedokázaly potlačit ani ty nejracionálnější myšlenky. Jeho rty nalezly její nejintimnější místo, prsty i jazykem se dobýval dovnitř a jemně ji dráždil. Veškeré její pochyby se rázem vytratily, jakmile ji zasáhla první vlna rozkoše. Z hrdla se jí vydral výkřik, strop se točil a ona sotva stačila popadnout dech, když si na ni znovu lehl a políbil ji. Koleny se jí vklínil mezi nohy a svým mužstvím se přitiskl do jejího vlhkého a rozpáleného klína. Košile se jí vyhrnula ještě výš, když do ní nenasytně pronikl. Zalapala po dechu. Přitlačil. Ach bože, tohle chtěla.

Prsty křečovitě svírala prostěradlo.

Pohnul se a pronikl hlouběji.

„Ach!“

Ucítila ostrou, pálivou bolest a pokusila se odtáhnout, ale on nepřestával, pevně ji objímal a líbal.

„Ta bolest netrvá dlouho,“ ujistil ji šeptem se rty na jejím krku. Dýchal krátce a mělce. Bolest po chvilce ustoupila žhavé rozkoši. Poddala se jeho rytmu a pohybovala se spolu s ním, rychleji a rychleji, divoce jako rozvodněná řeka, žhavě jako slunce. „Kelane,“ vykřikla, prohnula se do oblouku a před očima jako by jí explodovaly plameny…

Ze rtů mu sklouzlo zamručení, zvedl hlavu a uvolněně se zachvěl.

Cítila na tváři jeho zrychlený dech, svou váhou jí drtil prsa. „Elyn…, sladká, sladká Elyn.“

Strnula. Elyn… Ach bože… Všechny její horoucí myšlenky se ihned změnily v led. Co to provedla? Ach ne…, tohle se nemělo stát. Patrně si uvědomil, že ji tíží, a tak ji políbil na rty a odvalil se na stranu. Zezadu ji objal. Zadeček měla přitisknutý k jeho

slabinám, a jak se o ni otíral, cítila, že je znovu vzrušený. Mysl měla pořád zastřenou a navíc si teď připadala velmi provinile. Ne…, nemůže to udělat znovu. Odhrnul jí vlasy, políbil na krk, rukou ji hladil po břiše a pevně si ji přidržoval. Ach ne…, ale tiskla se k němu zadečkem, zatímco on laskal nejtajnější místečko, což v ní vyvolávalo vlny rozkoše.

Sténala a vzdychala, věděla, že je ztracená. Dokud s ním zůstane v posteli, nedokáže si odepřít potěšení, které jí nabízí.

„Takhle se s tebou budu milovat po zbytek života,“ slíbil a na rozpálené kůži přitom cítila jeho dech.

„Ne…“

„Pššš…, já vím. Ani jeden z nás po tom sňatku netoužil, ale…“ Pohnul se a ona slastně vzdychla. „Je to tak zlé?“

„Nebesa,“ povzdechla a otočila se, aby ho mohla políbit na rty.

6

Dobrotivý Bože, co jsem to udělala?

Kieru bolela hlava, když otevřela jedno oko. Objímala ji mužská paže a svalnatá noha pod sebou věznila její nožku.

Opatrně otevřela i druhé oko a trhla sebou. Zírala do drsné tváře Kelana z Penbrooku. Sestřina manžela. Přestože Kiera vyslovila manželský slib a konzumovala tuhle lež zvanou manželství, podle zákona není Kelanovou ženou a nikdy nebude. Podle velšského zákona má přednost Elynino jméno před Kieřinými skutky. Kdyby Kelan chtěl, jistě by mohl ten sňatek anulovat… Ach, Kiera se dopustila nenapravitelné, hříšné chyby…, mnoha chyb. A teď… teď trpí nad ztrátou svého panenství a čistoty. Jaký muž ji teď bude chtít?

A jakého bys chtěla ty? Můžeš vůbec pomyslet na jiného, když jsi pořád ještě rozbolavělá rozkoší, kterou ti daroval tenhle muž, sestřin manžel?

Riskla letmý pohled na Kelana a všimla si drobných detailů. Obličej měl uvolněný, ústa trochu pootevřená a jeho dech ji lechtal na kůži. Tmavé vlasy mu padaly do čela a působil skoro až chlapecky, když spal. Až otevře oči, znovu se stane vládcem a tvrdým bojovníkem. Napůl ležel přes ni, jednu její paži měl pod sebou a rukou jí svíral odhalené ňadro.

Cítila, jak se jí vzadu na krku ježí chloupky. Co bude dělat? Až se Elyn vrátí… ach bože, možná už je uvnitř hradu a čeká, aby zaujala své právoplatné místo!

To Elyn by měla být v téhle posteli. Ve své posteli. To ona si měla nechat svléknout košili, líbat ňadra a všechno ostatní…

Kieře se před očima vynořily obrazy z minulé noci a bolest, která jí tepala v hlavě, byla ještě znásobena pocitem viny. Znovu

si připomněla, jak pošetile se zachovala. Během noci se oddávala Kelanovi z Penbrooku znovu a znovu. Jako by skutečně byl jejím manželem. Uvědomovala si, že je to špatné, jenže mu nedokázala odolat.

Pane bože, co se stane, až se sem Elyn proplíží? Nikdy se nesmí dozvědět, nikdy jí nesmí dojít, že se Kiera milovala s jejím mužem. Styděla se. Pokusila se odsunout od Kelana. Co teď, když poznala jeho doteky? Co s ní teď bude, když ztratila panenství, bez nějž se nemůže provdat?

A kde je k čertu Elyn?

Vrátila se už ze schůzky s Brockem a čeká teď v nějakém výklenku, připravená vyměnit si se sestrou místo? Nebo tu pořád ještě není?

Skoro se neodvažovala ani dýchat, aby nevzbudila Kelana. Pomalu zpod něj vytáhla svou ruku a trhla sebou, jak jí celým tělem projela vlna bolesti. Spustila nohy z postele. Na zváleném prostěradle si všimla skvrny a pomyslela na lahvičku s prasečí krví, kterou měla zbytečně. Nemysli na to. Najdi Elyn. Hned. Vysvětli jí, že… že co? Žes to nechtěla, ale stalo se a teď jsi nečistá? Že trvalo strašně dlouho, než začal lektvar účinkovat? Žes nedokázala odmítnout Kelana z Penbrooku? Žes byla tak opilá, že ti připadal neodolatelný? Co je to za ubohé výmluvy?

Kiera se snažila přestat s obviňováním sestry i sebe. Čas nelze vrátit zpět. Už se stalo. Vydávala se za svou sestru, jenže pak se všechno zvrtlo. V noci se milovala se svým „manželem“ a teď by mohla klidně nosit jeho dítě. Při tom pomyšlení jí vyschlo v krku. Co pak? Co pak?

Ne! Na to teď nedokázala myslet. Tiše vstala z postele, ale mysl měla pořád podivně zastřenou. Pospěš si, Kiero. Nemáš moc času. Za chvíli se Kelan probudí. Musíš najít Elyn.

Jako ve snách se zhluboka nadechla a odhodlala se dát věci zase do pořádku. Nebo alespoň do takového pořádku, jaký jen bude možný. Zvedla ze země svou špinavou košili a přetáhla si ji přes hlavu. Koutkem oka zaregistrovala Elyniny svatební šaty. Zachvěla se a řekla si, že tuhle děsivou róbu si už na sebe nikdy nevezme. Nikdy. Musí tu být ještě něco jiného. Bosá Kiera přeběhla k výklenku, kde Elyn skladovala své oblečení. Všechny

haleny i šaty zářily barvami, které měla sestra ráda. Červený samet, žlutý damašek, tmavomodré hedvábí… Náhle jí připadalo, jako by Elyn stála vedle ní a Kiera se ukrutně styděla za to, co provedla. V krku jí narostl knedlík. Pak ji ovládl vztek. Protože ji sestra nechala svému osudu.

Proklínám tě, Elyn. Kde jsi?

Nevrátila ses? Možná proto, žes mi nevěřila. Možná jsi nečekala, že budu postupovat podle plánu.

Co by tu pak ale Elyn dělala takhle brzy ráno? A co je důležitější, pomyslela si Kiera nazlobeně, proč ji vůbec zatáhla do téhle nemožné situace? Všechno, co se mohlo pokazit, se pokazilo, a to příšerně.

Kiera si nedokázala odpovědět, a tak jen zuřivě vytáhla první halenu, která jí padla pod ruku. Aniž by pohlédla na muže, který poklidně spal v Elynině posteli, potichu poklekla na zem v místě, kde nechala lahvičky. Musí je odklidit pro případ, že by se Kelan vzbudil dřív, než se Kiera vrátí.

Jedna lahvička byla až u zdi. Chystala se ji tiše zvednout, když vtom Kelan hlasitě zachrápal, otočil se a jednu ruku natáhl jejím směrem. Jeho prsty tak tak minuly její rameno. Strnula. Neodvažovala se ani pohnout. Kelan cosi nezřetelně zamumlal a oči se mu přitom pod víčky hýbaly.

Pokusila se natáhnout pro lahvičku znovu, jenže Kelan v tu chvíli k její hrůze otevřel oči.

Srdce se jí zastavilo.

Pomalu ruku odtáhla a sledovala, jak mu víčka zase klesla, jako by ji vůbec nespatřil.

Nemůže riskovat, že ji uvidí s těmi flakónky! To, že vstala, by mu mohla zdůvodnit jednoduše tím, že si potřebovala odskočit nebo že chtěla najít svou služku. Ale že odnáší lahvičku s prasečí krví a druhou od uspávacího lektvaru, by mu vysvětlovala jen těžko.

Opatrně, aniž by vydala jediný zvuk, přeběhla místnost. Kelan se ani nepohnul.

Zastavila se s uchem přitisknutým k tlustým dubovým dveřím a napjatě naslouchala. Nijak by neprospělo, kdyby ji někdo

zahlédl, jak se plíží z Elyniny ložnice. Nic neslyšela, a tak zpocenýma rukama odsunula petlici. Dveře vrzly a ona sebou trhla.

Chodba byla prázdná a temná.

Naposled se ohlédla.

Kelan se nehýbal.

Dobře.

Opatrně vyšla ven a dveře za ní tiše zaklaply. Chodbu osvětlovaly téměř vyhořelé pochodně, ze kterých se táhl kouř. K uším jí pronikaly vzdálené zvuky probouzejícího se hradu: tlumená konverzace, kroky a dokonce i tichý smích.

Se sevřeným srdcem a zpocenými zády běžela do své komnaty a v duchu se modlila, aby se Kelan ještě neprobudil. Ať spí ještě pár hodin. Pokud má Kiera najít Elyn, potřebuje na to čas. Tedy pokud se Elyn vůbec rozhodla vrátit.

Takhle neuvažuj. Samozřejmě, že se chce vrátit. Nenechala by tě v téhle prekérní situaci. Ne!

Jenže ta myšlenka se jí stále vtírala do mysli. Spěšně se opláchla v kádi s vodou. Potom si prsty rozčesala vlasy a převlékla se do své oblíbené zlatě vyšívané haleny a obula si boty z jelenice. Přes ramena si přehodila těžký plášť, v jehož kapse nahmatala dýku. Tu zbraň vždy nosila u sebe, už od střetu s tím násilníkem tehdy v lese. Vzpomínky na onu událost ji stále pronásledovaly.

Žaludek měla až v krku, když znovu vešla do chodby. Co když někdo včera při obřadu zjistil, že to je ona? Co když Elyn přistihli, jak se plíží zpět do hradu, a jejich otec už ví o tom podvodu? Co když, bože nedopusť, se Elyn něco stalo a nemůže se vrátit?

Kiera seběhla dolů po schodišti a připravila se na nejhorší. Zaslechla čísi kroky.

„Ach!“ vykřikla Penelope, když do sestry málem vrazila. „Tady jsi.“ Vypadala, že se jí ulevilo. „Kde je Elyn?“

„Nevím.“

„Cože? Myslela jsem, že plán byl takový…“

„V noci se nevrátila,“ zašeptala Kiera cestou do druhého patra. „Doufala jsem, že ty nebo Hildy o ní něco víte.“

„Ne. Nevím nic.“

„Zatraceně.“

„Tak… tak…“ Penelope chápavě vykulila oči. „Ale já myslela, že se má vrátit a…“

„To já taky!“ Kiera zatáhla sestru do výklenku a přitiskla si prst na rty. „Jenže jsme se pořádně nedohodly. Třeba se bála, že si to s ní nevyměním, protože jsem nikdy neřekla, že to udělám. K čertu!“ Byla tak zklamaná. „Poslyš, Penelope, o tomhle nikomu nepovíš ani slovo!“

Penelope okamžitě horlivě přikývla. „Nikomu.“

„Jenom Hildy. Potřebujeme někoho, kdo by nám pomohl. Teď už nemám moc času. Musím najít Elyn, než se její manžel probudí.“

„Její manžel,“ zopakovala Penelope zamyšleně a zírala přitom na Kieru. „Co se v noci stalo? Vždyť víš…, když lord Kelan přišel nahoru do Elyniny komnaty.“ Penelope zamrkala a polkla, tvářila se zděšeně.

„Nic,“ šeptla Kiera ochraptěle a cítila, jak jí červenají tváře. „Byl opilý a ještě jsem mu dala ten lektvar a… pořád ještě spí. Teď půjdu za otcem a ukážu se služebnictvu, aby všichni viděli, že už je mi lépe. Ale řeknu, že jsem na chodbě potkala Elyn, když šla na latrínu a… ach, co řeknu? Ze je jí pořád špatně… ne, že je unavená, to je ono. A že chce – ne, ona a její manžel chtějí přinést snídani přede dveře. Ty ale musíš zajistit, aby nikdo nevešel do pokoje.“

„Proč by se nešli najíst dolů?“

„Protože jsou velmi… velmi zaneprázdněni.“

„Co? Aha…“ Penelope obrátila oči v sloup. „To nemůžu!“

Kiera popadla sestru za ruku. „Můžeš a musíš. Slyšíš mě? Jestli někdo zjistí, co jsem… totiž, co jsme s Elyn provedly, bude to příšerné. Nemyslitelné! Otec se z toho pravděpodobně zhroutí a umře, hned poté, co mě a Elyn zbije jak koně. A tebe taky, protože jsi lhala. Až budeme polomrtvé, lord z Penbrooku se rozzuří, že jsme ho tak obelstily, a zmrská mě i Elyn a všechny, kdo mají s tímhle podvodem něco společného.“

„Ty-ty myslíš mě?“ otázala se šeptem Penelope se zděšeným výrazem, jako by jí teprve teď došla vážnost celé té situace.

„Jistěže tebe taky,“ potvrdila Kiera. Až moc dobře si vybavovala Kelanova slova, břitká jako ocel, a zuřivý záblesk v jeho očích, když ji v noci varoval, aby z něj nedělala blázna. „A Hildy!

Chceš ji mít na svědomí? Poslouchej mě, v tomhle jedeme všechny společně.“ Kiera byla zoufalá. „Prosím, Penelope, pomoz mi.“

„Nejspíš nemám na vybranou,“ řekla a ohlédla se, jako by si až teď uvědomila, že by jejich rozhovor mohl někdo zaslechnout.

„Přesně tak. Tohle je jediná možnost. Takže se postarej, aby nikdo nevešel do Elyniny komnaty.“

„A co když on vyjde ven?“

„To by mělo být v pořádku. Pokud mě neuvidí. Ale myslím, že bude spát ještě dlouho.“

Penelope přimhouřila oči. „Proč?“

„Protože je unavený!“ vyštěkla Kiera, a hned si uvědomila, že sama také sotva stojí na nohou. Spala jen chviličku… „Trvalo mu několik hodin, než sem dojel, pak svatba a oslava a… a všechno to víno a lektvar. Vypil toho hodně. Příštích pár hodin určitě nevstane.“

Penelope podezíravě pozvedla obočí, jako by sestře tak docela nevěřila. „Takže jsi s ním opravdu spala?“ Ozývá se z jejího hlasu záchvěv hrůzy?

„Spala jsem jen chvilku,“ přiznala Kiera po pravdě, ale pak se rozhodla přidat nějakou pikantnost, aby uspokojila sestřinu zvědavost. „Nemohla jsem usnout, hrozně chrápal.“

„Byli jste spolu na loži?“

„Jo,“ přitakala, protože ničemu jinému by její sestra stejně neuvěřila. „Celou noc jsem byla jako na trní. Ani oka jsem nezamhouřila. A teď zařiď, aby přinesli nahoru jídlo a nechali ho u dveří! Můžeš říct, že Elyn s manželem chtějí posnídat… v soukromí.“ V hlavě jí tepala bolest. Jak dlouho vydrží tohle předstírat? Elyn už se musí vrátit. Musí. A brzy. „Obejdi všechna místa, kde se Elyn ráda schovává: věž se zvonem, tkalcovnu a… vinný sklep. Já prohledám seník a…“ Na schodišti se ozvaly těžké kroky a po chvíli se objevila tlustá pradlena s velkým košem plným ložního prádla. Těžce oddechovala, když stoupala vzhůru.

„Dobré ráno,“ kývla jim na pozdrav.

„I tobě,“ odpověděla Kiera. Penelope se tvářila, jako by měla každou chvíli omdlít hrůzou.

„Viděla nás,“ sykla Penelope, když pradlena zmizela za rohem.

„Vídá nás každý den.“

„Ale ne… jak se tady schováváme a plánujeme, co komu nalžeme.“

Kiera by nejradši Penelope pokárala za její pošetilost. Ta holka je tak bláhová! Ale má dobré srdce. „Tak pojď.“ Kiera vytáhla sestru z úkrytu. „Pusť to z hlavy. Jen proboha najdi Elyn a pošli ji do její ložnice!“

„Pozná lord z Penbrooku, že je jiná? Myslím jako, že je to jiná osoba.“

Z jakéhosi podivného důvodu o tom Kiera nechtěla uvažovat. Srdce jí divoce bušilo a hlava bolela ještě víc. „V noci byla tma. Byl opilý. A jak jsem řekla… usnul.“

„Ale…“

„Jenom splň svůj úkol, Penelope, prosím!“ vyštěkla Kiera. „Zkus najít Elyn. Jestli už se vrátila ze schůzky s Brockem, jistě se někde schovává, aby ji nikdo neviděl, když má být v ložnici se svým manželem!“

„Pokusím se ji najít, ale co když se něco pokazí?“

„Jako co?“

„Jako třeba, že ji nenajdeme.“

Kieře se sevřelo srdce, když Penelope vyslovila nahlas její nej-horší obavy. „V tom případě půjdu ven a budu ji hledat tam. Sejdeme se ve stáji a ty mi dáš znamení… Když ji nenajdeš, jen zavrtíš hlavou. Pokud ji najdeš, kývneš.“ Chytila sestru za útlé rameno. „A ať už budeš dělat cokoli, hlavně nikomu nedovol, aby vstoupil do Elyniny komnaty. Zajisti, aby otec, služky i ten všetečný komorník věděli, že novomanželé chtějí mít soukromí.“

„Pokud to půjde.“

„Musí to jít! Teď už běž. Musíme ji najít, než se její manžel vzbudí.“ Kieře se opět sevřelo srdce, ale rozhodla se tomu nevěnovat pozornost. Nemohla a nechtěla si přiznat, že jí záleží na muži, s nímž strávila noc. Bože, všechno je to tak zamotané!

Vydala se za otcem a na okamžik se zastavila, aby si promyslela, jak vysvětlí svou nepřítomnost na Elynině svatbě. Komorník Kemper za sebou právě zavíral dveře komnaty.

„Pán si dnes ráno nepřeje být rušen,“ objasnil, když se Kiera dožadovala vstupu. Byl to vysoký muž s útlými rameny, bystrýma očima, přísnými rty a zahnutým nosem. Na všechny shlížel spatra.

„Ráda bych si s ním promluvila.“

„Nemůže to počkat?“ Rty se mu semkly do ještě užší linky, pokud to vůbec bylo možné. Bude lepší nevzbuzovat v něm zbytečně podezření.

„Jistě. Přijdu později, až… až se vrátím z projížďky. Ale jestli s ním budeš mluvit, řekni mu, prosím, že bych ho ráda co nejdřív viděla.“

„Vyřídím.“ Předvedl cosi, co se podobalo úsměvu.

„Děkuju,“ řekla a nakonec se jí ulevilo, že nemusí čelit otci hned. I když měl Llwyd zrak zakalený, spoustu věcí dokázal vycítit. Už od dětství věděla, že dokáže ihned vypátrat pravdu a lež cítí dřív, než stačí být vyslovena. A zrovna teď Kiera nemá času nazbyt. Kdo ví, kdy se Kelan vzbudí?

A co pak? Co budeš dělat, když se mu budeš muset ukázat v denním světle?

„Hanba a podfuk.“ Teď na to nechtěla myslet. Elyn se jistě objeví, ať už je kdekoli. A až se objeví, tohle peklo zaplaťpánbůh skončí.

7

„Já to ale nechápu.“ Elyn pozorovala ustaraný výraz v Brockově tváři. Připadal jí nějak starší a zahořklý, kolem rtů měl najednou spoustu vrásek. Rty měl sevřené a nepřítomným pohledem bloudil po stropě pokoje v hostinci, kde strávili noc.

„Teď se nemůžu jen tak sebrat a utéct,“ objasnil sametovým hlasem.

Zklamaná se k němu přitiskla v úzké posteli. Pod přikrývkou cítila jeho horké tělo a naslouchala tlukotu srdce. Byl celý napjatý. Snad si ani nevšiml, že si Elyn pohrává s blonďatými chloupky na jeho hrudi. Pak mu položila hlavu na rameno.

„Ale já to udělala. Utekla jsem.“

Hříšně se usmál. „Tys neutíkala za mnou,“ připomněl jí. „Tys utíkala před ním.“

„Cožpak jsem nepřišla za tebou?“ vyptávala se. Proč se najednou chová tak odtažitě?

„To ano.“ Políbil ji do vlasů a ona si ihned připomněla, proč ho tolik miluje. Jeho polibky jí braly dech, doteky na ni působily jako kouzlo. „Musíme být trpěliví,“ řekl a stiskl jí rameno.

„Proč? Opustila jsem všechno. Svůj hrad. Svou sestru, která je teď provdaná za lorda z Penbrooku. Vzdala jsem se všeho, lhala jsem své rodině, a to všechno pro tebe.“ Nadzvedla se na lokti a dívala se na muže, jehož milovala celým svým srdcem. Uraženě mu připomněla: „Udělala jsem všechno tak, jak jsme si to naplánovali. Svůj díl jsem splnila, vyhnula jsem se sňatku, který dohodl můj otec. Od tebe na oplátku očekávám jediné – že mě odvezeš pryč. Jak jsi slíbil.“

„A co Kiera?“

Elyn těžce polkla a uhnula pohledem. Pocit viny ji nepřestával pronásledovat. Kiera ale přece taky lhala, nebo snad ne? Napřed

slíbila, že pro Elyn udělá cokoli za to, že jí zachránila život, a pak si s ní odmítala o svatbě vyměnit místo. „Co je s Kierou?“ zeptala se Elyn šeptem. Už se nebude cítit provinile. Kiera dostala to, co si zasloužila.

Brock se náhle rozesmál, převalil se na Elyn a svou vahou ji přišpendlil k posteli. „Jak ti můžu věřit, Elyn, když klidně připravíš svou sestru o svobodu jen proto, abys byla svobodná ty?“

„Miluju tě,“ odpověděla jednoduše.

„Vážně?“

„Ano. A ty?“

„Co myslíš?“ Zavrčel a začal ji škádlivě kousat do rtu. Jednu ruku měl položenou na jejím ňadru a pohrával si s bradavkou.

„My-myslím, že se snažíš vyhnout odpovědi.“

„Můžeš mi věřit, Elyn…“ Sklonil hlavu a bradavku jí jazykem polaskal. Přitom se dívce díval do očí. „Všechno bude tak, jak jsem to naplánoval.“

„Jak jsme to naplánovali,“ opravila ho. Už ale neměla na mluvení ani pomyšlení. Chtěla ho, chtěla slyšet, že ji miluje, chtěla na sobě cítit jeho váhu.

Trochu ji škrábl zuby. Tak příjemně to zabolelo.

„Ano,“ dýchl jí horce na rozbolavělou kůži. Rukou jí sjel na zadeček a pevně ji k sobě přitiskl. „Přesně tak, jak jsme to naplánovali.“

Pořád ještě bylo dost brzy, když Kiera seběhla ze schodů a vydala se úzkou chodbou ke kuchyni. Ucítila dušené maso, čerstvě upečený chléb a skořici. Hlava ji pořád bolela a až teď si uvědomila, že má hrozný hlad. V břiše jí kručelo, jenže neměla času nazbyt.

Venku se válela mlha a nízko na nebi visely mraky, kterými pronikalo jen pár slunečních paprsků. Vycházející slunce napovídalo, že Kieře zbývá jen pár hodin, než přinesou jídlo před dveře Elyniny komnaty. Přetáhla si přes hlavu kapuci svého pláště a proběhla kolem vysokých hromad dřeva. Dva lovci vlekli jelena a králíky na tyčích směrem k chalupě koželuha. Otevřenými dveřmi zahlédla silné muže, jak v ohromných sudech míchají cosi hořce páchnoucího.

Ozývalo se bušení kladiv, jak tesaři spravovali střechu chýše svíčkáře, a taky šustění větrného mlýna, který rozháněl vzduch tak chladný, že se Kieřin dech srážel v páru. Přeskočila louže, které se vytvořily na rozjezděné cestě, kde kdákaly kachny a husy a urychleně dívce utíkaly z cesty.

Nechtěla se s nikým zapovídat, jen kráčela nádvořím, jako by se vyšla ven nadýchat čerstvého vzduchu. Očima ale pátrala po okolí a doufala, že zahlédne svou sestru.

Elyn může zaujmout své právoplatné místo po Kelanově boku, přestože tys mu dovolila, aby se s tebou miloval. Skousla si ret. Na tom nezáleží! Nemá na Kelana žádné právo a vlastně o něj ani nestojí.

Nebo ano?

Vzpomínka na jejich milování…

Ach, přestaň! Jsi stejně špatná jako Elyn, beznadějně romantická. Co je s tebou? Vždyť toho muže ani neznáš. Mnohem víc by tě mělo znepokojovat, že jsi přišla o panenství a už se nemůžeš za nikoho provdat.

Rychle seběhla na cestičku za hrnčířovou chalupou a přitom úzkostlivě nahlédla dovnitř. Neviděla tam nic než hrnčíře u kruhu a jeho černou kočku, která se mu krčila u nohou. Zastavila se u apatykáře a u pekaře, s nimiž krátce promluvila, načež odběhla do zahrady a pak do skladů. Dokonce vystoupala i do věže, otevřela poustevníkovu celu a nahlížela dovnitř. Po její sestře ale nikde nebylo ani památky.

Prokletá Elyn! Pro Kristovy rány, kde může být? S Brockem, ty huso! Ta už se nevrátí. Proč by taky měla?

Kiera byla v půli schodiště v západní věži, když náhle zděšeně strnula. Ta hrozná myšlenka jí uvízla v hlavě. Je to možné. Ne, ne, ne! Nemohla uvěřit, že by ji Elyn takhle podvedla.

Ale nepodvedla snad otce a Kelana a všechny ostatní na hradě? Proč myslíš, že by nepodvedla i tebe?

To není možné. Měly úmluvu… dohodu… slib. Musí Elyn najít!

Odhodlanější než předtím zkontrolovala žalář a zbrojnici a snad všechna místa, kde by se mohla sestra ukrývat. Výsledek bohužel žádný. Nikde nebyla k nalezení. A Kieře rychle docházel čas. Lord z Penbrooku nebude spát celý den.

Její jedinou nadějí bylo, že Penelope snad mohla mít víc štěstí ve svém pátrání a třeba Elyn našla.

Vyšla z věže, obešla stoh sena, vyhnula se sluhovi, který zrovna věnčil čtyři psy. Ti vrtěli ocasy a napínali vodítka, jak se snažili dostat k chlapci, jenž vyvážel na trakaři popel. Kiera sešla z nádvoří a vydala se klikatou cestičkou vedoucí přes ovocný sad ke stájím.

Tiše vešla dovnitř, kde ji přivítala vůně sena a koňského hnoje. Přes prkna v oknech dovnitř pronikalo bledé ranní světlo. Všimla si vrchního stájníka Orsona, který byl skoro mrzák. Seděl na své oblíbené stoličce. Mozolnatýma rukama horečně leštil uzdu, ani od své práce nevzhlédl.

„Orsone?“

„Á, dobré ráno! Vůbec jsem tě neslyšel přijít.“ Jakmile Kiera vešla do potemnělé stáje, Orson se zvedl. Nad korytem na vodu stála lucerna, v níž hořel nízký plamen. Zbytek stájí se utápěl ve stínu, bylo tam teplo, koně občas frkali ve svých stáních. Stáj patřila ke Kieřiným nejoblíbenějším místům na Lawenyddu.

„Tak klid,“ okřikl Orson koně. „Máme tady dámu.“ Zasmál se. „Pojedete dneska na vyjížďku, má paní?“ dotázal se. Měl přestat pracovat už před lety, ale to se nestalo, jelikož byl oblíbencem jejího otce. Orsonův syn Joseph to s koňmi také uměl, nicméně stařík dál setrvával u své práce. Dokonce si místo udržel i poté, co zmizel Obsidián, vzpomněla si Kiera s pocitem provinění.

„Ano, Orsone.“ Přinutila se k úsměvu a doufala, že nepůsobí příliš nervózně. „Napadlo mě, že bych se dnes ráno projela. Na Gametě.“

„Cítíš se na to? Je dost chladno a já slyšel, žes byla včera tak nemocná, žes nepřišla ani vlastní sestře na svatbu.“

„Bylo mi zle, ale dnes už je to mnohem lepší,“ prohlásila Kiera a zvědavý pohled vrchního stájníka nebrala na vědomí. Ve vrásčité tváři se leskly jeho hnědé oči, jako by se smály nějakému žertu, který znal jen on. Kieru napadlo, že už každý v hradě ví o jejím podvodu.

Orson zakřičel přes rameno: „Josephe, dáma potřebuje svého koně.“

„Dobře,“ ozval se hluboký hlas a poté se zpoza rohu vynořil Orsonův syn. Joseph byl vysoký a statný jako jeho otec. Naklonil hlavu a usmál se tak, že odhalil své bílé zuby. Vlasy měl drsné a žluté jako sláma a obličej široký a přátelský. Kiera ho znala už od dětství, jako malé se s ním s Elyn přátelily. Pak tomu ale jejich matka učinila přítrž. Koneckonců to byl jen kluk ze stájí. A paní Twyla si nepřála, aby ho její dcery považovaly za něco víc než za sluhu. „Přivedu Gametu,“ nabídl a kývl hlavou.

„Děkuju.“ Usmála se na něj, ale on už byl pryč.

Orson pověsil uzdu na věšák a zašilhal na Kieru. „Nechceš jet sama, nebo snad ano?“

„Nebudu venku dlouho.“

Mračil se tak, že se skoro až šklebil. „Mohl bych s tebou poslat Josepha nebo jiného chlapce ze stájí. Nebo někoho ze strážných. V lese není bezpečno. Jsou tam lupiči a násilníci, ale to bys měla vědět líp než kdokoli jiný.“

„Budu v pořádku,“ trvala na svém. „Neměj strach.“

„Ví o tom tvůj otec?“ dotázal se, ale ihned zakašlal, jako by si uvědomil, že je nemístné takhle ji vyslýchat. „Nu, bud opatrná,“ dodal. „To je vše, co ti chci říct, a ještě bych ti rád popřál hezkou vyjížďku.“

„Jistě bude, Orsone, děkuju ti.“ Rychle se otočila a vyběhla ven, kde už na ni čekal Joseph, svírající v rukou Garnetiny otěže. Kieřina oblíbená zrzavá klisna neposedně přešlapovala a pohazovala hlavou.

„Už se chce proběhnout,“ poznamenal Joseph zvesela.

„Ta se chce proběhnout vždycky.“

„Jako její paní.“

Kiera se usmála, přestože jí do smíchu nebylo. „Přesně tak, Josephe, jako její paní.“ Kdyby tak věděl, že by na kobyle nejraději upalovala co nejdál. Ohlédla se do okna Elyniny komnaty a na kratičký okamžik jí připadalo, že lord z Penbrooku shlíží dolů na ni. Pak ale zamrkala a jeho obraz zmizel jako duch. Určitě se z okna nedíval, jen se jí to zdálo. Kelan nejspíš ještě spí a bude spát dalších pár hodin. Nebo v to aspoň doufala.

„Hezkou vyjížďku.“

„Díky.“ Kiera nasedla na klisnu a okamžitě ji zabolelo celé tělo, až sebou trhla. Chopila se otěží. Musí co nejrychleji najít Elyn…, ať už se její sestra ukrývá třeba v samotném pekle.

Třeba je zraněná. Možná dokonce mrtvá. Spadla z koně. Kieřino srdce se změnilo v kus ledu. Prsty pevně sevřela otěže. Ne. To nejhorší, co se mohlo stát, je, že si to Elyn rozmyslela a už se nevrátí. Kiera se snažila tu strašnou myšlenku vypudit z hlavy, jenže to nepomáhalo. Mohla se jen modlit, aby ji sestra nezradila.

Proč by ji ale neměla zradit?

Neriskovala snad kvůli svému milému život a vyhnanství? Možná nechá Kieru, aby zůstala s Penbrookem navždy. Kiera pobídla klisnu k hlavní bráně. Musí Elyn najít stůj co stůj!

Jinak bude nucena hrát Kelanovu manželku ještě další noc.

A bylo by to tak zlé? Škoda už byla beztak napáchána. Tak proč nestrávit další noc tím, že se bude zdokonalovat v umění milování?

A co potom? Nezaplete se ještě víc do pavučiny vlastních lží? Provedla Gametu pod padací mříží. Tak nebo tak, musí urychleně najít svou sestru a přesvědčit ji, aby se vrátila a zaujala své místo manželky Kelana z Penbrooku.

Hlavu měl těžkou jako válečný kůň.

Kelan zaúpěl a nadzvedl se na posteli. V místnosti byla tma a zima. Oheň během noci dávno vyhořel na popel a okenice byly zavřené. A postel prázdná. Jeho žena už vstala.

Jeho žena.

Jak podivné pomyšlení. Ale už ho neznechucovalo. Ta žena ho překvapovala. Znovu a znovu. Během jejich krátkého manželství už zažil hněv, ponížení a pak nečekanou rozkoš.

Přestože ho bolela hlava, jako by mu do ní někdo bušil kladivem, musel se usmát při vzpomínce na jejich milování. Chovala se sice tak podivně, že nejprve zpochybňoval její čistotu, ale v hloubi duše doufal, že skutečně ještě bude panna. Později, v jejich svatební komnatě, ho potěšilo, když zjistil, že se nezmýlil. Byla ale pořádně tvrdohlavá a schválně ho znemožnila. Nikdy by ho však nenapadlo, že se ocitne v posteli s tak smyslnou dívkou, která toužila po rozkoši stejně dychtivě jako on, přestože byla zprvu vystrašená. Možná tohle manželství nebude takové utrpení, jak čekal. Měl to v hlavě v pořádku, a tak nevěřil, že někdo s někým může žít šťastně až do smrti. Nicméně dospěl k závěru, že tenhle svazek nebude tak nepříjemný, jak se obával.

Nezapomínej na to, jak tě ponížila. Nedovol té tvrdohlavé ženě, aby rozhodovala ona.

Natáhl se pro své nohavice, když vtom nahmatal pod běhounem cosi tvrdého. „Co to k čertu je?“ Vytáhl malou nádobku, flakónek, a otevřel jej. Do nosu ho okamžitě udeřil kovový pach krve. Namočil prst do studené, temně rudé tekutiny. Vskutku to byla krev… Ale proč tady v pokoji? Patří to jeho ženě nebo některému sluhovi? Někomu, kdo se oddává čarodějnictví? Zmateně pohlédl na zem a všiml si další malé lahvičky, která ale byla prázdná a necítil z ní žádný pach. Zvláštní…, velice zvláštní.

Poškrábal se vzadu na krku a uvažoval, jakou ženu si to vlastně vzal.

Krev? Proč krev?

A co bylo v té druhé lahvičce?

Slyšel o tom, že některé pochybné ženy používají krev z kuřete, kozy nebo jiného zvířete, kterou pak vylijí na prostěradlo, aby předstíraly, že jsou ještě panny. Ale jeho žena tuto krev nepoužila – lahvička byla plná a prostěradlo od krve. Ačkoli všechno vnímal tak nějak rozostřeně, jasně si vzpomínal, že byla čistá. Bezpochyby panna.

Tak k čemu ty lahvičky?

Narovnal se, prohlížel si postel a snažil se vybavit co nejvíc z uplynulé noci. V pokoji byla hrozná tma. Otevřel okenici a dovnitř proniklo našedlé ranní světlo. Podíval se dolů do nádvoří. Děti si tam hrály se starou obručí, ženy sbíraly vejce nebo věšely prádlo, kovář koval podkovy a jakási žena se vyhoupla do sedla nazrzlé klisny. Na vteřinu zauvažoval, zda to není jeho manželka. Měla na sobě hnědý kabát s kapuci přes hlavu. Podívala se jeho směrem, ale pak rychle sklopila zrak.

Jako by měl v břiše kámen.

Ta žena jistě není Elyn. Jeho nevěsta přece nemá důvod odjíždět.

Usedla na koně obkročmo a naklonila se dopředu. Zvíře se dalo do pohybu, po chvilce už cválalo k bráně na vnější nádvoří a pak Kelanovi zmizelo z dohledu. To nebyla Elyn. Ona není tak neposlušná. Jenže si uvědomoval, jak je nepředvídatelná. Strčil si flakónky do kapsy a přemýšlel o té záhadné ženě a zrzavé klisně. Proč by utíkala? Kam by jela?

Myšlenky jej neúprosně pronásledovaly. V kádi s vodou si opláchl obličej, hlava ho však rozbolela ještě víc.

Ta jezdkyně nebyla Elyn. Jeho manželka je zde. Na hradě. A bud se brzy vrátí do jejich svatební komnaty, nebo ji půjde hledat.

Bolest hlavy začala zvolna ustupovat. Kelan vzal svůj prázdný pohár, naplnil ho vodou z vědra a všechnu naráz vypil. Dal své ženě málo času…, pomyslel si cestou k ohništi.

Přihodil do řeřavých uhlíků pár kousků dubového dřeva, a to bylo vše, na co se zmohl. On, který se každé ráno probouzel s chutí do nového dne, teď byl otupělý a nic ho nezajímalo. Vypil příliš mnoho vína…

Narovnal se a v kapse mu zacinkaly lahvičky. Napadlo ho, zda mu náhodou někdo nepřidal do vína nějaký uspávači lektvar. Ale proč? Ne. Je jenom unavený, nic víc.

Potřebuje se vyspat.

Doklopýtal zpět k posteli. Byl tak zničený, že si nedokázal jednotlivé dílky poskládat dohromady. Až se vrátí jeho žena…, tak se jí na všechno zeptá. Dostane z ní odpovědi… Bude trvat na tom, že se musí dovědět pravdu. Teď ho ale zmáhala ospalost. Poddal se jí, přestal se přemáhat a usnul se znepokojující myšlenkou na to, že jeho krásná novomanželka zřejmě nebude taková, jaká se zdá.

8

Elyn nebyla nikde k nalezení. Nikde. Slabé zimní slunce vystoupalo nad mraky a už stálo docela vysoko. Kiera se musí vrátit na hrad.

Rychle prohledala všechna místa, kde se s Elyn schovávaly jako děti. Byla na cestě už několik hodin. Nejprve zajela k jeskyni v útesech nad mořem, potom ke skalnímu výběžku u vodopádu. Přecválala louku, kde chytávaly motýly, a skončila u rozsochaté-ho dubu, z něhož kdysi pozorovaly lodě plující do přístavu.

Když všechno ostatní selhalo, zajela se podívat do starého opuštěného mlýna, kde se občas i ve dne koupaly nahé, stranou od otcových, Kemperových nebo knězových očí. Za nocí tam někdy pobíhaly kolem ohně a učily se od Hildy starým praktikám. Tady Kiera poprvé uviděla skutečné kouzlo, tady se učila kreslit runy do písku, zde jim Hildy vysvětlovala vše o magii lesa a síle země, ohně a vody.

Teď tu ale nebylo po Elyn ani památky.

Jako by se rozplynula v mlze mezi keři a stromy s holými větvemi.

Nebo je někde s Brockem.

„Kde k čertu jsi?“ zakřičela Kiera zoufale, když pročesávala les. Nemůže přece strávit celý den hledáním své sestry! Musí pokračovat ve lhaní a vydávat se za Elyn. Jak hodiny plynuly, Kieře bylo čím dál jasnější, že je v pasti. Alespoň pro další den.

Prohledala snad každou dutinu stromu, každé místo a nakonec to vzdala a pobídla Gametu zpátky k hradu. Už nemůže dál ztrácet čas.

I teď už by Kelan mohl být pěkně namíchnutý. A co hůř, třeba se probudil a začal ji shánět po hradě. Kdyby ji Kelan zastihl, jak

se vrací z vyjížďky, a někdo je spolu uviděl, mohl by prozradit, že je Kiera, a ne Elyn… Ach ne, to se nesmí stát.

„Pospěš si,“ šeptla a provedla kobylu posledním hustým křovím. Myslela na to, co ji dnes čeká a jakým nástrahám by se měla vyhnout. V sedle se naklonila dopředu a ucítila vůni moře. Několik slunečních paprsků proniklo skrze mraky. Jak dlouho může tenhle podvod vydržet? Jak dlouho vydrží její „manžel“ v Elynině komnatě? Přece ho tam nemohla zamknout! Vzpomínala na dnešní noc, na to, jak se chovala. S jakou lehkostí se v ní vznítily plameny smyslnosti. I teď zatoužila ještě jednou prožít ty nádherné momenty, které jí braly dech.

„Nemysli na to,“ zavrčela sama na sebe a koleny pobídla klisnu. Její silné nohy se začaly pohybovat rychleji. Kopyta jen kmitala, když Gameta cválala přes mokré louky plné nažloutlé uschlé trávy. Dlouhými kroky se hnala přes hrbolatý terén. Kiera cítila vítr na tvářích, prsty pevně svírala otěže a koňská hříva jen vlála. Ve zvedající se mlze se objevil hrad, jehož věže čněly tak vysoko, že se teď ztrácely v mracích.

Ještě tu byla šance, že třeba Penelope našla Elyn někde na hradě. Možná, že teď už je se svým manželem… Kieře se při tom pomyšlení sevřel žaludek. Mohla by její sestra ulehnout s Kelanem do postele? Dokázala by Elyn strávit poslední noc milováním s Brockem a potom přijmout svého manžela Kelana v loži? To pomyšlení Kieru studilo jako led, ale nechtěla přemýšlet, proč jí na tom tak záleží.

Zatáhla za otěže a vedla Gametu po zablácené cestě k hlavním branám. Od kopyt odletovalo bahno, vítr kvílel a strhával Kieře z hlavy kapuci. Srdce jí bušilo, ale nezpůsobila to ani tak divoká jízda jako pomyšlení na to, že se znovu setká s Kelanem. Jenže pokud se Elyn objevila, Kiera se mu bude muset vyhýbat. Jestli ale její ztřeštěná sestra na hradě není, Kiera bude muset zaujmout její místo v manželské posteli. Když už pro nic jiného, tak proto, aby ho udržela v komnatě.

Tep se jí ještě zrychlil při pomyšlení na to, že s ním stráví další noc, kdy se bude učit všem tajemstvím a rozkoším, které nabízí milování. Stejně by pro všechny bylo nejlepší, kdyby se už s Kelanem nikdy nesetkala, nikdy necítila jeho doteky na svém těle.

Čím dříve Kiera zažene svoje poblázněné fantazie, tím lépe pro všechny.

Procválala kolem mlynářova povozu naloženého pytli s moukou. Voli už byli zapražení a mlynář pořvával rozkazy na svoje lidi. Před padacím mostem Kiera zpomalila a projela kolem ženy, která vedla čtyři děti k hlavní bráně. Pak musela skoro až zastavit, když se kupcova mula něčeho lekla, zarazila se a začala zběsile hýkat, namísto aby táhla svůj vrchovatě naložený vůz. Ten byl ověšený stříbrnými cetkami, které hlasitě cinkaly. Bodrý kupec šlehl bičem.

„Hni se, ty zpropadený šneku!“ křičel, zatímco Kiera na své kobylce projížděla úzkou mezerou mezi vozem a bránou. Kůň zastříhal ušima a zamířil ke stájím, kde seděl Orson na starém pařezu a kritickým okem pozoroval hocha, který uvazoval tvrdohlavé hříbě na provaz.

„Nech toho,“ křičel Orson na hříbě, když vyhazovalo a potřásalo hlavou a běhalo na provaze dokola. „Hele, hochu, musíš mu dát jasně vědět, kdo je tady pánem, ale jemně. Tak…, to je ono.“ Hříbě srovnalo krok a poklusávalo kolem zrzavého kluka.

Kiera přitáhla otěže a zastavila, čímž všechno pokazila. Hříbě se leklo a vyskočilo tak, až chlapce porazilo. Ten se válel v blátě, ale zpocené černé zvíře s divokýma očima nepustil. Dnešní lekce však skončila.

„Nepouštěj ho,“ varoval ho Orson a nepřestával vrtět hlavou. Nadzvedl si vlněnou čepici, aby se poškrábal na hlavě. „Zatracená potvora.“

Kiera sesedla a Orson se podíval jejím směrem. Zamžoural starýma očima, kolem nichž se mu tvořily vrásky, a vzal si od Kiery otěže.

„Pěkná projížďka?“ zeptal se.

„Dokonalá.“ Kiera poplácala kobylu po zpocené pleci a snažila se působit klidně, zatímco koutkem oka sledovala okolí. Už se Elyn vrátila? Nebo ne? Pohlédla do okna její komnaty, ale žádnou mužskou postavu tam nezahlédla. „Gameta běhá jako vítr.“

Vtom spatřila Penelope, jak běží ke stájím. Jakmile zahlédla Kieru, zavrtěla hlavou tak vehementně, že to vypadalo, jako by si vyklepávala vodu z uší.

Takže Elyn se nevrátila. Kieře se sevřelo srdce. Něco se pokazilo. Strašně pokazilo. Sestra by jistě dorazila, kdyby se jí nepřihodilo něco zlého. Slíbila, že se vrátí. Přece se nerozhodla, že v tom Kieru nechá! To ne!

Muselo se stát nějaké neštěstí.

Nebo tentokrát podvedla ona tebe.

„Ne-nenašla jsem ji,“ zašeptala Penelope s tvářemi červenými chladem. Mlha se zvedala, ale mraky stále zakrývaly slunce.

Kiera se ohlédla a uviděla vrchního stájníka, který z ní nespouštěl oči. „Pššš.“ Popadla mladší sestru za loket a vedla ji kolem prázdného povozu. „Nic neříkej. Kde je Hildy?“

„Nevím.“

„Najdi ji a pošli do mé komnaty. A taky přines z prádelny nějaké Elyniny šaty.“

„Které?“

„To je jedno!“

„Ale do které komnaty? Do tvojí, nebo do Elyniny?“

„Do mojí. A teď už si pospěš.“ Kiera pustila sestřinu ruku a rozběhla se kolem studny do kuchyně, kde právě tělnatá kuchařka zírala na dva hochy. Jedním tlustým prstem mířila staršímu chlapci na nos. „A jak tě ještě jednou přistihnu, že kradeš jabka, zakroutím ti krkem.“ Luskla prsty a oba kluci nadskočili, ten mladší přitom málem spadl do ohně, nad nímž se zrovna pekl kanec. Mladá kudrnatá dívka na ně nenápadně pohlédla a dál u stolu v rohu zběsile krájela cibuli. U jiného stolu u dveří pracovala další dvě děvčata. Snažila se potlačit smích.

Když Kiera ucítila pečené maso a koření, začalo jí pořádně kručet v žaludku.

„Už jste mě to viděli dělat, že?“ hrozila dál chlapcům kuchařka. „Třeba když potřebuju hodně tlustou slepici na polévku pro pána.“

Mladší hoch, celý rudý, zalapal po dechu a přikývl, zatímco ten starší se semknutými rty hleděl na kuchařku zpoza svých rozcuchaných hnědých vlasů. „Ty jim ale nekroutíš krky. Ty jim sekáš hlavy sekerou,“ hádal se.

„To bych možná měla udělat tobě, Johne Mlynáři. Povím to tvému otci a ten s tebou zatočí tak, že ještě budeš vzpomínat na

mou sekeru. Teď odtud vypadněte! Běžte, než si to rozmyslím. Je mi z vás špatně, jen se na vás podívám.“ Kluci vycouvali zadními dveřmi.

„Zatracení lotři.“ Obrátila se dost rychle na to, jak byla při těle. „Ach, má paní. Nevšimla jsem si tě.“

Kiera se přinutila k úsměvu. U nedalekého stolu právě jedna z dívek tloukla cukr. Kiera se rozhodla s nimi vše vyřídit sama pro případ, že na to Penelope zapomněla. „Ráno jsem mluvila se svou sestrou, lady Elyn. Požádala mě, jestli bych nepřinesla jídlo pro ni a jejího manžela.“

„Ty? No to ne, má paní.“ Kuchařka byla zděšená. Tlusté ruce měla založené přes rozložitá prsa. „Lady Penelope už mě žádala, abych nechala donést jídlo nahoru a položila podnos u dveří svatební komnaty. Hned tam pošlu jedno děvče, když si to lady Elyn přeje. Ale pán s paní nebudou stolovat s vaším otcem?“

Kiera sklopila zrak, zčervenala, načež se podívala do zvědavých kuchařčiných očí. „Elyn říkala, že chtějí… svoje soukromí.“

„Nu ovšem.“ Obtloustlá žena se rozesmála a přešla k širokému stolu u dveří, kde jedno z děvčat tlouklo v hmoždíři koření a druhé válelo těsto. „Vzpomínám, jak jsem byla poprvé vdaná. Nemohla jsem se manžela vůbec nabažit. A povím ti, že se to změnilo až po čtvrtém dítěti. Už jsem ho nemohla vystát. A teď je pryč.“ Povzdechla a obrátila se k dívce s těstem. „Hele, dávej pozor na to, co děláš,“ peskovala ji. „Musíš to hníst jemně. Ukážu ti, jak se to dělá pořádně.“ Odstrčila kostnatou nabručenou holku stranou. „Přilož na oheň, Mary,“ poručila, aniž se na ni podívala.

„Moje sestra není vdaná ještě ani den,“ poznamenala Kiera.

„Jistě a nejspíš bude pěkně unavená, pokud se nepletu. Vidě-las jejího novomanžela? Je to kus a vypadá jako ďábel.“ Kuchařka pozvedla ježaté obočí a dál hnětla těsto. „Není divu, že paní nechce jít dolů ani na chvilku. To já bych taky nešla, kdybych mohla strávit chvilku na loži s baronem z Penbrooku.“

Dívka u ohně vyprskla smíchy a ta druhá se zašklebila nad tou úděsnou představou. Kiera cítila, že jí tváře hoří víc než uhlíky v ohništi.

Kuchařka dál u práce brebentila. „Jsem jenom ráda, že mu dala šanci, když ani nepřišla na svatební hostinu, kterou jsem sama chystala.“

Kiera zrudla ještě víc. Uvědomila si, že svou včerejší nepřítomností neurazila jen Kelana.

„Za chviličku pošlu Gladdys nahoru,“ slíbila pak kuchařka. „Můžu pro tebe udělat ještě něco?“

„Jen se postarej o to, aby lady Elyn a její manžel nebyli rušeni. Ať Gladdys zaklepe na dveře a pak podnos položí na zem,“ poradila Kiera.

„Dohlédnu na to.“

„Děkuju.“

Kiera zamířila k zadnímu schodišti a ještě si všimla, jak si kuchařka znaveně otírá čelo. „Panenko Marie, kde je zase Zelda?“ zavrčela s tváří lesknoucí se potem. „Holky zatracený, všechny vás musím pořád hlídat. Vy mě přivedete do hrobu.“

Kiera tiše vyběhla do schodů. Ještě tu byla šance, že na ni Elyn čeká v jejím pokoji. Kieře se tomu ale nechtělo moc věřit. Ve třetím patře už už chtěla vklouznout do své komnaty, když vtom se s vrznutím otevřely Elyniny dveře. A v nich se objevil Kelan.

Kiera málem vyletěla z kůže.

Díval se na ni, do půl těla nahý, s nezavázanými nohavicemi a rozcuchanými černými vlasy. „Byla ses projet?“ dotázal se ohromeně. Poškrábal se na zádech. Přitom se mu krásně napjaly svaly, hlavně na plochém břiše. Zamrkal, jako by se musel soustředit.

Kiera těžce polkla. V duchu ho viděla nahého a nad sebou jako v noci. Živě si vybavovala, jaké to bylo ve světle svíček a dohasínajícího ohně.

„Ach… ano,“ odpověděla. „Nechtěla jsem tě budit.“ Rychle k němu přiběhla, stoupla si na špičky a krátce ho políbila na rty. Bála se, aby je někdo nezahlédl a nepoznal ji. Jeho šedé oči se trochu rozjasnily.

Přestože byla nervózní, usmála se. Propletla své prsty s jeho a zacouvala s ním do temné komnaty. Jako by to bylo zcela přirozené, zastrčila za sebou závoru. „Vždycky… ráno jezdím na vyjížďku.“ Škádlivě ho vedla k posteli.

„Mělas mě vzbudit,“ prohlásil a zívl. „Přidal bych se k tobě.“

„Byl jsi unavený.“

„To ano,“ přiznal a zamyšleně svraštil tmavé obočí. „Ty ne?“

„Trochu. A nechtěla jsem tě budit. Chrápal jsi.“ Svůdně se na něj usmála a samotnou ji překvapilo, jak s ním mluví. Utahovala si z něj a podle lesku jeho stříbřitých očí poznala, že se jí podařilo odvést jeho myšlenky daleko od ranní vyjížďky.

„Vážně?“

„A jak! Byly to příšerné zvuky… Jako když starý kanec chrochtá nad žrádlem.“

Kelan se kysele usmál. „Ty toho o kancích víš hodně, co?“

„Mmm. Vždycky jsem se zajímala o zvířata.“

„A o co dalšího?“ zeptal se, objal ji a zadíval se jí do očí. Krev se jí znovu začala vařit. Uvažovala, zda je Elyn někde poblíž. Možná dokonce ve vedlejším pokoji čeká, aby zaujala své právoplatné místo.

„O spoustu věcí. Asi bych si měla převléknout šaty.“

Pohrával si se šněrováním u jejího krku. „Pomůžu ti.“

Ach, jeho oči byly tak svůdné. Zachovej si jasnou hlavu, Kiero. Mysli! Nenech se rozptýlit. Vyspala ses s ním jednou, tak se nedopusť stejné chyby podruhé, jenom ho udrž tady v komnatě, aniž bys s ním skončila v posteli! „Ne, já totiž… Nechtěla jsem tě rušit, tak jsem se převlékla vedle v Kieřině komnatě. Mám tam šaty. Hned budu zpátky.“

„Ne, ne, nebudeš,“ prohlásil a objal ji pevně kolem pasu. „Tak jsi mě navnadila, ženo, že za to musíš zaplatit.“ Jednou rukou ji k sobě přivinul blíž, zatímco druhou rukou jí pomalu rozvazoval u krku halenu. V hrdle jí vyschlo, když sledovala jeho prsty, jak jí přejíždějí po kůži, a opět pocítila tu známou nepřekonatelnou touhu.

Bože, pomoz mi.

Ňadra už měla napůl odhalená a on se k ní sklonil, aby mohl jazykem ochutnat její rozpálenou kůži. Zachvěla se.

„Takže mě opravdu chceš, děvče.“

„Ne…“

„Nevypadá to, že bys nechtěla,“ řekl a těžce přitom oddechoval. Políbil ji a rukou jí vklouzl pod sukně, kde ji hladil po stehně.

Jeho lehoučké a škádlivé doteky pro ni byly mučivé. Zavrtěla se a znovu si vybavila, co spolu prožili v noci. A Bůh jí pomáhej, chce ho zas, ne, přímo po něm prahne.

Přitiskl ji zády ke zdi a ona zalapala po dechu, když ucítila, jak ji laská prsty. Ta hořkosladká bolest přetrvávala od minulé noci. Trochu jí podklesla kolena, otevírala se mu a on pokračoval v mučivém dobývání. Zrychleně dýchala, krev jí tepala v uších, když si s ní tak hrál, dotýkal se jí, hladil ji. Vzdychla a zabořila mu prsty do vlasů. On ji náhle přestal dráždit, stáhl si nohavice, nadzdvihl ji a přitiskl k sobě.

„Ach!“ Jakmile se začal pohybovat, otevřela oči. „Aaach…“ Zaryla nehty do jeho nahých ramen a nohama ho objala. Nejprve to bylo pomalé a potom Kelan přidával na rychlosti. Vzdychala. Nemohla myslet. Nemohla popadnout dech. S obličejem na jejích ňadrech ji pevně držel, bral si ji a oddával se tomu, na co měl svaté právo. Miloval se se svou ženou.

A Kiera ho nedokázala ani nechtěla zastavit.

Místnost jako by se točila a všelijak nakláněla. Kiera byla celá rozpálená a nedokázala myslet na nic jiného než na tu rozkoš. Sténala a držela se ho, jako by na tom závisel její život, vznášela se na vlnách touhy…

„Elyn,“ zašeptal a ona strnula. „Ach, Elyn… ženo…“ Přestal se hýbat, zaklonil hlavu a chraptivě vykřikl. Zpocená kůže ve vymrzlé komnatě studila. Co to udělala? Co si myslela? V podstatě se dopustila cizoložství se sestřiným manželem. Divoce, vášnivě a nedočkavě zhřešila a odmítala myslet na to, co bude. Teď si jen vychutnávala to blaho.

Kelan ji zvedl do náruče a odnesl do postele, kde se zamotali do přikrývek. Znovu ji políbil, ale ona se snažila nereagovat. Stále byli jedno tělo. Jak si jazykem pohrával s tím jejím, ucítila, že je opět připraven. Uvědomila si, že ho nepřítomně hladí po ramenou a po zádech, dotýká se starých jizev i hladké kůže. Přestože dobře věděla, že by to neměla dělat, zcela se poddala neutuchající rozkoši a potlačila veškeré pochyby.

Jejich zpocená těla po sobě klouzala, když ji převalil na záda. Opíral se o lokty a díval se jí do očí. Pronikal do ní stále hlouběji.

Ocitala se ve víru, který ji úplně pohlcoval a zaháněl každou myšlenku na to, že je to hřích. Možná to je naposled!

Pomalu z ní vyklouzl a ona vykřikla.

S úsměvem znovu pronikl dovnitř, tentokrát hlouběji.

Zaryla mu nehty do ramen. „Kelane…“

„Ano, maličká, taky to chci,“ zašeptal a nepatrně se pohnul.

Zavrtěla se.

Bral si ji stále vášnivěji.

„Ano!“

Znovu.

Žhavějí. Divočeji.

„Ach… lásko…,“ vykřikla a v těle jako by jí vybuchla sopka a v očích zazářilo oslnivé světlo.

Všechny svaly měl v jedné chvíli napjaté, v následující chvíli se mu uvolnily. Dolehl na ni a svou vahou ji přitiskl do zmačkaných přikrývek.

Přerývaně dýchala, srdce jí bušilo, ale uspokojení z toho, že jsou spolu, pomalu odcházelo, když si uvědomila, že tady leží polonahá s manželem své sestry.

Co jsem to udělala? Proč tomu nemůžu zabránit? Ach… Bože, pomoz mi, modlila se v duchu, když objímala Kelana a přála si, aby tahle chvíle nikdy neskončila.

9

Co se s ní stalo? Kiera se zadívala do okna, jímž dovnitř pronikal jasný sluneční svit, který úplně rozehnal ranní mlhu.

Jak tak ležela na posteli vedle Kelana a cítila jeho horký dech, říkala si, že ho nemiluje. Ne, i pouhé pomyšlení na to je hloupost. Jenže vykřikla… Ach, ani na to nechce myslet. Je pro ni cizí. Pohledný, svalnatý muž, který zná taje milování. Ale je to manžel její sestry a oba leží v její posteli. Teď už je vše ztraceno. Kiera dobře věděla, že sestřin plán selže. Teď už si je Kelan nemůže splést. Až se Elyn vrátí… nebo už je na hradě?

Jednou rukou zašátrala po svých šatech.

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

„Kdo je?“ zařval Kelan.

„Gladdys, můj pane,“ ozvala se tlumená odpověď. „Přinesla jsem něco k snědku, jak žádala paní.“

„Nech to tam,“ vložila se do toho rychle Kiera. Nemohla si dovolit riskovat, že by Gladdys, kterou ráno potkala v kuchyni, nakoukla dovnitř a uviděla tam Kieru nebo její zlatou halenu, která se válela na zemi. V duchu se modlila, aby ji služka nepoznala po hlase.

„Ano, má paní,“ odpovědělo děvče a Kieře spadl ze srdce těžký kámen, když za dveřmi uslyšela vzdalující se kroky. Rychle vstala a sebrala svou halenu. Přetáhla si ji přes hlavu a vyskočila na nohy.

„Zůstaň tu,“ řekla Kelanovi, který se také začal zvedat. „Já to přinesu.“ Obrátila se k němu zády a spěšně se pokřižovala.

Bosá přeběhla po běhounech ke dveřím, kde na okamžik zaváhala, ale pak zvedla závoru. Stále se v duchu modlila, když vykoukla ze dveří a vděčně zaznamenala, že v chodbě nikdo není.

Díky bohu!

Rychle sebrala ze země podnos, zavřela za sebou dveře a znovu zastrčila závoru. Opět měla štěstí, ale jak dlouho to může takhle vydržet?

Snažila se působit klidně. Donesla podnos k posteli, kde ležel Kelan a pozoroval ji, jako by byla tou nejzajímavější ženou na světě. Neobtěžoval se s oblékáním a Kiera měla co dělat, aby nezírala na jeho dlouhé nohy nebo na tmavými chloupky porostlou hruď či na jeho mužství, které teď trochu ochablo. Ne, tím směrem se nesmí ani podívat. Položila podnos na postel vedle něj.

Zaměřila svou pozornost na talíř, z něhož se linula lákavá vůně. Ucítila solené vepřové a zapečené ryby. Žaludek jí začal kručet hlady, když si prohlížela ovocné koláčky, kousky sýra, nádobku s hustým medem a krajíce ještě teplého chleba. Kdy vlastně naposledy jedla? Mohla by risknout aspoň pár soust a pak se znovu poohlédnout po Elyn?

„Nedal by sis víno nebo medovinu?“ dotázala se a nahlédla do prázdného džbánku u postele. „Můžu jim říct, aby nám přinesli něco k pití.“ Už se měla k odchodu, jenže Kelan ji pevně sevřel kolem pasu.

„To není důležité.“

„Ale…“

„Nemůže to pár minut počkat?“ zeptal se a Kiera usedla na kraj lůžka. Nemohla riskovat, že by pojal sebemenší podezření, a navíc se jí sbíhaly sliny, jaký měla hlad.

„Jistě.“

Pustil ji, natáhl se pro chleba a položil na něj sýr. Pak ten krajíc nabídl Kieře. Natáhla ruku, ale on zavrtěl hlavou. „Kdepak, kousni si.“ Přidržel jí pokrm u úst a čekal, dokud si nekousla. Když polykala chléb se sýrem, utrhl kousek pečené ryby a přidržel jí ho u rtů.

„Umím jíst sama.“

„Opravdu?“ usmál se. Vložil jí sousto do úst.

Přitom jí zavadil prstem o zuby a ona mu prst olízla.

„Není to takhle větší zábava?“ utahoval si z ní. Pak vzal nůž a dal se do krájení vepřového.

„Je to jiné,“ odpověděla a všimla si, že zvedl jedno tmavé obočí. „Ale s vínem by to bylo lepší. Dej mi jen minutku…“ Než ji

stačil znovu popadnout za zápěstí, zvedla se z postele a přešla místností. Pomalu otevřela dveře, a když spatřila, že na chodbě nikdo není, rychle přeběhla do svého pokoje. Tiše vklouzla dovnitř a zavřela za sebou závoru.

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“ zakvílela Penelope. Kiera nadskočila leknutím, když uviděla svou sestru, rychle se ale vzpamatovala, přitiskla si prst na rty a kývla hlavou směrem k Elynině komnatě. Oba pokoje oddělovala jen jediná zeď.

„Mluv potichu,“ zašeptala a všimla si modrých hedvábných šatů přehozených přes zástěnu. Kde je k čertu její sestra?

Elyn měla na sobě tyhle šaty naposled při hostině před několika měsíci. Kiera si ten večer dobře pamatovala.

Elyn byla šťastná a bezstarostná, oči jí zářily, střídala v tanci jednoho rytíře za druhým. „Dnes se sejdu s Brockem,“ pošeptala Kieře, když se potkaly v chodbě poté, co muzika přestala hrát.

„S Brockem? Ale já myslela, že ti to otec zakázal. Copak si nevezmeš lorda z Penbrooku?“

Elynin úsměv se rázem vytratil, kapesníčkem si otírala čelo. Byla celá zpocená, jelikož tančila bez přestávky skoro hodinu. „Možná. Zatím ale vdaná nejsem.“

„Musíš otce poslouchat.“

„Opravdu?“ Elyn pozvedla obočí. Vzdorovitě se usmála.

„Ach ne! Nedělej to. Někdo tě přistihne.“ Kiera už se obávala nejhoršího, přestože se zatím nic nestalo.

„Je to risk, který podstupuju dobrovolně.“

„Jestli se na to přijde, otec tě zmrská a vyžene nebo tě zamkne ve východní věži.“ Kiera odtáhla sestru stranou od davu za těžký sametový závěs. V potemnělém výklenku nehrozilo, že by je někdo zaslechl.

„Nikdy se to nedozví.“ Elyn položila Kieře ruku na rameno. „Ty se taky jednou zamiluješ a pak to pochopíš. Nic není důležitější.“

„Ani tvoje volnost? Ani tvůj život?“

„Ne,“ odvětila Elyn a rozpustile se zasmála. Pak odhrnula závěs a rozběhla se po schodišti nahoru. Její šaty, tytéž šaty, které teď Kiera držela v rukou, se leskly ve světle pochodní.

Kiera si začala svlékat svou pomačkanou halenu. Co se týče lásky, je sestra pošetilá, slepá k chybám svého milovaného i k vlastnímu bláznovství. Až do minulé noci Kiera sestru nechápala. Dokonce ani včera by tomu ještě nerozuměla. Ale dnes, poté co se milovala s Kelanem, už si tak jistá nebyla.

Ozvalo se rychlé a lehké zaklepání. Strnula.

Kelan?

Penelope vyskočila ke dveřím.

„Ne, počkej!“ zašeptala Kiera, načež se o něco hlasitěji dotázala: „Kdo je?“

„To jsem já, Hildy,“ odvětila chůva a Kiera kývla na Penelope, aby otevřela závoru a vpustila ženu dál. Hildy měla oči potemnělé starostmi a ruce si nervózně třela o sebe.

„Tys nenašla Elyn?“ zeptala se Kiera, přestože odpověď znala dopředu.

„Ne, nevrátila se.“ Hildy zavrtěla hlavou a začala si třít paže, jako by se do ní pustila zima. „Vyptávala jsem se po městečku, naslouchala jsem drbům a doufala, že se něco dozvím. Nic. Nikdo ale nemá podezření, že by se dělo něco špatného.“

„To je dobře,“ zhodnotila to Kiera.

„Možná, ale jinak jsem nic nezjistila. Elyn nikdo neviděl a pokud ano, slovem se o tom nezmínil.“ Zamračila se, přešla k oknu a zadívala se ven.

„Bojím se, že se stalo něco strašného.“

„Něco strašného?“ otázala se Penelope s vykulenýma očima.

„Problém… nemoc…, nevím. Vrhala jsem kamínky.“

Penelope zalapala po dechu. „A co? Cos viděla?“

„Potíže. Přicházející na Lawenydd.“

„Jaký druh potíží?“ zeptala se Kiera a naskočila jí husí kůže. Bylo známo, že Hildy vidí do budoucnosti, že má určité záblesky, při nichž se jí zjeví osud určitého člověka.

„Pořád je to takové nejasné.“ Hildy otevřela a zase sevřela dlaně, jako by chtěla uchopit něco, co jí uniká. „Od Elyn bylo nerozumné, že takhle utekla,“ zamumlala.

„To ano,“ souhlasila Kiera. „Ale už se stalo a my teď musíme všechno napravit, takže ji musíme najít.“

„Pokud chce být nalezena.“ Hildiny oči byly ještě tmavší než před chvilkou.

„Kameny ti pověděly něco jiného?“ zeptala se Kiera. „Jak už jsem řekla, bylo to nejasné.“

„Co budeme dělat?“ vyhrkla Penelope, v obličeji úplně bledá.

„Najdeme ji.“ Kiera se nasoukala do Elyniných šatů. Co se týká Kelana, nezáleží na tom, co bude mít Kiera na sobě, jelikož on Elyn nikdy neviděl. Ale sluhové by si Kieru spletli s Elyn, kdyby ji zahlédli v jejích šatech.

„Co když nemá v úmyslu se vrátit?“ uvažovala Hildy.

Kieře se sevřelo srdce. Toho se bála nejvíc. „Pak ji budeme muset stejně najít. Potřebuju tvou pomoc,“ oznámila směrem k Hildy, zatímco si v pase a na ramenou urovnávala šaty.

„Jak?“

„Víc vína a víc lektvaru.“ Narovnala si rukáv a pohodila hlavou, aby jí vlasy spadly na záda. „Tentokrát silnější.“

„Silnější?“ zopakovala Hildy tiše. „Určitě?“

„Ano! Myslím, že poznám, když někdo usne.“

„Penbrooke byl vzhůru?“ zeptala se Penelope a vyvalila oči ještě víc. Udiveně zamrkala. „V tom případě… jak jsi…, vždyť víš – jak jsi mu zabránila…?“

„Aby se se mnou vyspal?“ zeptala se Kiera chraptivým šeptem. „Nebylo to snadné, ale s tím si nedělejte starosti. Teď musíme najít Elyn, abychom se vyměnily. Je dost pravděpodobné, že to Kelan pozná, ale tenhle problém budeme řešit, až nastane. Doufám, že mu lektvar dostatečně zatemnil mysl, takže je důležité, aby dostal další a také víno. Hodně vína.“

Hildy si ovinula paže kolem těla, jako by se bránila chladu. „Příliš mnoho léku by mu mohlo ublížit.“

Kiera se zarazila. Ať už se děje cokoli, nechce, aby se Kelanovi něco stalo. „Jak mu to může ublížit?“

„Může to navodit spánek, z něhož už se neprobere. Zkrátka… zemře.“

„Dobrý bože.“ Penelope usedla na postel. „Myslíš, že ho to může zabít?“

„Neumře,“ řekla Kiera a ihned si vybavila jeho svalnaté tělo. „Je zdravější než ten nejlepší hřebec ve stáji.“

„Ale co když hluboce usne?“ dotázala se Hildy.

„Aspoň nám to poskytne víc času, abychom našly Elyn.“ Kiera se cítila provinile. Co když Kelanovi ublíží? Ne, to by nemohla udělat. Okusovala si nehet na palci. Nedokázala snést ani pomyšlení na to, že by se mu něco přihodilo. Musí být opatrná. Velmi opatrná.

„Nemohly bychom prostě říct otci pravdu?“ navrhla Penelope.

„Teď? Nemyslíš, že tohle jsme měly udělat mnohem dřív?“ Kiera si vzpomněla na slib, který dala sestře. Udělá cokoli za to, že jí Elyn zachránila život. Pak se však Elyninu požadavku bránila. A nyní… ach bože, možná že v hloubi duše chce ještě aspoň chvilku předstírat, že je Elyn. „Teď jsme v pasti, dokud sestru nenajdeme. Pak třeba můžeme jít za otcem a za mým… Elyniným manželem... a povědět jim pravdu.“ Kiera sklonila hlavu a uhladila si vlasy, které pak vzadu spletla a stáhla stuhou, barevně sladěnou se šněrováním na šatech. „Jen zařiďte, aby mě nikdo neviděl s lordem. A dohlédněte na to, aby přinesli do pokoje víno.“

„S lektvarem?“ zeptala se Penelope.

„Samozřejmě!“ Je ta holka úplně tupá? „A prosím tě, tentokrát ten pohár označ pořádně. Nemůžeme si dovolit žádnou chybu.“ Kiera se narovnala a hodila si pletenec vlasů dozadu. Zadívala se na Hildy, starou chůvu a čarodějku. „Můžeš poslat další lahvičku s lektvarem. Zabal to do hadříku a schovej do košíku s… chlebem nebo sýrem nebo plátnem na otření rukou…, zkrátka s čímkoli.“ Vydala se ke dveřím. „Hlavně si, prosím vás, pospěšte!“

Penelope si pohrávala se šněrováním svých šatů. „A co budeš dělat ty?“

Kiera se zastavila s rukou na závoře. „Znovu Elynina manžela opiju a budu doufat, že hluboce usne a bude spát následujících několik hodin.“ Pocítila bodnutí viny, ale snažila se to nevnímat. Nemůže dovolit, aby ji sebeobviňování zastavilo, teď ne. „Až usne, seberu ty staré lahvičky, vyplížím se z komnaty a znovu budu hledat sestru.“

„Kde?“ zeptala se Penelope, která zjevně pochybovala, že je to možné.

„Nevím, ale něco udělat musíme. A brzy,“ uznala Kiera a otevřela dveře. „Jinak bude celý tenhle podvod k ničemu.“

10

Jeho novomanželka je pro něj hádankou.

Kelan vstal z postele. Podřimoval tam většinu dne, a když se teď podíval z okna, vypadalo to, že už se pomalu začíná stmívat. Zamrkal, protože ho ukrutně bolela hlava. Jako by mu v ní dusalo šest dobře okovaných koní. Sebemenší světlo způsobovalo, že ho pálily oči, a močový měchýř měl přeplněný.

Ale nemohl si pomoct a stále uvažoval o své nevěstě. Byla pro něj záhadou, rozkošným překvapením.

Kelan za svůj život poznal mnoho žen a každá z nich byla jiná a jedinečná. Ale tahle ho mátla jako žádná jiná. Zná ji pouhý den… Ne, to není pravda; vlastně ji vůbec nezná. Většinu žen měl po čase přečtenou, ale co se týká té jeho, Kelan byl přesvědčen, že ho nikdy nepřestane překvapovat.

Odložil podnos se zbytky jejich společného jídla na zem a vydal se ven z potemnělé místnosti. Nohy se mu pletly, svaly měl napjaté a bolest celého těla mu připomínala potěšení, která v noci zažil. Ano, Elyn z Lawenyddu je divoká a svůdná dračice.

Vyšel do chodby, kde nízkým plamenem hořely pochodně, a pak zamířil na latrínu. Všude byla tma, okny s otevřenými okenicemi dovnitř pronikal ledový chlad. Zavazoval si šněrování na nohavicích a přitom kráčel po schodech zpět do třetího patra.

Jakmile vešel do chodby, uslyšel hlasy. Vycházely z místnosti sousedící s Elyninou komnatou, takže to musela být komnata její sestry Kiery. Přemýšlel o ní. Dověděl se, že Kiera je jen o málo mladší než jeho nevěsta. Také se nezúčastnila svatby. Řekli mu, že je tak nemocná, že nemůže ani sejít dolů, a teď ve své komnatě vesele rozpráví s ostatními. Jeden hlas zněl, jako by patřil starší ženě. O druhém by přísahal, že je to hlas jeho manželky.

Ženské tlachy, pomyslel si s pohrdavým odfrknutím a vrátil se zpět do Elyniny komnaty. Ve vzduchu se vznášel těžký pach potu, který nepřebily ani navoněné běhouny. Místnost byla studená jako hrobka. Prázdná.

Prohrábl si rukou vlasy a zatoužil, aby ta strašná bolest hlavy už konečně pominula. Nemohl si pomoct a uvažoval, co to bylo za víno, které vypil, a co v něm mohlo být. Lahvičky, které objevil, jasně napovídaly, že mu cosi uniká. A zřejmě něco dost vážného. Vytáhl ty malé flakónky, znovu je očichal a rozhodl se, že jakmile se Elyn vrátí, zeptá se jí.

Do té doby má plno práce. Musí se obléknout, vyhledat malou skupinku mužů, kteří ho doprovázeli, a naplánovat, kdy odjedou z Lawenyddu. Je načase vrátit se na Penbrooke. Jeho chorá matka jistě už netrpělivě očekává jeho návrat. Kelan si představil Lenořinu radost, až uvidí svého syna šťastně ženatého, a usmál se. Natáhl se pro svou halenu. Měl by najít Tadda, Orvise a kněze a říct jim, že za úsvitu odjíždějí.

Ale jedno po druhém. Došel k ohništi, přiložil na něj dubové dřevo porostlé mechem a rozfoukal žhavé uhlíky. Vylétly rudé jiskry a pomalu vzplály plameny, které začaly dřevo pohlcovat.

Kelan se zhoupl na nohou. Během obřadu přičítal Elynino podivné chování její stydlivosti. Když potom odmítla přijít na oslavu, považoval to za důkaz vzdorovitosti. Včera večer šel do jejího pokoje s tím, že ji přinutí podvolit se jeho vůli… Jenže nakonec to skončilo tak, že se s ní miloval a její potřeby mu byly přednější než ty jeho. Jednu chvíli byla troufalá, za okamžik s ním flirtovala a pak zase byla zdrženlivá. Podezíral ji, že svou nevolnost jen předstírala, aby se mu vyhnula. Dokonce si myslel, že už není nevinná. Teď z ní ale dýchá živoucí vášeň. Byla panna, ale velmi ochotná, ne – nedočkavá stát se dokonalou milenkou. Jen pomyšlení na jejich společně strávenou noc ho vzrušilo. Tak proč se vyplížila z postele a vydala se na projížďku? Pak, když se vrátila, trvala na tom, že mu přinese jídlo sama, místo aby to udělalo služebnictvo. A co ty zatracené lahvičky, které objevil pod běhounem?

Je to nějak zamotané. A v hlavě mu tepe bolestí. Z toho, že vypil hodně vína? Že málo spal? Na tohle nikdy netrpěl.

Závora na dveřích cvakla. Otočil se a spatřil svou ženu vstupovat do komnaty. Sčesala si vlasy dozadu a na sobě měla šaty, které se leskly a šustily při každém pohybu.

„Požádala jsem, aby nám přinesli víno,“ oznámila. I v setmělé místnosti, kam už pronikalo jen mizivé sluneční světlo, mu připadala krásná.

„Neposedíme s tvým otcem?“

„Později,“ trvala na svém a koutkem oka na něj pohlédla nevinně i svůdně zároveň.

„Zrovna jsem chtěl zajít za svými muži a probrat s nimi náš odjezd. Měli bychom vyrazit na Penbrooke zítra hned po rozbřesku.“

Zdálo se mu to, nebo skutečně strnula? „Tak brzy? Nemůžeme počkat ještě den, dva?“

„Asi ne.“ Znovu ta rezervovanost. Přešla k posteli a on si všiml, že má ruce sevřené v pěsti.

„Ty nechceš vidět Penbrooke? Bude to tvůj nový domov.“

„Časem.“ Zaznamenal, že drží záda nepřirozeně rovně. Nervózně si urovnávala záhyby na sukních. „Jen se mi to zdá moc brzy.“

„Můžeš sem jezdit na návštěvy, jak často jen budeš chtít. Ale jsou to tři dny jízdy.“

„Já vím, jenže…“ Skousla si ret a zatvářila se, jako by sbírala vnitřní sílu.

Byl na pochybách. Vzdával se. Jeho matka jistě bude žít ještě následujících několik dnů. Je sice hodně zesláblá, ale má radost z Kelanova sňatku. „Jestli tě to potěší, můžeme zůstat ještě jeden nebo dva dny, ale pak už musíme odjet.“

„Ano, ach ano,“ vykřikla. „Dva dny. To je vše, co potřebuju. Potom s tebou ráda pojedu do našeho nového domova.“ Usmála se na něj, ale v očích se jí zračily pochyby. Nebo něco jiného? Strach?

„Tak dobrá.“ Narovnal se a oprášil si ruce. Bylo načase, aby se jí zeptal na ty lahvičky. „Něco jsem našel,“ prohlásil a sáhl si do kapsy. Jenže vtom někdo zaklepal na dveře.

Viditelně se zděsila.

„Jdu tam,“ řekl. Když byl v půli místnosti, všiml si, že ona mezitím přešla k oknu a otočila se zády k případnému návštěvníkovi. Otevřel dveře a spatřil starší služku, kterou zaregistroval už u obřadu. Obličej měla vrásčitý a zachmuřený, oči tmavé jako kameny. Balancovala podnosem, na němž stál velký džbán, dva do poloviny nalité poháry a malý talíř s koláčky.

„Zdravím tě, můj pane,“ řekla a sklonila hlavu s černými prošedivělými vlasy. „Blahopřeju k manželství.“ Její starý hlas trochu skřípal, ale Kelan ho poznal. Před chvílí se ozýval z Kieřiny komnaty.

„Děkuju.“

Elyn už nepůsobila tak strnule, když se otočila, aby tu ženu pozdravila. „To je Hildy. Byla služkou mé matky, naší chůvou a teď slouží mně.“

„Ano, obávám se, že je to pravda. Znám paní už od miminka. Jakpak se dneska máš…, lady Elyn?“ zeptala se a položila podnos na stolek, z něhož smetla pár drobků. Pak pohlédla na postel.

Na kratičkou vteřinu se zatvářila nesouhlasně, trochu sešpulila rty, když uviděla rozházené přikrývky.

„Ať… ať se z vašeho svazku zrodí mnoho silných synů a dcer,“ řekla a podala Kelanovi pohár. „A pro tebe, má paní.“ S druhým pohárem přistoupila k jeho ženě. „Můžu pro tebe udělat ještě něco?“

„Zatím je to vše.“ Elyn si z natažené ruky vzala pohár. „Děkuju, Hildy.“ Starší žena zvedla ze země podnos se zbytky jídla a odešla.

Opět osaměli.

Elyn jej obdařila úsměvem. „Na nás,“ prohlásila otočená zády k ohni a pozvedla pohár.

„Na lorda a lady z Penbrooku.“ Přiťukl si s ní a oba se napili. „Ať vládneme navždy.“

„Navždy je dlouhá doba.“

„Hmmm. A možná nestačí na to, abych se tě nabažil.“

Usmála se a z toho úsměvu mu poskočilo srdce. I v mizivém světle viděl její krásu. Znovu se napila a on udělal totéž, nechával si stékat sladký mok do krku. Pomyslel na lahvičky,

které našel, ale v klidu dopil svůj pohár. Nevěřil, že by jeho žena mohla být zapletená do nějakého podvodu. Ne, když se na něj tak hezky usmívá se zdviženou bradou a rozzářenýma očima.

Než stačila dopít svůj pohár, vzal jí ho z ruky a spolu se svým jej odložil na zem. Narovnal se a zadíval se do jejího obličeje. Bože, to je ale krasavice.

„Je spousta věcí, o nichž si musíme promluvit,“ začal.

„Spousta.“

„Ale to může počkat do rána.“

„Opravdu?“ Její úsměv byl rozhodně hříšný.

„Ach ano, má paní.“ Objal ji a ona mu neodolala. Sklonil hlavu a něžně přejel svými rty po jejích. Tiše vzdechla a zadívala se mu do očí.

To je jeho zkáza!

Myšlenky na podvody a lahvičky a podivné rozhovory ho opustily, jakmile ji začal líbat. Rty měla plné a měkké, chutnaly po víně. Povzdechla, čehož ihned využil a vklouzl jí jazykem mezi pootevřené rty. Pevně ji sevřel a zaklonil.

„Kelane, lásko,“ zašeptala, zamrkala a nečekaně se od něj odtáhla. „Ne-nemůžu.“ Hlas jí selhal a sklopila zrak.

„Proč?“

Všiml si, že těžce polkla, a sevřel ji pevněji. „Musíme toho ještě hodně udělat.“

„Máme čas.“

Pomalu rozvázal stuhu, která jí držela vlasy, a vedl ji k loži. Její protesty byly chabé, a když jí uvolňoval šněrování na šatech, neřekla ani slovo. Šaty jí sklouzly z jednoho ramene. Kelan bojoval se šněrováním spodničky, až nakonec odhalil nahou kůži.

Hlasitě vdechla, když přitiskl rty na její ňadro a stáhl šaty níž, až odhalil tvrdou bradavku, kterou laskal, dokud Kiera nezačala sténat a křečovitě ho objímat. Kolena se jí třásla, když dopadli na postel. Krev se mu vařila touhou po ní a teď konečně nastala ta chvíle. Přetáhl jí hedvábné šaty přes hlavu, líbal ji a hladil tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že je připravená. Kůži měla v jednom ohni a nohy roztažené. Rychle si rozvázal nohavice a pronikl do jejího sladkého, rozpáleného klína. Dobrý bože, chtěl se té ženy zmocnit, učinit ji svou…

Na vteřinu se nedokázal soustředit. Zase se cítil opilý…, jako předtím.

Nohama ho objímala kolem boků. Vytáhl ji výš na shrnuté přikrývky, takže do ní mohl pronikat hlouběji, a náruživěji. Svět se utápěl ve stínech. Zdálo se, že na ničem nezáleží, jen na tom žáru mezi nimi. Slyšel, jak vykřikla, pocítil vlastní uvolnění a pak v jediném okamžiku ztratil vědomí.

Joseph počítal znovu.

Třicet devět koní.

Ne čtyřicet.

Joseph stál na pahorku a sledoval stádo na pastvině, v duchu přitom odškrtával každé známé zvíře. Lawenyddské stáje se pyšnily jezdeckými koňmi pro každodenní užití, těžkými zvířaty na práci, mezky, na nichž většinou jezdili sedláci, a samozřejmě také válečnými oři. Joseph je všechny znal.

Semkl čelisti a přimhouřil oči. Musel se splést. Hnědí, šedí a černí koně se poklidně pásli v zapadajícím slunci. S frkáním spásali nuznou zimní trávu. Několik hříbat poskakovalo kolem kobyl a rozpustile skotačilo na dlouhých nohou. Jiná hříbata zase strkala nosy do svých matek, jelikož chtěla pít. Hřebci byli od stáda odděleni. Když ale Joseph sklouzl pohledem na pastvinu na druhé straně potoka, výsledek byl stejný. Jeden kůň chyběl.

Znovu počítal. Věděl, že tři koně jeli na lov, pět si jich vzali vojáci, kteří hlídkují u lesa, dva jsou u kováře na okování, čtyři klisny zůstaly ve stáji, neboť mají každou chvíli porodit, a jeden starý hřebec zchroml, takže se teď zotavuje ve stáji. Třicet devět.

To znamená, že chybí klisna. Ta malá divoká kobylka, která vždy odmítala udidlo, při každé příležitosti kousala a ignorovala jezdcovy povely. Temperamentní a neposedné zvíře, které si bere jen několik vojáků. A také bylo známo, že na ní jezdí lady Kiera, když zrovna nemá k dispozici svou nejoblíbenější Gametu.

Lady Kiera. Nejpříjemnější žena z Lawenyddu, možná dokonce z celého Walesu. Není jako její sestra Elyn, do níž se bohužel před lety zamiloval. Bylo bláhové, že na ni vůbec pomyslel. Jenže na ni myslí pořád.

Někteří lidé na hradě říkali, že dvě nejstarší dcery barona Llwyda jsou si tak podobné, že by to mohla být dvojčata, ale Joseph to považoval za nesmysl. Fyzicky se jedna druhé podobala, jak v obličeji, tak postavou a dokonce i gesty. Povahově však byla každá jiná.

Zatímco Elyn byla soutěživá, měla ostrý jazyk a často dovedla i pěkně urážet, Kiera byla mnohem vřelejší. Také se občas rozzuřila, ale její temperament doprovázel smysl pro humor, a ať už se dělo cokoli, vždy měla pro Josepha vlídné slovo. Elyn ho sice přitahovala, ale bylo bláznovství si na ni myslet.

Problémy začaly, když bylo Josephovi jedenáct a začal mít o Elyn sny. Byly to temné a erotické sny, z nichž se často probouzel na seně u stájí celý rozrušený. O samotě na seníku, když dovnitř malým okýnkem pronikal jen měsíční svit, si znovu a znovu představoval její krásnou tvář.

Oči měla velké a zelené jako ranní mlha. Lícní kosti vystouplé, až to působilo majestátně, rty barvy růží v rozkvětu. Jednou ji dokonce viděl nahou, ale to samozřejmě nevěděla, že ji Joseph pozoruje. Bylo to před lety, když se Elyn s Kierou koupaly u mlýna. Nikdy se o tom nezmínil živé duši.

Ale za dlouhých nocí o samotě na seníku často vzpomínal na její bílou pleť, tmavé vlasy a růžové bradavky. Přestože za tyhle své myšlenky mohl být odsouzen k věčnému zatracení, představoval si, jak se s ní miluje, jak cítí její rozpálené tělo na svém.

Byl to hřích a on si to dobře uvědomoval, jenže si nemohl pomoci. Jaké by to bylo milovat se s lady? Styděl se, protože při těchto svých erotických fantaziích dokonce zašel tak daleko, že na sebe sahal.

Pak se vždycky cítil pošpiněný a bláhový a jeho zdravý rozumci i víra ho hnaly do kaple, kde se celý rudý vyzpovídal ze svých hříchů hradnímu knězi.

Joseph při svých zpovědích ani jednou nezmínil Elynino jméno. Nikdy by její jméno nepošpinil. Ani Pánu to nepřiznal.

Snažil se být zbožný a plnit boží vůli, i když to někdy bylo těžké. Ze svých hříchů se zpovídal poctivě a pravdivě. Dokonce přiznal i to, že před třemi lety to byl on, kdo dovolil Kieře vyjet si na Obsidiánovi. To on neuposlechl příkazy a osedlal pro ni vzácného baronova hřebce, aniž by o tom komukoli pověděl.

Jeho chybou přišel baron o hřebce nevyčíslitelné ceny a Kiera málem o život. Bičování, které musel podstoupit, bylo jen malým trestem za jeho hloupost. Byl zázrak, že Josephův otec Orson nepřišel o práci, což synovi nikdy nezapomněl.

Ale přesto, že chodil ke zpovědi, držel jazyk za zuby a nepřiznal svou lásku k lady Elyn. A jeho city časem ochladly. Teď to byla mladší z těch dvou sester, ta milejší, kdo způsoboval, že se mu rozproudila krev rychleji a jeho mužství se hlásilo ke slovu. To se mu občas stávalo v těch nejnevhodnějších situacích. Ježíši Kriste, co je to Joseph za hlupáka?

Teď ale nemyslel ani na jednu z nich. Ne, když mu chybí kůň. Zamžoural a doufal, že se spletl. Znovu se díval na louku, kde nebylo po té temperamentní kobylce ani památky. Byla pryč. Zmizela. Nebo… Sevřely se mu útroby při pomyšlení na to, co se mohlo stát.

„Josephe, co je s tebou?“ optal se jeho otec. V ruce svíral bič a belhal se po klikaté cestičce protínající pastvinu. „Máme spoustu práce, jestli sis toho nevšiml. Ta zrzavá klisna už začala rodit. Nemyslíš, že bys jí měl pomoct?“

„Jistě,“ přikývl Joseph. „Už jdu.“ Zaváhal, ale pak dospěl k názoru, že se jeho otec musí dovědět tu špatnou zprávu. „Myslím, že jeden kůň chybí,“ přiznal. „Královna, ta malá kobyla s hvězdou na čele.“

„Královna chybí? Co tím myslíš?“ zeptal se Orson, který už očima těkal po zvířatech na pastvině. „Dneska ráno tu ještě byla. Nebo ne?“

„Nevím.“ Joseph se poškrábal vzadu na krku, evidentně silně přemýšlel. „Asi ne.“

„Včera?“

„To nevím jistě.“

„Mluvíš o té nevrlé kobyle, co na podzim nakopla vozku tak, že mu málem zlomila nohu?“ dotázal se nevěřícně Orson.

„Jo, Královna, jak jsem řek,“ vyštěkl vztekle Joseph. „Je pryč. Není po ní ani stopy.“ Mladík se znovu zadíval na stádo, jako by čekal, že se klisna objeví někde ve stínu většího koně.

„A víš jistě, že si ji nikdo nevzal na vyjížďku?“

„Kdo?“

Jeho otec pozvedl ruku k nebi. „Nevím. Kdokoli. Lady Kiera na ní přece jezdí, ne?“

„Občas, ale dneska ne. Dnes ráno přišla do stájí a chtěla Garnetu, jak víš. Ale po pár hodinách ji vrátila – vidíš, ta je tam u toho stromu.“ Joseph prstem ukázal na kobylku, o níž mluvil. Jako by věděla, že se ocitla v centru pozornosti, Gameta zvedla hlavu, ale pak ji hned zase sklonila a dál spásala trávu a švihala ocasem.

„K čertu s tím vším,“ zamumlal Orson pod vousy. „Jak se ti to mohlo stát?“

Joseph neodpověděl. Jeho otec dál pozoroval stádo a zamyšleně mhouřil své staré oči. „Určitě není u kováře nebo si ji nevzali na lov nebo…“

„Nebo co?“ chtěl vědět Joseph. „Pomyslel jsem na všechno, kde by mohla být, jenže ona vážně zmizela.“

„Ale kdo by ji sebral? Teda pokud ji někdo ukradl.“

„Neřekl jsem, že ji někdo ukradl,“ odvětil Joseph a znovu se mu hlavou mihla ta myšlenka.

„No je pryč, a pokud neutekla sama, tak ji někdo musel odvést. Takže co z toho vyplývá?“ Orson mávl rukou směrem ke hřebcům na vedlejší pastvině. „Kdyby někdo ukradl Krále, pochopil bych to. Nebo tamhle Sokola, ten je nádherný. Ale zrovna tuhle kobylu…“ Odfrkl, jako by už jen ta myšlenka byla zcela absurdní. „Královna. No tohle!“ Nadzvedl si čapku a prsty si prohrábl řídké vlasy nalepené na pleši.

Pak ztlumil hlas a řekl: „Sežeň ji, než na to přijde správce nebo dokonce sám pán.“ Orson se zahleděl do zapadajícího slunce a Joseph v tu chvíli mohl číst jeho myšlenky. Brzy se setmí a ztracenou klisnu už těžko někdo najde. Proklatě, den po uzavření spojenectví mezi Penbrookem a Lawenyddem by se neměl pokazit ztraceným zvířetem. Josephův otec si znovu nasadil čapku, pohrával si s bičem a jeho tik byl čím dál zřetelnější. „Nikomu o tom neříkej. Zatím ne. Třeba se ten zatracený kůň někde objeví, tak abychom všechny nevyburcovali jen tak pro nic za nic.“

Orson se zadíval svému synovi do očí a Joseph z toho pohledu vyčetl jednoznačné sdělení. Otec se bojí, že tentokrát už by klidně

mohl přijít o práci. Nebo něco horšího. Mohli by ho i vyhnat. Oba to věděli. „Teď půjdu do stájí,“ procedil Orson skrz zuby. „A ty, synu, zatím najdi tu zatracenou kobylu.“

11

Hildy stála u okna ve věži a dívala se na moře, studený vítr ji mrazil až do morku kostí. Nebe už bylo temné, minul další den, aniž by se Elyn vrátila. Proč si ale je Kiera tak jistá, že se její sestra objeví? Z povinnosti? Z lásky? Kvůli zodpovědnosti?

Sotva.

Elyn se zajímá jen sama o sebe.

Hildy měla podezření, že ta sobecká žena už se nikdy neukáže na Lawenyddu ani na Penbrooku.

Na obzoru zuřila bouře. Slunce rychle překryly narudlé mraky. Lodě ukotvené v přístavu působily v soumraku zlověstně, jako duchové natahující své pařáty vzhůru k temnému nebi.

Hildy si pomyslela, že je to její vina. Pohrávala si s korálky, které jí visely na krku. Měla tohle šílenství zarazit. Dřív, než se jim vymklo z rukou. Vytušila problémy ještě dřív, než se objevily. V očích lady Elyn poslední dobou vídala záblesky otevřené vzpoury.

Cožpak to Hildy nečekala? Elyn byla vždycky tvrdohlavé a rozmazlené dítě. Možná kdyby lord s lady měli tehdy více štěstí a počali syna… Jenže to se nestalo.

Když byla Elyn mladší, poslali ji na hrad Fenn, aby se naučila vedení domácnosti a také způsobům správné lady. Jenomže zrovna když Elyn pobývala na Fennu, potkala tam Brocka z Dubového vrchu.

Přesně jak předpovídal osud i kameny.

Brock byl jen o pár let starší a tou dobou ještě dělal panoše. Byl to svéhlavý a darebácký chlapec. Zatímco se učil povinnostem a získával zkušenosti, jak se stát rytířem, našel si cestu i do Elynina naivního srdce.

A Elyn už je pryč skoro dva dny. Odešla, aby mohla být s ním. Ne, ta už se nevrátí. Neodloučí se od něj. Navíc by nevydržela otcův a manželův hněv.

Tak co teď? Hildy zavřela oči a v duchu se pomodlila k Matce boží.

Měla by to přiznat baronovi?

A trvat na tom, aby Kiera udělala totéž?

Teď, po tomhle falešném sňatku?

Hildy si představila potupu a ostudu lorda Llwyda. Ten by zuřil. A přesto by jeho hněv nebyl ničím ve srovnání s hněvem Kelana z Penbrooku. Považovali by ho za hlupáka, že ho Kiera a Elyn tak podvedly, a navíc by z toho jistě vinil každého z Lawenyddu. Nikdy by nepřežil tu hanbu. Jistě by se to neobešlo bez potrestání.

Drby by se šířily jako požár přes všechna panství a lord z Penbrooku by se stal terčem vtipů, označili by ho za šaška nebo hůř – za ubožáka, který se nechal podvést pouhou ženou.

Co by udělal Kieře?

Co by udělal Elyn, kdyby ji našel?

Co by provedl všem na Lawenyddu, aby získal zpět svou důstojnost?

Hildy vhrkly do očí slzy, pokřižovala se přes svůj kostnatý hrudník. Rty se jí tiše pohybovaly, když se modlila k Bohu, který jí ovšem naslouchal jen zřídkakdy. „Buď k nám milosrdný,“ zašeptala. „Buď milosrdný k nám všem.“

Kdyby tak dokázala najít Elyn. Ale na to je stejně už pozdě. Hildy cítila, jak se nad ní vznáší předtucha něčeho neblahého, když sbíhala ze schodů ve východní věži. Pochodně matně blikaly a ozařovaly pavučiny na hladkých kamenných stěnách. Krom vlastních kroků zaslechla tiché škrábání malých drápků. Myši a krysy se jí klidily z cesty dřív, než je stihla vůbec spatřit. Myslela na Brocka z Dubového vrchu, syna Satanova. Krásný, krutý, bezohledný tyran.

A lady Elyn je přesvědčená, že ho miluje. Cožpak neznáš bolest, jakou může způsobit jen láska? Kdybys mohla prožít svůj život znovu, nešla bys horečně za svým snem namísto toho, abys skončila jako seschlá bezdětná stařena?

Ramenem strčila do dveří a venku sklonila hlavu, aby se trochu chránila před ledovým větrem. Vydala se po cestičce ke své chalupě. Ano, i ona kdysi byla zamilovaná, jenže ten muž byl dvakrát, ne, třikrát takový chlap, než by kdy mohl být Brock z Dubového vrchu.

Elyn poznala Brocka a zamilovala se do něj na hradě Fenn, krátce po smrti své matky. Elyn tehdy bylo třináct. Pro všechny to byly temné časy. Llwyd si uvědomil, že by měl svou nejstarší dceru provdat nejdříve, a tak ji poslal na Fenn, aby tam z ní vychovali skutečnou lady. Jelikož byl mladý Brock domýšlivý, ztřeštěný, neuctivý a vzdorovitý, Elyn se do něj bláznivě zamilovala snad od první chvíle, co jej spatřila. Pobývali spolu na Fennu, ale pak se rozdělili, když se Brock vrátil na Dubový vrch a Elyn na Lawenydd. A pak – prokletý osud tomu chtěl – byl Brock, který se mezitím stal rytířem, poslán na Lawenydd, než se chopí svých povinností prvorozeného syna z Dubového vrchu.

Elyn se splnil její sen. Přestože to Hildy neschvalovala, nemohla nic prozradit. Vášeň, která mezi Elyn a Brockem plála, se rozhořela ještě víc, když Brock před třemi lety přijel na Lawenydd. Hildy o tom věděla, ale držela jazyk za zuby. Elyn si nemohla vybírat, koho si vezme za muže. Lord Llwyd nepovažoval spojenectví s Dubových vrchem za tak důležité, aby tam provdal svou prvorozenou dceru. Dubový vrch bylo chudé panství a starý baron byl opilec. Nezdálo se pravděpodobné, že by zrovna Brock přivedl panství k rozkvětu a prosperitě. Ne, Llwyd hodlal uzavřít spojenectví s Penbrookem a uspěl.

Hildy sledovala události v Elynině životě a věděla mnohem víc, než by se lady Elyn líbilo. Mezi mladými milenci bylo něco víc než žhavá vášeň. Cosi temnějšího, tajemství, s nímž se Elyn nikdy nesvěřila.

Hildy teď musí zjistit, o co jde. Když zahýbala ke své chatrči, prošla kolem sluhy, který zrovna nesl svíčky do velké síně.

„Dobrý večer přeju, Hildy,“ pozdravil ji s pokývnutím hlavy.

„Tobě taky, Thomasi. Pozdravuj Belindu. Dítě se má narodit příští měsíc?“

„Přesně tak,“ přitakal a široce se na ni usmál, čímž odhalil několik chybějících zubů. „Naše páté. Belinda je jako ty,

taky se ze všeho rychle vzpamatuje a…“ obezřetně se rozhlédl, jako by čekal, že jejich rozhovor může někdo poslouchat. „A ty víš. Požehnej pak u porodu dítěti.“

„To udělám,“ slíbila.

„Nechci, aby o tom věděl kněz.“

„Nic se neboj, Thomasi.“

Přikývl, přehodil si pytel se svícemi přes rameno a rychle odkráčel. Hildy vešla do svého malého příbytku. Chalupa voněla sušenými bylinkami a kořením. Hildy opatrně zapálila svíci.

Její mrštný kocour vyskočil na stůl. „Sire Jamesi, ty jsi ale drzoun,“ zalaškovala a pohladila zvíře po hladkém černém kožíšku. „Chytil jsi dneska myš? Nebo krysu? Nebo hada? Ne?“ S úsměvem podrbala kocoura pod bradou, když vtom se rozrazily dveře a oheň se v průvanu rozhořel.

Ve dveřích se tyčil baron Llwyd s holí v jedné ruce a tvářil se velmi zachmuřele. Sir James zasyčel a už se škrábal na trám, jelikož Llwydův oblíbený lovecký pes vběhl dovnitř a čenichal kolem. „Tady na hradě se něco děje. Myslím, že bys mohla vědět, co to je,“ prohlásil a upřel na ni svůj zakalený zrak.

„Můj pane, vůbec nevím, o čem mluvíš,“ zalhala tak lehce, jako to dělala celý svůj život.

„Jde o Elyn. A Kieru. Obě se chovají dost podivně.“ Znechuceně mávl jednou rukou a šoural se do chýše. Pes zatím čenichal kolem stolu a kocour s naježenými chlupy vrčel a schovával se za trámem.

„Proč jsem neviděl svou dceru a jejího ženicha?“ chtěl vědět Llwyd. Jeho pes mu odpověděl zavytím. „Ticho!“ Bouchl holí o zem.

Jak léta plynula, kdysi široká ramena Llwyda z Lawenyddu poklesla a jeho zrak zeslábl. Býval krásným mužem a podle Hildy byl stále přitažlivější než kdokoli jiný. Kůži na obličeji měl sice povolenou a břicho větší než v mládí, ale přesto zůstal impozantní. Kdykoli ho Hildy uviděla, její staré srdce vynechalo jeden provinilý úder.

„Od svatby uplynul celý den.“ Jedním bokem se opřel o hladká prkna stolu. „Přestože mě těší, že Elyn své manželství přijala, je divné, že nevyšli z komnaty ani k jednomu jídlu. Ani Penbrooke

se mnou nepromluvil o samotě. Chtěl bych toho s ním mnoho probrat, musíme učinit jisté dohody.“

„Třeba bys měl být vděčný, že je tvá dcera tak nadšená svým manželem.“

„Hmm. Je to zvláštní. Vím, že byla proti tomu svazku. Dokonce prohlásila, že dohodnuté manželství je zastaralá záležitost. Dovedeš si to představit? Víš, jak to nazvala? ‚Odporně staromódní‘ nebo tak nějak.“

Hildy otevřela pusu, aby začala protestovat, ale baron pozvedl ruku jejím směrem a zarazil ji. „A jsou tu ještě další podivnosti. Elyn se nikdy příliš nezdržovala uvnitř. Ona a Kiera…“ Zavrtěl hlavou a jeho bílé vlasy se leskly v odrazu plamenů. „Obě mé starší dcery mi tolik připomínají mne samého…, možná až moc. Samozřejmě jsem je povzbuzoval a Twyla mi to nikdy nemohla odpustit.“ S povzdechem se pokřižoval. „Vlastně mi nikdy neodpustila žádný z mých hříchů.“

Hildy pozorovala psa, který se uvelebil u ohniště, a snažila se nevnímat stud, který se dotýkal její staré unavené duše.

„A co Penbrooke? Cožpak nechce mezi námi urovnat a dohodnout, co je třeba? Ano, jsme už sice rodina, ale rád bych uzavřel formální dohodu, že jsme spojenci…“

Poprvé, co přišel do chalupy, se odmlčel a zahleděl na Hildy. Uvažovala, co jeho zakalené oči asi vidí. Mladou ženu, kterou téměř před čtyřiceti lety pozval do svého lože, nebo vychrtlou starou bábu, která nikdy nemilovala jiného muže? Nepřítomně si odhrnula pramen hrubých vlasů z obličeje.

Natáhl se a dotkl se její paže. „Víš, že jsi pořád krásná?“ zašeptal, jako by jí četl myšlenky.

Ale tak to mezi nimi bylo vždycky. Po několika hodinách, které si ukradli na milování, často vedle sebe leželi na studených přikrývkách, dotýkali se jenom prsty a bylo to, jako by stále byli jedním. Ach, pro tyhle chvíle žila.

„A ty jsi napůl slepý.“

„Ne natolik, abych ti neviděl do srdce, má milá Hildy.“

Těžce polkla. Bojovala s horkými slzami. „Co vlastně chceš?“

Prsty ji pohladil po rameni. „Vylož mi kameny. Pověz mi o budoucnosti Lawenyddu. Mám takový dojem, že na panství se děje něco velice, velice špatného.“

Uhnula před jeho svádivým dotekem. To, co mezi nimi bylo, už je dávno pryč. Roky vášně a lásky skončily baronovou vinou. Když jeho žena zemřela, vyčítal si, že se s Hildy provinil hříchem cizoložství. Ona ho ale stále miluje. „Kdysi jsi mě žádal, abych už nikdy nevrhala kameny,“ připomněla mu. „Ale ať už jsi prosil, škemral a snažil se jakkoli, neposlechla jsem.“

Zamračil se. „To už bylo dávno. Já…“

„Chápu. Ale tenkrát jsi to myslel vážně.“

„Moje žena zemřela,“ řekl a zadíval se na ni tak, jako by jeho modré oči znovu viděly jasně. „Přesně, jak jsi předpověděla. Já tě neposlouchal, ale teď… teď potřebuju něco vědět.“

„Jsi si tím jistý?“

„Ano.“ Přivinul ji do náruče a opřel si čelo o její. „Po většinu života jsem byl hlupák. Ubližoval jsem svým nejbližším. Uvědomuju si, že jsem se choval špatně i k tobě, stejně jako ke své ženě. Ale to všechno proto, že jsem byl rozpolcen mezi vámi dvěma. To mě nijak neomlouvá, Hildy. Zkrátka jsem chyboval a potkalo mě to neštěstí, že žiju tak dlouho, abych litoval každého dne. Tvoje kouzla jsem považoval za nesmysly nebo mi připadala nebezpečná, ale teď se musím dovědět pravdu. Kvůli svým dětem. Prosím.“

Povzdechla a naslouchala tlukotu jeho srdce, který rozeznala i přes tiché praskání ohně a psí chrápání. Jak by mu to mohla odepřít? Odepřela mu vůbec někdy něco? Ne. „Jak si přeješ, můj pane.“ Otočila se k poličce, ale on si ji v náruči znovu obrátil k sobě a horce políbil na rty, poprvé po letech.

„Děkuju,“ zašeptal.

Cela rudá se vymanila z jeho sevření a setřela zrádnou slzu, která jí unikla z oka. Co se to s ní děje? Už přece není naivní dívka s mladým a volným srdcem. Aby zamaskovala pocity, které ji hrozily zadusit, rychle přešla k poličce. Tam v prasklé misce nahmatala svůj ošoupaný váček. Ach, tohle je chyba. Dobře to věděla.

Kamínky zacinkaly, když otevřela váček a vysypala si je do dlaně. Oblázky měly různou velikost i barvy, jejich hrany byly obroušené, jak o sebe neustále narážely.

Cítila baronovo napětí.

Hildy zašeptala tichou modlitbu k bohyni Matce, zavřela oči a hodila lesklé oblázky na stůl. Zlověstně zarachotily na poškrábané desce, narazily do sebe, odkutálely se a náhle se zastavily.

Hildina duše potemněla jako noc. Vypadalo to, jako by je všechny proklel nějaký démon. Na kratičký okamžik zavřela oči.

„Co? Co to znamená?“ vyptával se Llwyd a ukazoval na kameny. „Co vidíš? Řekni!“

„Měl jsi pravdu. Je tu problém,“ připustila. Musela se nutit, aby vůbec dokázala promluvit. Cítila takový chlad, jako by ji někdo hodil do ledového moře.

„Jaký druh problému?“

„To nevím,“ zalhala a raději se vyhnula baronovu pohledu. Hrála si s korálky, které měla kolem krku, a sledovala přesnou pozici každého kamínku. „Ale bude to hrozné.“

„To jsem tušil.“ Těžce se opřel o stůl. „Byl jsem blázen, Hildy. To manželství, které jsem tak chtěl, je prokleté.“ Poškrábal se ve vousech na bradě a obezřetně se zeptal: „Co v těch kamenech vidíš?“

Zaváhala. Jak by mohla říct muži, kterého miluje celým svým srdcem, že kvůli jeho nenasytnosti a bláhovým cílům by mohla jedna z jeho dcer zemřít? To nemůže. Posbírala ty prokleté kameny a smutně se na něj usmála. „Vidím muže, který miluje své děti, muže, jenž dbá o svoje panství, dobrého člověka, který se v životě dopustil mnoha chyb a nejspíš se ještě mnoha dopustí.“ Zíral na ni mléčně bílýma očima, jako by se snažil donutit pravdu, aby sklouzla z jejích rtů. Odkašlala si a prohlásila: „Taky vidím, že musíme přijmout vše, co nám osud postaví do cesty.“

„Možná bych to mohl změnit. Anulovat sňatek. Poslat Penbrooka zpátky na jeho hrad.“ Llwyd se dobelhal k ohni a zadíval se do hladových plamenů. Starostlivě otřel ošoupaný konec své hole. „Bojím se, Hildy,“ přiznal s pohledem upřeným před sebe. „V životě se mi nestalo často, že bych se něčeho bál, to přece víš. Jenže teď jsem si jistý, že jsem svou duši odsoudil do pekla.“

12

Kiera se usmívala. Podařilo se jí udržet Kelana v Elynině komnatě skoro celý den. Teď už byla noc a ona konečně mohla vydechnout úlevou a oslavovat své malé vítězství. Kelan právě přikládal na oheň a Kiera pozorovala jeho zjizvená záda a napjaté svaly, když klečel na jednom koleni. Měl na sobě jen nohavice, které mu obepínaly zadek. Ona zas měla jenom košili. Většinu večera strávili milováním. Někde v podvědomí cítila Kiera vinu, ale jinak jí bylo tak báječně, že si odmítala s něčím dělat starosti. Všechno ji bolelo, ale snad nikdy v životě si nepřipadala tak spokojená.

S manželem tvé sestry, ty huso. Co si myslíš?

Bylo načase zapomenout na své fantazie. Bude muset udržet Kelana v posteli ještě den nebo dva, jenže on jistě bude chtít brzy vstát a setkat se znovu s její rodinou, pohovořit si s otcem. Jedinou možností, jak pokračovat v tomhle nádherném i nenáviděném podvodu, je používat lektvar.

Rozpustile se na něj usmála, lehla si, opřela se o polštáře a ukázala na stolek u postele. „Nedáš si víno, manželi?“

„Chceš, abych pil ještě víc?“ Hlas měl drsnější než předtím. Působil neklidně.

„Proč ne?“

„Proč ano?“ zeptal se a ohlédl se po ní. Jeho pohled byl tak chladný, že ji až zabolelo u srdce.

„Abychom… oslavili naše manželství.“

„Aha.“ Pomalu přikývl, vstal a oprášil si ruce. Oheň jasně hořel a praskal v nadcházející studené noci. „Naše manželství,“ zopakoval nabroušeně a trochu zlověstně. „Asi bychom si o něm měli promluvit.“ Varovně se jí zježily chloupky vzadu na krku.

Když se mu podívala do očí, došlo jí, že hněv, který v sobě dusil, teď vzplál jasným plamenem.

„Když chceš.“ Pokrčila rameny, jako by jí na tom nezáleželo. Ve skutečnosti jí ale srdce divoce bušilo jako buben.

„Podvedlas mě, maličká, a nejen dnes.“ Přistoupil k posteli.

„Kelane, ne…“

„Nelži. Vycítil jsem to,“ procedil přes zuby, rty se mu sotva pohnuly. „Už od první chvíle, kdy jsem tě spatřil. Viděl jsem různé věci, ale nevnímal jsem je, když jsi mě pořád sváděla tady v téhle komnatě. Už to ale nemůžu dál ignorovat. Děje se tu něco špatného. Něco hodně špatného. Musím pochopit, proč jsi mi těmi svými krásnými rty lhala. Podváděla mě. Dělala ze mě hlupáka.“

„To ne.“

„Jistěže ano.“

„Ale, copak nejsme…“ Ukázala na postel a on přelétl pohledem rozházené přikrývky.

„Manželství není jen milování.“ Byl tak odhodlaný, čelisti měl pevně semknuté. Co by mu měla říct? Co?

„Navrhuju, abys přiznala pravdu. Hned.“ Tyčil se nad ní a vypadal nebezpečně. Ona se před ním ale odmítala krčit.

„Už jsem ti ji řekla.“

Stiskl rty. „U všech svatých, ty mě mateš.“

„Ty mě taky.“

„Ne, tohle je něco jiného. Buď mi povíš, cos dělala, ženo, proč jsi mě za každou cenu chtěla udržet ve své komnatě, anebo slibu-ju, že za ty svoje lži zaplatíš. A hodně draze.“

„Vyhrožuješ mi?“ Vstala z postele, stoupla si ke zdi a zadívala se na něj. „Proč?“

Mhouřil oči, jako by jí chtěl nahlédnout do duše. „Dnes ráno jsem tě viděl z okna, jak jsi nasedala na koně. Vypadalas, jako bys něco nebo někoho hledala.“

Okamžik zkázy nastal. Neměla jinou možnost než říct pravdu. Ach, bože. Zoufalství jí rvalo duši na kusy. „Tys mě ráno špehoval?“ zeptala se a ihned si vybavila siluetu, kterou zahlédla za oknem Elyniny komnaty. Zvedla bradu a doufala, že působí neohroženě. Zadečkem se přitom tiskla ke zdi.

„Jen proto, že jsem se nemohl vydat za tebou. Naše milování mě tak unavilo, že jsem neměl sílu za tebou běžet.“ Podezíravě zdvihl obočí a ona by nejraději umřela, spadla na kamennou podlahu a zmizela. „Není to podivné? Zatímco já mohl sotva zvednout hlavu a vstát z postele, abych si došel na latrínu, ty cváláš po panství tak rychle, že by s tebou neudrželi krok ani hradní psi. A já většinou netrpím nevolností, když toho vypiju příliš.“ Odmlčel se.

Srdce jí divoce bušilo. Hlasitě. Řekni mu pravdu. Hned! Ať to slyší od tebe. „Vypadáš nazlobeně, manželi,“ prohlásila a celá se chvěla.

„Vidíš, jak jsi vnímavá?“ otázal se výsměšně. Nedotýkal se jí, ale stál tak blízko, že cítila jeho teplo, jeho hněv.

Pověz mu to!

„Je toho hodně, co spolu musíme probrat, to je pravda.“ Kristova noho, mohla by přiznat, kam až sahá její podvod? Tady? Teď? Co by udělal? Co by jí udělal? Co by udělal Elyn? Jejich otci, který je v tom všem zcela nevinně? „Ale…, nejspíš bychom si měli sednout.“ Kiera mávla rukou směrem k posteli.

„Abys mě mohla svést?“

„Co?“ Zvedla hlavu.

„Není to snad součást tvého podvodu? Abys mě oslabila milováním? Nebo je v tom něco víc? Dáváš mi do jídla a pití něco, co způsobuje, že ztrácím sílu?“

Bylo to horší, než myslela. „Ne-nechápu.“

„Nechápeš?“ Cynicky ohrnul rty a zklamaně zavrtěl hlavou nad tím, že pokračuje ve lhaní.

„Naznačuješ snad, že ti něco dělám? Že ti dávám jed nebo co? Že se s tebou miluju, až se neudržíš při vědomí?“ Hrála si na nevinnou, ale srdce jí divoce bušilo. Jak dlouho ještě bude muset lhát? Navždy?

Co když se Elyn nikdy nevrátí? Dobrý bože, a co když ano? Co když se tady najednou objeví, aby zaujala své místo, a Kiera bude muset po zbytek života předstírat, že Kelana nikdy nepolíbila, že se ho nikdy ani nedotkla, že nezná vůni jeho kůže. Ta znepokojivá myšlenka ji začala pronásledovat znovu. Co když otěhotněla? Co když teď nosí jeho dítě? Řekni mu pravdu!

„Nevím, co si mám o tobě myslet, ženo,“ přiznal. Byl tak blízko, že ji jeho dech hřál v obličeji. Díval se jí do očí, jako by v nich hledal pravdu, a dotýkal se její smutné duše. „Nejsi taková, jakou jsem čekal.“

„To ani ty nejsi, Kelane,“ přiznala upřímně. Nikdy by nečekala, že ji ten muž dokáže tak okouzlit, uchvátit i vyděsit. Těžce dýchala a on sledoval zrychleně pulzující žílu na jejím hrdle. Zaváhal a ona si byla jistá, že si všiml, jak je rozrušená. Přistoupil k ní ještě blíž.

„Ráno jsem u postele našel lahvičky. Jedna byla prázdná a v druhé byla krev.“

Málem se skácela. Cítila, jak bledne. „Lahvičky?“ zopakovala skřípavým hlasem. Už je pozdě. Ví to. Pro lásku boží, ví všechno. „A tos mi neřekl!“

„Říkám ti to teď.“

„Ale proč jsi o tom nemluvil dřív?“ ptala se. „Když sis myslel, že je tu něco…“

Hrubě ji popadl za ramena, jako by s ní chtěl zatřást. Namísto toho ale prohlásil: „Nepokoušej se to překroutit! Našel jsem ty zatracené lahvičky a uvažoval jsem, na co asi jsou. Kdo je tam dal?“

„Možná upadly služce.“

Odříhl. „Pokoj byl uklizený, běhouny čisté, dřevo na oheň vyskládané, voda ve vědru čistá. Lůžko povlečené. Ne, ženo, tahle místnost, komnata, v níž jsme splnili své sliby, byla pečlivě připravená.“

„Ale služce mohly ty lahvičky vypadnout omylem a…“

„Ticho! Už nelži! Nezapomínej, že jsem tě viděl, jak zakazuješ služebnictvu sem vstoupit,“ zavrčel. Z očí mu šlehaly plameny, hlasitě oddechoval. Rukama pevně držel Kieru za ramena. „Té krvi nerozumím. Slyšel jsem, že se to tak dělá, když nevěsta přijde do manželského lože a už není panna.“ Kiera se snažila udržet na nohou a jenom doufala, že ji nezradí její výraz. „Ale o tvém panenství nemám pochybnosti, maličká. A lahvička s krví je pořád plná. Nedotčená. Druhá nádobka ale vyvolává řadu otázek. Co v ní bylo?“ Odmlčel se, jako kdyby se ztratil ve vlastních myšlenkách.

„Ne-nevím,“ vykoktala.

„To je divné. Ale vzhledem k mé otupělosti můžu hádat, že v ní byl nějaký lektvar, který měl zajistit, abych spal jako zabitý.“

„Co to naznačuješ?“ zeptala se. „Že jsem tě obelstila? Že jsem se ti pokusila ublížit? Že jsem kula pikle proti tobě? Ale proč?“ Ach, s každou další otázkou se do toho zamotávala čím dál víc. Hned mu řekni, že nejsi Elyn; snaž se vysvětlit, že utekla. Není to tvoje vina. Ty jsi s tímhle šíleným plánem nikdy nesouhlasila. Ona zmizela a tys musela zachránit čest rodiny… Jenže lhala, tak jakápak čest?

„Na to se tě ptám. Jestli chceš, abych umřel…“

Zalapala po dechu. „Ne!“

„Bylo by jednodušší mě zabít ve spánku, ale teď jsem tu. Živý. Nicméně něco tady není v pořádku, ne, něco se děje. A já chci vědět, co to je.“

Neochotně sáhl do kapsy a vytáhl ty dva prokleté flakónky. Kiera na ně zírala a uvědomovala si, že právě přišel její konec. Její štěstí ji opustilo. Musí se mu přiznat. Hned. Není úniku. Elynin osud je zpečetěn. Stejně jako ten její.

Kiera zaslechla kroky venku na schodech. Ach, bože. Někdo sem jde. Běží. Přímo sem. Teď má šanci zbavit se svého břemene a povědět konečně pravdu. Dřív než… „Kelane, já…“

Pozdě. Někdo klepal na dveře a dožadoval se vpuštění. Než se Kiera zmohla na protest, Kelan došel ke dveřím a otevřel je dokořán. Kiera se rychle otočila zády a schovala si obličej.

„Tak tady jsi!“ vyhrkl neznámý mužský hlas.

Kdo to je? Mluví na ni? Nebo na lorda z Penbrooku?

Neodvažovala se ohlédnout, dokud si nebyla jistá, že je to někdo neznámý. „Neslyšels?“ ozval se znovu ten muž.

„Co?“ optal se Kelan.

„Před pár minutami dorazil Reginald se zprávami z Penbrooku.“ Ztišil hlas a promluvil vážnějším tónem. „Jde o naši matku.“

Naši matku? Kelanův bratr? Ohlédla se a spatřila, jak Kelan bledne. „Co je s ní?“

Kiera se stále opatrně ohlížela. Ten muž byl vysoký a tmavovlasý, obočí měl husté a rty semknuté do ostré linky v tmavém plnovousu. Modré oči ustarané a výraz smutný. „Zhoršuje se to,“ pravil přiškrceně. „Podle Reginalda si felčar myslí, že jí zbývá jen pár dní života. Jenže s ním mluvil už před třemi dny.“

„V tom případě odjedeme hned,“ prohlásil Kelan. „Stmívá se.“

„Tak pojedeme s pochodněmi.“ Stočil pohled na Kieru, zatímco si pohrával s lahvičkami v kapse. „Běž se přichystat.“

„Dnes večer nemůžu odjet. Máme přece dohodu,“ protestovala. Stejně ale věděla, že se Kelan musí vrátit za svou nemocnou matkou. Proto byla svatba tak uspěchaná a proto přišla Elyn s tím šíleným plánem, v němž nyní Kiera vězí až po uši. Všechno je špatně. Potřebuje čas na to, aby se mu ke všemu přiznala. O samotě. A navíc by nemohla opustit Elyn a Penelope a otce, aniž by jim to vysvětlila. Jenže nemůže Kelanovi odepřít poslední šanci vidět se se svou matkou.

„Ale můžeš, ženo. A odjedeš!“ Znovu se obrátil k bratrovi a řekl: „Za hodinu vyrazíme. Já se rozloučím s naším hostitelem a ty, Tadde, zařiď, ať stájník připraví koně.“

Kieru zachvátila panika. „Ale já nejsem sbalená, nerozloučila jsem se s rodinou a ne…“

„A moje matka umírá!“ vyštěkl a opět ji hrubě popadl za paži. „Za hodinu odjíždíme, ženo. Asi bys měla začít s loučením.“

„Nemůžeš přece odjet,“ kvílela Penelope, která přecházela po Elynině komnatě sem a tam. Nervózně si propletla ruce a tvářila se ustaraně.

Kiera nacpala pár Elyniných šatů do vaku. Měla málo času. Zbytek věcí jí během týdne přivezou ve voze. A do té doby bude muset zcela jistě přiznat pravdu…, tedy pokud se Elyn nějakým zázrakem neobjeví. Pak to vysvětlí společně anebo vymyslí jiný plán. Teď už nepůjde, aby si prostě jen vyměnily místa. Teď už ne. Už uplynulo příliš mnoho času. Kelan ji zná a poznal by ten rozdíl.

„Co se stane, až se Elyn vrátí?“ zeptala se Penelope.

„Nevím!“ Kiera hodila halenu do svého koženého vaku. Její sestra si úzkostlivě třela lokty. „Kelan objevil ty lahvičky ze svatební noci dřív, než jsem je stačila odklidit. Ukázal mi je, než dorazily ty zvěsti o jeho matce, a obvinil mě, že jsem ho chtěla omámit.“

„Otče, chraň nás,“ šeptla Penelope. Klesla na postel a zdálo se, že každou chvíli propukne v pláč.

Kiera si odkašlala. Měla by skutečně odjet? Nemá jinou možnost? „Poslyš, jestli se Elyn vrátí, bude nás muset dohnat a pak si to prohodíme.“

„Tvůj… totiž její manžel to nepozná?“

„Moc tomu nevěřím. On není… hloupý a tohle už zašlo příliš daleko. Jak jsem řekla, má určité podezření kvůli těm lahvičkám a proto, že pořád usíná. Ach, já byla bláhová. Celý tenhle plán byl od samého začátku veliká chyba. Nechám Elyn, aby mu to pak všechno vysvětlila, nebo… nebo si budu muset vymyslet jinou šílenou historku.“ Byla si však skoro jistá, že Kelana už neoblafnou. Kiera s ním strávila spoustu času, a přestože byla v komnatě téměř tma a on byl omámený, není to žádný prosťáček. A viděl ji, i když měl čistou hlavu. Mysl i zrak má pronikavý; Elyn by jistě voněla a chutnala jinak. Budou muset přiznat pravdu a potom-Bůh jim pomáhej – mocnosti pekelné budou jistě vypuštěny.

Hildy vklouzla do místnosti a tiše za sebou zavřela dveře. „Nemůžeš odejít, Kiero,“ vyhrkla. „Musíš svému otci a lordu Penbrookovi říct pravdu.“

„Teď?“

„Ano.“ Dlouze vydechla a hrála si s kamenem, který měla pověšený na krku. „Bojím se, že když dnes večer odjedeš s Penbrookem, už se možná nikdy nevrátíš. Budeš muset hrát Kelanovu ženu po zbytek svého života. Budeš odsouzena k tomu, abys navěky žila ve lži.“ Položila svou starou ruku Kieře na rameno. „Myslím…, že se Elyn už asi nevrátí.“

Kiera kývla, snažila se vstřebat tu hořkou skutečnost. „Já vím.“

Penelope vyskočila z postele. „Ty víš? A přijímáš to? Prostě odjedeš a… necháš mě tu samotnou?“

„Je to jen na čas. Máš otce.“

„Ne. Nikdy jsem neměla otce,“ prohlásila Penelope za horlivého vrtění hlavou. „Elyn a ty, ano, vy jste měly otce, jenže o mě se nikdy nezajímal.“

„Zato jsi byla matčina nejoblíbenější.“

„A ztratila jsem ji. Teď je Elyn kdovíkde, ty odjíždíš a…“ Po tvářích se jí začaly koulet slzy, které vztekle setřela. „Všichni jsou pryč.“

„Já tady budu,“ pokusila se ji uklidnit Hildy, ačkoli měla oči potemnělé starostmi. „Kiero, musíš pochopit, že když dnes večer odjedeš, už se možná nikdy nevrátíš. A zbytek života prožiješ jako Kelanova žena.“

„Ne když najdu Elyn,“ namítla Kiera a uvažovala, jak by se jí to pro všechno na světě asi mohlo podařit.

Hildy s povzdechem zavrtěla hlavou. „Jak jsem řekla, na to už může být pozdě.“

„Musím se o to pokusit! A ty mi musíš pomoct. Pokud ji nenajdeme do týdne, povím Kelanovi pravdu. Chtěla jsem to udělat už dnes, jenže zrovna dostal zprávu o stavu jeho matky a teď… myslím, že na to není ten pravý čas.“

„Ten pravý čas nenastane nikdy,“ namítla Penelope.

„To ano, ale aspoň lepší.“

„Až jeho matka umře?“

„Nevím. Ale jestli odjíždíme hned, nemusím mu to říkat zrovna teď. Na Penbrooku nikdo nepozná, že nejsem Elyn.“ Kiera křečovitě popadla Hildy za halenu. „Přísahám, že už to moc dlouho nevydržím, ale Kelanovi už nic do vína dávat nebudu. Ale možná budu nějaký lektvar potřebovat pro stráže nebo stájníka, abych pak mohla odjet z jeho hradu. Přines mi víc uspávacího lektvaru, tolik lahviček, kolik se jen vejde do malého váčku.“

„Ach, dítě, tohle je nebezpečné.“

„Celé je to nebezpečné! Prosím, netrap se tím,“ žadonila zoufale Kiera. „Musím být schopná uniknout z Penbrooku, abych našla Elyn.“ Kiera viděla v očích starší ženy pochyby, ostatně ani sama si nebyla jistá. Opravdu chce svou sestru najít? Nebo by mohla být spokojená v roli Kelanovy manželky a po zbytek svých dní s ním žít a spát? Bylo by to možné, i kdyby v hloubi duše věděla, že žije ve lži? Ne. Elyn ji možná opustila, ale Kiera by své sestře tohle nikdy neprovedla.

„Co když tě baron načapá s elixírem?“ zeptala se Hildy a Kiera se zachvěla při představě Kelanova hněvu. To by bylo strašlivé.

„To je riziko, které musím podstoupit. Prosím tě, Hildy, musíš mi pomoct. A jestli ne, budu opravdu ztracená.“

Penelope našpulila rty. „Beztak už je vše ztraceno.“

„Ještě ne.“

„Jak to? Co řekneme otci nebo komukoli, kdo se na tebe zeptá? Jak vysvětlíme, že jsi zmizela?“ zeptala se. „Otec není tak slepý! Když tady nebudeš, všichni na hradě začnou uvažovat, co se stalo Kieře, ne Elyn. Jak tohle vysvětlíme?“

Kiera si lámala hlavu také a všechno, co vymyslela, bylo žalostné. „Musíte lhát, že jsem odešla s Elyn. Prostě povíte, že mě Elyn na poslední chvíli přemluvila, abych ji doprovázela, a já souhlasila,“ řekla a její myšlenky už pádily kupředu. „Pokusím se mu dát sbohem, než odjedu, ale když se mi to nepodaří, vyřiďte mu, že brzy pošlu list nebo se vrátím. To nám poskytne ještě pár dnů. Možná pak najdeme naši sestru.“

„Nebo taky ne,“ podotkla Penelope a zabodla prst do sestřiny hrudi. „A co pak? Co když budeme předstírat, že jsi s Elyn na Penbrooku a někdo z Lawenyddu tam pojede na návštěvu a uvidí tě jako lordovu manželku? Co pak?“

„To se nestane. Ne před mým návratem!“

Hildy těžce povzdechla a skousla si spodní ret. „S každou další lží se zakopáváme hlouběji.“

„Prosím. Dej mi týden. Pokud do té doby nenajdeme Elyn, pak přísahám, že všem řeknu pravdu a veškerou vinu vezmu na sebe,“ oznámila Kiera. „Do té doby musíme poslat posla na Dubový Vrch k Brockovi.“ Dívala se ze své sestry na starší ženu. „Snad bude vědět, co je s Elyn.“

„To ovšem musí být někdo, komu můžeme věřit,“ uvažovala nahlas Hildy. „Kdo?“

Kiera už se rozhodla. „Měl by to být Joseph.“

„Joseph? Ten ze stájí?“ Penelope znechuceně mávla rukou a obrátila oči v sloup, jako by už jen ten návrh byl zcela směšný. „Jak se může dostat pryč? Nevšimne si toho někdo?“

Kiera byla o krok před ní. „Jemu můžeme věřit a navíc má důvod zůstat delší dobu mimo hrad. Musí přece hledat klisnu, která chybí.“

„Jaká klisna?“

„Ta, kterou sebrala Elyn!“

„Ach, jsme ztraceny. Ztraceny.“ Penelope opět klesla na lože a zavrtěla hlavou. „Už tu máme i ukradené koně.“

„Půjčené koně,“ opravila ji Kiera, načež se obrátila k Hildy. „Musíš si nějak poradit s otcem. Udělej, cokoli bude třeba, abys ho přesvědčila, ať dovolí Josephovi hledat toho ztraceného koně. A pak musíš dohlédnout na to, aby Joseph kontaktoval Brocka.“

„Co když najde Elyn?“

„Pak jí musí ode mě předat vzkaz, aby urychleně přijela na Penbrooke.“

„A když odmítne?“ optala se Penelope. Kiera stiskla rty. „Pak si s ní promluvím já.“

„Z Penbrooku?“

„Nějaký způsob najdu, neboj!“

Za dveřmi se ozvaly kroky a Kiera věděla, že její čas vypršel. „Brzy budu muset jít,“ řekla. „Joseph je chytrý, něco určitě vymyslí. A vy teď taky musíte splnit své úkoly,“ varovala je Kiera.

„Já vím a… budu se snažit zachovat tvoje tajemství, jak nejdéle to půjde,“ slíbila Penelope. „Pár dní, možná i týden, ale jestli se pak ty ani Elyn nevrátíte, bude třeba to vysvětlit otci.“

„Já se vrátím. Jak nejdřív to půjde. Slibuju. Ať už s Elyn nebo bez ní.“ Kiera zavázala kožené řemínky na vaku. Přinutila se k úsměvu a jednou rukou objala svou mladší sestru kolem ramen. Už teď jí Penelope chyběla. „Věř. Teď už se můžeme jenom modlit, aby k nám osud byl přívětivý.“

Hildiny oči potemněly. „Tohle jsem neviděla,“ přiznala a zavrtěla hlavou.

„I dřív už ses spletla.“ Kiera pustila sestru a otevřela dveře. „Modli se, aby ses mýlila i tentokrát.“

Když se loučila s Hildy a Penelope, náhle ji zachvátil ledový chlad. Seběhla dolů po schodech a pořád si připadala, jako by se topila. Ve vlastních chladných lžích.

13

Elyn bylo špatně od žaludku. Jako poslední dobou pořád.

Ale dnes večer, po příliš krátkém dni stráveném bouřlivým milováním v hostinci Hájovna, ona a Brock vyrazili na Dubový vrch. Netrápil ji jen rozbouřený žaludek. Už od předchozí noci, která měla být její svatební, cítila, že před ní Brock něco skrývá. Nějaké tajemství. Působil tišeji a napjatěji, choval se podivně, což Elyn nechápala. Miloval se s ní zoufaleji než kdy dřív.

Ano, něco tu nehrálo a to ji trápilo.

Elyn pevně držela otěže své tvrdohlavé klisny a uvažovala, zda se nedopustila strašlivé a nenapravitelné chyby. Cesta byla opuštěná, bledé měsíční světlo sotva ozařovalo v blátě vyježděné koleje. Brock byl zamlklý a zahloubaný, na koni jel jen pár kroků před Elyninou temperamentní kobylkou.

Z hloubi lesa zaslechla truchlivé volání sovy a přísahala by, že uslyšela i třepotání netopýřích křídel, ale to bylo nepravděpodobné. Nejspíš ji mámila její rozjitřená provinilá mysl.

Koleny pobídla klisnu, která vždy byla tak trochu neposlušná, ale tentokrát se neochotně dala do klusu, aby dohnala Brockova hřebce. „Tebe něco trápí.“ Rozhodla se, že se ho zeptá sama, když on se k tomu nemá. Už dvakrát se předtím zmínila o jeho zamlklosti, ale on jen mávl rukou s tím, že to není pravda.

„Nic mě netrápí.“

„Znám tě.“

Neodpověděl, jen po ní přejel pohledem. „O co jde?“

„Už jsem ti řekl, že o nic.“ Žaludek se jí sevřel. „Lžeš.“

Ze svého koně, který byl vyšší než její, na ni hrozivě shlédl. „Riskovala jsi krk, svoji pověst, svůj život, abys byla se mnou. A teď mě nazýváš lhářem?“

„Myslím, že něco skrýváš. Možná proto, abys mě chránil.“

Odfrkl, jako by byla blázen. „Ty jsi ale romantická, Elyn,“ prohlásil a bylo v tom víc než jen stopa sarkasmu. „Tos byla vždycky. Ty… každou situaci zveličuješ.“

„Brocku.“ Natáhla ruku a chytila jeho hřebce za uzdu.

„Hej! Dávej pozor!“

Její kůň chtěl uhnout, ale Elyn pevně svírala otěže. „Pověz mi to.“

Hřebec pohodil hlavou, ale Elyn ho nepustila. Obě zvířata se zastavila. „Než uděláme další krok, chci, abys mi řekl, co se ti honí hlavou, co tě trápí.“

V matném měsíčním světle zaznamenala, že jeho pohledný obličej je napjatý a rty má semknuté. Nepodíval se jí do očí. Srdce jí sevřel ledový chlad.

„Hned!“

Viděla na něm, že prožívá vnitřní boj. Než ale promluvil, Elyn cítila, jako by se jí v útrobách svíjel had. „Jde o Winnifrydd,“ přiznal.

Had udeřil. Dost tvrdě. „Co je s ní?“ dožadovala se odpovědi. Okamžitě si vybavila tu kostnatou hašteřivou ženu. Bože, jak ji nenávidí.

Brock opět zaváhal. Zahleděl se na měsíc, pak znovu na ni a v tom okamžiku Elyn pochopila. Ach bože, věděla to. Zavřela oči a přála si, aby tu otázku nikdy nepoložila. Snažila se nevnímat jeho přiznání, ale slyšela ho i přes kvílení větru a funění koní. Jeho hlas byl jasný jako kostelní zvon. „Je těhotná.“

Srdce se jí sevřelo, až z toho málem omdlela. Promluvila cizím hlasem, který vůbec nepoznávala. „To dítě. Je tvoje?“

Další příšerné ticho.

„Ne,“ zašeptala a zavrtěla hlavou. Nemohl ji přece zradit. Znovu už ne.

On ale přikývl. „Je moje.“

„Proč mi lžeš?“ vyjekla. Odmítala mu uvěřit. Tohle musí být nějaký šílený, nepovedený žert.

„Je mi to líto, Elyn.“ Z jeho slov zaznívala bolest.

„Tobě je to líto? To je vše, co můžeš říct?“ Její kobyla nervózně poskočila. Elyn vztekle přitáhla otěže. „Ne! Lžeš! Nebo… lže ona.“

„Elyn…“ pokáral ji. Ledový vítr jí pronikal až do srdce.

„To nemůže být pravda! Nemůže!“ Tucet nožů se zařízlo Elyn do duše. V hlavě jí hřměly pochybnosti. „Ty a já. To jsme plánovali. Tak to mělo být.“

„Je mi to líto,“ zopakoval a znělo to zoufale, ale jí už to bylo jedno. Ubohý hnusný bídák! Jeho zrada ji pálila v duši. Jako předtím!

Elyn se cítila hrozně, zdálo se, že ji přemůže žárlivost. „To mi nestačí,“ zasyčela. „Co sis myslel? Proč… proč jsi s ní spal?“

„Byla… byla to chyba. Prostě se to stalo.“

„Prostě se to stalo? Prostě se stalo, že se ti samy rozvázaly nohavice – to se mi snažíš říct? Oblečení prostě samo spadlo na zem? Prostě se stalo, žes vlezl do postele s jinou?“

Jeho mlčení ho usvědčovalo.

„Víš jistě, že nosí dítě? Není to jen nějaký její plán?“ zeptala se Elyn hořce. Její srdce jako by se rozpadlo na milion kousků, roztříštilo na zlověstné kameny slabosti a zrady. Ach bože, ta bolest. Brock…, jak to jen mohl udělat? Jak to mohl udělat jí, ženě, které přísahal lásku. Vzdala se všeho jen kvůli němu.

„To dítě se narodí v létě.“

„Ale…“

„Byla to chyba,“ přiznal s vyprahlým hrdlem.

„Měl jsi mi to říct,“ prohlásila, ačkoli jí ta slova připadala prázdná. Povrchní. Jako by je vyslovil někdo jiný. Chtělo se jí zvracet. Do krku jí stoupala žluč.

„Zjistil jsem to teprve minulý týden,“ řekl, ale ona ho sotva slyšela, jak jí hučelo v hlavě. Připadala si jako ztracená v temné jeskyni bez možnosti úniku. Nemohla dýchat. Zvedal se jí žaludek. Snažila se, jak jen mohla, aby to překonala. Musí odtud. Hned. Nemůže se na něj ani podívat. Nechce, aby viděl její slzy. Nevydržela by slyšet něco dalšího.

Pustila hřebcovu uzdu a pobídla svou klisnu. Zatáhla za otěže a zvíře okamžitě zareagovalo a dalo se do divokého cvalu.

Kam jet? Co dělat? Kobyla pádila čím dál rychleji nocí a stromy se slily v rozmazanou šmouhu.

„Elyn!“ křičel za ní Brock, ale nemohla se na něj ani podívat. Vítr jí skučel kolem uší a do očí jí znovu vhrkly slzy. Kapuce pláště se jí smekla z hlavy, vlasy jí vlály stejně jako hříva její kobyly, které od okovaných kopyt odletovalo bláto.

Elynino srdce bylo těžké, duše zničená. Kvůli němu se vzdala všeho. Všeho. Svého života. Domova. Srdce. Panenství. A on tak lhostejně zneužil její důvěry. S Winnifrydd.

Cesta se větvila, a tak Elyn pobídla svou kobylu doleva, pryč od Lawenyddu. Nemůže se vrátit a čelit otci ani sestře… Chudinka Kiera je teď provdaná za toho bastarda z Penbrooku.

Ne, ty jsi za něj provdaná. On je tvůj manžel. Kiera jen místo tebe pronesla slib. Podle práva jsi teď lady z Penbrooku ty… Od té doby, co opustila Lawenydd, uplynuly dva dny. Nechala Kieru, aby si vzala Penbrooka a poradila si s ním. Mohla by se teď vrátit? Mohl ten její ubohý plán opravdu fungovat?

Ale na tom už nezáleželo. Ne po Brockově zradě. Jak se mohl vyspat s Winnifrydd? Po tom, co se tolikrát smáli na její účet?

Možná se Brock s Winnifrydd zase smáli tobě? Proč myslíš, že jsi pro něj tak výjimečná? Proč by se po noci plné vášnivého milování nebavili tvou naivní láskou k zasnoubenému muži?

Bolestně jí tepalo v hrudi. Slepě jela dál. Někde za sebou slyšela dusot kopyt, hlučný a čím dál rychlejší. Takže se vydal za ní. Na tom už pramálo záleží. Nechtěla to s Brockem řešit… Nemohla by se podívat do těch jeho jidášských očí. Nechce vidět vůbec nikoho. Žaludek ji bolel a hlava také. Moc dobře věděla, že láska nemusí mít daleko k nenávisti.

V další zatáčce stočila klisnu k řece, která se klikatila touto částí lesa. Po několika rychlých krocích přejela úzký most, na jehož prknech kopyta hlasitě zaklapala. Pod mostem tekla řeka černá jako noc, hučela a spěchala do moře.

Musím pryč, pomyslela si nezkrotně, když za sebou slyšela přibližující se dusot koňských kopyt.

Na druhém konci mostu obrátila svou těžce oddechujícího kobylku a vedla ji dolů z příkrého svahu k ledové řece zurčící přes

kameny a balvany. Ano, řeka. Tady se může schovat a pak se vydat dál podél břehu.

Jenže zpocená a nervózní kobylka se bránila. Koulela očima, pohazovala hlavou a klopýtala. Elyn se zhoupla dopředu a na poslední chvíli se zachytila hrušky sedla, aby nespadla.

Elyn se s bušícím srdcem narovnala v sedle a přitáhla otěže, aby kobyla zastavila. Schovaly se ve strmém svahu pod mostem. Brock si bude myslet, že jela dál. Jistě ho ani nenapadne, že by se tady zastavila.

Těžce dýchala, napínala uši, zda uslyší svého pronásledovatele.

Lesem se ozýval dusot kopyt. Elyn si skousla ret. Po tvářích se jí koulely slzy. Ani se neobtěžovala je setřít. Klisna strnula, jakmile se hřebcova kopyta ozvala na mostě. Elyn se neodvažovala ani dýchat, když Brock přejížděl nad ní. Zrádce, pomyslela si, prolhaný bastard! jak jen mohl? Byla zoufalá.

Dusot kopyt pomalu slábl, jak kůň mířil hlouběji do lesů, dál a dál. Poslouchala, dokud neslyšela nic než hučení řeky a kvílení zimního větru.

Skončilo to.

Všechny její sny se obrátily v prach. Z jejích plánů nezůstalo vůbec nic.

Je blázen. Ubohý, zamilovaný blázen. Pozdě si uvědomila, že Kiera měla pravdu. Nic takového jako skutečná láska neexistuje.

Sesedla z kobyly, sešplhala po kamenech dolů a předklonila se. Žaludek se jí zvedl a začala zvracet. Zvracela několikrát, až zesláblá padla na kolena do bláta a kamení.

Ani mu neřekla, že nosí jeho dítě. Winnifrydd je možná těhotná, ale ona také.

Brock a Winnifrydd. Brock a Winnifrydd. Brock a… ach, Matko boží, nemohla tomu uvěřit. Jak ji mohl zradit? Nestála snad při něm? Nemilovala ho celým svým srdcem? Neodpustila mu, když jí už dříve lhal a podvedl ji? Zaryla prsty do mokré trávy a bláta. Hlupák, hlupák, hlupák. On a ta… ta vyzáblá samolibá ženská připomínající červa.

„Bastard!“ zařvala a sevřela v pěsti bahno. „Bastard, bastard, bastard!“

Během jedné noci se toho odehrálo mnoho. A ten Jidáš jí to neřekl hned. Ne, on s tím čekal. Celý den se s ní miloval. A čekal, dokud ta slova nevydoluje z jeho zbabělých rtů.

Za nic nestojí.

Vždycky byl takový.

U všech svatých, nemůže na to myslet, teď ne. On si zaslouží chladnou a tvrdou Winnifrydd s ledovýma očima.

Ale on je otcem tvého dítěte.

Do krku jí opět stoupla žluč. Zaťala zuby a narovnala se. Žádný muž nezničí ji ani její nenarozené dítě. V ústech měla odpornou pachuť. Srdce se jí svíralo a byla si jistá, že se to nedá už nikdy napravit. Cítila vůni řeky a chladný zimní vzduch ji studil na kůži. Z hrdla se jí draly přidušené vzlyky. Její život je v troskách. Nikdy moc neplakala, ale tady o samotě v chladné noci dala volný průchod své bolesti. Pěstí si bušila do nohy. Mizera! Nevěrný, prolhaný mizera!

V mysli se jí vynořovaly vzpomínky na to, jak byla s ním. Jejich tajné schůzky, kdy si připadali jako jediní na celém světě, jejich vášnivé milování, ukradené chvilky, kdy se objímali, jejich plány a vzdor proti rodičům, jejich vzpoura proti tradicím… Všechno to byly lži. Kvůli Winnifrydd. Vyzáblá, bledá Winnifrydd, která neuměla lovit ani jezdit na koni, dokonce se neuměla ani usmívat. Bylo jí sotva sedmnáct a už vypadala jako vrásčitá stará panna. Pomyšlení na to, že s ní Brock sdílel lože… Elyn se otřásla, ale v srdci už pomýšlela na pomstu.

Brock bude litovat noci, kdy svedl Winnifrydd. Oba budou trpět. Měsíc jí byl svědkem, když přísahala, že té ženě udělá ze života peklo.

Uchopila klisnu za otěže a vedla ji níž k písčitému břehu. Tam mezi dvěma skalami naškrábala do písku runu. Ten tvar viděla jednou u Hildy. Bylo to znamení dělení, obrázek připomínající X.

V duchu si vyvolala představu Brocka, jak objímá Winnifrydd, jak ji líbá, svléká… ne! Ne po tom, čím si Elyn prošla, co obětovala pro svou pravou lásku. Vztekle plivla na runu a křikla: „Ať oba shnijete v pekle.“ Pak se otočila a chystala se nasednout, když

vtom zaslechla, jak se k ní blíží kůň. Z míst, kudy odjel Brock. Zatraceně!

Klisna zafrkala a nastražila uši.

„Pššš.“ Elyn se dotkla jejího sametového nosu, jenže nervózní klisna ucukla a odskočila.

Dusot kopyt zněl hlasitěji. Kůň s jezdcem se rychle blížili.

Elyn se musela znovu schovat nahoře pod mostem. Zatáhla za otěže, jenže vtom zahoukala sova a svá velká křídla jim roztáhla přímo nad hlavami.

Klisna se splašila.

„No tak.“ Pozdě. Vyděšené zvíře se postavilo na zadní.

Elyn rychle natáhla ruku po otěžích. Ostrá podkova ji tvrdě zasáhla do brady a ozvalo se křupnutí. Bolest ji ochromila. Otěže jí vyklouzly z prstů, boty sklouzly po zablácené zemi. Elyn upadla dozadu a kutálela se z příkrého svahu k inkoustově černé vodě. Zoufale se snažila něčeho zachytit.

„Elyn!“ Noc prořízl Brockův hlas.

Klisna ostře zařehtala.

Elyn se zachytila za kořen. Pevně se držela.

„Elyn!“

Ach, Brocku, ty mizerný bastarde! Krk měla nateklý a ze všech sil hledala nějakou oporu pro nohy. Ale boty jí prokluzovaly slizkým bahnem. Pokusila se tedy přitáhnout vzhůru. Jenže kořen praskl a ona znovu padala a kutálela se přes tvrdé kameny. Snažila se něčeho zachytit, ale nešlo to. Pak žbluňkla do ledového proudu řeky.

Chladná voda ji táhla s sebou, rvala jí oblečení a rychle ji unášela dál. Třásla se a lapala po dechu, křičela, bojovala, mlátila sebou. Pohlédla zpět k mostu. Uviděla osamělého jezdce, který pevně svíral otěže svého oře. Měsíční svit ozařoval jeho obličej a ona poznala Brocka, zrádce, jenž ji svedl a pak se obrátil proti ní.

Milovala jsem tě. Ty ubohý bastarde, milovala jsem tě!

Pak ji proud stáhl pod vodu.

14

Kde je k čertu Brock? Winnifrydd se pokoušela promluvit s jeho otcem, ale Nevyli z Dubového vrchu byl napůl mrtvý. Už dávno měl ustoupit a přenechat panství svému synovi. Kráčela s tím starcem po hradě s rozpadlými zdmi, zarostlými zahradami a ubohými sluhy. Ach, to je mizerná kořist. Až se stane lady z Dubového vrchu, má v úmyslu všechno změnit.

První věcí, kterou měla v plánu, bylo najmout nové služebnictvo, které se bude umět chovat, prokazovat patřičnou úctu, klanět se a okamžitě plnit úkoly, jež jim zadá. Teď tu jsou jen líná stvoření, která ji sotva poznají. Jako ta zanedbaná ženská, která jí sloužila, když tu byla na návštěvě. Daisy. Příšerné stvoření s křivými zuby, usouzenýma očima a nosem, kterým neustále čenichala.

Winnifrydd se otřásla při pomyšlení na tu tlusťošku, která jí česala vlasy a pomáhala do šatů. To už by si snad raději posloužila sama.

Jak kráčeli mlhou ke kapli, všimla si, že po ní několik sluhů pošilhává. Ti strašliví tupci ji vyloženě svlékali pohledem. Dva muži předstírali, že spravují došky na střeše špinavé chatrče, další na ni zíral a dělal, že pobízí vola k chůzi kolem mlýnského kamene. Sledoval ji zpoza přerostlého obočí, na hlavě měl rozcuchanou zrzavou kštici a rty zvlněné do zlého úšklebku. Zrychlila krok po kamenné cestičce směrem ke kapli.

Dokonce i dům boží vypadal omšele a zničeně. Kamenné drsné zdi pokrýval letitý prach a špína, dveře visely na pantech vyvrácené v podivném úhlu. Nedaleko chrochtala prasata a nějaký kluk s klackem pronásledoval vrčící flekatou fenu a čtyři vychrtlá uštěkaná štěňata.

Baron Nevyli si zřejmě ani nepovšiml, že ji ti psi málem porazili. Je to neužitečný unavený muž. Není divu, že jeho služebnictvo je k ničemu, vždyť mají zářný příklad ve svém pánovi. Uvažovala, jak mohl tenhle člověk vůbec zplodit tak silného a schopného syna, jako je Brock. Jsou jako noc a den. Mohla si jen domýšlet, že Brockova matka byla nejspíš silná, plamenná a vášnivá žena. Winnifrydd si nedokázala představit lorda Nevylla jako válečníka nebo vůdce.

Na rozdíl od jeho syna. Vysokého svalnatého muže s pronikavýma zelenýma očima a nekompromisními postoji. Muže, který se jí jedinkrát dotkl a hned ji označil za svou navěky.

„Pojď,“ zašeptal baron Nevyli skřípavým hlasem. „Promluvíme si s knězem o nadcházející svatbě.“

„Dobře,“ přitakala s uhlazeným, uklidňujícím úsměvem a obešla louži. Ten starý kozel Nevyli z Dubového vrchu souhlasil se sňatkem jen kvůli jejímu věnu. Dokonce i Brocka ohromilo bohatství Fennu, ale Winnifrydd přesto stále doufala, že si ji chce vzít z lásky.

Ještě tu ale byla Elyn. Brock pro ni vždycky měl slabost. Bylo štěstím, že Elyn zaslíbili Kelanovi z Penbrooku.

Když vcházeli do kaple, Winnifrydd se ohlédla směrem ke stájím, kde jeden hoch něco vyřezával a jiný podřimoval pod přístřeškem. Líná holota. Winnifrydd už si malovala, jak zatočí s nimi i s další odpornou, neužitečnou cháskou. Hned, jakmile se provdá.

Brock by se snad měl vrátit dnes, jelikož od Elyniny svatby uplynulo už pár dnů. Pokud jel skutečně na svatbu. Ta myšlenka se jí bolestně vrývala do mysli. Jistě to byla jen ubohá výmluva. Určitě měl v úmyslu něco mnohem horšího. Něco nečestného. Možná se dokonce pokusil odradit Elyn od toho, aby se provdala za Penbrooka… Ale pokud tomu tak je, nevyšlo mu to. Winnifryddini špehové už se vrátili na Dubový vrch, vzdálený pouhý den cesty od Lawenyddu, a přinesli jí zprávu, že Elyn se vdala a teď je na cestě na Penbrooke.

Dobře.

Tlustý kněz s nepříjemným úsměvem ve tváři si to rychle šinul kolem lavic rovnou k ní. Plameny voskovic se roztančily, když je míjel. Rozpřáhl své masité paže a Winnifrydd naskočila husí kůže.

„Vítej,“ prohlásil a ona si všimla tenké pavučinky žil, která se táhla od jeho bambulovitého nosu až k tvářím. Bezpochyby pil více mešního vína, než by měl. To se samozřejmě změní. Sevřel jí ruku do obou dlaní a ona se musela hodně ovládat, aby neucukla.

„Otče Duncane,“ oslovila jej. „Prosím, povězte nám o svatebním obřadu.“

Kněz koukal střídavě na ni a na barona.

„Neměli bychom vyčkat, až se vrátí sir Brock? Kde je?“

Dobrá otázka, pomyslela si, ale nahlas nic říct nemohla. Nedokázala zabránit jistému podezření, které jí nešlo z hlavy. Podezírala ho, že je i v tuto chvíli s jinou ženou.

Kelan hnal své muže rychleji a Kieře připadalo, že nejspíš zemře vyčerpáním. Držela se hrušky sedla a pobízela svého koně. Skupinka mířící na Penbrooke opustila Lawenydd až o půlnoci, a to ještě Kieřin otec přesvědčoval Kelana, aby vyrazili až ráno. Ale Kelan ani Tadd nechtěli slyšet o tom, že by se jejich odjezd měl odložit, když je jejich matka tak blízko smrti.

Nezastavili se až do následujícího večera, kdy Kiera málem padla naprostým vyčerpáním.

Snědla toho jen málo a odpočinula si pouze pár hodin, takže ji bolelo celé tělo. Už to jsou tři dny, co zastoupila svou sestru u oltáře, vůbec nic se nemění.

Koně byli celí zablácení a unavení, hrstka mužů nabručená, obzvláště ten hrubián Orvis, kterého občas přistihla, jak na ni zírá. Nedělal to vůbec nenápadně, koukal na ni, jako by byla nějaký záhadný tvor. Většinu cesty nepřetržitě pršelo, ledový déšť padal z šedého nebe.

Kieře bylo bídně. A byla unavená. Strávila jen jednu krátkou noc spánku s Kelanem. V jejich narychlo postaveném stanu se milovali a usnuli, až když byli oba vyčerpaní. Zdřímli si tak tři čtyři hodiny a pak znovu vyrazili na cestu. Jen před pár dny klečela v Elyniných svatebních šatech před oltářem, kde se stala Kelanovou ženou. Za tu dobu toho mnoho nenaspala.

Ani mu nepověděla pravdu. Pokaždé, když se mu pokusila vysvětlit, jak to bylo s těmi lahvičkami, ji něco vyrušilo. Kelan si teď dělal starosti o zdraví své matky a o to, zda dojedou včas,

a tak už se o lahvičkách znovu nezmínil. Vzdaloval se jí. Kdykoli na ni pohlédl, spatřila v jeho očích zlověstnou nedůvěru. Vlastně je to teď ještě horší, pomyslela si, když jela na své temperamentní klisně. Lhaní se stalo její druhou přirozeností. Podvedla otce, když trvala na tom, že musí jet s Elyn, aby jí pomohla „ujmout se“ nové role lady z Penbrooku. Vyplížila se ven a potom mu na koni po Kelanově boku mávala, jako by byla Elyn. Uvědomovala si, že její otec se svým slabým zrakem ve tmě a ve změti mužů a koní nepozná, co Kiera dělá. Kdyby se vyptával, Hildy by mu vysvětlila, že na jednom koni viděla Kieru a na druhém Elyn.

Nepochybovala, že její duše shoří v pekle za všechny ty podvody. Jednou by měla své chyby napravit.

Tak najdi sestru a pověz pravdu.

K smrti unavená si stáhla kapuci víc do obličeje, aby jí vojáci, jedoucí po obou stranách, neviděli do očí. Kiera pobízela svou unavenou šedou klisnu a pozorovala kapičky deště, stékající jí z nozder. Poslední dvě hodiny strávila úvahami o tom, že jakmile dorazí na Penbrooke, poví Kelanovi pravdu. Nebo by měla počkat, dokud nenajde Elyn, a vyhnout se tak té zpovědi? Bylo by lepší na něj vychrlit, co se stalo, a pak prosit o odpuštění? Anebo má počkat, až se to Kelan dozví sám?

Zaskřípal za ní vůz a umíněný kněz, který je oddával, trval na rozhovoru.

„Penbrooke si zamiluješ,“ prohlásil otec Bartoň toho odpoledne snad podvanácté. „Je to pěkný hrad. Dvakrát větší než Lawenydd, ne, třikrát, a je tam pěkně rušno… Kvete tam obchod, jelikož hrad se nachází na hlavní cestě. A ty komnaty pro panstvo...“ Mlaskl, aby zdůraznil popisovanou nádheru baronových komnat. „Pět pokojů v nejvyšším podlaží u velké síně je vzájemně propojeno. Gobelíny a běhouny jsou utkány zvláštním způsobem, něco takového jsi jaktěživ neviděla, to se vsadím.“ Vyčkával na odpověď, ale ozývalo se jen dupání kopyt v blátě.

Cítila, že se na ni kněz dívá a bezpochyby uvažuje, kdo je tahle divná žena, která se stala Kelanovou manželkou. Dál hleděla před sebe a doufala, že je jí vidět jen nos, červený zimou a mokrý od deště.

„A nejen velká síň je krásná,“ dodal, když Kiera nic neříkala. „Kaple… ach, je pro mě potěšením sloužit v ní mše. Skvostně vyřezávaný oltář a zlaté nádoby a… Však to brzy uvidíš sama, už jsme blízko…“

Dál a dál opěvoval nádheru Penbrooku. Stáje tam jsou větší, než kdy viděl, dokonce i s halou pro výcvik koní; kuchyně prostorné a pracují v nich tucty lidí; krejčí je umělec nejvyššího řádu; lovečtí psi mazaní a nejlepší lovci z celého Walesu; koně pocházejí ze soukromého výtečného chovu a jejich původ zaručuje, že jsou těmi nejrychlejšími a nejsilnějšími v celé zemi.

Netřeba zmiňovat Kelanovu rodinu. Jeho sestry jsou ty nej-krásnější, nejhodnější a nejvychovanější dívky v okolí. Ach, a také znají své místo. Kelanův bratr Tadd, přestože prohání každou sukni, je zapálený a chytrý válečník a neuvěřitelný stratég. A pak tu je baron Kelan osobně. Ten starý kněz skoro až poklekal při vyslovení jeho jména. Kelan je bezpochyby tím nejchytřejším obchodníkem, nejspravedlivějším soudcem, nejstarostlivějším a nej-zodpovědnějším baronem z celého Walesu a jistě i celé Anglie, vzhledem k tomu, jak málo jsou Angličané kultivovaní.

Kieře už se točila hlava štěstím, které pro ni má představovat nová rodina. Chtěla tomu starci říct, aby už zmlkl, ale nakonec to neudělala. Koneckonců je kněz, a tak mu ani odpovídat nemusí. Čím méně ji všichni poznají, tím větší šance, že Elyn bude moci zaujmout své místo, až se vrátí. Kiera si ale uvědomovala, že s každým dalším dnem se naděje na sestřin návrat zmenšují. Teď už byla pramalá šance na výměnu – s tím se smířila; ona a Elyn budou muset vysvětlit, proč se Kiera vydávala za Kelanovu nevěstu, a potom nést důsledky svého počínání.

Znaveně povzdechla.

„Co je, mé dítě?“ ozval se kněz ze svého zabláceného koně, který snad byl kdysi bílý. „Vypadáš, že tě něco trápí.“

„To nic.“

„Nu dobrá, ale když nechceš mluvit se mnou, tak s kým tedy? Vím, že je těžké opustit svou rodinu. Ba, také jsem prožil těžké období, když jsem se dal do služby Pánu. Ano, a vím, že manželství… může být obrovská změna. Ale baron je dobrý muž. Ach, v minulosti měl své problémy, ale tenhle svůj vzdor už dávno překonal.“

Uvažovala o Kelanových „problémech“ a o „tom jeho vzdoru“, ale na nic se nevyptávala. A kněz jako by si uvědomil, že toho prozradil až příliš, také zmlkl. Jeli dál, ale boží služebník to nevydržel dlouho.

„Kdybys potřebovala útěchu, má paní, vyhledej mne a já se s tebou nebo za tebe pomodlím.“

„Děkuji,“ řekla a doufala, že tím ukončí konverzaci. Uvědomila si, že denního světla ubývá. Dívala se přímo před sebe, na Kelana. Seděl rovně na zrzavém hřebci a jeho široká ramena se při houpavé koňské chůzi téměř ani nepohnula. Z tohoto úhlu mu nemohla vidět do obličeje, ale dovedla si představit, že se nejspíš tváří ustaraně, jako stále od chvíle, kdy mu Tadd donesl znepokojující zprávy o blížící se smrti jejich matky. Nelítostně hnal své muže kupředu ve snaze vrátit se na Penbrooke dřív, než jeho matka vydechne naposled. Kiera jen doufala, že to stihnou včas.

„Cožpak si nemůžeme na chvilku odpočinout?“ ptal se Orvis a vyrovnal krok svého unaveného koně s Kelanovým. „Všichni jsou utrmácení a pořád jen jedeme. Teď jsme jen den jízdy od Penbrooku.“

Kelan se zadíval na ztemnělé nebe a pak na Orvise.

„A mysli na paní. Má kuráž a nestěžuje si, ale taky si potřebuje trochu odpočinout.“

Kelan se zlověstně zamračil. Chtěl pokračovat. Ale cítil, že i jeho kůň je už unavený. Mnohokrát se během cesty ohlížel a viděl Elyn, jak ho tiše následuje. Dlouho naslouchala breptání starého kněze. Jela mlčky, ani slůvkem si nepostěžovala.

Schválně svou ženu ignoroval, možná ji tím dokonce trestal. Byly tu ty prokleté lahvičky, které našel ve svatební komnatě. A Elynina zdrženlivost, když chtěl, aby mu to vysvětlila. Ano, měl by ji nechat trpět, pomyslel si a sevřel otěže pevněji.

„Jedeme dál,“ zavrčel a připadal si jako netvor. O co se to pokouší? Uhnat vlastního koně? Obrátit muže proti sobě? A proč to všechno? Ano, chce včas dorazit k matčinu smrtelnému loži, ale je v tom i něco víc. Snaží se ukázat své tvrdohlavé ženě, že se nesmíří s jejím lhaním.

Zdá se, že se ho snažila otrávit nebo omámit a ve spánku ho zavraždit.

Ale pokud ano, jak to, že se to nezdařilo?

A když tě nenávidí tak, že ti usilovala o život, proč s tebou tak nadšeně sdílela lože?

Do mysli se mu vpalovaly vzpomínky na jejich milování. Vybavoval si, jak chutná, jakou má pleť, jaké to je, když mu přejíždí jazykem po ramenou a po zádech. Cožpak prsty zamilovaně ne-prozkoumávala jeho tělo? Cožpak ho nerozpalovala jako žádná jiná? U všech svatých, co by s ní měl udělat?

„Lorde Kelane.“ Kněz k němu dojel blíž. „Je tma a čas na odpočinek. Bůh stvořil noc ke spánku.“

„Jistě,“ zabručel Kelan. Chtěl se vrátit na Penbrooke co nejdřív, ale ne za cenu toho, že všichni budou padat únavou. „Na noc se utáboříme u řeky.“

„Bohu díky,“ zamumlal otec Bartoň. Kelan pocítil bodnutí viny, když jezdci zastavili u vody a on viděl, že Elyn při sesedání z koně málem upadla. Žádná žena, ani ta, která lže vlastnímu manželovi, si nezaslouží takové strádání. Jeho vojáci si halasně stěžovali po celé dva dny jízdy, ale jeho novomanželka nenamítla ani slovo.

Ty dva dny se hnali tak rychle, že by mohli být na místě o půl dne dříve.

Jen doufal, že nedorazí pozdě, že jeho matka bude ještě stále naživu. Přestože už před dávnou dobou přestal věřit v Boha, nyní se v duchu modlil za život Lenory z Penbrooku.

Rozdal mužům pokyny. Za hodinu už se na ohni opékali nešťastní zajíci a malé sele. Tuk prskal a oheň kouřil v mlžné noci a muži si mezi sebou podávali džbán vína. Elyn seděla na plochém kameni, taky u ohně, ale tak trochu stranou od vojáků, kteří ji zatím nepřijali. Jen otec Bartoň se pokusil s ní promluvit, ale i on to nakonec vzdal.

„Už máš v manželství potíže?“ zeptal se Tadd, když upil ze džbánu, a podíval se na svou novou švagrovou.

„Žádné potíže.“ Kelan nožem odřízl kus masa z pečeného zajíce.

„Kdyby to byla moje žena, už dávno bych ji odvedl do stanu na slamník a…“

„Ona ale není tvoje žena,“ připomněl mu Kelan břitce. Přestože byl na svou manželku naštvaný, donesl jí kus masa. „Musíš mít hlad,“ řekl. „A taky jsi určitě unavená.“

„To jsme všichni.“

Ve světle ohně se mu zadívala do očí a on pocítil vzrušení. I když byla unavená, v očích jí pořád jiskřil vzdor a jeho to fascinovalo. „Možná by ses raději najedla ve stanu.“

„Když ti to bude vyhovovat,“ ušklíbla se a nadzvedla obočí. „O to ti přece jde, nebo ne? Dlouhé hodiny v sedle, úmorná jízda. To mě má udržet tam, kam patřím. Takže jak si přeješ…“ Zvedla se a s hrdě vztyčenou hlavou zamířila k jeho stanu.

Několik mužů zaslechlo jejich rozhovor a nepokrytě se po-chechtávali. Orvis si odkašlal. Tadd se zazubil. Kelan tam stál s jídlem, které jí smírně nabízel, a zatínal zuby. Všichni muži jej sledovali, když se vydal do stanu za ní.

Seděla na slamníku a plášť měla ovinutý těsně kolem těla.

„Bylo by moudré,“ začal a snažil se mluvit pevným hlasem, „kdybys byla uctivá.“

„Vážně?“

„Nesnesu žádnou neposlušnost.“

„Tak to je?“

Přistoupil k ní. Pořád v ruce držel ten prokletý kus spáleného masa. „Ano. Nebudu trpět žádnou neúctu, ženo.“

„A já musím?“ opáčila. „Jednáš se mnou spíš jako se služkou než s manželkou.“

„To asi proto, že čekám, že své ženě můžu věřit.“ Hodil maso na slamník a raději odkráčel ze stanu dřív, než se opravdu rozzuří. Stan stál příliš blízko u ohně a měl tenké stěny. Asi bude lepší nechat ji tam v noci samotnou. Ale i teď, když se na ni zlobil, cítil vzrušení. Stačilo být u ní blízko a už se v něm svářilo tolik emocí. Muži se snažili nedívat jeho směrem, jenže se jim to moc nedařilo. Kelan popadl džbán vína a mocně se napil. Jakmile se jeho muži odeberou do svých stanů, kde budou po úmorném dni hlasitě chrápat, nastane čas, aby si Kelan poradil se svou tvrdošíjnou ženou.

* * *

Neměla ho tak popichovat. Kiera si uvědomovala, že to dohnala příliš daleko, když ho ztrapnila před jeho muži. Jenže byla unavená a hladová a rozzuřená kvůli tomu, jak se k ní choval.

Proč ti na tom tak záleží? On není tvůj manžel.

To pomyšlení všechno jen zhoršovalo. Dojedla o samotě ve stanu, otřela si prsty, zamotala se do svého pláště a ještě se přikryla kožešinou, kterou si přitáhla až ke krku. Slamník byl hrbolatý, ale Kiera se nakonec pohodlně uvelebila a zahřála. Chtěla zůstat vzhůru a počkat, až se Kelan vrátí, a aspoň se pokusit o smír, jenže měla tak těžká víčka. Vyčerpání si vybralo svou daň a Kiera za chvilku usnula.

Neslyšela ho, když se vrátil. Nevěděla, že vklouzl k ní na slamník. Jeho přítomnost zaznamenala, až když ucítila na svém ňadru studenou ruku.

Zadržela dech a on ji políbil vzadu na krk. Rty měl horké a ruce studené, její krev se začala rozehřívat. Byla příliš unavená, než aby odporovala. Věděla, že to mezi nimi rozhodně není v pořádku, ale co se týče Kelana, nemá sílu vzdorovat. Otočila se v jeho objetí a políbila ho na rty.

Koneckonců – co záleží na další noci strávené milováním?

Jeli několik hodin a pak koně začali stříhat ušima a přidávat do kroku.

Kiera také pociťovala to nadšení. Nemyslela na předešlou noc, na vášeň, kterou nedokázala utlumit. Teď si nemůže dovolit dál dělat chyby.

Kelanova skupinka už nebyla sama. Jak se blížili k Penbrooku, objevovali se na cestě další lidé. Lovci a vojáci, sedláci s ohromnými koši, starší děti běhaly po kolejích vyježděných v blátě, zatímco ty mladší se držely sukní svých matek. Voli, koně a muly se ploužili dál, napínali svaly zapraženi v postrojích a táhli vozy plné obilí, cetek a jiného zboží.

Bahnitá cesta se stáčela mezi duby a poli obklopujícími hrad, který byl tak nádherný, že něco takového Kiera jaktěživa neviděla. Když starý kněz povídal o Kelanově domově, myslela si, že přehání, ale měl pravdu. Penbrooke byl ohromný členitý hrad postavený ze světle šedého kamene. Osm čtyřhranných věží čnělo až k nebi a široké hradby se táhly daleko od hradu a obklopovaly a chránily město.

„No neříkal jsem ti to?“ otázal se hrdě otec Bartoň. „Nej-skvostnější hrad v zemi.“

Kelan pobídl koně do rychlého klusu. Vítr čuchal Kieře vlasy a pleskal ji do tváří. Byl tak studený, že se sotva dokázala nadechnout. Pociťovala radost a zároveň strach. Kopyta klapala po padacím mostě, po němž přejeli do městečka, které se hemžilo kupci, sedláky, zvířaty a dětmi. Jakkoli byl Kelan netrpělivý, musel v ulicích zpomalit. Umělci a řemeslníci prodávali své zboží venku na stolech. Kupci a sedláci měli své vozy postavené při krajích úzkých uliček, kde nabízeli procházejícím lidem své zboží.

Odevšad zaznívaly lidské hlasy a skřípání kol. Jeden drsný mužský hlas přitáhl Kelanovu pozornost.

„Požehnán bud ty i tvá novomanželka, můj pane!“ Vyhublý muž ve vlněném oděvu svíral v rukou pohár. „Je mi moc líto tvé matky.“

Kelan prudce zastavil. „Moje matka.“ Z obličeje se mu ztratila veškerá barva. „Snad už nezemřela!“

„Nikoli, ó nikoli, lorde Kelane. Nechtěl jsem tě vyděsit, jen ti vyjádřit svůj soucit.“

„Díky bohu.“ Kelan se přinutil ke křivému úsměvu. „Děkuju ti, Tome.“

„Felčar jí jistě dokáže pomoci.“ Tentokrát promluvila žena. V náručí nesla miminko a za sukni se jí drželo batole, které stydlivě pozorovalo Kelana.

„Lady Lenora je vskutku silná. Bude v pořádku,“ vložila se do hovoru jiná žena v zástěře a s šátkem na hlavě. Rychle přikyvovala, jako by souhlasila sama se svým tvrzením.

„Já a moje paní se modlíme za tebe i tvou rodinu, můj pane.“ Tentokrát promluvil muž v klobouku a šatech lovce.

Rudolící žena po jeho boku se jen usmívala. „Vítej doma, lorde Kelane. Hned se cítím lépe, když jsi zpátky na hradě. A gratuluju vám k sňatku.“ Pohlédla na Kieru, načež se zadívala zase na Kelana. „Ať tebe a tvou ženu Pán požehná mnoha syny.“

Kiera na své klisně zavřela oči a zatoužila zacpat si uši. Cítila na sobě zvědavé pohledy přihlížejících, ale neodvažovala se na ně podívat.

„To je ta baronova novomanželka? Je taková drobná,“ zhodnotil ji čísi skřípavý hlas.

Kiera rychle otevřela oči, ale nepodívala se, kdo promluvil.

„Ticho, Esme. Ona má taky uši, jestli to nevíš.“

„Je to pravda, že se nechtěla provdat za lorda Kelana? U všech svatých, co je s ní? Cožpak nemá oči? Vlastního manžela bych kdykoli vykopla z postele, kdybych v ní mohla strávit hodinku či dvě s baronem. Pokud je jen z poloviny takový muž, na jakého vypadá, jistě ví, jak zařídit, aby byla jeho žena spokojená,“ tlachala dál Esme a přitom se smála vlastním slovům.

„Mlč! Může tě slyšet!“

„Ach, to je mi jedno,“ mávla rukou užvaněná Esme a dál cosi mumlala. Její hlas se ztrácel, dokud jej nepřerušil hlasitý smích. Kiera by se nejraději zavrtala pod zem. Co tady vůbec dělá? Nepatří sem, a co víc, je podvodnice. Tito lidé – svobodní lidé a sluhové, rytíři a kupci, muži i ženy – prokazovali Kelanovi úctu a vážnost. A ona je v jejich středu zrádkyní, lhářkou a podvodnicí nejvyššího řádu.

Kelan je vedl k další bráně se zvednutou padací mříží na travnaté vnější nádvoří. Pobídl unaveného koně do klusu kolem rybníčku s úhoři a kachnami. Tadd také hnal svého koně kupředu a držel se bratrovi v patách, zatímco Kiera zůstávala za nimi.

Koně běželi po udusané trávě pod jabloněmi a švestkami s holými větvemi a minuli přístřešky pro dobytek. Mečely tam kozy a chrochtala prasata, muži i ženy zvedali hlavy od práce a kývali na pozdrav svému pánovi nebo mávali na vojáky. Všichni věděli, že Kelan odjel z Penbrooku, aby se oženil. Nyní se vrací se svou nevěstou. Kiera se neodvažovala ani domýšlet, jak by si asi připadal, kdyby se všichni tihle lidé dověděli pravdu.

V krku měla sucho, a tak polkla a snažila se nemyslet na dny, které přijdou, a na to, co s ní bude. Co bude s Kelanem. A s Elyn. Ach bože, kde je její sestra? Proč ji Elyn opustila? A proč Kiera v skrytu duše doufá, že se její sestra už nevrátí a ona bude i nadále Kelanovou ženou? Co se to stalo?

Následovala Kelana další bránou na vnitřní nádvoří, kde u zdí stály chalupy. Celý hrad působil čistě a nablýskané, jako pevnost s vysokými nedobytnými hradbami. Kuchyně byla oddělena od velké síně chodníčkem. Kaple také stála samostatně a stavení podél zdí byla krásně vyřezávaná.

Kiera nikdy neviděla nic tak impozantního, jako byl hrad Penbrooke. Ten upovídaný kněz vůbec nepřeháněl.

Kelan zastavil koně před schody do hlavní budovy a sesedl dřív, než přispěchalo rozcuchané páže s jizvami po neštovicích.

„Postarej se o něj, Wille,“ poručil Kelan se zachmuřeným výrazem.

„Ano, můj pane.“

„A o koně mé paní taky.“

Otočil se, aby jí pomohl sesednout. Tadd už seskočil, hodil chlapci otěže a zamířil po schodech do hradu.

Kiera sklouzla ze sedla a Kelan ji postavil na měkkou trávu. „Pojď se mnou,“ přikázal, vzal ji za ruku a vedl do schodů.

Tadd už zmizel uvnitř, ale než se dveře stačily zabouchnout, vyšla z nich vysoká žena. „Díky bohu, že jste tady,“ pravila přiškrceně. „Matka…“ Hlas jí selhal. „Myslím, že nepřežije noc.“ V očích modrých jako nebe se jí leskly slzy.

„Ježíši Kriste.“ Kelan zatínal zuby a pevně svíral Kieřinu ruku.

„Nejlepší bude, když za ní zajdete hned.“

„Jistě.“ Podíval se na Kieru. „To je moje sestra Morwenna. Morwenno, tohle je moje žena Elyn.“

„Ach.“ Žena poprvé pohlédla na Kieru. V tom momentě jí zajiskřilo v očích. „Elyn?“ Mezi obočím se jí objevila vráska. Vítr jí čuchal vlasy a z nebe začal padat déšť. „Ne.“ Netrpělivě se znovu podívala na svého bratra. „Nemám čas na vtípky, bratře,“ prohlásila popuzeně. „Tohle není Elyn z Lawenyddu.“

Kieru zachvátila panika. Srdce se jí sevřelo. Bože, vše je ztraceno!

„Jak to myslíš, že to není Elyn?“ dotázal se vztekle Kelan.

„Tak, jak jsem řekla.“ Morwenna studovala pohledem každičký kousek Kieřina obličeje. „Setkala jsem se s Elyn. Před léty. Na hradě Fenn. A ty,“ oznámila Kieře, „ty jsi někdo jiný!“

15

U všech svatých, ne! Morwenna se setkala s Elyn? Kiera ani nedýchala, ale mysl jí pracovala naplno. Zatím ještě nemůže rozmotat svou pavučinu lží. Na zádech cítila krůpěje potu, ačkoli venku bylo chladno. „Samozřejmě, že jsme se setkaly,“ vyhrkla a v duchu se modlila, aby neřekla něco špatně a nevyvolala tak u Kelanovy sestry ještě větší pochyby. „Když mě můj otec poslal na Fenn, abych se naučila způsobům, jak být pravou dámou.“ Přiměla se k opatrnému úsměvu. „Nejspíš si myslí, že to byla jen ztráta času.“

Morwenna se mračila čím dál víc a modrýma očima podezíravě sledovala Kieru. „Možná se mýlím,“ řekla, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„To ano,“ přitakal Kelan a Kiera se trochu uklidnila. Chtěla, aby jí věřil, ale stejně věděla, že se později všechno vyjeví. Ach, jak tenhle podvod nenávidí. Kdyby se jí tak dostala do rukou její sestra…

„Teď ale není čas na to, abychom se více poznaly. Promluvíme si o tom později. Matka už na vás čeká. Prosím, musíme si pospíšit.“

Kiera přiměla své zdřevěnělé nohy k pohybu. Když vešli do velké síně, na prsou měla takovou tíhu, že sotva dokázala dýchat. Co když Morwennu nepřesvědčí, že je Elyn? Co potom?

Hrad byl dvakrát tak velký jako Lawenydd. Oheň, který hořel v ohništi, byl tak obrovský, že by se na něm dal upéct kůň, na bílých stěnách visely překrásné goblény a u vzdálené zdi se nacházel balkon pro muzikanty. Nábytek byl odsunut stranou a na stupínku pokrytém běhouny stál jediný, skvostně vyřezávaný stůl, který se táhl přes celou místnost.

Všude blikaly pochodně a po chodbách pobíhalo služebnictvo. Občas potkali i hradní psy, chundelatá flekatá stvoření, která štěkala na Kelana a radostně vrtěla ocasy.

Jak se tady v těch spletitých chodbách vyzná? Jak vůbec dokáže uniknout z hradu, aby našla Elyn? To je nemožné. Směšné.

Kiera neměla čas zoufat nad svým bídným osudem, jelikož Morwenna luskla prsty na služku, která s kýmsi tlachala u těžkého sametového závěsu.

„Rhynn!“

Žena rychle narovnala hlavu, až se jí kdysi zrzavé, dnes už šedivějící vlasy rozlétly do stran. Oči měla malé a v bradě hluboký důlek. „Má paní?“ ozvala se a trochu zčervenala, když si uvědomila, že byla přistižena při nicnedělání.

„Tohle je baronova novomanželka Elyn,“ oznámila Morwenna a při vyslovení toho jména nepatrně ohrnula rty. „Rhynn, prosím tě, postarej se o ni. Dohlédni na to, aby se pohodlně zabydlela ve svých komnatách. Přichystej jí koupel a dones jídlo a víno. Zajisti, aby byla spokojená a mohla si odpočinout.“

„Ano, má paní,“ odpověděla služka, přestože jí v očích jiskřil vzdor.

Morwenna si toho bud nevšimla, nebo tomu nevěnovala pozornost. Vydala se za Kelanem po širokém schodišti a Kieru nechala samotnou s touhle malou zarputilou služkou.

„Pojď nahoru, má paní,“ vyzvala ji. Když zahlédla hubenou dívku s dlouhýma rukama a kostnatýma nohama, která pilně zametala schodiště, Rhynn se ani neusmála a zopakovala jí Morwenniny instrukce. Poslala ji pro vodu na koupel, pro jídlo a pití. „Předem se za Nell omlouvám,“ řekla, když děvče spěšně odešlo. „Nemá to v hlavě v pořádku. Tvoje pokoje se nacházejí tamhle.“ Kiera k této nepříjemné služce okamžitě pocítila nechuť a doufala, že zbytek služebnictva takový nebude.

Rhynn vedla Kieru po schodišti, po němž jen před chvilkou kráčel Kelan, než zmizel v hloubi hradu. Pozorovala ho, jak bere schody po dvou, a mrzelo ji, že se po ní ani neohlédl.

Samozřejmě, chtěl vidět svou matku, to chápala. Z rozlehlého hradu spatřila zatím jen malou část, nahlédla do několika komnat a tmavých chodeb, které se táhly v každém poschodí různými směry.

Její zoufalství vzrůstalo. Jak se kdy dokáže vyplížit z bludiště, jakým je Penbrooke? Jak vůbec může hledat Elyn? Je snad odsouzena navěky žít v téhle lži? A bylo by to tak zlé?

Jistěže ano! Ach, nejspíš už je tak unavená, že nedokáže ani jasně uvažovat. Musí baronovi povědět pravdu. Brzy. Dřív, než se všechno jen zhorší. I kdyby to znamenalo, že pak ponese následky a bude trpět. Ale ne dnes večer. Ještě ne. Až všechno zváží a vyčerpá všechny možnosti, jak najít Elyn.

„Tady,“ nasměrovala ji Rhynn a otevřela dveře do prostorné komnaty s širokým ložem s baldachýnem, proti němuž se nacházelo ohniště, skoro stejně velké, jako dole v síni. Klenutá okna nabízela výhled na vnitřní nádvoří. Stěny zdobily goblény, svícny a zbraně. Kamennou podlahu pokrývaly dlouhé běhouny. Kousek od postele stály dvě židle, krátká lavice a stolek. Z hlavní komnaty vedly dva výklenky do prostorných místností. „Půjdu zkontrolovat Nell a dohlédnout na to, aby ti sem přinesla vodu na koupel. Ale to může chvilku trvat, tak si zatím můžeš odpočinout,“ prohlásila Rhynn a uhladila postel. „Ve vědru je voda a latrína je na chodbě před dveřmi vlevo. Můžu pro tebe ještě něco udělat?“

„Ne, to stačí. Děkuju ti, Rhynn.“

„Za chvilku se vrátím a dohlédnu na to, aby ti přinesli tvůj vak. Taky se ujistím, že kuchaři došlo, že potřebuješ jídlo a pití. Je tvrdohlavý a nemá rád, když ho někdo vyrušuje při práci, ale já se postarám o to, aby na tebe nezapomněl.“ Trochu se jí zaleskly oči. „Zjistíš, že někteří sluhové tady jsou dost líní, tedy ne že bych pomlouvala, ale zkrátka se na ně musí pečlivě dohlížet. Třeba pradlena. V jednom kuse štěká na holky rozkazy. Kuchař je zase tvrdohlavý, sklepník si dopřává dost vína…, nu, už jsem toho řekla až až. Dohlédnu na ně na všechny a ty si nemusíš s ničím dělat starosti. Nedovolím, aby tě neposlouchali.“

„Děkuju, Rhynn,“ řekla znovu Kiera. Ta žena se jí protivila čím dál víc. „Ale myslím, že se služebnictvem si poradím sama.“

Rhynn se nakysle usmívala, když kráčela ke dveřím. „Jak si přeješ, má paní, ale kdybys potřebovala s něčím pomoct nebo…

by ses chtěla dovědět, jak to tady na hradě chodí, jsem ti k službám.“

„Budu si to pamatovat.“ Kiera té služce nevěřila ani nos mezi očima a byla vděčná, že za ní tiše zaklaply dveře. Díky bohu.

Kiera poprvé po několika dnech osaměla. Po ničem netoužila víc než svalit se na postel, zavřít oči a zapomenout na okolní svět. Jenže to nemůže. Ne, dokud nevymyslí, jak se dostat z téhle šlamastyky. Teď je jejím úkolem promluvit si s každým, koho tu potká, a zjistit, jak to na Penbrooku chodí. Jestli se lord Kelan denně zúčastňuje shromáždění rady, jak vede obchody a kdy odjíždí kvůli svým záležitostem. Rozlehlost a členitost hradu jí alespoň poskytne možnost výmluvy, když o ní celé hodiny nikdo nebude vědět. V té době bud najde Elyn, nebo poví Kelanovi pravdu.

„Chci poznat tvou nevěstu, než umřu,“ trvala na svém Lenora, která ležela v ohromné posteli a kolem postávaly všechny její děti. Vypadala tak křehce a uboze, jako ptáček, jen kost a kůže. Felčar ji ošetřoval, ale nebylo to k ničemu, i když se tvářil důležitě. Kelanova matka pomalu umírala.

„Elyn je unavená z cesty, ale ráno tě navštíví.“

Lenora pohnula hlavou na polštáři. „Slib mi, že budeš mít syny. Mnoho synů,“ zašeptala. Kelan si všiml, že jeho sestra Morwenna strnula. Po celý svůj život nesla břímě toho, že není muž ani prvorozená. Často slýchal, co si o tom myslí. „Někteří z nás nemají to štěstí, že se narodili s královským žezlem mezi nohama,“ vzdychala, když ji nutili učit se vyšívat, zatímco Kelan se vydával na lov.

„Zeny mají jiné výhody,“ vysvětloval jim jejich otec. „To vůle chytré ženy rozhodne, zda půjdou muži do války, nebo naopak vytvoří spojenectví. Morwenno, moudře užívej toho, co ti bylo dáno. A vy, Kelane a Tadde, dávejte si pozor na ty vaše… jak jsi to nazvala?“ dotázal se své nejstarší dcery. „Královská žezla? Mohou být zdrojem nezměrné rozkoše, ale i veliké bolesti.“

Morwenna vždycky tak trochu žárlila na své bratry. Když byl Kelan nucen přijmout tenhle dohodnutý sňatek, sedmnáctiletá Morwenna mu s vážnou tváří pověděla, že je jeho „povinností“ vzít si ženu, kterou mu otec vybral.

To už je prokletí prvorozených. Bryanně, jeho prostřední sestře, připadalo velmi romantické, že byl Kelan vyslán pro svou nevěstu. Jenže ta byla ve svých čtrnácti letech neustále v zajetí nějakých romantických snů. A Daylynn, nejmladší, ani ne dvanáctiletá sestra, se bez zábran chichotala tomu, že její nezbedný starší bratr, kterého jeden čas jejich otec vypudil z hradu, teď plní otcovu vůli.

Nyní se ale všichni Kelanovi sourozenci tvářili smutně. Dokonce i Daylynn, která se jinak neustále smála, byla vážná, když teď všichni stáli kolem matčina smrtelného lože.

„Vezměte si příklad z Kelana,“ pravila Lenora chraptivým a slabým hlasem. „Vzal si ženu, kterou neznal, ženu, kterou nechtěl. Ale udělal to, protože to je nejlepší pro Penbrooke. Pro rodinu. Vy všichni se musíte řídit jeho příkladem. Vytvořit silná spojenectví, mít děti… Ach, kéž bych tu tak mohla být a všechny je vidět.“ Rychle zamrkala a Kelanovi to rvalo srdce.

S otcem se odjakživa hádali, ale matku miloval. Vždy byl jejím oblíbencem, pokaždé mu odpustila chyby, dokonce i během těch temných dnů, kdy si myslel, že ji nadobro ztratil. Teď, když mu svírala ruku, cítil hlubokou lítost. Za svou svéhlavost. Za svůj vzdor. Kelanovo manželství bylo bolestné téma sporů mezi ním a jeho otcem. Alwyn neustále zvažoval, s kým by bylo nejlepší uzavřít spojenectví. Jedné noci se trochu víc napil. Kelan jako pokaždé vzdoroval jeho plánům. Vyměnili si s otcem pár slov a hádka se nakonec vyostřila natolik, že Alwyn vytáhl meč. Kelan to bral jako výzvu a postavil se otci také se zbraní v ruce. Otec byl pokořen a Kelan vyhnán. Alwyn utržil drobnou ránu do brady. Kelan litoval tohoto jediného pohybu svého zápěstí, který způsobil, že jeho meč ochutnal krev jeho otce.

Opustil Penbrooke a prchal před zákonem. Když se pak dověděl, že otec umírá, vrátil se. Stařec mu odpustil, ale trval na tom, že Kelan musí pojmout za ženu Elyn z Lawenyddu, a Kelan souhlasil. Neochotně, jako marnotratný syn, Kelan znovu zaujal místo prvorozeného. Dodnes ho ale mučila jeho minulost. Ach, kdyby tak mohl věci změnit, nikdy by se neobrátil k rodině zády a nezlomil matce srdce. Ona v něj nikdy neztratila víru, modlila se za něj a zpátky v rodině ho vítala s otevřenou náručí a se slzami v očích.

Teď umírá a on pro ni nemůže udělat vůbec nic.

„Uvidíš je, matko. Uvidíš všechna svoje vnoučata,“ ujišťovala ji zapáleně Daylynn. „Zas ti bude líp. Ne… Nemluv takhle.“ Daylynniny zarudlé oči se dívaly střídavě na matku a na bratry a sestry, jako by hledala podporu. Žádnou nenašla. Všichni ostatní věděli, že Lenora odchází navždy. Daylynn se třásla její malá brada, když se dotkla matčina ramene. „Odpočiň si, matko. Vypij prosím ten vývar a bude ti dobře.“

„Ach, Daylynn, jsem tak unavená.“

„Tak spi. My teď odejdeme, abys mohla v klidu odpočívat a zase byla silná.“

„Pššš, Lynnie. Už nadešel čas, abych se připojila k vašemu otci.“

„Ne!“ Daylynn se vrhla na postel a s obličejem zabořeným do matčiny křehké hrudi se dala do srdceryvného pláče. I Bryanna potlačovala slzy. „Nevzdávej to, matko. Neopouštěj nás. Ještě ne. My… tě potřebujeme,“ šeptala Daylynn.

Lenora znaveně pohladila dceru po jejích tmavých copech. „Tak je to nejlepší, dítě.“

Kelan viděl vrásky v matčině bledé tváři, bolest, jež se jí zračila v očích. Pohlédl na Morwennu a kývl. Odjakživa si byli tak blízcí, že i beze slov věděli, co si ten druhý myslí. „Pojď, Lynnie,“ vyzvala něžně sestru. „Otec Bartoň se vrátil z Lawenyddu, tak s ním necháme matku o samotě.“

„Ale…“ Daylynn se pokusila protestovat.

„Pššš. Matka si potřebuje odpočinout.“ Morwenna opatrně odtáhla svou sestru z lože. S Bryanninou pomocí ji pak odvedly z vyhřáté komnaty.

Lenora se dívala, jak odcházejí, potom obrátila unavené skelné oči na své dva syny. „Je to vaše povinnost… vás obou… Dohlédněte na to, aby se dobře provdaly. Teď… mě prosím nechte. Jsem tak vyčerpaná. Cekání nesnáším, ale svou snachu tedy poznám až ráno.“

S povzdechem zavřela oči.

Kelanovi se sevřelo srdce. Věděl, že jeho matka umírá, a smířil se s tím. Ale bylo pro něj těžké ztratit někoho, koho po celý život hluboce miloval. Vyšel z

komnaty a v duchu se modlil za její duši. Málem vrazil do komorníka.

„Můj pane, nerad vás ruším, ale neměl byste chviličku?“ požádal jej a srovnal s Kelanem krok. Byl o hlavu menší, takže téměř běžel, aby baronovi stačil. „Vyskytly se tu nějaké spory, na které byste se měl podívat,“ vypravil ze sebe bez dechu, jako by myslel, že čím rychleji bude mluvit, tím je větší šance, že přiměje Kelana zastavit se a vyslechnout ho. „Sedláci z jihu si stěžují na daně a taky vyvstala hádka o lovecká práva a kořenkář přistihl bednářova syna při krádeži koření a…“

„Musí se to urovnat zrovna teď?“ vyštěkl Kelan.

„Ale byl jsi pryč několik dní a…“

„To počká. Všechno počká.“ Kelan ani nezpomalil. „Se všemi se sejdu zítra po zasedání rady. Dnes toho mám ještě spoustu.“

„Já vím, ale to koření bylo drahé a kořenář zuří. On tomu chlapci věřil a ten ho teď takhle podvedl. Už celé měsíce se mu ztrácelo koření a on myslel, že ho bere Girlie Opovrhovaná, tak si s ní promluvil. Rozplakala se, všechno popřela a běžela za lady Morwennou. Pak kořenář načapal Roberta Bednáře se zázvorem nebo kmínem v kapse. Chce hlavu toho kluka, tak ti to musím oznámit.“

„Na jednom dni snad nesejde,“ trval na svém Kelan. „Nechrne Bednáře vydusit, ať přemýšlí, co mu asi udělám.“

„A co to bude?“

Otočil se a shlédl dolů na menšího muže. „To rozhodnu zítra. Je to vše?“

„Nikoli, v lese je pořád plno lupičů a hrdlořezů. Před dvěma dny sem jel na návštěvu kněz a oni ho napadli. Nic se mu nestalo, jen mu ukradli koně. A včera oloupili jednoho kupce na cestě na sever. Bylo to v ohybu řeky, cestou na Trnku.“

„Už jsi skončil?“ otázal se Kelan příkře. Na tohle teď nemá čas.

Komorník otevřel ústa, jako by chtěl říct ještě něco, ale raději si to rozmyslel. Viděl, jak je baron netrpělivý. „Ano, můj pane.“

„Dobře. Jak jsem řekl, všechny ty stížnosti proberu zítra ráno.“ Kelan seběhl dolů ze schodů a prošel dveřmi ven. S těmi tahanicemi, krádežemi, loupežemi a všemi dalšími problémy si poradí ráno. Pomalu se stmívalo, návštěva matky zabrala většinu od –

poledne. Teď na ni dohlíží služka. Kelan měl v plánu dopřát si dlouhou koupel, sníst něco teplého, popíjet víno u ohně a zbytek noci strávit milováním se svou manželkou.

16

Kiera se ponořila až po krk do kádě, přes jejíž okraje byly přehozeny ručníky. Horká voňavá voda smývala špínu z cesty a ulevovala bolesti v šíji a v zádech. V ohništi hořel oheň a na stolech svítily svíce.

V jednom z výklenků už visely Elyniny šaty, které jí sem přinesli. Zapšklá Rhynn se naštěstí nevrátila a místo ní Kieře posloužila Nell, upovídané, milé a usměvavé děvče s bystrýma očima a drobným obličejem, lemovaným bujnými kadeřemi.

Nell umyla Kieře vlasy a po celou dobu brebentila, že měla sotva čas se nadechnout. Kiera zavřela oči a nechala po sobě stékat vodu. Bylo to velice uklidňující. Párkrát se na něco zeptala, aby se dověděla co nejvíc o životě na hradě.

„Všichni jsme moc rádi, že se lord oženil,“ pravila Nell spokojeně. Ani ji nenapadlo, že moc mluví. „Je to fešák a spousta dam, které navštívily Penbrooke, ho obdivuje. Sama jsem to viděla, ale on… nu, on má své problémy, však víš.“

„Problémy,“ zopakovala Kiera, když jí Nell prsty masírovala pokožku na hlavě.

„Ach, to bylo před pár léty. Asi před dvěma… ne, spíš před třemi nebo před čtyřmi. Měl se svým otcem, baronem Alwynem, spor, jaký tu nikdo nikdy nezažil.“ Naklonila se blíž a snížila hlas, takže ji Kiera sotva slyšela. „Šlo o ženu. Ostatně vždycky jde o nějakou ženu, že? Baronu Kelanovi – v té době vlastně ještě nebyl baronem – se nelíbilo, jak se jeho otec snaží vytvářet spojenectví a plánovat mu život. Když starý pán navrhl, že by měl jeho syn pojmout za manželku dceru lorda Hawartha, rozpoutalo se peklo. Baron Kelan odmítl a pak vytáhli meče. Bylo to příšerné, dokonce i tekla krev. Baron Alwyn skončil s další ošklivou jizvou na bradě, a ta byla od meče jeho syna. Lady Lenora se za syna přimlouvala, ale starý baron ho vyhnal a…“

„A co?“

Nell zaváhala. Jako by si náhle uvědomila, že toho prozradila až příliš. „Asi bych takhle neměla mluvit za pánovými zády.“

„Jsem jeho žena,“ prohlásila Kiera a spláchla si z paže mýdlo. Doufala, že tím skryje svou zvědavost. Chtěla se o muži, za něhož je provdána, dozvědět co nejvíc.

„Já vím, ale…“

„Ať už řekneš cokoli, Nell, přísahám, že to nikomu neprozradím.“

„Hlavně ne baronovi. Vždycky byl hodný na mě i na mou mámu, postaral se o nás, když churavěla. Lord Kelan je dobrý člověk a já bych o něm neměla nic vyprávět. Beztak nikdo neví, jestli jsou ty historky pravdivé. Jsou to jen drby.“

„Tak proč by se o to někdo zajímal?“ zeptala se Kiera s úsměvem.

Nell si skousla ret a zadívala se do mydlinkové vody, načež pokrčila rameny. „Tak… bylo to už před lety, když baron Alwyn ještě žil a… proslýchalo se, že někdo poznal v jakémsi zločinci jeho syna. Byl snad mezi nějakými zloději koní nebo tak něco. Nikdo těm pomluvám nevěřil, dokud jednoho z těch lotrů nepři-stihli s kradeným koněm. Ten bídák tvrdil, že mu to zvíře prodal baronův syn.“

„A tím synem byl Kelan?“

„Ten zloděj na tom trval, dokonce i když stál na popravišti s oprátkou kolem krku.“

„Co se stalo?“

„Lord Kelan se nakonec vrátil. Tou dobou už jeho otec umíral, ale všechny spory spolu urovnali a vzájemně si odpustili. Ale kdyby ses mě zeptala na baronova druhého syna, Tadda, tak tomu se to moc nezamlouvalo. Mohl se totiž stát baronem, když jeho bratr zmizel. Jenže Tadd měl svoje problémy, to ti povím. Nepřekvapilo by mě, kdyby se i oba bratři dostali do sporu. Lord se tedy umí pěkně rozzuřit!“

Dveře se otevřely a Kiera nadskočila. Voda vyšplouchla na všechny strany a Nell v rozpacích lapala po dechu při pohledu na

Kelana ve dveřích. „Ach, můj pane,“ vypravila ze sebe celá rudá. „Zrovna koupu paní.“

Kelan pozvedl jedno tmavé obočí. „Děkuju, Nell, ale myslím, že paní to dokončí sama.“

„Ale má mokré vlasy a… a…“

Kelan vešel do místnosti a rozpačitá Nell rychle odběhla pryč. Kiera se natáhla pro ručník. „Zavři za sebou, Nell,“ poručil Kelan hlubokým hlasem, z něhož Kieře přeběhl po zádech mráz.

Opět spolu osaměli v zavřené komnatě a její šaty byly tak daleko. Kiera si uvědomovala, že nejspíš bude muset vysvětlit záležitost s těmi flakónky a také nějak objasnit Morwennino tvrzení. „Dáš mi chvilku, abych se oblékla?“

„Není třeba.“ Přešel místnost a Kiera se ponořila hlouběji do vody. Předtím už ji viděl nahou, ale ještě nikdy tady, na jeho hradě, kde jasně plály svíce a oheň navozoval hřejivou a svůdnou atmosféru. Bylo to znepokojující. Na Lawenyddu znala každého, ale tady byla cizinkou. Osamocená. S mužem, který se považuje za jejího manžela a ví, že mu lhala.

„Odpočinula sis?“ zeptal se, když došel ke kádi. Zrakem klouzal z jejího obličeje na voňavou vodu, pod níž viděl nejasné obrysy jejího těla.

„Ne. Neměla jsem čas.“

„Tak můžeš po večeři.“

„Ano. Neměli… neměli bychom povečeřet s ostatními?“

„Ano a tentokrát mě doprovodíš, ženo, a budeš sedět po mém boku.“

„V tom případě bych se měla obléknout a…“

„Ještě ne.“ Podívala se na něj a zaznamenala, že si vyhrnuje jeden rukáv. „Myslím, že jsi s koupelí ještě neskončila.“ Vytáhl jí ručník z ruky a hodil ho na postel. Stále se Kieře díval do očí. „Třeba budeš chtít s něčím pomoct.“ Pomalu ponořil ruku do kádě.

„Chystáš se mě umýt?“ dotázala se ohromeně, když jí došlo, co má v úmyslu.

„Pro začátek.“ Přejel jí prsty po ňadrech a ona pocítila vzrušení. S rozšířenýma očima sledovala, jak jí přejel po rtech svými. „Víš, ženo,“ zašeptal a rukou klouzal po jejím mokrém břiše.

„Máš přede mnou tajemství, lhalas mi a já nevím proč. Uvažoval jsem, co s tím.“ Lehce jí přejel konečky prstů po vnitřní straně stehna a kolem vířila voda. „Zvažoval jsem různé druhy trestů.“ lezce polkla, když laskal její hnízdečko, dráždil ji a hladil. „Nejvíc ale chci poznat pravdu.“ Znovu se jí otřel o rty a tentokrát je i olízl. Kiera se natáhla a vyšla mu vstříc. Vtom pocítila, že do ní vnikl jedním prstem. Zalapala po dechu.

„Takhle?“ Důvěrně se jí dotýkal. Když neodpovídala, sklonil se k ní a políbil ji na rty. Potom jí přejel jazykem po krku.

Krev měla horkou jako voda, v níž se koupala. Nohy měla roztažené a mysl jí přetékala touhou po něm. Vrtěla se a prohýbala, jedna bradavka se vynořila nad vodu. Zmocnil se jí ústy a laskal ji. Zavřela oči a hlava se jí točila. Svými doteky jí způsoboval sladkou rozkoš.

„Kelane,“ zašeptala a zavrtěla se. „Prosím…“

„Copak, maličká? O co prosíš?“

Prsty objevil to nejintimnější místo a ona vykřikla. „Aaaach… prosím… ještě.“

„Přesně to jsem si myslel.“ Sehnul se, vytáhl Kieru z kádě a odnesl ji mokrou na lože. Dopadaly na něho kapičky z jejích mokrých vlasů. Společně se svalili na pokrývky, a zatímco Kelan ze sebe strhával svou suknici, Kiera bojovala se šněrováním jeho nohavic a přitom se dotkla jeho vzrušeného mužství. Líbala ho a hladila a cítila, jak se mu napínají všechny svaly.

„Ach, lásko,“ šeptl s rukama v jejích vlasech. Mělce dýchal, jak se snažil udržet svou touhu na uzdě. „Ty jsi čarodějka. Víš… víš, že jsi mě očarovala…“

Pak mluvit přestal, převalil ji na záda a roztáhl jí kolena od sebe. Z ňadra jí slízl kapičku vody. Prohýbala se, byla připravená. Pronikl do ní jediným rychlým pohybem a svět se zase začal točit. Rozpálená a roztoužená s ním srovnala rytmus. Hladila ho přitom po svalnatých ramenou a po zádech. Cítila jizvy. Jedna byla hlubší než ty ostatní.

Rychleji a rychleji. Světlo voskovic se točilo dokola. Rozmazané. Kelanův krásný obličej se jí vpaloval do mozku a ona si na kratičký okamžik pomyslela, že ho miluje. Bylo by to tak špatné?

Pak jejich těla i duše splynuly a staly se jedinou. V tom magickém okamžiku vykřikl a měl napjaté všechny svaly v těle. Kiera se k němu tiskla a společně vystoupali až na vrchol. Celý udýchaný pak na ni klesl, pevně ji svíral a ona cítila na krku jeho přerývaný dech.

Objímala ho.

Jeho tělo ochabovalo.

Na kratičkou vteřinu si připadla jako jeho skutečná žena. Bylo to podivné pomyšlení, náhle jí z koutku oka skanula slza.

„Lorde Kelane!“ Buch. Buch. Buch. „Nejdeš dolů na večeři?“

Kelan otevřel jedno oko. V místnosti byla už skoro tma, oheň pomalu skomíral a žena ležící vedle něj spala, jako by se nemínila už nikdy probudit. Odhrnul jí z obličeje pramen zvlněných vlasů a pocítil něco, co ani nechtěl pojmenovat. Bože, ta je krásná. S povzdechem se otočila a pohnula rty. S bodnutím žárlivosti, které jej samotného překvapilo, uvažoval, zda se jí zdá o milování, a pokud ano, koho ve snu líbá?

„Lorde Kelane?“

Znovu se ozvalo bouchání. Povinnosti volají. V žaludku mu kručelo. Škádlivě plácl svou ženu po hladkém bílém zadečku. „Čas vstávat.“

Zachumlala se do přikrývek. Naklonil se k ní a políbil ji na rty. „Vstávej, Elyn,“ zašeptal a vtom otevřela oči. Cítil, jak se celá chvěje, a jeho krev se znovu začala bouřit. Jako by to bylo její druhou přirozeností, otočila se k němu a nabídla mu své rty.

„Lorde Kelane?“ křičel strážný přes dveře.

„Za chvilku jsem dole,“ zvolal Kelan objímající svou ženu. O něco tišeji, tak aby to slyšela pouze ona, pak dodal: „Hned, jak tady skončím.“

Nakonec přišli pozdě. Na jejich první společnou večeři. Ledabyle si spletla vlasy a oblékla jedny z šatů, které si přivezla. Byly jablečně zelené, hedvábné a při chůzi jemně šustily. Vyšívaný živůtek byl těsný, čtverhranný výstřih hlubší, než se jí líbilo, ale jako Kelanova žena celá zářila, jakkoli jí ten titul nepatřil.

„Honem,“ popoháněl ji a vedl za ruku, když sbíhali dolů po schodišti. Chodbami se rozléhaly hlasy mnoha lidí a doléhala sem vůně pečeného masa, chleba a všeho možného koření. Kieře kručelo v břiše hlady. Ale pomyšlení na to, že se setká se všemi Kelanovými sluhy, podřízenými a rodinou, ji děsilo.

Jakmile vstoupili do velké síně, rozezněla se trubka a jakýsi muž hlubokým hlasem oznámil: „Vítáme zpět lorda z Penbrooku a jeho novomanželku lady Elyn.“

Kiera málem zakopla, ale Kelan se jen usmíval a kynul na pozdrav lidem, kteří vstávali od stolů a tleskali. Z balkonu vyhrávali muzikanti, kteří vždy na chvilku přestali, když Kelan cestou k hlavnímu stolu zastavoval a představoval svou ženu.

Kieře bylo hrozně. Přinutila se usmívat a kývat hlavou, ale při tom si uvědomovala, jaká je podvodnice. Hildy měla pravdu. Kiera se měla přiznat, než opustili Lawenydd. S každým dalším dnem to bude těžší. Čím déle si bude hrát na Kelanovu manželku, tím větší pak bude jeho hněv, hanba a potupa.

Hostina byla velkolepá, služebnictvo nosilo na stoly jeden chod za druhým a každé jídlo nabízelo nejprve baronovi a jeho ženě. Kiera v duchu tisíckrát umírala, když pomyslela, že tahle oslava je na její počest.

Dokázala se jen přinutit k úsměvu a sledovat, jak před ni sluhové nosí nadívané volavky, štiky, lososy, pečeného kance, pudinky, koláče, dorty a další dobroty. Seděla mezi Kelanem a jeho bratrem Taddem, tím darebákem, který se bavil tím, že se jeho bratr konečně oženil. Vedle Tadda seděla Daylynn, krásná tmavovlasá dívka. Pozorovala Kieru, jako by byla někým zvláštním, nějakou vzácnou osobou. Další sestra, Bryanna, byla přátelská a vlídná, přestože měla oči plné smutku. Kiera si domyslela, že to je asi kvůli jejich nemocné matce. Osoba, která Kieru znepokojovala nejvíce, seděla po druhém Kelanově boku. Jeho sestra Morwenna uždibovala jídlo a přitom bedlivě pozorovala svou švagrovou.

„Takže si vzpomínáš na hrad Fenn?“ dotázala se mezi sousty vynikajícího pečiva.

„Jistě.“ Kiera přikývla, ale cítila, jak se jí vzadu na krku varovně ježí chloupky.

„Byl tam jeden panoš, kterého sis velmi oblíbila, že? Brock z Dubového vrchu?“

Kieřino srdce se rázem změnilo v těžký balvan. Kam může tenhle rozhovor zajít? „Ano, myslím, že si na něj vzpomínám.“

„Co se s ním stalo?“

„Nevím,“ odvětila rychle a strčila si do pusy vaječné želé v naději, že tak konverzaci ukončí.

Mezi Morwenniným vyklenutým obočím se objevily malé vrásky. Pohrávala si s nožem. „Nezaslíbili ho Winnifrydd, dceři lorda z Fennu?“

„Opravdu?“ zeptala se Kiera a nenápadně pohlédla na Kelana. Snažila se nevnímat, že už se netváří tak radostně jako před chvílí.

Z druhé strany se ozval Tadd. „Ano, určitě.“ Mávl na páže, aby mu dolilo. „Svatba se má konat… myslím tenhle týden.“

„Tenhle týden?“ zopakovala Kiera a její obavy ještě zesílily.

„Nejspíš zítra.“ Tadd vyčkával, dokud mu páže vrchovatě nenaplnilo zdvižený korbel. „Díky, Johne.“

Páže s rozpuštěnými vlasy přikývlo, a aniž se na Kieru podívalo, začalo dolévat i jí.

Zítra? Zítra si má Brock brát Winnifrydd?

Co potom s Elyn? Byla snad svatba odvolána? Nebo se Brock skutečně ožení? Kiera se napila vína, aby se trochu uklidnila. Mysli, Kiero, mysli. Kde je sestra? Kiera se začínala obávat, že se Elyn vůbec nevrátila na Lawenydd a místo toho uprchla s mužem, jehož miluje. Elyn a Brock se pravděpodobně vyhnuli svým dohodnutým sňatkům a prchli vstříc neznámému osudu. To pomyšlení Kieru nejprve rozzuřilo, ale pak v to začala doufat. Teď už jí docházelo, proč má poslední dobou tak divné pocity. Už nedokázala dál popírat, že je do Kelana zamilovaná.

Bože na nebesích! Ta myšlenka ji vyvedla z míry natolik, že jí zaskočilo. Zamilovaná? Do toho cizince? Do muže, kterého sotva zná? Do sestřina manžela? Je to hloupé. Horší než hloupé!

Nebo se Elyn přihodilo něco zlého? Nehoda? Hrdlořez v lese? Žaludek se jí bolestně sevřel, když si uvědomila, že se možná vůbec nedoví, co se se sestrou stalo. Stejně jako nikdy nezjistila, co se stalo s Obsidiánem.

Hlad už ji přešel, chuť k jídlu pod tíhou starostí úplně ztratila.

Vzápětí se kdosi z kouta ozval: „Morwenno, vy jste byly s Elyn před lety na Fennu. Tys měla tou dobou asi třináct let, Elyn?“

Kelan procedil skrz zuby: „Teď není důležité, co bylo tenkrát.“

„Všichni dobře víme, jak se můžou věci během pár let změnit, že?“ otázal se Tadd a opřel se pohodlně do židle. S bezstarostným úsměvem pohlédl na Kieru. „Tvůj manžel nebyl vždycky tím čestným a upřímným mužem, jakým je dnes. Svého času se pohyboval za hranicí zákona. Ještě že otec tehdy podplatil soudce, jinak by Kelan skončil s oprátkou na krku.“

„Přehání,“ vložil se do toho Kelan s jiskřícíma očima. „A jak jsem řekl, není důležité, co bylo tenkrát.“ Pohledem klouzal z jednoho obličeje na druhý. „Lady Elyn a já jsme svoji.“ Kiera cítila, jak bledne. Je to přesně tak zlé, jak předpověděla Hildy. Horší! Kelan pozvedl svůj pohár a celá síň ztichla. „Přípitek,“ prohlásil a podíval se na Kieru. Pak kývl jejím směrem. „Na mou ženu, lady Elyn z Penbrooku.“

17

Den se už chýlil ke konci, když Joseph proklouzl na Dubový vrch. Celé hodiny hledal Elyn po panství. Hildy mu objasnila její bláznivý a sobecký plán. Nabídl se, že tu tvrdohlavou dívku najde, dřív než jej o to Hildy stačila požádat. Jenže se mu to nepodařilo. Od doby, co Kiera odjela na Penbrooke a vydávala se za svou starší sestru, uplynuly už tři dny. Josephovi se svíralo srdce při pomyšlení, co musela lady Kiera přetrpět s baronem z Penbrooku, a to všechno jen kvůli své sestře. Tak co se s ní stalo? Kde k čertu je? Joseph tušil, že odpověď bude znát pouze Brock z Dubového vrchu. Doufal, že Elyn najde a odtáhne ji zpátky na Lawenydd, a tak se celou cestu hnal, jako by mu byl v patách samotný Satan. Bohužel se ale celý den nedokázal zbavit svých povinností a další den mu zabrala cesta na Dubový vrch. Až dnes marně špehoval a napínal uši, jestli snad nezaslechne zmínku o lady Elyn. Jak běžel čas, uvědomoval si, že ho budou na Lawenyddu postrádat.

Tak ať.

Někdy člověk musí odložit své povinnosti stranou ve jménu vyššího cíle. A hledání lady Elyn je bezpochyby tím nejvyšším. Tiše se proplížil do stájí, kde vyčerpaně vdechoval známou vůni koní. Konečně je zase na místě, které zná. S koňmi vyrůstal, a tak si teď poprvé od doby, co opustil Lawenydd, připadal jako doma.

Po dni stráveném zběsilou jízdou nechal svého koně uvázaného v dubovém podrostu a pronikl do hradu se skupinkou sedláků. Pak se vmísil mezi kupce a obchodníky, kteří nabízeli své zboží. Prohledal několik budov a nádvoří, naslouchal tlachajícím řemeslníkům, vyslechl rozhovor dvou žen – jedna sbírala vejce a druhá věšela prádlo. Celý hrad byl vzhůru nohama kvůli nadcházející svatbě baronova syna, sira Brocka, s lady Winnifrydd z Fennu.

„Je strašně panovačná,“ zaslechl. Posledních pár dní skoro pořád pršelo, takže měl na hlavě kápi a nikdo mu nevěnoval pozornost. „Sir Brock s ní bude mít co dělat.“

„Škoda,“ povzdechla druhá, „že si bere takovou fúrii.“ Srdečně se rozesmály. Joseph riskl pohled přes rameno. Menší z dvojice měla košík plný vajec, zatímco pradlena spěšně sbírala prádlo, než se zase spustí liják.

„Vždyť si to zaslouží, nemyslíš? A jeho otec se ho zbaví. Sir Brock se jednou stane pánem Fennu. Chvíli nás nechá na pokoji, aspoň do té doby, než baron Nevyli, bůh ho zachovej, zemře.“ Pokřižovala se, obešla louži a rychle skládala vlhké prádlo do velikého koše. „Hádám, že lady Winnifrydd bude chtít, aby s ní manžel zůstal na Fennu, dokud bude lord Nevyli naživu. Vidělas, jak na všechny shlíží svrchu se zdviženým nosem? Jako by pro ni Dubový vrch nebyl dost dobrý.“ Pradlena opovržlivě odfrkla. „Ne, ta tady nebude chtít zůstat ani chvilku, až se provdá za sira Brocka.“

Joseph bedlivě naslouchal. Ustoupil pod přístřešek u chalupy kameníka a předstíral, že na starém špalku seká dřevo.

„Aspoň bude zvedat sukně na Fennu a nechá naše děvčata na pokoji. Je to chlípník a darebák, aspoň co jsem slyšela.“ Sběračka vajec pozvedla své řídké obočí. „Glyn to povídala Beánii.“

„Ach. Ty holky toho napovídají. A hlavně Glyn.“

„Spíš hodně vrtí zadky, tak se nemůžou divit, že se pak dostanou do maléru se sirem Brockem.“

„No, teď už je to starost lady Winnifrydd.“

„A já si celou dobu myslela, že se ožení s Elyn z Lawenyddu. Byla na něj tak milá, aspoň co jsem slyšela. Moje neteř je na Lawenyddu švadlenou a tvrdí, že lady Elyn sira Brocka miluje.“

Tak takhle to je. Joseph pevně sevřel sekeru, zvedl ji nad hlavou a vší silou sekl do dřeva.

Prásk!

Suché dubové poleno se rozpadlo na dva kusy, které hlučně dopadly k zemi, ale tlachající ženy tomu nevěnovaly pozornost.

„Já si myslím, že lady Winnifrydd a sir Brock jsou pro sebe jako stvoření. Oba jsou to mizerové, tak se k sobě hezky hodí.“

„Lady Elyn má štěstí, že si ho nakonec nevzala a místo toho se provdala za Kelana z Penbrooku. Vím, že byl černou ovcí rodiny a má lví podíl na tom, že jeho otec tak zešedivěl, ale ve srovnání s Brockem je Kelan z Penbrooku anděl.“

Pradlena se rozesmála a opírala si plný koš prádla o svůj kyprý bok. „Tohle budu muset rozvěsit pod střechou,“ zamumlala znechuceně. „Říkala jsem Dellwynn, že bude dneska pršet, ale copak ona poslouchá? Kdepak, ta ne.“ S prádlem odpochodovala směrem k budově a z cesty jí utíkala kdákající kuřata.

Joseph vyslechl i jiné drby o nadcházející svatbě, sprosté poznámky o lordově synu, ale o Elyn už nic.

Co dělat? Uvažoval o tom, když rovnal dřevo, které nasekal, a pohlédl směrem k velké síni. Zvažoval, zda by neměl promluvit přímo s Brockem, ale nakonec dospěl k závěru, že by mu ten muž beztak lhal nebo by ho dal uvěznit nebo ještě něco horšího. Kradmo si prohlédl stádo místních koní, kteří se pásli na vnějším nádvoří. Po Elynině klisně tu nebylo ani stopy. Ale je taky možné, že to neposlušné zvíře schovávají někde jinde, stranou od stáda.

Zatímco vrchní stájník kontroloval podkovy jednomu grošákovi, Joseph vklouzl otevřenými dveřmi do stájí. Tiše se pohyboval mezi stíny. Několik koní zafrkalo, jeden zařehtal, ale jinak se tu ozývalo jen přešlapování kopyt na slámě a chrápání pomocníka, který seděl opřený o sloup s čapkou přes oči.

Joseph objevil žebřík na půdu, vylezl tam a usadil se v koutě. Tiše se zavrtal do sena. Svůj plášť použil jako deku, zavřel oči a rozhodl se počkat do tmy, kdy se dá pohybovat po hradě snadněji. Když najde tu kobylu, vezme ji s sebou jako důkaz, že se sir Brock setkal s lady Elyn. Pokud ne, bude Elyn hledat dál.

A co když ji najdeš? Co budeš dělat, když s tebou odmítne odjet zpět na Lawenydd? Svážeš ji provazem? Spoutáš ji okovy? Donutíš ji vrátit se k otci?

„Když to bude třeba,“ zabručel sám pro sebe. Nejprve si ale musí promluvit s tím rozmazlencem z Dubového vrchu, bez ohledu na jejich rozdílné postavení.

* * *

Kelan stál u ohně ve své komnatě a svíral v ruce lahvičky, které si přivezl z Lawenyddu. V jedné byla krev, druhá byla prázdná. Teď už věděl s jistotou, že Elyn její obsah použila. Omámila ho, aby byl ospalý a unavený. Patrně ho nechtěla otrávit, jen udržet ve svatební komnatě, i když netušil proč. A ta druhá lahvička…?

Záleží na tom?

Neslíbila snad před Bohem, že bude jeho ženou?

Nepřišla s ním snad na Penbrooke a nestála po jeho boku?

Dnes se setkala s jeho matkou, která měla velkou radost, jakou má Kelan manželku. Jen Morwenna vypadala, že jí nevěří. A vskutku tu bylo cosi podivného. To dokazovaly už ty malé lahvičky v jeho ruce.

Ohlédl se na svou spící ženu a srdce mu pookřálo. Ve světle plamenů padaly na její bílou pleť zlatavé odlesky. Tmavé vlasy měla rozprostřeny po polštáři. Zamiloval se do ní.

Zamiloval? Ta myšlenka ho zasáhla. Není žádný romantik a na lásku nevěří. Ale takhle žena se svou chytrou hlavou, rozesmátýma očima a plná vášně si našla cestu k jeho srdci. Má štěstí. Většina manželství je jen dohodnutým svazkem, v němž se manželé pouze vzájemně tolerují.

Jenže… ona ho podvedla. Ty lahvičky jsou dostatečným důkazem. Zaťal zuby tak silně, až ho to zabolelo. Proč? Proč mu lhala? Mohl se jí zeptat znovu. Naléhat na ni, aby odpověděla.

A co by se tím vyřešilo? Jsi ženatý. Souhlasil jsi s tím sňatkem, tak z něj teď musíš udělat to nejlepší, co můžeš. Elyn je tvoje žena a bude matkou tvých dětí. Nemá smysl o ní pochybovat.

Je na čase začít znovu. Přijmout tohle manželství. Věřit ženě, která slíbila, že bude navždy jeho. Hodil lahvičky do ohně. Jedna se rozbila a její obsah prskal a bublal.

Kelan jen doufal, že to není předzvěstí věcí budoucích.

„Jak to myslíš, že si mě nemůžeš vzít?“ zeptala se Winnifrydd, když se odvalila z Brockovy postele. Dorazil až dnes ráno, o jejich svatebním dnu, a teď tohle? Popadla svou halenu a shlížela na Brocka. „Ani ne za dvanáct hodin máme mít svatbu. Hosté už se sem sjíždějí. Můj otec podepsal dohodu s tvým a my dva spolu čekáme dítě! Teď už je příliš pozdě na to, aby sis to rozmyslel.“ Byla krásná, když takhle zuřila. Stála nad ním, chvěla se hněvem a jedním prstem ukazovala na jeho nahé tělo. „Jestli to má být nějaký vtip, Brocku z Dubového vrchu, pak je dost nepovedený.“

Nadzvedl se na lokti a zavrtěl hlavou. „Není to žádný vtip. Já si tě nemůžu vzít a dál v sobě nosit to tajemství.“

„Tajemství? Myslíš to, že Elyn z Lawenyddu byla husa a utopila se?“ zeptala se. „To je to tajemství, o které se tak bojíš? Brocku, já vím, že máš tajností hodně. A některé z nich jsou dokonce ještě horší než tohle.“ Rozhořčeně zvedla bradu, založila si ruce a prsty si netrpělivě bubnovala do žeber. Zuřila… On ale teď nedovedl patřičně ocenit její rozšířené chřípí ani bouřková mračna v jejích očích. Teď ne.

„Umřela, Winnifrydd,“ řekl. „Kvůli mně.“

„Tys ji nezabil. Byla to nehoda. Tak jak to může ovlivnit naši svatbu?“

„Umřela, když ode mě utíkala poté, co jsem jí oznámil, že si ji nemůžu vzít.“

„Byla hloupá!“ vykřikla Winnifrydd zoufale. Přešla k ohni, aby si ohřála ruce. „A kde bereš jistotu, že zemřela? Od jednoho kupce jsem slyšela, že se vdala za Penbrooka, přesně podle plánu.“

„To není možné. Byl jsem s ní po té svatbě,“ přiznal Brock. Nikdy v životě nepocítil takovou vinu jako nyní. Jako by nesl nějaké těžké břemeno.

„Tak jak to, že má Penbrooke ženu?“

„Myslím, že si vzal jinou. Elyn plánovala, že místo ní pronese svatební slib Kiera.“

„Takže Kiera je provdaná za Penbrooka, ale on se domnívá, že je to Elyn?“

„Ano, aspoň takový měl být její plán,“ přisvědčil, znovu si lehl na záda a zadíval se na trámy nad sebou. „Podle zákona by ale jeho ženou měla být Elyn. Je to zmatek a ona je teď navíc… mrtvá.“ Poprvé v životě mu připadalo, že mu na srdci leží těžký kámen. Ta tíha byla každým dnem nesnesitelnější.

Winnifrydd to nijak nezasáhlo a Brock už si začínal myslet, že snad ani nemá duši. „Poslouchej, Brocku. Nehody se prostě stávají.

Může se to přihodit komukoli. Kdykoli. A pamatuj, že v tomhle jsme namočení oba. Nezapomeň, co o tobě všechno vím. Věci, kterým by se tvůj otec ani neodvažoval uvěřit, a kdyby na ně přišel, jistě by tě vyhnal. Nezkoušej mě přehlížet,“ varovala ho Winnifrydd. „A pokud to uděláš, zaručuju ti, že toho budeš po zbytek života litovat. Tohle jsme plánovali už takovou dobu a teď navíc ještě nosím tvoje dítě. Nevím, proč se tak zajímáš o Elyn. Měla bych se na tebe zlobit za to, žes mě opustil a pár dní byl s ní,“ dodala hořce.

„Musel jsem jí vysvětlit, že si beru tebe.“

„Řekls jí, že mě miluješ?“

„Řekl jsem jí pravdu.“

„Aha, aha, aha.“ Její hlas se s každou slabikou zvyšoval. Varovně vrtěla prstem a přibližovala se k posteli. „Miluješ mě, Brocku? Opravdu mě miluješ?“ zeptala se a naklonila se k němu tak, že mu ukázala ňadra ve výstřihu. Navzdory svému hněvu ho sváděla.

Byla to past a on to moc dobře věděl. Cítil to až do morku kostí. A znal jen jediný způsob, jak se z ní dostat. Přestože neměl náladu, uchopil dívku za zápěstí a přitáhl nad sebe. Pak ji tvrdě políbil. „Co myslíš?“ otázal se.

„My-myslím, že by ses vyspal s kteroukoli ženou, jen abys odvedl řeč od tématu.“ Její dech byl zrychlený, přesně jak předpokládal.

„Vážně?“ S úsměvem sevřel v dlaních její zadeček. Zabralo to. Když ucítil její útlé pozadí, jeho mužství se ozvalo. „A-ano. Ach ano.“

„Ale jsem s tebou,“ prohlásil, vyhrnul jí sukně a přitiskl ji na sebe. Zalapala po dechu a pak už bohudíky mlčela. Neměl jí říkat, že se s ní neožení, ne, měl ji prostě nechat čekat před oltářem. To by si zasloužila.

A co se týče toho dítěte, jak si může být jistý, že je jeho? Když Winnifrydd poznal, nebyla už panna, takže teď klidně může pod srdcem nosit nějakého bastarda. Bylo mu to jedno.

Ale nedokáže žít s pocitem, že má na svědomí Elyninu smrt. Nemůže na ni zapomenout. Brock už se dopustil mnoha nevěr, vyslovil víc lží, než si pamatoval, a dokonce i kradl, když bylo třeba. Ale nikdy nenechal ženu zemřít. A také nikdy necítil tak strašlivý pocit viny, tak tíživé břemeno.

Když Winnifrydd vykřikla rozkoší, Brock ji pevně svíral a těžce oddechoval. Stejně ale nedokázal potlačit myšlenky na to, jak Elyn umírá v ledové řece. Její smrt navždy poznamenala jeho duši.

18

„Vysvětli mi to,“ vyzvala Kiera krejčího v panské věži. Poblíž postávaly dvě švadleny, každá měla v rukou náprstek, nůžky a tyč na měření. Několik pážat nosilo do místnosti role látek. „Můj choť ti poručil, abys mi ušil tucet šatů?“

„Přesně tak, má paní. Požádal mě, abych ti ukázal vzorky těch nejlepších látek. Ach! Gwayne, sem ne!“ zakřičel krejčí na vytáhlé páže s ohnivě rudými vlasy a zahnutým nosem. „Dej to na stůl, tam je lepší světlo.“ Byl to malý, podsaditý muž s perfektně zastřiženou bradkou a zkaženými zuby. Neustále byl v pohybu a štěkal rozkazy na pážata a švadleny, zatímco sám nervózně aranžoval na stole krajky, látky a stuhy podle barev.

Nic takového Kiera jaktěživa neviděla. Světlé hedvábí bylo utkáno v Itálii. Pak tu byl samet a damašek. Hebká látka byla protkána stříbrnými a zlatými vlákny. Krejčí už navrhoval barvy a střihy šatů, tak jak si představoval.

„Sobolina je stále v módě,“ přiznal, jako by to bylo nějaké vážné tajemství. Vzorek lesklé tmavé látky přesunul k stříbřitě šedému damašku. „A na léto by byla ideální levandulová. Kde je? Ještě včera jsem to tady měl… Gwayne… aha, tady je to!“ Ukázal vzorek, o němž mluvil, lesklou fialovou látku, k níž vyzkoušel skvostnou bílou krajku a švestkově fialovou stuhu. „Není to úchvatné? Ty šaty zaberu v pase a budou mít čtverhranný výstřih lemovaný krajkou a vlečku, kterou můžeš nosit přehozenou přes předloktí. Sukně udělám nabírané, některé z tmavší látky.“ Skoro až zářil, když popisoval jedny šaty za druhými. Kiera si jednotlivé střihy ani nezapamatovala, ale říkala si, že na tom nesejde.

„Tak teď tě změřím,“ oznámil krejčí a luskl prsty na jednu švadlenu.

Při měření si Kiera prohlížela jasně barevné látky a v duchu si říkala, že to přece nejde. Takové róby by byly vhodné pro královnu, a ona je jen Kelanova žena.

Rozhodla se, že s ním promluví. Krejčí dál vykládal o rukávech, výstřizích a lemech, které už měl před očima. A nejen šaty, ale i pláště, čelenky a boty. Nic tak přepychového Kiera nikdy nenosila. Poslouchala jen na půl ucha a přitom uvažovala, co by Kelan asi řekl, kdyby mu pověděla pravdu.

Byl by vzteky bez sebe. Zuřil by.

Žaludek se jí sevřel při pomyšlení na Kelanovo ponížení a následný hněv. Ale musí se přiznat. Dnes ráno, když ji probudil něžným hlazením, chtěla mu všechno vysvětlit, jenže jí ta slova nešla přes rty. Poté, co se setkala s Kelanovou matkou, která jim dala své požehnání, se s ním Kiera znovu vášnivě milovala. Nemůže ale dál předstírat, že je jeho manželkou. Ať už ji Kelan potrestá jakkoli, ať už oba utrpí jakoukoli potupu, v téhle lži už dál žít nedokáže.

Teď tady konverzuje s neposedným krejčím jen proto, že je Kelan tak zaneprázdněn, že se jí nemůže věnovat. Bude muset počkat, až spolu budou sami, a do té doby nesmí u služebnictva vzbudit nežádoucí pozornost. Kelan si zaslouží, aby s ním jednala důstojně a aby se vše dověděl jako první.

„Ach…, tady máme něco výjimečného,“ zvolal krejčí a rozbalil roli tmavomodrého sametu, k níž ještě přidal bílou králičí kožešinu. „Ano…, to se ti bude hodit k barvě očí a vlasů. Bude to elegantní, co elegantní – královské, má paní. Špičaté rukávy, nejspíš dlouhý živůtek a tak hluboký výstřih, jak se jen odvážíš. Ano?“ Vzrušeně si žmoulal prsty.

„Děkuji ti, ale nemyslím, že potřebuji tolik šatů,“ odpověděla tomu energickému muži, který už se nemohl dočkat a přehazoval jí přes ramena plátna, hedvábí, samet. Pak vždycky o krok ustoupil a zamyšleně se probíral svou špičatou bradkou.

„Tvůj manžel na tom trval. Tucet šatů. Ne méně. Ke každým boty, čelenku a plášť.“ Jeho tmavé oči se rozzářily. „Musí tě velice milovat.“

Kiera si připadala hrozně. Nevěřila, že ji Kelan miluje, ale snad ji začíná mít rád a ona… je do něj zamilovaná, i když to je manžel její sestry.

„Tak se usmívej, paní. Nestává se každý den, že by pán objednal své ženě takovou garderobu.“

Přiměla se k nepatrnému náznaku úsměvu. Věděla, že ty šaty krejčí nikdy neušije, protože dnes večer Kelan svůj příkaz odvolá a pravděpodobně na Kieře roztrhá její staré šaty, než ji uvrhne do žaláře.

Teď ale nemůže dělat vůbec nic.

Touží nalézt svou sestru, ale zároveň si nedokáže představit, že by se už s Kelanem nikdy nesetkala. Stačí jí jen pomyšlení na to, že je s jinou ženou, s její sestrou – ach, ne! Při té představě se jí dělalo zle. Byla tak zamyšlená, že ani neslyšela, jak někdo otevřel dveře.

„Lady Elyn?“

Kiera se otočila.

Do místnosti vplula Morwenna, která Kieře zjevně nevěřila. Obdařila krejčího úsměvem a řekla: „Lady Elyn, až tady budeš hotová, moje matka by si s tebou ráda promluvila.“

Kieře se sevřelo srdce. Co teď? „Ale já už jsem se s ní setkala.“

„Jistě. A teď si s tebou chce promluvit mezi čtyřma očima.“

„Už jsme skoro hotovi, má paní,“ prohlásil krejčí.

„Navštiv ji, prosím, hned jak budeš moci.“ V Morwenniných očích se zračil hluboký smutek a také nedůvěra. Odešla stejně rychle jako přišla.

Proč s ní chce Kelanova matka mluvit mezi čtyřma očima? Došlo jí snad, že je tu cosi divného? Nebo se stejně jako Morwenna kdysi s Elyn setkala? Lenora se ale o ničem takovém nezmínila, když ji Kiera s Kelanem navštívili. Přestože byla lady Lenora slabá a nemocná, usmívala se na ně a její pohled působil přívětivě a přátelsky. Kelanova matka dokonce překvapivou silou stiskla Kieře ruku a srdečně zašeptala: „Vítej na Penbrooku.“

Kieře se sevřelo hrdlo a v očích ji pálily slzy, když pozorovala tu silnou ženu.

Tak proč tak naléhavě touží vidět Kieru znovu? Taky je možné, že Morwenna pověděla matce o svých pochybnostech.

Jakmile krejčí skončil, Kiera vyběhla ke komnatě lady Lenory. Jednou špatně zatočila, ale vzápětí si to uvědomila a vrátila se. Nell už dříve Kieru naučila orientovat se ve spletitých chodbách

podle obrazů a nábytku. Cestou potkala asi šest služek, které ji srdečně zdravily. Ach bože, tohle už nevydrží ani vteřinu.

Před dveřmi do Lenořiny komnaty se Kiera zastavila, zastrčila si pramen uvolněných vlasů za ucho, zpocené dlaně si otřela do sukně a zaklepala.

Za pár vteřin otevřela služebná.

„Přišla jsem za lady Lenorou.“ Kiera nahlédla do potemnělé komnaty, v níž na loži odpočívala Kelanova matka.

„Ano, očekává tě. Už se na tebe ptala,“ pravila ta žena. „Pojď dál.“

„To je Elyn?“ ozvala se tiše Lenora ze svého lože. „Jistě, má paní.“

„Dobře. Uved ji dovnitř a pak nám prosím dej pár minut o samotě.“

„Ale baron mi nakázal zůstat s tebou děj se co děj.“

„Tak počkej za dveřmi. Kdybych tě potřebovala, zavolám,“ poručila Lenora a Kieře došlo, jak rázná to musela být žena.

„Ale jestli mě lord Kelan přistihne, bude…“

„Já to s ním vyřídím. A teď už běž, Rosalynn. Bude to jen minutka.“ Když služebná vyšla ze dveří, Lenora znaveně zvedla ruku a mávla na Kieru, aby k ní přistoupila blíž. „Jsem ráda, žes přišla.“

„To je přece samozřejmé.“ Dobrý bože. Lenora vypadá ještě znaveněji než předtím! Vedle sebe měla položené vyšívání, kterého se ani nedotkla.

„Tebe něco trápí,“ pravila starší žena. Nebyla to otázka, jen konstatování. Kieře se ulevilo, že Kelanova matka nezná pravdu.

„To jen proto, že je tu pro mě všechno nové.“

„A?“ naléhala Lenora. „Jde ještě o něco jiného, než je stesk po rodině a po domově.“ Vzala Kieru za ruku. „Tak co to je? Nelíbí se ti můj syn?“

„Ach ne! Nic takového.“

„Chová se k tobě hezky?“

Pomyslela na to, že znovu nezačal o těch lahvičkách, že ji bránil proti Morwennině útoku, že jí chce nechat ušít tolik šatů, že ji tak pěkně představil služebnictvu, že se s ní miloval někdy něžně, jindy tak vášnivě, že sotva popadala dech.

„Ano. Chová se ke mně moc hezky,“ přiznala a bála se, aby ji nezradil její rozechvělý hlas. „To proto, že tě miluje.“

„Miluje mě?“ zopakovala Kiera a při tom pomyšlení pociťovala radost i zoufalství. Ach, jestli ji Kelan opravdu miluje, je to jako nebe na zemi. Nebo je to peklo? Nikdy by přece nemohl milovat ženu, která ho tak podvedla. Nikdy. Nakonec pravda vyjde najevo.

Dnes večer.

Musí mu to říct ještě dnes večer.

„Ano. Znám svého syna. Myslela jsem, že se nedokáže zamilovat, ale teď vidím, jak je z tebe celý pryč… Bože. Přeju si jen, abych tu mohla být a vidět jeho dítě… vaše dítě.“

Kieře se sevřelo srdce. Uvědomila si, že pokud teď není těhotná, nikdy už nebude mít možnost dát Kelanovi dítě. Náhle se uvnitř cítila tak prázdná. Oloupená a pustá.

„Asi je tu něco, co bys měla vědět,“ začala se svou zpovědí tak rychle, že si to ani nestihla promyslet. Určitě by měla pravdu říct spíš Kelanovi než jeho matce.

Lenora se narovnala na lůžku a Kiera si živě představila, jaká asi musela být zamlada. Silná a plná života, ale pak ji zradilo stárnoucí tělo. „Copak tě trápí? Nemiluješ Kelana?“

Milovat ho? Milovat ho? Ne, to přece není možné, jenže… Touha není totéž co láska. Ale pocity, které v ní Kelan vyvolával, se dotkly jejího srdce. „V lásce není problém,“ přiznala a byla si jistá, že Elynina tchyně jí vidí až do duše.

„Pak je vše v pořádku. Protože on tě miluje, Elyn. Matka takové věci pozná a já mu to vidím na očích. Když jste mě navštívili, všimla jsem si, jak se na tebe dívá. Ach, snažil se to skrývat, ale já vím, jak je zamilovaný.“ Zvlnila rty do spokojeného úsměvu. Kiera by se nejraději na místě propadla, když viděla, jak je ta stará nemocná žena šťastná, že se její syn dobře oženil. Ach, je to příšerné. Musí vše uvést na pravou míru.

Lenora ukázala na rámeček s vyšíváním. „Tohle měl být svatební dar,“ pravila s povzdechem. „Ale obávám se, že už to nestihnu.“ Zvedla rámeček s látkou, na níž byly zpola vyšity dvě holubice držící stuhu protaženou dvěma zlatými prsteny.

„To bude pro vás. Požádám Daylynn, aby to dokončila, až vás opustím.“

„Prosím, nemluv tak. Nevíš, jestli se tvůj čas blíží.“

Zadívala se jí do očí a místnost náhle ztichla. Okolní zvuky jako by sem už nepronikaly, oheň praskal tišeji a kroky v chodbě jako by dozněly. „Vím to, dcero,“ řekla a Kieru dojalo to důvěrné oslovení. „Když přijde tvůj čas, poznáš to. Jako když žena vycítí, že je jí manžel nevěrný, nebo když ví, že se její dítě už chystá na svět. Prožila jsem plnohodnotný život. Netruchli pro mne. Stačí mi vědět, že je Kelan šťastně ženatý. To je víc, než jsem si kdy mohla přát. Předtím jsem jenom doufala, že nějak přežije ten svazek, který můj manžel dohodl s tvým otcem, ale když teď vidím, jak se usmívá a jak se na tebe dívá, je to skutečné požehnání.“

Kieře vhrkly slzy do očí a připadalo jí, že jí někdo trhá duši na kusy. Měla by držet jazyk za zuby a nechat lady Lenoru odejít z tohoto světa šťastnou, nebo jí má říct pravdu? Pohlédla na vyšívání. „A-asi bys měla vědět, že všechno není tak, jak vypadá,“ vypravila ze sebe a její vlastní hlas jí zněl podivně vzdáleně. V duchu už se připravila na to, co přijde.

Lenora svou snachu soustředěně sledovala. „Když to tak není, asi by se to mělo napravit,“ řekla. „Ať už tě trápí cokoli, Elyn, nemluv o tom. Nikdy. Někdy musí žena upustit od pravdy, pokud by byla pro její rodinu příliš bolestná nebo by neposloužila ničemu jinému než rozkolu.“ Jednu útlou ruku si přehodila přes druhou. „Viděla jsem, co může způsobit bolest lásky… Morwenna je mladá… ach.“ Lenora smutně zavrtěla hlavou. „Byla to ubohá volba. Carrick z Wybrenu. Nikdy jsem nepochopila, jak se mohla zamilovat do toho lotra…“ Na vteřinu se odmlčela, ale pak se zamyšleně zamračila. „Teď už na tom nezáleží. Důležité je, že tě Kelan miluje a ty jeho také, ne?“

Kieře se sevřelo srdce ještě bolestněji. Jak by mohla přiznat, že miluje manžela své sestry?

Je to snad horší než s ním sdílet lože? Horší než předstírat, že jsi někdo jiný?

„Ne-nejsem ta, co myslíš,“ přiznala.

„Myslím si, že jsi jediná žena, která se kdy dotkla duše mého syna.“ Znovu vzala Kieru za ruku a zoufale ji stiskla. „Prosím,

snažně tě žádám, ať už tě trápí cokoli, neudělej nic, co by zmařilo tohle manželství.“

„Ale já nejsem…“

„Pššš!“ Lenora nechtěla nic slyšet. „Pravá láska je vzácná, je to drahocenný dar. Chraň ji, jak jen můžeš. Slib mi to.“

„Ne-nemůžu.“

„Slib mi to.“ Lenořiny oči náhle zazářily. „Nic víc od tebe nežádám. Musím se odebrat do hrobu s vědomím, že vaše manželství, děti, které spolu budete mít, že nic z toho není v ohrožení.“ Její hlas přešel do ochraptělého šepotu. „Pro lásku boží, Elyn, slib mi to.“

Kiera těžce polkla. V krku měla knedlík. Do tohohle strašného zmatku ji uvrhl hloupý slib, který kdysi dala Elyn. Teď, když ji Kelanova zoufalá matka smrtícím stiskem drží za rukáv, chystá se Kiera vyslovit další slib, který jistě způsobí jen další bolest.

„Neodpírej mi to. Nech mě odejít ze světa v klidu.“

„Ano, slibuju, že budu dělat, co bude v mých silách, aby manželství fungovalo.“

„To je vše, co můžu chtít.“ Lenořiny napjaté rysy se malinko uvolnily. „Děkuji ti, dcero.“ Její sevření povolilo a ona s povzdechem klesla na polštáře.

Kiera sotva dýchala.

Ale já nejsem tvoje dcera, pomyslela si zoufale. Nejsem ani tvoje snacha.

„Už jsem unavená. Promluvíme si jindy.“ Oheň v Lenořiných očích uhasínal. Zjevně byla spokojená, že jí Kiera dala své slovo. Pomalu zavřela oči a nepatrně zamávala prsty. „Prosím, zavolej služebnou. Hezký den, Elyn.“

Kiera nemusela říkat ani slovo. Rosalynn patrně čekala za dveřmi a teď vpadla dovnitř. Zpražila Kieru nevraživým pohledem a přispěchala k loži. Kiera se rychle rozloučila.

„Tady jsem, má paní,“ ujistila služebná Lenoru.

„Dobře… Prosím tě, ať Daylynn dokončí tohle vyšívání,“ řekla a Kiera její slova slyšela, ještě když vyšla na chodbu. „Je to svatební dar pro mého syna a jeho novomanželku.“

* * *

Joseph z úkrytu na seníku sledoval kobylu. Byla nervózní a neposedná, s bílou lysinou na tmavé srsti. Drželi ji ve stání stranou od ostatních koní. Většina zdejších zvířat, která zrovna nebyla zapražena ve vozech nebo na nich nejeli vojáci, se teď pásla na jižní louce. Joseph se vyplížil ven a pozoroval je. Staral se o ně vychrtlý hoch s kloboukem naraženým do očí, který jej chránil před deštěm. Seděl opřený o kmen jabloně s holými větvemi a něco vyřezával nebo podřimoval. To bylo dobré. Působí tak přihlouple, že ani nepostřehne, že mu jedna klisna chybí.

Stejně jako jsi to nepostřehl ty? připomněla mu jeho provinilá mysl.

Joseph se zaťatými zuby promýšlel svůj plán. Sebere klisnu, která patří baronu Llwydovi. Alespoň to může udělat a snad tím i vynahradí ztrátu Obsidiána, k níž kdysi došlo.

Ale co lady Elyn?

Zadumaně mhouřil oči, když slézal ze seníku. Zastavil se jen, aby pohladil kobylu po hebkém nose. Pohodila hlavou a zafrkala. Joseph se tiše vyplížil ze stájí. Soumrak ještě nepadl. Nasadil si na hlavu kapuci a držel se ve stínu, dál od rušné cesty. Fučel ostrý a ledový vítr a z nebe se zase snášely proudy deště.

Navzdory nevlídnému počasí služebnictvo na Dubovém vrchu nezahálelo. Zeny nosily sem a tam džbány, podnosy, zabitá kuřata, vejce a zeleninu, lovci hrdě přinášeli svou kořist a muži z lesa tlačili povozy plné dříví. Krávy bučely, ovce bečely, odevšad se ozývaly hlasy a ve vzduchu se vznášel kouř a vzrušení. Vysoko na severní věži ve větru vlály zelené a bíle prapory Dubového vrchu a pod nimi znak Fennu.

Lady Winnifrydd se brzy stane ženou sira Brocka. A co lady Elyn? Pokud je tu její kůň, neznamená to snad, že by někde na hradě měla být i ona? Jenže o ní nezaslechl ani zmínku a kromě její kobylky nespatřil nic, co by naznačovalo, že by se mohla nacházet někde poblíž.

Nebo ano?

V Josephovi vzrůstaly obavy. Celý den se pohyboval mezi lidmi na hradě. Zaslechl tucty rozhovorů a drbů, ale nikdo se slovem nezmínil o tom, že by sem lady Elyn přijela. Jedině že by svůj příjezd držela v tajnosti a přede všemi se skrývala. Ale proč?

Zamračil se a uvázal si šátek kolem krku pevněji, tak aby do něj schoval i bradu. Nevěřil, že by lady Elyn dovolila milovanému muži, aby se oženil s jinou. Ne, pokud vážila tak dlouhou cestu a podstoupila neuvěřitelné riziko, aby mohla být s tím bastardem z Dubového vrchu. Joseph toho chlapa nesnášel nejen kvůli jeho drzému chování, ale hlavně proto, že lady Elyn popletl hlavu.

„Zmetek,“ zabrblal hořce do svého vlněného šátku. V hlavě mu vytanula myšlenka, že se jí přihodilo něco strašlivého. Připadalo mu nemožné, že by se lady Elyn z Lawenyddu se svou proříznutou pusou krčila a schovávala a spokojila se s životem ve lži, aby se stala… čím? Milenkou Brocka z Dubového vrchu? Ne…, to nedává smysl. Joseph pocítil hořkou pachuť v ústech. Jestli Elyn Brocka skutečně miluje, pak by se nespokojila s ničím menším než s rolí jeho manželky.

Jenže svatba sira Brocka s Winnifrydd z Fennu se má konat už dnes odpoledne.

Josepha se zmocnil nepříjemný pocit. Něco tu nehraje. Hodně to nehraje! Elyn je zraněná nebo možná dokonce uvězněná, anebo unikla a je na cestě zpět na Lawenydd. Nebo – a to pomyšlení mu svíralo útroby – ji někdo zavraždil.

Brock?

Nebo Winnifrydd? Nebo někdo jiný?

Na tom nezáleží. Pokud Elyn zemřela něčí rukou, dotyčný za to bude pykat. Joseph se o to postará.

19

„Slibuju, že budu dělat, co bude v mých silách, aby manželství fungovalo.“

Slib, který dala Kelanově matce, ji pronásledoval, když prozkoumávala hrad. Připomněla si, že by měla najít svou sestru a co nejrychleji ukončit tohle divadlo. Jel Joseph na Dubový vrch hledat Elyn a Brocka? Čeká její otec, baron Llwyd, že se Kiera vrátí? Dokázala Penelope udržet jejich tajemství?

Když kráčela dolů po zadním schodišti, usmála se na dívku zametající kamenné schody a málem vrazila do muže, který vynášel z velké síně popel. Kiera si připadala jako liška zahnaná do kouta. Nemá kam jít, není nikdo, koho by se nedotkly její lži.

Mohla ignorovat přísahu, kterou dala lady Lenoře, a povědět Kelanovi pravdu, jenže to by té staré dámě zlomilo srdce. Nebo by mohla počkat, až Kelanova matka zemře, a potom přiznat všechny své hříchy. To bylo hořké pomyšlení. Kiera si nepřála, aby Lenora skonala, a nechtěla ani uvažovat o tom, že její vlastní svoboda závisí na smrti staré paní.

Musí přece být jiný způsob.

Nejdříve potřebuje zjistit, jak to na Penbrooku chodí. Kdy jsou otevřeny brány a kdy je spuštěn padací most. Musí poznat stráže a dovědět se, jaké má který z nich postavení, kdy kdo z nich odchází… To jen pro případ, že by musela odjet.

S blížícím se soumrakem zavládla venku ještě větší zima. Studený vítr ji bodal do obličeje a hrál si s lemem jejího pláště. Kiera si omotala šátek kolem krku, a jak procházela kolem kaple, pohledem zkoumala každou skulinu a temné zákoutí na nádvoří. Kněz právě odcházel, a tak se Kiera rychle rozběhla dál po dobře vyšlapané cestičce. Často se modlila, aby jí Bůh poradil, jenže ten její problém nevyřeší. Dokonce zvažovala, že by zašla za otcem

Bartonem, jenže nemá dost sil na to, aby se přiznala ke svým hříchům. Zatím ještě ne.

Za rohem u kuchyně narazila na tři dívky, které za neustálého brebentění oškubávaly šest hus. Jakmile děvčata zaznamenala příchod lordovy manželky, rázem ztichla a pustila se do práce ještě usilovněji.

Kiera zpomalila, aby je pozdravila. Pak potkala kameníkovu ženu s dětmi. Mířili do kaple. „Dobrý večer, má paní,“ pozdravila ji ta žena, načež všechny její dcery i synové pozdrav zopakovali.

„Tobě taky, Millie,“ odvětila Kiera, než zamířila na vnější nádvoří. Snadno se seznamovala s lidmi z Penbrooku – se služebnictvem, svobodnými lidmi a vojáky – a všichni byli milí a zjevně je těšilo, že se jejich pán oženil.

Kdyby tak věděli, že celé tohle manželství je jedna veliká lež. Strašlivá, hnusná lež. Cestou na vnější nádvoří minula sokolníka, který zrovna cvičil mládě. Sokolík měl na hlavě čepičku a seděl na rukavici svého pána. „Zdravím tě, má paní,“ zahlaholil sokolník a kývl hlavou.

„Dobrý den, Malcolme.“

„Tobě také.“ Odměnil ji úsměvem, který odhalil několik chybějících zubů. Sokolník, stejně jako tolik dalších obyvatel hradu, se snažil seč mohl, aby se zde Kiera cítila vítaná a v bezpečí, zkrátka jako doma. Ona si zase na oplátku pamatovala, jak se kdo z nich jmenuje.

„Viděl jsi mého manžela?“ zeptala se.

„Ano, ve stáji, ale už je to pár hodin.“ Poškrábal se na hlavě a sokol se na jeho ruce nadzvedl. „Řek bych, že se baron vydal na projížďku.“

„Děkuju,“ řekla a pocítila zklamání, že jí Kelan nenavrhl, aby se projela s ním. Ale byla to hloupost, tak na ni raději nemyslela. Stejně tak pustila z hlavy žhavé vzpomínky na jejich milování. Bezmyšlenkovitě si sáhla na břicho a napadlo ji, že v ní možná roste dítě, které spolu počali. A co pak? Skousla si ret a samotnou ji překvapilo, jak moc touží po dítěti. Ne po ledajakém, ale po Kelanově synovi nebo dceři.

„Má paní, jsi v pořádku?“ dotázal se Malcolm a vytrhl ji z bolestných úvah.

„Ach. Ano… díky.“ Zahanbeně se na něj usmála. Sokol v čepičce vypískl a Kiera se rychle vydala po vyježděné cestičce ke stájím. Potkala hochy nesoucí vědra s vodou, v níž se to hemžilo živými úhoři, a tlustou ženu s košem plným svíček. Kiera každému kývla na pozdrav a pak už došla na prostranství u stájí, které bylo ve srovnání se zbytkem hradu podivuhodně klidné a tiché.

Vrchního stájníka tu neviděla, jen chlapce, který mu pomáhal. Ten teď hřebelcoval lesklou srst ohromného černého hřebce. „Promiň, Francisi, ale neviděl jsi mého chotě?“ zeptala se.

„Lorda? Ten tu před nějakou dobou byl,“ odvětil hoch a očistil hřeben. Z jemných štětin se k zemi snášel prach. „Odjel s velitelem stráží mrknout na pytláky v lesích.“

„Takže se vrátí brzy?“

Chlapec pokrčil jedním ramenem. „Nevím,“ přiznal. Kůň otočil svou velkou hlavou.

Kieře se málem zastavilo srdce.

Obsidián!

Každičký chloupek vzadu na jejím krku se zježil. Tohle je tentýž kůň, kterého ztratila v lese před třemi lety. Je si tím jistá. Hrdlo se jí sevřelo, když na to zvíře teď zírala a snažila si vybavit, jak vypadal. Ve slabém slunečním světle, pronikajícím zpoza těžkých mraků, se mu černá srst leskla do modra. Oči měl široké a jiskřivé. Zastříhal ušima, sotva ji spatřil. Ofina mu spadala po straně až k oku. Přesně tak vypadal Obsidián. Jak se tohle zvíře dostalo ke Kelanovi?

„To je krásný kůň,“ řekla hochovi a pohladila hřebcův sametově hebký nos. Na jedné straně měl malou jizvičku ve tvaru srpu, ta byla od kovové uzdy, která ho zranila, když byl ještě hříbě. Hřebec zafrkal, pohodil hlavou a tiše zaržál. Bez nejmenších pochyb věděla, že je to kůň jejího otce. Mlaskla na něj a on znovu zastříhal ušima. Tiše hvízdla a on se ihned celý napjal.

„Jo, ten je pěkný,“ prohlásil hrdě mládenec. „Silný jako vůl a hbitý… a dobrý na chov. Už zplodil devět hříbat, samé dobré hřebečky a kobylky. A další dvě jsou na cestě.“

„A on tady taky vyrůstal?“ zeptala se Kiera, ačkoli odpověď znala dřív, než mladík promluvil.

„Ne. Přibyl sem před pár lety. Lord – totiž tenkrát ještě nebyl lord – ho přivedl s sebou, když se vrátil z vyhnanství. Lord Alwyn si to pak s tím vyhnanstvím rozmyslel, ale já bych spíš řek, že to byla práce lady Lenory. Každopádně se lord Kelan vrátil a tohohle chlapáka přivedl s sebou.“ Chlapec poplácal koně po pleci.

Kieře tepalo v hlavě a zachvátila ji hrůza. Mohlo by to tak být? Bylo by možné, že Kelan je tím zločincem, který ji tehdy napadl v lese? Pravdou je, že Obsidián se ztratil dlouho před tím, než se Kiera probrala v lese, ale nenaznačuje už pouhá přítomnost toho hřebce zde, že Kelan by mohl být tím násilníkem? To pomyšlení bylo hrozné. Neuvěřitelné. Může si myslet, že Kelana zná, že není žádný násilník ani zločinec, který by přinutil ženu… Ale tenkrát jsi ho neznala, že? Tehdy mohl být lotrem a zlodějem koní, kterého vyhnali z domova. Teď přece nemusí být stejný jako tenkrát. Měla co dělat, aby se jí netřásl hlas. „Řekl lord Kelan, kde k tomu hřebci přišel?“

„Ne. Aspoň co já vím. Někdo má za to, že ho ukrad. Jiní zas tvrdí, že ho vyhrál. Ale baron Kelan to nikdy nevysvětlil.“ Opět pokrčil ramenem. „Ale Ares je fajn zvíře.“

„Ares?“ zopakovala. Chvěla se při pomyšlení, že muž, kterého miluje, by mohl být tou zrůdou, která ji před třemi lety málem znásilnila.

Ne! Ne! Ne! To není možné! Kelan by nikdy… Vzpomněla si na jizvy na jeho zádech, na hlubokou ránu v rameni, která klidně mohla být od šípu – od Elynina šípu.

Na to ani nepomysli!

Jenže toho lotra nikdy nenašli. Ať už ji té noci napadl kdokoli, zmizel. Nezůstala po něm ani památka. Kiera předpokládala, že někde žije… Doufala, že hodně daleko. A teď… Ne, nemohla uvěřit, že by Kelan byl tím mužem, který ji tenkrát ohrožoval. Neviděla mu tehdy sice do tváře, ale slyšela jeho drsný hlas a cítila jeho hrubé doteky…

Kelan, jak ho znala, by nikdy… Ne, to je nemyslitelné. Omyl. Hloupá myšlenka. To, že se v lesích nenašlo žádné tělo a že se kůň ztratil… Ne, to neznamená, že je Kelan zločinec.

Kiera nebrala na vědomí pochyby, které jí vyvstávaly na mysli. Pohladila koně a řekla: „Děkuju, Francisi.“ Jak kráčela k velké síni, vzpomínala na noc, kdy

ztratila vzácného hřebce a kdy slíbila své sestře, že pro ni udělá cokoli za to, že jí zachránila život. Také ale myslela na slib, který dala Kelanově matce, že se bude snažit, aby manželství – Elynino manželství – fungovalo. Ach, vždycky se dostane do nějakého maléru. Cožpak se nikdy nepoučí?

„Už o tom nechci slyšet ani slovo,“ zavrčela Winnifrydd. „Dnes večer máme být oddáni a tak to taky bude. Jestli se ještě jednou zmíníš o té bídné ženské, přísahám, Brocku, že ti vyříznu jazyk!“ Zuřila a ruce se jí třásly, když si zpod čelenky vytahovala pramen vlasů.

Brock stál u ohně, kde si ohříval nohy, a tvářil se znaveně a zoufale.

To není zrovna schůzka milenců, to není chování nevěsty a ženicha, kteří mají být ten den oddáni, pomyslel si Joseph a potěšilo ho to. Pozoroval je z úkrytu, výklenku za závěsem, který objevil, když tady naoko pracoval coby nosič dřeva na oheň. Všichni na Dubovém vrchu – služebnictvo, sedláci, stráže a dokonce i sám lord – byli zaneprázdněni mnoha úkoly, které se týkaly svatebních příprav. Už dorazilo i několik hostů se svými sluhy, takže si nikdo nepovšiml neznámého muže s kapuci na hlavě a s šátkem na krku, který po hradě roznáší dříví.

Joseph měl trochu potíže s nalezením Brockovy soukromé komnaty, ale nakonec ji objevil a v ní i příhodný výklenek, kde se nyní schovával a jen občas vykoukl zpoza závěsu.

Winnifrydd zuřila, její znechucení bylo patrné už z jejího výrazu. „Už nikdy se o té děvče ani nezmíníš.“

„Elyn nebyla žádná děvka.“

Josephovi se sevřely útroby. Prsty ovinul rukojeť dýky, kterou měl za pasem. ,

„Na tom už nesejde. Je mrtvá a ty… z ní děláš cosi nesmrtelného, nějakého anděla. Nechápu to. Slyšíš?“

Mrtvá? Elyn? Ne! Josephovi se roztřásla kolena a nemohl popadnout dech. Lady Elyn přece není mrtvá. Nemůže být. V uších mu zvonilo a hlasy, které k němu doléhaly, jako by přicházely z veliké dálky, rozléhaly se jako v dlouhém tunelu.

„Zapomínáš na sebe. Brzy budu lordem a ty budeš jen moje žena.“

„Žena, která o tobě zná pravdu, Brocku, tak si dávej pozor.“

„Nemůžu žít v téhle lži.“

„Ne? A v tolika lžích jsi dokázal žít předtím?“ zeptala se výsměšně s povytaženým obočím. Oheň vrhal zlatavé odlesky na popraskané zdi. „Teď se musím vrátit do své komnaty, aby nás spolu někdo nepřistihl před svatbou. Je to smůla.“

„Všechno to byla smůla.“

Strnula a přistoupila k němu blíž. Přestože byla skoro o stopu menší než on, stejně jako by se na něj dívala svrchu. „To se obrátí k lepšímu. Ty nebudeš jen lordem z Dubového vrchu, ale také pánem skvělého hradu, mnohem většího než tenhle. Až můj otec zemře, staneš se baronem z Fennu. Věř mi, lásko, tvoje tajemství nikdy nevyjde najevo a já budu tvou ženou. Ať už se stane cokoli, nebude to důležité. Společně dáme Dubový vrch zase do pořádku a budeme panovat na Fennu. Z těch dvou panství uděláme ta nejsilnější v celém Walesu. Tak mě nezklam, Brocku. Přestaň se krčit a kvílet. Buď tím silným mužem, jehož znám a miluji, tím nelítostným mužem, jehož obdivuji. Buď mým manželem.“ S tím se otočila na podpatku a rychle odkráčela ke dveřím. Opatrně je otevřela a proklouzla na chodbu. Joseph si domyslel, že se nejspíš odebrala do své komnaty, kde bude čekat na začátek obřadu.

Nezbývá moc času. Bude muset jednat rychle. Sir Brock je vysoký a silný, ale dnes večer tak nepůsobí. Joseph si byl jistý, že by ho přemohl. Ach, jak rád by tomu bastardovi podřízl krk. Pomyšlení na to, že lady Elyn zahynula kvůli němu, bylo víc, než dokázal snést. Nejprve se ale musí dovědět, jak to opravdu bylo, a pravdu zná jedině tenhle parchant.

Joseph dál úzkostlivě vyčkával ve svém úkrytu. Musí být opatrný, teď si nemůže dovolit žádnou chybu, když se dověděl tu zdrcující zprávu o smrti lady Elyn. Pomsta bude následovat, a kdo by ji vykonal lépe než on? Pustil svou dýku a z kapsy vytáhl kožený řemen. Původně mu měl posloužit k přivázání klisny lady Elyn, ale teď se z něho stala příhodná zbraň. Teď uškrtí toho lotra. Elyn svedl a pravděpodobně i zabil. Joseph se pomalu usmál a pevně sevřel konce řemenu.

S napjatými svaly čekal. Brock konečně odhodil svůj pohár s vínem a pak už jen netečně seděl a zíral do ohně, zády k výklenku. Oheň zasyčel a za dveřmi se ozvaly tlumené hlasy. Někde přeběhla myš nebo krysa, která drápky škrábala po kamenné podlaze. Joseph se pokřižoval a v duchu se pomodlil. Pak pomalu odhrnul závěs a přešel místnost. Brock ho neslyšel. Neotočil se. Byl příliš pohroužen do svých ponurých myšlenek a sebelítosti.

Joseph zaútočil jako osamělý hladový vlk. Jediným plynulým pohybem sevřel Brockovo hrdlo koženým řemenem. Ten zalapal po dechu a otočil se. Málem spadl ze židle. Jednou rukou se zběsile snažil uvolnit smyčku na svém krku a druhou šátral po dýce. Byl silný, vzdoroval, neustále sebou škubal. Ale Joseph utáhl řemen pevněji. „To máš za lady Elyn, ty hnusnej bastarde,“ zavrčel a trochu ucukl, když mu Brockova čepel pronikla do stehna.

Brock chrčel a bojoval jako zběsilý, vytáhl dýku z Josephova stehna a mával s ní kolem ve snaze zranit útočníka znovu. Postupně však ztrácel sílu, ale divoce se zmítal. Joseph se snadno vyhýbal jeho dýce a utahoval smyčku čím dál pevněji. Brockova zbraň spadla na podlahu. Snažil se tedy uvolnit smyčku na svém krku oběma rukama, ale marně. Joseph s napjatými svaly utahoval řemen a nemínil povolit, dokud se ten mizera nezačal celý třást. Ruce mu klesly a ztratil vědomí. Teprve tehdy Joseph uvolnil smyčku.

Musí ho nechat naživu, i když by s ním nejraději skoncoval. Nechá ho žít.

Ale jen na chvíli.

20

„Kelane, něco se děje. Cítím to v kostech,“ naléhala Morwenna, když ho potkala u vrat do stájí. Byl unavený, jelikož většinu dne strávil jízdou po lesích, kde hledal pytlácké pasti a naslouchal neustálému stěžování velitele stráží, který omílal dokola, jak na hradě i panství vzrůstá zločinnost a čím dál víc se krade. V lese se skrývala skupina hrdlořezů, která terorizovala okolí a počínala si čím dál nestoudněji. Pak tu byli sedláci, kteří podváděli a neodváděli daně za využívání lordovy půdy, tak jak žádal zákon. Za jediný den toho vyslechl až příliš a teď navíc začala ještě Morwenna. Její hezký obličej působil jako kamenná maska a na obvykle hladkém čele se objevily ustarané vrásky.

„O co jde?“ zeptal se. Stalo se snad něco Lenoře? Ne, Morwenna vypadala spíš utrápeně než smutně.

„O lady Elyn.“

„To mi neříkej,“ povzdechl. V myšlenkách už spěchal nahoru po schodech ke své ženě a jejich manželskému loži. Při té představě se pousmál. „Vím, že jí nevěříš. Myslíš, že je… co? Že to není ona?“ Zamračil se nad tím pošetilým nápadem. Když ale viděl, že jeho sestru opravdu cosi trápí, objal ji jednou rukou kolem ramen a vedl ji k hlavní budově. „Je to moje žena, víš.“

„Jsi do ní zamilovaný.“ Morwennin hlas byl chladný jako led.

„Bylo by to tak špatné?“ Kráčeli večerní mlhou kolem chalup, v jejichž oknech bylo vidět světlo z ohňů. Noc už se blížila. Za mraky zářil srpek měsíce, ozývalo se štěkání psů, z větrného mlýna sem doléhaly zvuky otáčejících se lopatek a někde v dálce bečely ovce.

„Miluje tě?“ dotázala se Morwenna a přerušila poklid tohoto večera.

„O tom nemluvíme.“ Naklonil hlavu směrem ke své sestře. „A proč ti na tom vůbec záleží?“

„Prostě… prostě jí nevěřím.“

„Protože si ji pamatuješ, když byla ještě děvče.“

„Ano. A nevěřím, že se můžou lidé změnit, rozhodně ne takhle. Elyn z Lawenyddu byla tvrdohlavá a zajímala se jen sama o sebe. A vlastně ještě o Brocka z Dubového vrchu.“

„A co ty? Copak ses taky kdysi nezamilovala?“

Morwenna strnula. „To bylo dávno.“

„Ano, a teď cítíš ke Carrickovi z Wybrenu něco jiného?“

Neodpověděla, jen zbledla. Vydali se po schodech k velké síni, kde už služebnictvo prostíralo stoly k večeři.

„Lady Elyn a já jsme manželé. To se nezmění, sestro,“ pravil a konečně ji pustil. „Musíš se s tím vyrovnat.“

„To jsem zkoušela.“

„Snaž se víc.“

Kelan usedl na svou židli u ohně a začal si stahovat rukavice. Uslyšel rychlé kroky mířící po schodišti dolů. Vzhlédl a spatřil Elyn. Vpadla do komnaty s rozevlátými vlasy a obličejem bílým jako sníh.

„Díky bohu, že jsi tady,“ vyhrkla. „Felčar tě hledá.“ Okamžitě vyskočil. „Jde o tvou matku, Kelane,“ objasnila. Obličej měla bledý a strnulý, v očích se jí zračil soucit. Kelan cítil, jak se mu napínají všechny svaly. „Chce tě vidět a… a už jí nezbývá moc času.“

Morwenna se zajíkla. Vyběhla z komnaty a Kelan ji dohnal až na schodech. Slyšel, že Elyn běží za nimi, ale neohlédl se, dokázal myslet jen na matku. I když měl spoustu času na to, aby se na její skon připravil, stejně to nestačilo. Téměř vrazil do služebné, která právě vyběhla z Lenořiny komnaty.

„Ach, lorde Kelane, je mi to tak líto…“ vykřikla rozechvělým hlasem.

„Ne!“ Nemohl uvěřit, že došlo k nejhoršímu. Proběhl dál a v komnatě našel Daylynn sedící u postele. Po bledé tváři jí stékaly slzy. Felčar lomil rukama a kněz mumlal nad ložem modlitbu.

„Matko…“ Došel k lůžku, kde nehybně ležela. „Ne,“ zašeptal bolestně.

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ oznámil felčar. „Dával jsem jí byliny a přikládal pijavice a…“

„Stačí!“ křikla Morwenna. „Tobě to nikdo za vinu nedává.“

Kelana bolelo srdce. Věděl, že tenhle den jednou přijde. Říkal si, že je na to připraven. Teď měl ale sevřené hrdlo, v očích ho pálily slzy a duši měl zmučenou bolestí. Jeho matka byla vždy při něm, vždycky ji měl rád a teď… teď je pryč. „Nechte nás,“ poručil a jeho hlas zněl podivně. Přiškrceně. „Nechte nás o samotě s matkou.“

Na schodech se ozvaly rychlé těžké kroky a vzápětí se objevil Tadd s rozcuchanými vlasy a špatně zapnutým kabátcem. S hrůzou se zadíval na lože. „Proč mě někdo nezavolal? Proč mi neřekli, že… že je konec tak blízko?“ S tváří zkřivenou bolestí se dožadoval vysvětlení.

„Konec přišel rychle,“ odvětil felčar a trochu nadmul hruď. „Byl jsem u ní, a přestože byla velmi slabá, nezdálo se, že umírá. Poslední dny byl její stav stejný.“

„Byla nemocná,“ vyštěkl Kelan, kterého to hašteření unavovalo. Jeho matka zemřela a není třeba z toho někoho obviňovat.

„Elyn byla poslední, kdo ji viděl,“ řekla Morwenna ochraptělým hlasem. „Nevšimla sis, že se její konec blíží?“

Jeho žena kývla. „Byla unavená.“

„Mluvila jsi s ní?“ zeptal se Kelan.

„Ano, chtěla mě vidět.“

„Chtěla s tebou mluvit o samotě? Ale byli jsme za ní před…“ Není to podivné? Na vteřinu pomyslel na lahvičky, které našel ve svatební komnatě na Lawenyddu. Cožpak ho tehdy neomámila? Jistě se vyzná v lektvarech, které člověka uspí nebo utlumí. Opovážila by se jeho manželka dát něco jeho matce? Ach ne. To nedává smysl. Proč by chtěla Elyn ublížit Lenoře?

„Poslala pro mě.“

„Takže služebná byla u ní?“

„Chvilku.“ Elyn těžce polkla a zhluboka se nadechla. „Pak ale poslala Rosalynn ven z komnaty.“

„Proč?“

„Chtěla se mnou mluvit mezi čtyřma očima.“

„O čem?“ ptala se Morwenna a přistoupila blíž.

Kiera na sobě cítila pohledy všech přítomných, jako by její poslední rozhovor s Lenorou mohl přinést vysvětlení. Dívala se z jednoho na druhého a nevěděla, co odpovědět. Nejraději by se zbavila toho břemene a prozradila, že sem nepatří, jenže to nemohla, ne teď, když je celá rodina v šoku. Zbabělče, ozval se jí v hlavě naléhavý hlas, ale ona ho odmítala poslouchat. „Lady Lenora se mnou chtěla mluvit o mém manželství s Kelanem.“ Kiera na něj pohlédla a všimla si, že nedůvěřivě semkl rty. „A taky o tom, co se ode mě očekává jakožto od lady z Penbrooku.“ Ani to nebyla lež.

„Snažně tě žádám, ať už tě trápí cokoli, neudělej nic, co by pokazilo tohle manželství.“ Kieřinou myslí proběhlo Lenořino poslední přání.

„Proč by tě sem volala jen proto, aby ti pověděla o tvých povinnostech?“ chtěla vědět Morwenna, která na svou švagrovou podezíravě upírala modré oči.

„A proč by ne?“ vložil se do hovoru Kelan a přistoupil blíž ke své ženě.

„Ano, proč by ne?“ přikývla Daylynn a popotáhla. „Matka se zajímala o to, co se stane s Penbrookem. To všichni víme. Vždyť nás všechny žádala, abychom si našli partnery a měli děti a…“ Daylynn se zlomil hlas a zabořila obličej do dlaní.

Morwenna se něžně dotkla sestřina ramene. „Pšš. To bude v pořádku.“ Bryanna sevřela Daylynn v objetí.

„Opravdu?“ otázal se Tadd se rty semknutými do úzké linky. Díval se na bratra. „Teď všichni uvidíme, jak budeš vládnout v tomto panství. Bez matčiných rad, bez její podpory, bez jejího naléhání. Tvým osudem je být pánem na Penbrooku.“

„To je přirozený běh věcí,“ opáčil Kelan.

„Vskutku?“ ujišťoval se Tadd. Došel k loži, dotkl se matčiných prstů, načež se otočil na podpatku, vrhl na Kieru hrozivý pohled a odešel.

Morwenna se trochu obměkčila. „Čeká nás teď hodně práce,“ řekla spíš sama pro sebe.

„Je mi líto vaší ztráty.“ Kiera pohlédla na lože, kde spočívala mrtvá Lenora s klidným výrazem ve tváři.

„Děkujeme.“ Daylynn po tvářích stékaly slzy. Bryanna se narovnala v ramenou a snažila se působit statečně. Kiera řekla: „Kdybych pro vás mohla něco udělat…“

„Můžeš,“ přerušila ji rychle Morwenna a upřela na ni zrak. „Vše, co od tebe chceme, Elyn, jakožto od členky rodiny a baronovy ženy, je, abys nikdy nikomu z nás nelhala. Abys byla věrná Penbrooku. Doufám, že toho od tebe nežádáme příliš.“

„Dost,“ vyštěkl Kelan s obličejem zkřiveným zármutkem. „Všichni jsme rozrušeni, ale musíme se chovat dle matčina přání. A to, sestro, znamená, že nebudeme válčit mezi sebou.“

„Jak si přeješ, můj pane,“ zamumlala Morwenna výsměšně a s Daylynn v závěsu opustila komnatu.

„Chci být chvilku sám se svou matkou, prosím,“ požádal kněze. Jakmile se otec Bartoň odšoural ke dveřím, Kiera se vydala za ním. „Ne, Elyn, ty zůstaň se mnou,“ zarazil ji Kelan a propletl své prsty s jejími. Připadala si trapně, ale neodtáhla se. Prsty měl napjaté a oči potemnělé bolestí, když se tiše loučil s ženou, jež ho porodila. Druhou rukou odhrnul matce z bledého obličeje pramen vlasů a snažil se zahnat slzy.

Kieru udivilo, že chce takovou chvíli sdílet s ní, že jí dovoluje, aby ho viděla v takovém žalostném stavu. Myšlenky na Obsidiána a na to, že by měla zjistit, co se odehrálo před třemi lety, už úplně pustila z hlavy. Jak ji vůbec mohlo napadnout něco tak příšerného o jejím muži, jak ho mohla podezírat? Ach, kdyby tak mohla něco udělat, aby ulevila jeho bolesti, zmírnila žal, který se mu zračil ve tváři. Potom si vybavila Lenořin slabý hlas a její prosbu.

„Myslím, že jsi jediná žena, která se kdy dotkla duše mého syna… Prosím, neudělej nic, co by zničilo tohle manželství.“

Dobrotivý bože, pomyslela si Kiera, jak mu někdy dokážu přiznat pravdu?

21

„Je pryč,“ prohlásil přihlouplý voják tak rozhodně, že měla Winnifrydd co dělat, aby mu nevyškrábala ta jeho prasečí očka.

„Mýlíš se,“ trvala na svém, když stála ve svatebních šatech a v závoji v neútulné místnosti.

Kromě nich se tam nacházel i lord Nevyli a její otec. U dveří stáli dva strážní, jeden z Dubového vrchu, druhý z Fennu. Všichni se stali svědky její ostudy. A hosté… lordi a lady, kteří přijeli na tenhle strašný hrad kvůli jejich svatbě. Teď budou všichni šokováni, že nevěsta marně čeká na ženicha. Stane se terčem posměšků. Ne. To nemůže dovolit.

„Najdi ho,“ poručila a v duchu si zoufala. „Brock je někde na hradě, tím jsem si jistá. Musíš ho jen najít. Byl trochu přiopilý, tak možná někde usnul.“

Ale i jí samotné to připadalo dost nepravděpodobné. Zuřila a připadala si potupená. Zrak se jí zamlžil. Jak se Brock vůbec odvažuje nepřijít do kaple na jejich svatbu? Jak se odvažuje? Kdo si myslí, že je? Nemá právo s ní jednat tímto způsobem. Ach, jen co se jí dostane do rukou, ukáže mu, zač je toho loket! „Buď diskrétní. Ničemu by neposloužilo, kdyby si hosté mysleli, že Brock propásne svou svatbu!“ Při té myšlence ji polilo horko.

„Ano,“ souhlasil rychle Nevyli. Těžce polkl a nervózně si proplétal ruce jako stará panna. „Můj syn je na hradě. Jak řekla lady Winnifrydd, je možné, že začal svatbu slavit poněkud dříve, někde usnul a ztratil pojem o čase…“ Sám té ubohé výmluvě nevěřil, nicméně chtěl, aby toto vysvětlení všichni přijali. „Prohledejte cimbuří, věže, žaláře a každou píď na hradě. Najděte ho…“

Bylo však nesmyslné domnívat se, že Brock natolik ztratil pojem o čase, že zapomněl na vlastní svatbu! Winnifrydd si nechtěla připustit, že jednoduše utekl. Zatínala zuby tak pevně, až ji z toho rozbolela čelist. K tomu se ještě začala přidávat bolest hlavy, když si připomínala, že jí Brock nikdy nebyl věrný. Nikdy. Dokonce ani když mu oznámila, že s ním čeká dítě… Což samozřejmě není pravda. Po svatbě hodlala předstírat, že potratila, a pak by se snažila rychle otěhotnět doopravdy.

Kde k čertu je? Uhladila si záhyby na svatebních šatech, překrásně ušitých z bílého sametu a krajek. Teď však působily jako výsměch její situaci.

Do bolavé mysli se jí vplížila nepříjemná myšlenka.

Co když Elyn z Lawenyddu není mrtvá? Co když se skutečně provdala za Kelana z Penbrooku a Brock se vydal za ní, aby ji unesl? Co když pokořil Winnifrydd schválně? Co když ví, že žádné dítě na cestě není a že ho tím chce Winnifrydd pouze donutil k sňatku?

„Mí muži i já jsme se dívali všude, můj pane,“ pravil voják. Byl to rozložitý rudolící muž, připomínající medvěda s velkým břichem. Zmateně rozhazoval rukama. „Prohledali jsme každý kousíček od nejvyšší věže po žaláře. Jeho postel je netknutá a svatební oděv leží v komnatě na truhle. Jako kdyby se vypařil.“

Zdálo se, že tomu tak vskutku je. Winnifrydd zahlédla jeho pěkný kabátec, skvostnou vlněnou halenu a nohavice srovnané na truhle. Sama to oblečení objednala u krejčího. Bylo by možné, že ten přitroublý voják mluví pravdu? Stalo se to, čeho se nejvíc obávala? A jen proto, že se dopustila chyby a zamilovala se do bezcitného lotra, který ji jen využil a pak klidně opustil?

V očích ji pálily slzy ponížení.

Její sebevědomí právě utržilo pořádnou ránu, a hodně bolestivou. Byla tak hloupá, nechala se napálit! „Podívejte se po něm znovu,“ poručila tlusťochovi a cítila, jak jí tváře hoří studem a pobouřením. „S každým promluvte. Zjistěte, jestli se něco děje. Cokoli.“

„Ano, ano, znovu vše prohledat,“ souhlasil lord Nevyli a dál si třel své tlusté ruce o sebe.

Pak předstoupil její otec. Byl to malý muž, nicméně obdařený mocným hlasem. „A až ho najdete,“ zahřímal lord Seth, „povězte mu, že s ním chci mluvit, než pojme mou dceru za manželku.“

Winnifrydd zpanikařila. „Ne, otče. Jakmile se Brock vrátí, ihned musí začít obřad, jak jsme plánovali.“

„Co? A hosty necháme nečinně sedět?“

Lepší, než je nechat odejít, když je stále ještě šance, že Winnifrydd získá zpět svou ztracenou důstojnost. „Můžou se procházet po hradě a šašci a muzikanti už je nějak zabaví. Nebo sledovat kohoutí zápasy,“ navrhla. Uvažovala rychle. „Kuchař by mohl servírovat některé pokrmy připravené pro svatební hostinu. A jakmile se Brock objeví, začne obřad.“ Pohlédla na lorda Nevylla, u nějž hledala podporu. „Pokud ale ty a služebnictvo z Dubového vrchu nedokážete zabavit hosty…“

„Ach ne!“ Nevyli rychle vrtěl hlavou. „To je vynikající nápad, lady Winnifrydd. Dám vědět kuchaři…“

„Přestaň. Nedělej to.“ Její otec zavrtěl hlavou a ona zaznamenala, že je celý rudý vzteky. „Už je příliš pozdě. Měli jsme dohodu,“ trval na svém lord Seth a prstem ozdobeným prstenem ukázal na Brockova otce. „A pokud se tvůj syn vykroutil ze svých povinností a všechny nás přitom zahanbil, nebude žádná svatba, žádné spojenectví, nic. Má dcera si vybírala z mnoha nápadníků, Wybrenem počínaje a Rhyddem konče, a ona ani já nestrpíme takové ponížení. Jestli se Brock nevrátí v následujících třech hodinách a neomluví se, žádná svatba se konat nebude.“

„Otče! Ne!“ Winnifrydd měla hrdlo sevřené zoufalstvím, které ji dusilo.

„Nebudeš zkompromitována ani zostuzena, dcero.“ Kývl na vojáka, který vedl skupinku hledajících. „Najděte ho,“ přikázal Seth. „A to rychle. Já si s ním promluvím.“

Winnifrydd by se nejraději rozplakala. Chtělo se jí kopat kolem sebe, křičet a skřípat zuby. Ach, Brock za to zaplatí. Kdykoli se znovu podívá do té jeho pohledné tváře, postará se o to, aby nikdy nezapomněl, jakou potupu jí způsobil.

Někdo zaklepal na dveře.

Winnifrydd poskočilo srdce. Brock se našel! Tohle všechno je jistě strašlivé nedorozumění.

„Kdo je to?“ zeptal se strážný.

„Willis. A vedu Johna, toho kluka ze stájí.“

Strážný otevřel dveře. Za nimi stáli dva muži, jeden z nich také voják, druhý kulhavý s nemocným okem. Vešli do místnosti. Brock s nimi nebyl.

„Našli jste mého syna?“ ozval se lord Nevyli s nadějí v hlase.

Voják zavrtěl hlavou. „Ne, můj pane, ale tady John ví něco, co by nám mohlo pomoct. Tak do toho, řekni jim to,“ pobídl malého mrzáka.

„Jeden kůň zmizel,“ pravil mužík. „Pracuju s vrchním stájníkem a ten si s tím dělá starosti.“

„Jaký kůň? Brockův hřebec?“ dotázal se vztekle lord Nevyli.

„Ne, ten velký hnědák je tam, kde má být, s ostatními. Ale sir Brock měl ještě jinýho koně, teda takovou malou kobylu. Povídal, že ji vyhrál v kostkách před pár dny. A… ta je pryč.“ Mužík se hojně potil a Winnifrydd předpokládala, že lže, protože je za ztrátu koně zodpovědný. On ale mluvil dál. „Mohla utéct. Bůh ví, že stájník často v práci spí, ale tvrdí, že ta kobyla byla zavřená ve stání, a když se dneska probudil, prostě zmizela. Myslel, že si ji sir Brock vzal na vyjížďku, jenže když teď všichni říkají, že sir Brock taky zmizel, myslel jsem, že byste o tý kobyle měli vědět.“

„Co to plácáš?“ vyjekla Winnifrydd. „Chceš říct, že mě sir Brock nechá čekat před oltářem, aby mě zahanbil?“

„Ach ne, ne, ne, má paní,“ ujišťoval ji spěšně John. „Možná se jel projet nebo se vydal na lov a přihodila se mu nějaká nehoda, to říkám.“

Teď už to dávalo větší smysl. Na vteřinu se jí ulevilo. Jistěže by ji Brock ve svatební den neopustil schválně. Vždyť s ním dnes mluvila…

Lord Nevyli vzal toho muže za slovo. „Svolejte vojsko,“ poručil vojákovi. „Chci, aby všichni muži začali prohledávat okolní lesy.“ Ve tváři se mu prohloubily vrásky. „Ale buďte opatrní. Brock je skvělý jezdec, takže se mu možná nestala žádná nehoda, ale někdo ho přepadl.“

„Kdo?“ ušklíbl se Winnifryddin otec.

„Třeba nějaký zločinec, který v něm poznal mého syna a bude za něj chtít výkupné.“

Lord Seth pochybovačně povytáhl obočí a pohledem bloumal po skrovně zařízené místnosti s ošoupanými goblény a popraskanými stěnami.

Baron Nevyli se nenechal zarazit. „Nebo… nebo třeba někdo chtěl zabránit tomu sňatku.“

„A kdo by to asi byl?“ zavrčel lord Seth.

„To nevím. Zřejmě někdo, kdo si z nějakých důvodů nepřeje spojenectví mezi Dubovým vrchem a Fennem.“

Winnifrydd se zarazila. Tohle je nová varianta. Mnohem věrohodnější než to, že by si Brock vyjel a něco se mu stalo. Vlasy vzadu na krku se jí zježily, když znovu pocítila obavy.

„Jen se snažíš omlouvat drzost, nevychovanost a neúctu svého líného syna. Ale ať už jsou důvody jeho nepřítomnosti jakékoli, navrhuju, abys ho našel, a to brzy,“ osopil se na něj Seth.

Elyn, napadlo v tu chvíli Winnifrydd, jako by prozřela. Elyn jistě nějak stojí za Brockovým zmizením. Buď vstala z hrobu, aby ho strašila, anebo je naživu a oba milenci si teď z Winnifrydd vystřelili tím nejhorším možným způsobem.

Najednou se jí udělalo špatně. Byla znechucená. Neuvěřitelně potupená. Tohle je tak veliká hanba! To se nemělo nikdy stát! U všech svatých, tohle neměla dopustit! Winnifrydd zaťala ruce v pěsti a vztekle sevřela své skvostné bílé šaty. Ať už je ten důvod jakýkoli, ať už je Elyn z Lawenyddu živá či mrtvá, nikdy to nepřestane.

Kiera cítila, jak jí zimní chlad proniká pod plášť. Naslouchala knězi, který přednášel poslední modlitbu nad rakví lady Lenory. Ještě včera s tou ženou mluvila a dala jí slib, který dost dobře nemůže dodržet. Teď bude Kelanova matka spočívat v hrobě vedle svého manžela. Pohřeb proběhl narychlo, protože to tak Kelan chtěl. Nedokázal snést pomyšlení, že tělo jeho matky leží uvnitř hradních zdí.

Skupina oplakávající smrt lady Lenory z Penbrooku byla početná, u čerstvě vykopaného hrobu stáli snad všichni, kdo žili na hradě. Sedláci, rytíři, obchodníci, služebnictvo, přátelé i rodina se sešli na mírném kopci za nádvořím. Na nebi pluly zlověstné mraky. Všichni přítomní se tiše modlili a drželi se za ruce. Do toho z kaple znělo tklivé odbíjení zvonů.

Kiera se pokřižovala a se skloněnou hlavou letmo pohlédla na lorda z Penbrooku. Byl oděn v černé haleně, ozdobené pruhy kůže a stříbrem. Zíral do hrobu. Obličej měl jako vytesaný z kamene, když tiše truchlil. Jeho šedé oči se

zdály tmavší než obvykle, černé vlasy mu poletovaly ve větru. Nesmělé slunce vykouklo zpoza mraků. Uschlou trávu na hřbitově pokrývala námraza.

Kelan si od své ženy držel odstup od chvíle, co jeho matka zemřela. Byl pohroužen ve svých myšlenkách, a přestože prožíval bolest, dohlížel na to, aby vše na hradě běželo, jak má. I jeho sourozenci byli zamlklí a drželi se od Kiery dál. To se dalo čekat. Kiera tedy trávila spoustu času o samotě, se svými trudnými myšlenkami a pocitem viny. Mnohem víc hodin, než by si pomyslela, strávila na modlitbách. Doufala v boží zásah, který by vyřešil její problém, a také se modlila za odvahu vypořádat se s mužem, jenž se domnívá, že je jejím manželem. Pokusila se zavést řeč na jejich manželství hned po Lenořině smrti, jenže pozdě v noci se zdálo, že jediné, po čem Kelan touží, je zmírnit své zoufalství vášnivým milováním.

Když se dav rozešel a dva sluhové začali zahazovat rakev hlínou, Kelan rozechvěle povzdechl. „Odpočívej v pokoji, matko,“ zašeptal tak tiše, že mu Kiera sotva rozuměla. A bylo po všem. Lenora z Penbrooku konečně odpočívala v pokoji.

Truchlící se hrnuli hradními branami na vnější nádvoří, kde byla přivázána většina koní. Obsidián byl vyšší než ostatní, s hlavou obrácenou k nim tiše zaržál.

Kelan se podíval tím směrem. „Tiše, Aresi,“ okřikl ho, přestože vypadal nepřítomně.

„Je to překrásný hřebec,“ poznamenala Kiera a ukázala na něj bradou.

Kelan přikývl, jako by se vymanil ze svých pochmurných myšlenek. „Ano, jeden z nejlepších, které vlastním.“

„Jak dlouho ho máš?“

„Jenom pár let.“ Přiměl se k nepatrnému úsměvu. „Vyhrál jsem ho v kostkách.“

Kiera mu zoufale chtěla věřit. „Od koho jsi ho získal?“

Oči se mu zlověstně zaleskly. „Od jednoho z tvých bývalých nápadníků, ženo. Cožpak ti to neřekl?“

„Kdo? Co mi měl říct?“

„Brock z Dubového vrchu.“

„Brock?“ zopakovala ohromeně. Brock vlastnil Obsidiána? Jak to? Koupil ho? Našel ho tu noc v lese…? A náhle pochopila.

„Před pár lety jsem byl… u svého otce v nemilosti.“ Kelan si odhrnul z čela pramen černých vlasů. Začalo mrholit. „Popíjel jsem nedaleko hradu Fenn a Brock tam přijel na Aresovi. Měl za sebou nějakou bitku a léčil si ošklivé zranění, ale pak začal pít a chtěl si o něco zahrát. Tak jsem souhlasil.“

„A cos dal v sázku ty?“

„Svého koně samozřejmě. Ale než skončil večer, měl jsem koně dva a Brock žádného.“

Kieřina mysl pracovala na plné obrátky. Jela snad Elyn tu noc do lesa proto, že se tam měla setkat s Brockem, a ne kvůli tomu, že se obávala o sestřinu bezpečnost, jak říkala? Byl tím mužem, který ji napadl a chtěl znásilnit, Brock z Dubového vrchu? Postřelila Elyn svého milence a pak ho nechala v lese umřít? Proč? Ach bože, proč? Vybavovala si útržkovité vzpomínky, střípky tehdejších událostí. Tu noc byla tma, příliš velká tma na to, aby jasně viděla obličej toho útočníka. Ale Elyn se nějakým zázrakem nacházela poblíž a zranila ho svým šípem. Kieře se bolestně sevřel žaludek. Třeba Brock nechtěl znásilnit jen nějakou ženu, na kterou náhodou narazil v lese. Mohl si myslet, že je to Elyn a… a co? Byl na svou milenku naštvaný? Chtěl se jí pomstít za něco, co mu provedla? Roztřásla se jí kolena. Proč Elyn postřelila muže, jehož milovala?

Protože viděla, jak tě přepadl, a bud ze žárlivosti, nebo kvůli tvému bezpečí tomu zabránila. „Řekl ti Brock, kde k tomu koni přišel?“ zeptala se a doufala, že její hlas nezní příliš roztřeseně. Snažila se skrýt své rozrušení.

„Neptal jsem se.“

Brock ji nejspíš nechtěl znásilnit, jen dát své milé lekci. Elyn žárlila a zuřila a rozhodla se ho zastřelit a Kieru zachránit… Tak to bylo. Tak to muselo být. Kráčeli rychle, jelikož začala bouřka. Prošli menší branou na vnitřní nádvoří. Kieru zcela pohltily její myšlenky, a tak si sotva všímala, že už se všichni sedláci a služebnictvo vrátili ke své práci. Kováři bušili do kovadlin, odevšad se ozýval lomoz a skřípot kol vozů, které už zase popojížděly po hradě.

Kelan ztišil hlas. „Raději jsem ani nechtěl vědět, odkud toho koně má. Nezáleželo na tom. Tušil jsem, že ten hřebec je velmi cenný. Byly to temné dny, Elyn. Vyhnali mě z Penbrooku a nestaral jsem se o nikoho než o sebe. Nezajímalo mě, jestli je ten kůň kradený,“ přiznal a ohrnul rty, znechucen sám sebou. Bylo patrné, že všeho lituje. „Vlastně jsem myslel, že Brock nejspíš sebral Arese svému otci.“ Podíval se na ni a nevesele se usmál. „Hodně toho o sobě nevíme. Teď pojď.“ Zahleděl se na potemnělé nebe. „Bouřka sílí.“

Uvnitř se chvěla, ale držela s ním krok, zatímco z nebe se sypaly ledové kroupy. Vzpomínala na noc, kdy byla napadena a ztratila koně, jak jí Elyn lhala a podvedla ji, a jak Kiera na oplátku získala Kelana. Nohy měla ztěžklé a srdce jako kámen. Spěchali po schodech k velké síni. Konečně se odhodlala rozplést bolestnou pavučinu lží a intrik. „Ten hřebec patří mému otci.“

Kelan se zastavil ve dveřích a zatvářil se nedůvěřivě. „Ares pochází z Lawenyddu?“

„Ano.“ Kývla, když jim sluha otevřel dveře a oni vstoupili do tepla. „Ale jmenuje se Obsidián. Včera jsem si ho všimla ve stáji a poznala jsem ho podle jizvy. Mluvila jsem na něj a pískala a on reagoval stejně jako můj kůň,“ řekla a rozmotala si šátek, který měla ovázaný kolem krku. Přinutila se vyslovit ta prokletá slova. „Před třemi lety jsem otce neposlechla. Za jeho zády jsem vzala Obsidiána ze stáje na projížďku do lesů. Splašil se, shodil mě a utekl.“

„Utekl?“ Vešli do velké síně, kde už služebnictvo připravovalo stoly.

„Zmizel. Moje… moje sestra mi pak pomohla dostat se zpátky na hrad.“

„Ona jela s tebou?“ zeptal se a Kiera zvažovala, co na to odpovědět.

„Ano, byla v lese se mnou.“

„Kiera?“ otázal se a ona málem nadskočila, když vyslovil její jméno. Už tak dlouho ho neslyšela. A už vůbec z Kelanových rtů. „Ta taky ukradla koně?“

„Ano, Kiera tam byla.“ Pečlivě volila slova a srdce jí bušilo hrůzou, když začala odhalovat pravdu. „Nepovažovala jsem to za krádež, spíš jsem si hřebce

půjčila. My… moje sestra a já… jsme byly spolu. Ale že se kůň ztratil, to byla moje vina.“ O útoku mu neřekla. Možná to udělá později, ale ne teď, ne dřív, než odhalí tajemství, že není jeho ženou.

„Druhý den nebylo po Obsidiánovi ani památky. Jako by se vytratil do noci. Bála jsem se, že se mu přihodilo něco zlého, že došlo k nějaké strašlivé nehodě. Ze možná spadl z útesu do moře.“ Zachvěla se při té představě, která ji léta pronásledovala, a dodala: „Ale ani jeho zdechlinu nikdy nenašli. Nikdy jsem se nedověděla, co se s ním stalo. Až když jsem ho uviděla tady ve stáji.“

„A jsi si jistá, že je to tentýž kůň?“ dotázal se skepticky.

„Ano.“ Přikývla a pověděla mu podrobnosti o jizvě a jiných Obsidiánových zvláštnostech, ale opět se ani nezmínila o tom, že ji někdo napadl, ani o své pravé identitě. Všechno má svůj čas. A ten nastane, jakmile se doví, co se stalo s Elyn.

A co když se to nedozvíš nikdy? Co když zmizela beze stopy? Co si počneš pak? Dříve či později stejně budeš muset Kelanovi říct pravdu.

A to taky udělá. Až nastane ten správný čas. Nedokázala by žít v téhle lži navždy.

22

Špatně si to vyložila? Nebo kameny lhaly?

Hildy sevřela v dlani studené oblázky a hodila je na ošoupanou desku stolu. Rozlétly se, narazily do sebe. Sklouzly na špinavou podlahu a zaleskly se v dohasínajícím světle ohně. Venku zuřila bouře a po nebi pluly tmavé mraky. Hildy ve své chatrči zkoumala kameny a poprvé v životě pochybovala o tom, že čte osud správně. Z rozmístění kamenů už dříve vyčetla, že jedna z baronových dcer má zemřít, ale nevěděla která a teď… teď kameny říkaly, že ji může následovat i druhá… Dvě děti z Lawenyddu zabité nebo zmrzačené.

Její staré srdce se naplnilo strachem, ruce měla studené jako déšť se sněhem, kterého bylo venku plno.

Měla by to říct baronovi?

Neměla?

Ze zvyku se nepřítomně pokřižovala.

Kdyby se tak už Joseph vrátil nebo kdyby aspoň něco zaslechla o Kieře či Elyn. „Prosím, bud s nimi,“ zašeptala v tiché modlitbě, když posbírala kameny a vrátila je do starého váčku. Takhle žila, snažila se v sobě vyrovnat svou víru ve staré pohanské rituály s vírou v Krista. Často to ale vypadalo, že je v nepřízni jak u bohyně Matky, tak u boha Otce. Možná, že příčinou toho pekelného prokletí, které předpověděly kameny, je její vlastní rozervaná víra.

Bála se, že se objeví problémy horší než kdy dřív. Zpod stolu se ozvalo žalostné zakvílení. Hildy se sklonila a nahmatala ve stínu svého kocoura.

„Pojď za mnou, sire Jamesi,“ vyzvala Hildy vyděšené zvíře. „To nic není, je to jen bouřka.“ Vtom hlasitě zaburácel hrom, jako by chtěl její tvrzení vyvrátit.

Kocour zalezl ještě dál, oči měl dokořán a zornice rozšířené strachem. Hildy ho popadla za kůži za krkem a přitáhla ho k sobě. Znovu vyděšeně zamňoukal a zaryl drápky do její vlněné haleny. „No tak… uklidni se. Není to tak hrozné jako uvidět budoucnost a vědět, že bude strašná. Pročpak nezabiješ nějakou tlustou krysu nebo myš, místo aby ses schovával pod stolem?“ Kocour jí vyšplhal po paži a uvelebil se jí na rameni. „Tak… podívej, co pro tebe mám. Vzala jsem to kuchařce. Chtěla to přidat do rybí polévky.“ Vytáhla z kapsy hlavu malého úhoře a zamávala s ní před kocourem. Pacičkou si ji přitáhl blíž. „Teda, já tě tak rozmazluju,“ zamručela tiše. Pořád ještě byla rozrušená z toho, co vyčetla z kamenů. „Teď pojď se mnou.“

Přenesla kocoura i s jeho pamlskem k ohni, když vtom se rozezněl poplašný zvon, jehož hlas se rozléhal kolem. Hildy spěchala ke dveřím. Co teď? Pomyslela na zlé znamení a modlila se, aby nepřišly žádné špatné zprávy o baronových dcerách. Elyn, Kieru i Penelope milovala, jako by byly její vlastní.

„Stát! Kdo je to?“ zakřičel strážný, který se snažil přeřvat bouřku.

„To jsem já, Joseph,“ ozvala se neméně hlasitá odpověď.

Orsonův syn! Možná přináší zprávy o lady Elyn! Hildino ustarané srdce málem vyskočilo z hrudi. Rychle si otřela ruce do sukně a vyběhla ven. Spěchala k hlavní bráně, která se se skřípáním otevírala. Vojáci ozbrojení dýkami, meči a palcáty přibíhali ze všech stran. V plískanici se objevili dva jezdci na koních.

Hildy zamžourala a přetáhla si šátek přes hlavu. Ano, byl to Joseph na malé neposedné kobylce, která neklidně přešlapovala a pohazovala tmavou hlavou. Navzdory chladnému dešti mělo zvíře srst pokrytou pěnou. Hildy běžela po rozbahněné cestě a nestarala se o to, že sukni vláčí blátem a loužemi. Nemohla se dočkat, až uslyší nové zprávy o Elyn. Ale s Josephem nepřijela žádná žena. Ne. Zamžourala na druhého koně, který byl větší, měl barvu písku, jen hřívu a ocas tmavší. Jezdec na něm seděl neobratně a skláněl se na jednu stranu. Až když Hildy přišla blíž, zjistila, proč tak divně sedí. Vypadal jako vězeň s rukama svázanýma před sebou a v ústech měl roubík. Otěže jeho hřebce držel Joseph. Zdálo se, že se zajatec každou chvílí skulí na zem. Přestože byla tma, Hildy ho poznala. V tom okamžiku se zhmotnily veškeré její obavy.

Josephovým vězněm byl Brock z Dubového vrchu.

Z toho nemůže vzejít nic dobrého. Nic. Tohle je bezpochyby zlé znamení. Prostý kluk ze stájí zajal jediného baronova syna. „Co se stalo?“ dotázala se s pohledem upřeným na svázaného muže.

Joseph sesedl ze zablácené klisny. Tvářil se zachmuřele, tak temný výraz u něj jakživa neviděla. „Lady Elyn je mrtvá,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Slyšel jsem tohohle bastarda, jak to povídá, tak jsem ho dotáhl sem. Cesta trvala dlouho, jeli jsme v kuse celou noc.“

„Ne!“ šeptla a ustoupila. Připadalo jí, že jí nohy každou chvíli přestanou sloužit. Pomyslela na kameny, na ty prokleté kameny, které ji varovaly před děsivým osudem. „Ne, ach ne.“

„Je to pravda.“ Joseph se jí nepodíval do očí, jen se celý třásl.

Hildy jako by zkameněla. Vybavila si Elyn, když byla ještě malá dívenka. Statečná, neposedná, s pronikavým smyslem pro humor, často se chovala spíš jako chlapec. To Elyn s sebou brával lord Llwyd na lov, Elyn učil cvičit sokoly, ona měla dovoleno jezdit na těch nejdivočejších hřebcích, uměla to s lukem a šípy stejně dobře jako kterýkoli voják na hradě.

Hildy se sevřelo hrdlo a do jejích starých očí vhrkly slzy. Milovala všechny Llwydovy dcery. Pomáhala je vychovávat a lady Twyle slíbila, že se postará o jejich bezpečí, a teď… teď je prvorozená dcera mrtvá? Přestože kameny předpověděly smrt a Hildy se toho bála, nyní tomu nemohla uvěřit. Připadalo jí to nemožné. Ne… ne Elyn. Ne tvrdohlavá Elyn. Ne energická Kiera. Ne sladká Penelope. Nenaznačily snad ty prokleté kameny, že ne jedna, ale hned dvě baronovy dcery mají zemřít? Ach, veliká Matko, to se nesmí stát. Dusila se těmi bolestnými slovy, která se přinutila vyslovit. „Jestli je Elyn mrtvá, tak kde je? Kde je její tělo?“

Joseph semkl čelisti. „To nevím. Říká, že ji odnesla řeka.“ Mladík znechuceně ukázal bradou na Brocka.

Hildy vzhlédla na muže z Dubového vrchu. Ramena měl strnulá falešnou pýchou a bradu vztekle vztyčenou. Už se sem sbíhali vojáci a strážný s mečem v jedné ruce a pochodní v druhé vybíhal ze strážního domku.

Stačil mu jediný pohled na vězně a zarazil se.

„Vrať se zpátky na svoje místo, Petere!“ poručila Hildy, která se musela nutit, aby vůbec dokázala promluvit. Elyn. Ne Elyn. Nedokázala pomyslet na to, že se Elyn utopila, že zmizela pod ledovou hladinou. Ne, nemohla tomu uvěřit, ačkoli ji kameny varovaly před neštěstím způsobeným zlomeným srdcem. V tu chvíli se cítila hrozně.

Strážný se ale nemínil nechat odehnat. „Vždyť Joseph přivedl vězně.“

„Tohle je osobní,“ vyštěkla Hildy a mávla rukou na vojáky. „Všichni se vraťte zpátky na svá místa!“ V hrudi ji pálil pocit viny. Třeba mohla udělat něco, aby tomu zabránila. Nebo… byla ta strašlivá smrt Elyniným osudem?

„Neměli bychom vzbudit barona?“ trval na svém Peter.

„S lordem Llwydem promluvím. Ty jsi svou povinnost už splnil. Teď se vrať do věže a zavři bránu!“ přikázala panovačně Hildy, přestože ji přemáhal žal. Musela vzít situaci do svých rukou a nedopustit, aby ten hloupý strážný vytáhl barona z postele a oznámil mu tu příšernou zprávu. Ne. Nesmí tu zavládnout panika. Ne, dokud Hildy vše nepromýšlí. Všichni na Lawenyddu věděli, že jí baron popřává sluchu, že si k ní chodí pro radu a někdy i pro útěchu. Jen málokdo se odvažoval s ní hádat. Strážný Peter byl zřejmě jedním z těch nemnoha tvrdohlavců.

„Neměl bych zavolat velitele stráží?“ zeptal se a zastrčil meč do pochvy.

„Ne! Proč ho budit? S tímhle si poradím, Petere. Řekla jsem ti, aby ses vrátil na své místo. Ráno s baronem promluvím. Pokud se vyskytne nějaký problém, přebírám na sebe veškerou odpovědnost. Tady Joseph je mi svědkem. Tobě to nikdo vyčítat nebude.“ Mávla jednou rukou a dodala: „Josephe, odved vězně do žaláře.“

„Kdo je to?“ Zvědavý strážný si zastínil oči a pozvedl svou pochodeň výš.

„Obyčejný zloděj koní. Nebo snad ne, Josephe?“ ujišťovala se Hildy a vymýšlela další lži. Jen tiše doufala, že Joseph nevyhrkne pravdu. Alespoň prozatím. „Neukradl tenhle muž klisnu barona Llwyda?“

„Ano, právě tuhle,“ přisvědčil Joseph. Strážný se zamyšleně škrábal ve vousech a koukal střídavě na Hildy a na Josepha, zatímco Brock divoce vrtěl hlavou a přes roubík vydával zvuky.

„Nedělej si starosti, Petere. A ostatní jakbysmet. S tímhle zlodějíčkem si poradíme. Rozchod!“ zavelela a muži se s reptáním začali rozcházet. Bezpochyby přemýšleli. Spousta z nich Brocka znala, ale tenhle zlomený muž se zakrváceným obličejem mohl být kdokoli. Bláto na jeho oděvu i obličeji, hustý závoj deště a tma – to vše pomohlo skrýt jeho identitu.

Strážný se nakonec znovu podrbal ve vousech a pomalu přikývl. „Jenom ho pořádně zamkněte. Nechci při své službě problémy.“

„Žádné nebudou,“ ujistila ho Hildy přes zdušené protesty zajatce a divoká gesta jeho svázaných rukou. Peter se váhavě vrátil do strážního domku, na schodech vrzaly jeho kroky, když stoupal do věže. O chvilku později se začala brána se skřípotem starých ozubených kol spouštět dolů.

Jakmile osaměli, Hildy s Josephem odvedli koně i zajatce do stáje. „Co se to s tebou děje?“ zeptala se hocha ze stájí. „Zešílel jsi? Proč jsi ho přivedl na hrad?“

„A co jsem s ním měl dělat?“ Joseph byl naštvaný. Rozhněvaný. A trochu kulhal.

„Proč jsi ho vůbec zajal?“

„Musí zaplatit,“ zavrčel Joseph, v jehož tmavých očích se odrážela bolest. „Kvůli tomuhle prokletému mizerovi je lady Elyn mrtvá. Utopila se v řece. Moc rád mu rozpářu břicho a budu se dívat, jak se mu vnitřnosti vyvalí na zem!“

„Ne! Pomsta je sice dobrá, Josephe, ale tohle se týká i dalších lidí. Co lady Kiera?“

Joseph se nepřestával mračit, když kráčeli kolem kurníku, kde začalo kdákat několik probuzených slepic. „Možná, že tohle je ten správný čas na to, aby pravda vyšla najevo,“ zamumlal Joseph, když došli na dvůr u stájí.

Nemohla nesouhlasit, ačkoli by tolik chtěla. „Ano, ale potřebujeme ještě čas… Kiera se musí dovědět, co se stalo, aby se pak mohla vypořádat s Kelanem z Penbrooku.“

„Ježíši Kriste, to je zmatek.“

Hildy kývla a myšlenky už jí spěchaly vpřed. „Ví ještě někdo kromě našich vojáků, že je Elyn mrtvá? Řekl to někomu?“

Vrhl po Brockovi nenávistný pohled. Ani nevnímal ledový déšť. „Lady Winnifrydd ví, že lady Elyn přišla o život. Slyšel jsem toho bastarda, jak jí to povídá. Může to vědět i pár dalších lidí, ale netuším kdo.“

Bylo to horší, než si Hildy zpočátku myslela.

Nejenže je Elyn mrtvá, ale i Kiera se ocitla v ohrožení.

„Musíme vyslat posla na Penbrooke, aby varoval Kieru. Někoho, komu můžeme věřit,“ uvažovala nahlas. Brock zatím zápasil s provazem, který mu spoutával ruce. „Nech toho,“ varovala jej. „Nebo tě hodím do žaláře a povím baronovi, že jsi mu zneuctil dceru a že máš na svědomí její smrt.“

Přestal se hýbat.

„Pojedu na Penbrooke,“ nabídl se Joseph. „Ale sotva jsi přijel. A jsi zraněný. Kulháš.“

„Je to jen škrábnutí.“

„Asi bych se na to měla podívat.“

„Nic to není, klidně se můžu hned zase vydat na cestu.“ Joseph byl neoblomný. „Čím míň lidí o tom ví, tím líp. Rád bych Brocka dnes v noci zabil, ale nemůžu.“

Aspoň už začínal chápat, že je nutné držet vše v tajnosti. „To je pravda. Budeš muset jet celý den a noc, aby ses dostal na Penbrooke. Kiera tak může říct lordu Kelanovi pravdu dřív, než se k němu ty zprávy dostanou. Do té doby vše přiznám jejímu otci.“ Hildy se otřásla, když si pomyslela, co asi lord Llwyd udělá, až se všechno dozví. A Kiera… Až se přizná Kelanovi, co se s ní stane? Teď se můžou všichni jen modlit, aby je Bůh neopouštěl. Spěšně se pokřižovala.

Vítr skučící nádvořím se jí zařezával přímo do duše.

„Potřebuju si jen pár hodin odpočinout a najíst se. Ráno můžu vyrazit.“ Joseph střelil pohledem po svém zajatci. „Kdybych tady zůstal, těžko říct, co bych mu udělal.“ Znechuceně ohrnul rty a své velké ruce sevřel v pěsti.

„Nech mi ho. Já se o něj postarám.“

„Hoď ho do hladomorny a nech ho tam chcípnout a shnít. Je mi to jedno. Je to vrah a každá smrt je pro něj až moc dobrá,“ prohlásil Joseph a oči se mu zaleskly touhou po pomstě.

„Sir Brock je synem lorda,“ připomněla mu Hildy.

Joseph uplivl na zem. „Je to zatracenej všivák.“

„Ale někdo ho tu jistě bude hledat.“

„Ano a brzo, to se vsadím,“ přitakal Joseph a uvázal klisnu u sloupku. „Měl se totiž ženit, jen chvilku poté, co jsem ho… přesvědčil, aby jel se mnou.“

„Budou si myslet, že odjel z vlastní vůle, nebo je napadne, že ho někdo zajal?“

„Nevím,“ odvětil Joseph. Na chvilku se zamyslel. „Nejsou tam žádné známky zápasu, až na trochu krve na podlaze. A postrádat budou jen jednoho koně, tu kobylu, kterou Brock ukradl lady.“

Brock zavrčel přes roubík.

„Ticho!“ okřikl ho Joseph. „Nebo tě zabiju hned, to ti přísahám.“

„Pojďme. Nech koně tady a jeho vezmeme ke mně do chalupy,“ navrhla Hildy.

„Dobře.“ Joseph stáhl Brocka ze sedla a strkal ho před sebou po cestičce zalité měsíčním světlem. Louže se leskly ledem a pod nohama jim křupala namrzlá země.

Takže co nevidět dorazí jak lord Nevyli, tak baron z Fennu. Budou chtít znát odpovědi na své otázky. Oni i Winnifrydd budou jistě předpokládat, že Brock odjel hledat Elyn. „Ošetřím ti zranění a před svítáním můžeš vyrazit. Nechám ti pár hodin náskok a pak s ním promluvím,“ řekla, když došli do její chalupy. Plískanice už pomalu ustávala, ale pořád foukal ledový vichr a po nebi pluly tmavé zlověstné mraky. Hildy věděla, že následujících několik hodin nezamhouří oka. A ráno, až bude Joseph na cestě na Penbrooke, sundá tomu bastardovi z Dubového vrchu roubík a poslechne si jeho slova.

Záleží na tom?

Ne.

Ať už jí poví Brock z Dubového vrchu cokoli, ať jeho rty vysloví jakoukoli lež, jedna věc je jistá. Bylo už řečeno mnoho polopravd a lží. Ďábel si brzy vyžádá, co mu patří.

* * *

Obklopovala je noc, jejíž temnotu prozařoval jen dohasínající oheň. Kiera se přitulila ke Kelanovi, hlavu mu opřela o rameno a vycítila, že je vzhůru. A neklidný. Přestože se celé hodiny žhavě a vášnivě milovali. „Nemůžeš spát? Děje se něco?“ zeptala se a pohladila ho po hrudi.

„To nic není.“

„Kéž bych ti tak mohla pomoci,“ zašeptala. Předpokládala, že jeho myšlenky se točí kolem smrti lady Lenory. „Taky jsem ztratila matku,“ přiznala tiše. „Je to těžké.“

Neodpověděl, jen zíral do stropu. Čelo měl zamračené a rty semknuté.

„Jde ještě o něco jiného?“ zeptala se.

„Netrap se tím.“

„Ale kdybych ti to mohla nějak usnadnit…“

„Nejde o mou matku,“ přiznal a Kiera ucítila, jak ji polila hrůza. V tom okamžiku věděla, že nastal vhodný čas přiznat pravdu.

„Tak o co?“ naléhala. Všechny svaly měla napjaté, v hlavě se jí ozývalo varování, aby pokračovala ve lži, ale věděla, že už dál nemůže.

Odmlčel se a pak potichu řekl: „Nikdy jsi mi nevysvětlila, co dělaly ty lahvičky v naší svatební komnatě.“

Kieře ztuhla krev v žilách. Vzchopila se. „Už ses na ně víckrát neptal,“ odpověděla. Teď musí přiznat pravdu. Slib, který dala jeho matce, musí porušit, i když to byl slib umírající ženě. Nedokáže už dál žít ve lži.

„Řekl jsem si, že na to nebudu myslet, že už je to za námi, ale teď… Trápí mě, žes mi dala něco do vína, nějaký lektvar, který mě oslabil a unavil. Z nějakého důvodu, který mi uniká, jsi mě chtěla udržet ve své komnatě jako vězně.“

„Nemluvili jsme už o tom?“ Pokusila se od něj odtáhnout a osvobodit se z jeho objetí, ale držel ji pevně a tiskl se k ní svým svalnatým tělem.

Opřel se o loket, zadíval se na ni a vyčkával. „Nikdy jsi mi nevysvětlila proč.“

Kiera zavřela oči a zhluboka se nadechla. Už není možné uniknout pravdě. „Nechtěla jsem si tě vzít,“ přiznala s bušícím srdcem a žaludkem staženým děsem.

„Protože jsi milovala někoho jiného? Brocka z Dubového vrchu?“ Mluvil tiše, sotva šeptal. Jako by učinil nějaký nechutný objev.

„Nikoho jiného jsem nemilovala,“ řekla upřímně. „Nikdy jsem k nikomu necítila nic takového, jako cítím k tobě, Kelane. Nečekala jsem, že mi na tobě bude záležet. Myslela jsem, že je to nemožné.“ Zadívala se na něj a zamrkala, aby potlačila slzy.

„To já taky.“

Srdce jí málem puklo. Je to tak těžké. Co bude dál? Jakmile se Kelan dozví pravdu, už s ní víckrát nepromluví, nedovolí jí, aby se ho ještě někdy dotkla, bezpochyby ji od sebe navždy zapudí. „Miluju tě, Kelane. Jenom tebe.“

Usmál se. Dotkl se jejích vlasů. „A já miluju tebe, Elyn. Celým svým srdcem.“

Při vyslovení sestřina jména se zachvěla. Bože, pomoz mi, pomyslela si. Oheň zasyčel a rozzářil se doruda. „Já… udělala jsem hodně věcí, za které se stydím,“ přiznala Kiera.

„Na tom nezáleží. Už se stalo. Ale co ta lahvička s krví? Proč bys potřebovala krev? Jedině pokud bys nebyla panna.“

„Ale já byla.“

„To vím.“ Na krku cítila jeho dech, dívala se mu do očí a věděla, že už se do nich nikdy víc nebude schopná podívat. Už neucítí jeho pevné tělo. On jí už nikdy nebude věřit.

„Nemůžu to vysvětlit,“ řekla. „Byl to hloupý nápad.“

„Myslelas, že když mě omámíš, budu si myslet, že už jsme se milovali, a nechám tě na pokoji?“

„Když ne napořád, tak aspoň na chvíli,“ povzdechla a zoufale se upnula k tomuto vysvětlení.

„Ale vědělas, že k tomu dojde?“

„Ano, nakonec.“

„A přesto jsi mě chtěla obelstít? Dát mi lektvar, lhát mi?“

„Ano, Kelane,“ přitakala a srdce ji přitom bolelo. A kdybych věděla, co vím teď, kdybych k tobě cítila to, co cítím teď, udělala bych to znovu. Jen proto, abych tu mohla ležet, abych na obličeji mohla cítit tvůj dech, abych věděla, jaké to je se s tebou milovat.

„Trápíš mě, ženo.“

„To nechci.“

„Ne?“

Z jeho hlasu zaznívala nedůvěra. Na stehně ucítila jeho ruku. Tep se jí divoce zrychlil.

„Myslím, že lžeš, Elyn. Určitě mě chceš trápit a mást.“

„Ne, já…“

„Co ty?“

Ach bože. Teď, nebo nikdy. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a snažila se nevnímat jeho prsty, které ji hladily. Rychle vyhrkla: „Nejsem ta, co myslíš, Kelane. Nejsem Elyn. A myslím… bojím se, že Elyn je mrtvá.“

„Co?“

„Jsem její sestra Kiera.“

Rozesmál se a jeho pobavený smích se rozléhal komnatou. „Nejsi Elyn? Určitě jsi mluvila s mou sestrou.“

„S tvou sestrou?“

Morwenna. Samozřejmě. Ta ví, že nejsem Elyn.

„Takže teď mě zkoušíš obalamutit,“ řekl a objal ji. Jeho rty ji lechtaly na nahém rameni.

„Ne… ano… Byl to Elynin nápad, že se prohodíme.“ Teď, když se mu přiznala, zoufale toužila, aby jí uvěřil, aby pochopil, jak moc ho miluje, jak strašně nenávidí ty svoje lži.

„A teď…“ Převalil ji na záda a zadíval se jí do očí. „Teď jsem se sestrou své ženy s jejím požehnáním.“

„Ano,“ zašeptala s divoce bušícím srdcem.

„A ty jsi tady, dobrovolně jsi zaujala její místo a budeš dělat, co jen budu chtít?“

„Ne, ano… totiž…“

Jeho úsměv byl tak hříšný, jeho bílé zuby svítily do tmy. „Tohle by mi spousta mužů záviděla.“

„Nemyslím.“

Pořád se choval, jako by její přiznání vůbec neslyšel. „Tak tedy, švagrová, přeju si, aby ses se mnou milovala až do svítání.“

„Ty mi nevěříš,“ poznamenala. Kelan se zřejmě domnívá, že chce jen ozvláštnit jejich milování, a tak se vydává za někoho jiného.

„Věřím všemu, co mi řekneš,“ šeptl a políbil ji na rameno. Srdce jí bláznivě bušilo a oheň tiše syčel. „Všemu.“

23

Elyn bolela hlava a připadala si jako přeražená. Mělce dýchala a pálilo ji v plicích. Pomalu otevřela zamlžené oči a spatřila bledou ženu, jak se nad ní sklání. Pleť měla tak bílou, že působila až průsvitně, vlasy stříbrné a oči světle modré. Bezpochyby anděl.

Umřela jsem a teď jsem v nebi, pomyslela si, ale pak si všimla, že se nachází v malém pokoji, kde hoří oheň.

„Ach. Jsi vzhůru. Už bylo načase.“ Andělská bytost ji obdařila nadpozemským úsměvem.

„Kdo jsi?“ zeptala se Elyn, když se jí hlava začala trochu projasňovat. Tohle není nebe. Nezemřela. Bolest v celém těle jí připomínala, že je stále ještě živá. Ležela na slamníku v místnosti vyzdobené korálky, kde to vonělo bylinkami a všude byly rozestavěné svíčky.

„Jmenuju se Geneva. A ty?“

„Elyn z Lawenyddu,“ vyhrkla dřív, než si stačila uvědomit, že její jméno teď užívá Kiera. Elyn už nemá jméno, je ztracená. Tu ženu ale její přiznám nijak neudivilo. Skoro jako by jakýmsi záhadným způsobem věděla, koho má před sebou. Elyn zvedla hlavu a optala se: „Kde to jsem?“

„Tohle je můj pokoj na hradě Serennog.“

„Serennog?“ zopakovala Elyn. Škrábalo ji v krku. O tomhle hradě už samozřejmě slyšela, ale nikdy jej nenavštívila. „Jak jsem se sem dostala?“

„Našla jsem tě. Řeka tě vyplavila na břeh. Bylas skoro mrtvá.“

„Řeka,“ zopakovala Elyn a pomalu se začala rozpomínat, jak ujela Brockovi, schovávala se pod mostem a pak spadla do ledových hlubin a voda ji smetla pod hladinu.

„Mělas štěstí,“ poznamenala Geneva, přestože Elyn tomu ani za mák nevěřila. Posledních pár týdnů tedy rozhodně štěstí neměla. Nejprve její dohodnutý sňatek s Kelanem z Penbrooku, pak zjištění, že je těhotná a pak… ach, to dítě.

Geneva, jako by četla Elyniny myšlenky, se náhle přestala usmívat. „Je mi to líto,“ řekla. „Ale dítě…“ Zavrtěla hlavou a ve světle ohně se zaleskly její světlé vlasy.

„Co je s mým dítětem?“ dotázala se Elyn, přestože pochopila. V očích té drobné ženy viděla smutek a bolest.

„Je pryč. Našla jsem tě na břehu skoro před třemi dny a myslela jsem, že jsi mrtvá.“

„Řekla jsi, že dítě je pryč,“ připomněla jí Elyn. Cítila bolest, ale nemohla tomu uvěřit. Ta žena se jistě mýlí. Elyn je těhotná.

„Ano. Miminko nepřežilo.“

„Ne!“ Nechtěla nic slyšet. Ona čeká dítě. To dítě je Brockovo a… a ona si Brocka vezme a pak… budou rodina a… Jenže Brock si vzal Winnifrydd. Vždyť jí to ten prolhaný bastard sám řekl. Srdce se jí sevřelo tak bolestně, že málem vykřikla. Nemohla přece o to dítě přijít! Ale proč by jí tahle zvláštní žena lhala? „Ne-nevěřím ti.“

„Není to jednoduché.“

„To je pravda!“ vykřikla Elyn a posadila se. Vtom ucítila, že krvácí.

„Budeš mít další,“ ujistila ji ta žena. Jako by tomu věřila. Elyn ne.

Ne. Zavřela oči a přivítala temnotu, která se ji chystala znovu pohltit. Pak ale ucítila Geneviny studené prsty.

„Ještě není tvůj čas,“ prohlásila s neochvějným klidem. Elynino srdce se rozpadalo na kousky. Odtáhla ruku. Nechtěla, aby se jí někdo dotýkal. Nic ji nedokáže utěšit.

„Taky jsem přišla o dítě,“ přiznala tiše Geneva a v ohništi zapraskal oheň. V tu chvíli působila nepřítomně, pohroužená do vzpomínek, které ji připravily o klid. Její světlé oči byly náhle chladné jako zimní moře, výraz měla tvrdý a rozezlený, ruce sevřené v pěsti. „Není to tak dlouho, co se to stalo. Byl to chlapeček a jeho otec… teď už je mrtev. Žil tady na Serennogu.“

„On ale nebyl tvým manželem.“

„Ne… osud to nechtěl.“ S povzdechem se zahleděla do plamenů. „Payton nebyl dobrý člověk. Zabila ho banda mužů, které vedl. Byli to hrdlořezové.“

„A jak jsi přišla o dítě?“

Její ledové oči se rozšířily. „Sebrali mi ho,“ zašeptala hořce. Pak se zvedla. „Seženu ti čisté teplé oblečení a taky něco k snědku.“

„Nemám hlad.“

„Musíš jíst, budeš potřebovat sílu.“

„Na co?“ Než stačila ucuknout, Geneva jí položila ruku na srdce.

„Abys naplnila svůj osud, lady Elyn. Na co jiného?“

Ano, na co jiného? pomyslela si Elyn a pohnula se. Zjistila, že ruce i nohy ji poslouchají. Když si to všechno v hlavě srovná, bude moct opustit tenhle hrad ještě dnes v noci a naplnit svůj osud, jak pravila ta světlooká čarodějka.

Byl pryč. Kiera zašátrala rukou po posteli, ale nahmatala jen studené přikrývky. Ještě před svítáním jí nevěřil, když mu vysvětlovala, že ona není Elyn. Pobavilo ho to, neboť myslel, že Kiera vše jen předstírá. Ať se snažila být sebevíc přesvědčivá, stejně jí nevěřil ani slovo. Pevně ji objímal, obličej si zabořil do jejích vlasů a tak usnul.

Většinu noci ji pronásledovaly nepříjemné myšlenky, ačkoli vzadu na krku cítila Kelanův horký dech. Jak ho může přimět, aby přijal pravdu? Teď, když byla ta nenáviděná slova vyslovena, jak se na něj bude moct ještě někdy podívat? Ty mučivé myšlenky jí vířily hlavou kolem dokola, až potom konečně usnula. Probudila se po pár hodinách a zjistila, že Kelan je pryč. Udělala chybu, že se mu přiznala? Ale co jiného měla dělat? Nemohla mu přece lhát navždy.

Přinutila se vstát z postele, opláchla si obličej a oblékla se bez pomoci komorné, která většinou neustále kmitala kolem. Ta dívka, Nell, byla moc milá, ale libovala si v roznášení klepů. Kiera si byla jistá, že děvče nedokáže udržet jazyk za zuby.

Vydala se ke dveřím a přitom pohlédla na lože. Vybavila si, jak se s Kelanem milovali. V tu chvíli si s děsivou jistotou uvědomila, že netouží jen po Kelanových dotecích, ale po něčem víc. Ano, on je vynikající milenec, ale bude jí toho chybět mnohem víc, až od něj odejde.

Nebo bude donucena odejít.

Kiera vyrazila z komnaty, seběhla po schodišti k velké síni, kde Rhynn natahovala čisté běhouny na pečlivě umetenou podlahu. Zamračená služka vzhlédla, ale ihned zas pokračovala ve své práci a jenom zamumlala: „Brýtro, má paní.“

„Tobě taky, Rhynn.“ Ve vzduchu se vznášela vůně čerstvě upečeného chleba a koláčů a Kieře kručelo v břiše. Všude pracovalo služebnictvo. Jedna dívka si pobrukovala, když měnila vyhořelé svíce za nové; chlapci nesli dřevo na oheň; děti rozvážely vodu a svůj vozík často nechávaly stát, aby se mohly honit, běhat po schodech nebo zmizet za rohem, dokud se neozval matčin hlas, který je hnal zpátky do práce. Kiera se pro sebe usmála. Začínala mít pocit, že Penbrooke je skutečně jejím domovem a Kelan… jejím manželem.

Takhle nemysli, varovala v duchu sama sebe. Oblékla si plášť a vyšla ven, kde bylo nezvykle teplo, jelikož slunce jasně svítilo. Tohle není tvůj domov a nikdy nebude. A jestli jsi tak hloupá, že ses do Kelana zamilovala, pak si koleduješ o zlomené srdce, to je jisté.

„Má paní,“ ozval se mužský hlas. Kiera se otočila a spatřila, že za ní běží zahradník Timothy. „Měla bys chvilku na slovíčko?“

„Jistě.“ Zastavila se na rohu vinařovy chýše, do níž právě bednářův pomocník kutálel prázdné sudy.

Zahradník si sundal z hlavy čapku. „Chtěl jsem se tě zeptat, co budeme pěstovat. Máme tu obvyklé rostliny – některé, co vydrží i přes zimu –, ale chtěla bys něco zvláštního? Je tu tymián, rozmarýn, kostival a samozřejmě řebříček. Ale myslel jsem, že by sis třeba přála, abych zkusil něco exotičtějšího. V minulosti jsem s tím tedy moc štěstí neměl, ale… kdybys po něčem toužila, opatřím semínka nebo sazeničky.“

Vypadal tak dychtivě, jak ji chtěl potěšit. Přestože Kiera šla na mši pozdě, dala se s ním do řeči. „To je skvělý nápad, Timothy. Zkus cokoli, s čím si poradíme sami. Jsem si jistá, že lord obstará vše ostatní, co by kuchař mohl potřebovat.“

Obdařil ji plachým úsměvem, který odhalil několik chybějících zubů. „Děkuji ti, má paní.“

„Já děkuji tobě, Timothy,“ řekla, a než odešla do kaple, ještě se optala na jeho těhotnou manželku a tři děti. Dveře kaple zaskřípaly, když je otevřela. Jakmile si její oči zvykly na přítmí, začala se rozhlížet, zda neuvidí Kelana.

„Můj manžel tu není?“ zeptala se otce Bartona.

„Nikoli,“ zahuhňal starý kněz, zjevně roztrpčen. „Baron Kelan se zřejmě domnívá, že jeho záležitosti jsou důležitější než záležitosti Páně.“

„Nevíš, kde je?“

„Na vzdálené straně panství.“ Otec Bartoň se snažil skrýt své znechucení, což se mu moc nedařilo. Koutky úst měl svěšené.

Morwenna sedící v jedné z lavic vyslechla jejich rozhovor. „V noci vznikl spor poblíž hranic se Serennogem. Nějakou hloupou ženu přistihli při krádeži koně. Jeho majitel utrpěl zranění. Neustále trvala na tom, že musí vidět barona, a tak se tam Kelan s velitelem stráží rozjeli. Měl by se vrátit zítra k večeru, pokud nevyvstanou nějaké problémy.“

„Měl mi to říct,“ povzdechla Kiera. Měla divný pocit, jako by se ji snažil dostihnout osud. Možná kvůli tomu, že jí Kelan neuvěřil, když se mu přiznala. Teď když byl mimo hrad, trápila se. Myslela, že ráno bude mít čas líp mu všechno vysvětlit. To, že byl pryč, nevěstilo nic dobrého. Proč o tom neví? Až do morku kostí cítila, že se blíží něco strašného.

„O těch problémech se dověděl až dnes ráno,“ objasnila Morwenna. „Nechtěl tě budit.“

Dveře do kaple se otevřely a dovnitř pronikl studený vítr. Daylynn vstoupila a tvářila se vyděšeně. „Omlouvám se.“ Za ní kráčela Bryanna.

Otec Bartoň obdařil obě dívky nepříliš svatým pohledem, načež s povzdechem pozvedl ruce. „Tak, dámy,“ řekl nakonec a ukázal na dřevěné lavice. „Až pokleknete, můžeme začít.“

Všichni sklonili hlavy. Ale když Kiera ve snaze o zbožnost zavřela oči a otec Bartoň začal přednášet modlitbu, její mysl byla daleko od téhle malé kaple uprostřed Penbrooku. Nedokázala přestat myslet na Kelana, na muže, jehož milovala, na sestřina manžela.

Znepokojilo ji, že ji tak náhle opustil. Cítila, jak se vyplňuje zhoubný osud. Bylo to tak silné, jako by ji sledoval sám Satan, který vyčkává na tu správnou chvíli, kdy zasadit úder.

* * *

„Vy jste mi lhaly?“ zaburácel lord Llwyd a rozčileně hleděl na Hildy a Penelope. „Obě dvě?“

Penelope by se nejraději propadla. Nikdy dřív otce nepodvedla. Teď stála v síni na Lawenyddu a spolu s Hildy čelily jeho hněvu a zklamání. Připadala si maličká jako zrnko písku.

Hildy si s pohledem upřeným do země pohrávala se svým náhrdelníkem. „Ano.“

„A Kiera a Elyn taky lhaly.“ Mlaskl, jako by tím chtěl vyjádřit, jak strašná je to ostuda. Klesl na židli u krbu a nepřítomně podrbal svého oblíbeného psa mezi ušima.

„Byl to Elynin plán,“ snažila se vysvětlit Penelope. „Přinutila Kieru, aby se toho zúčastnila.“

„Kieru nikdo k ničemu nepřinutí.“

„Elyn odešla a slíbila, že se vrátí. Kiera dlužila Elyn laskavost a tak…“

„To stačí.“ Její otec pozvedl ruku a uťal tak zmatené vysvětlování. „Takže jste se všechny rozhodly mi lhát, zostudit mě, ponížit mě… Kriste Ježíši.“ Uhladil si řídké vlasy jednou rukou a Penelope v tu chvíli připadal mnohem starší. „Ví to Penbrooke?“

„Ne.“

„A Kiera… ona… ach, Matko boží, ležela s ním? Nač se vůbec ptát…“ baron zalkal.

Nevinná Penelope odpověděla. „Ano, ale měla lektvar, který ho uklidnil, takže jen ležela vedle něj a ne… ne…“ Její otec na ni pohlédl, jako by byla pomatená. Penelope se přikrčila.

„Takže on byl také podveden. A pořád si myslí, že jeho ženou je Elyn? Ach bože, proč nemám syny? S těmi je to mnohem jednodušší než s dcerami.“ S povzdechem dodal: „Tahle lest musí skončit. Ještě dnes se musíme vydat na Penbrooke a říct mu pravdu. Že se oženil s podvodnicí, protože žena, jež mu byla zaslíbena, prchla z hradu ještě před svatbou.“ Llwyd se odmlčel a sáhl si na svou bolavou hlavu. „Ach bože,“ zakvílel, když si naplno uvědomil, že se Kiera oddala muži své sestry. Na svatební smlouvě však stojí Elynino jméno, a to je závazné. „Až se mi Elyn dostane do rukou, přísahám, že z ní vytřesu život.“

„Na to už je pozdě,“ šeptla Hildy a po vrásčitých tvářích jí začaly stékat slzy.

Penelope věděla, co se chůva chystá říct dřív, než jí slova sklouzla ze rtů. Ne! Ne! Ne! Ne Elyn!

„Hildy, ach ne…“ zašeptala, ale otec nechápal.

„Lady Elyn se setkala s Brockem z Dubového vrchu,“ vysvětlila Hildy.

„Co?“ Llwyd vyskočil ze židle a jeho pes se vmžiku vztekle rozštěkal. „Odešla, aby se setkala s jiným mužem?“ Otec zrudl, až měl obličej jako pivoňku. „Jako nějaká sprostá děvka? Moje dcera? Tvrdíš, že se Elyn oddala jinému, když byla zaslíbena Penbrookovi?“

„Byli milenci,“ přiznala Hildy zkroušeně.

„Tomu nevěřím!“ Žíla na krku mu naběhla.

Hildy neodpověděla.

„Tys o tom věděla, že ano?“ vybafl a prstem ukázal na ženinu útlou hruď. „Tys o tom věděla, a nic jsi neřekla? Nic jsi neudělala? I když jsem tě požádal, abys mi věštila z kamenů, když jsem chtěl znát pravdu, tys mi lhala a měla jsi přede mnou tajnosti. A moje prvorozená zatím zostudila mě i celý Lawenydd.“ Pomalu se k ní přiblížil. „Co jsi to za čarodějku?“

„Nechtěla jsem ti ublížit a navíc jsem dala slib lady Elyn i lady Kieře.“

„Ublížit mi? Ty se zajímáš o moje pocity?“ Llwydův hněv byl stále mocnější. „To nemyslím. Pamatuj, že jsi dala slib mým dcerám. Mým. Ne tvým. Ty mizerná prolhaná ježibabo! Však já tě hned vyženu z tohoto hradu!“ Byl tak rozrušený, že se celý třásl. Upíral na ni zuřivý pohled. Hildy se neobtěžovala tím, aby si setřela slzy nebo sklonila hlavu.

„To není její vina,“ vložila se do hovoru urychleně Penelope. „Hildy se snažila Elyn ten její plán vymluvit. A když se Kiera rozhodla odjet na Penbrooke, Hildy jí to taky rozmlouvala. Jenže Kiera tvrdila, že musí odjet kvůli nějakému slibu, který dala Elyn. Ale teď… teď…“ Penelope začala vzlykat.

„Teď co?“ vyštěkl Llwyd, ale jeho hlas napovídal, že už to začíná chápat. „Co se děje, Hildy?“

„Brock z Dubového vrchu je v mé chýši jako vězeň.“

„Cože? Proboha, co tím myslíš – jako vězeň?“

„Je to tak,“ přiznala a pověděla mu o tom, jak Joseph unesl Brocka v jeho svatební den.

„Takže teď jsme urazili Fenn, Dubový vrch i Penbrooke. Zkompromitovali jsme je! U všech svatých, Elyn, cos to provedla?!“ povzdechl a obrátil oči ke stropu, jako by jej jeho nepřítomná dcera mohla slyšet.

„Je toho ještě víc,“ řekla tiše Hildy se zachmuřeným výrazem. Penelope se v duchu připravila na to, co bude následovat.

„Další potíže?“ horlivě zavrtěl hlavou. „Co horšího se mohlo stát?“

„To, čeho jsem se bála,“ přiznala Hildy a rozplakala se. „Lady Elyn zemřela. Pohádala se se sirem Brockem, utekla a kůň ji shodil do řeky.“

„Co?“ Llwyd popadl Hildy za paže. Jeho vztek se rychle změnil v nedůvěru. „Ne… neslyšel jsem tě. Elyn někde žije. Možná se skrývá.“

„Obávám se, že ne, můj pane. Je mi to líto. Moc líto.“

Penelope už tu bolest nemohla snést. Z hrdla se jí draly vzlyky, zdrceně klesla na židli. Jak se to stalo? A proč?

„Nevěřím ti,“ pravil Llwyd, ale v jeho tváři bylo patrné zoufalství. „Ne. Ty nemluvíš pravdu, říkáš jen samé lži, abys mě očarovala. Cožpak jsi mi už dnes neublížila dost, ženská?“

„Brock je tady. V mojí chatrči. Už jsem s ním mluvila a souhlasil, že ti vše vypoví osobně.“ Hildy se třásl hlas. Penelope si pomyslela, že je jí asi špatně. Dívka sevřela ruce v pěsti a vzpomínala na časy, kdy ji Elyn učila střílet z luku, jezdit na koni tryskem nebo hrát kostky. Nic z toho se Penelope nenaučila. Elyn nemůže být mrtvá!

„Přived ho ke mně,“ poručil baron z Lawenyddu a ztěžka klesl na židli. Pes se znovu uvelebil u jeho nohou. „Pravdu jsem se měl dovědět už dávno.“

„Jak si přeješ.“ Hildy vyběhla z komnaty, kde nechala Penelope s jejím rozčileným otcem.

„Otče,“ řekla dívka nešťastně. „Je mi to tak líto. Kdybych mohla něco udělat…“

„Nemůžeš udělat nic,“ pravil hořce a v jeho výrazu bylo jasně patrné zoufalství. Vrásky kolem očí a úst se mu prohloubily. Ramena měl svěšená, jako by mu na nich spočívala nějaká neviditelná tíha. Smutně zavrtěl hlavou. „Nemůžeš udělat nic, co by tvou sestru přivedlo zpátky k životu, nebo snad ano?“

Srdce jí pukalo. „Ne, ale…“

„Ani nemůžeš napravit mou pověst nebo pověst své sestry Kiery, že?“

„Ne,“ povzdechla zdrceně.

„Ztratil jsem dceru a ty sestru. A kdyby tahle bolest nestačila, je toho ještě víc. A bude to trvat věčně. Nikdo se mnou už nikdy nepodepíše dohodu o spojenectví, až se všichni dozvědí, jak se moje vlastní děti a služebnictvo vysmáli mé dohodě s lordem Kelanem z Penbrooku. Krom toho podvodu teď budu obviněn z organizování únosu sira Brocka, syna lorda Nevylla, a ze zničení jeho manželství s lady Winnifrydd z Fennu. Její otec mi to jistě bude dávat za vinu a už se mnou nikdy nebude obchodovat. Ne, Penelope, nemůžeš udělat vůbec nic,“ pověděl zapáleně. „Už jsi toho udělala dost.“

„Ale, otče, prosím,“ zašeptala zlomeně a oslepená vlastními slzami se mu vrhla k nohám. Pes podrážděně zavrčel. „Dovol mi, abych to odčinila.“

„Ach, Penny, holčičko,“ povzdechl a nepřítomně ji pohladil po vlasech. „Už je pozdě. Moc pozdě. Už bylo napácháno příliš mnoho škod.“

Polkla slzy, zhluboka se nadechla a přinutila se vstát. „Napravím to…, aspoň co se dá,“ slíbila. Otcovy smutné oči na ni hleděly znaveně a znechuceně.

„Nejlepší, co můžeš udělat hned, je odejít. Běž do své komnaty nebo… kam chceš. Je mi to jedno. Ty a tvoje sestry jste mě zklamaly a potupily. Už se na tebe nechci dívat.“

Ohromená Penelope zadržela zoufalý povzdech. Jako by jí vrazil facku. Určitě to tak nemyslel… Ale když chtěla promluvit, mávl rukou, aby odešla. Jako by se mu dělalo zle jen z pohledu na ni.

Do očí jí znovu vhrkly slzy. Když doběhla ke dveřím, zrovna se otevřely a dovnitř vpadla Hildy. „Můj pane,“ oslovila jej s očima rozšířenýma obavami. „Sir Brock uprchl.“

„Co?“ Llwyd vyskočil na nohy, pes zaštěkal a zavrčel. „Je to tak. Pouta zůstala v mé chalupě, ale jeho jsem nikde nezahlédla!“

„Ach, pro lásku boží, zavolej velitel stráží. Hned ho musí najít!“

Ale Hildy se ani nepohnula. Stála tam jako přikovaná a hrůza v jejích očích napovídala, že došlo ještě k něčemu mnohem strašnějšímu. „To není všechno,“ přiznala. „Dorazila lady Winnifrydd. A spolu s ní baron z Fennu a baron z Dubového vrchu.“

24

„On tu není?“ podivila se Winnifrydd. Rty měla sevřené a záda strnulá. „Brock tady není?“

Nemohla tomu uvěřit. Samozřejmě, že Brock uprchl na Lawenydd. Kam jinam by jel než do domova své milované? Stála ve velké síni a zírala na starého zlomeného barona Llwyda z Lawenyddu. Uvažovala, jestli jí ten muž lže. Nebo je možná tak slepý, že si Brocka ani nevšiml. Baron vypadal unaveně a poraženě, jako by ve svých letitých kostech neměl už vůbec žádnou sílu.

A co ostatní, kteří se kolem něj motají? Vyzáblá služka, jež působila tajemně, a mladší baronova dcera, jejíž hezký obličej byl stažený bolestí. Celé to místo bylo ponuré a temné, ale ne tak zchátralé jako Dubový vrch.

„Sir Brock zde byl. Jeden z mých mužů ho přivedl na hrad,“ vysvětlil stařec. Kolem pobíhalo služebnictvo a nosilo na velký stůl maso, sýry a koláče. Její otec i baron Nevyli už drželi v rukou poháry. Jako by byl čas na klábosení u vína! „Ale odešel.“

„Kam?“ vyjekla Winnifrydd, přestože jí otec nenápadně naznačoval, aby byla zticha.

„To nevím,“ odvětil baron z Lawenyddu.

Lhal. Bylo zjevné, že má nějaké tajemství se svou dcerou a tou starou babou, která je evidentně nízkého původu, ačkoli zůstává v blízkosti lorda a chová se spíš jako jeho žena než služka. Ano, mezi těmi dvěma něco je.

„Prosím, pojďte a pojezte s námi. Dnes tu máme den smutku, poněvadž jsem se dozvěděl, že moje dcera zemřela. To tvůj syn,“ řekl a kývl bradou na Nevylla, „ten pověděl Hildy, co se mé dceři přihodilo a… nu…“ Unaveně zvedl ruku. „Stalo se toho ještě mnohem víc. Pojďte a posaďte se. Promluvíme si.“ Opíral se o hůl a vedl je k vyvýšenému stolu.

„Svou dcerou míníš Elyn?“ ujistila se Winnifrydd a stařec přikývl. Přestože se to zdálo nemožné, ramena mu poklesla ještě víc. Děje se tu něco velmi špatného. Winnifrydd z toho mrazilo. Předstírala, že ničemu nerozumí. „Cožpak se neprovdala za Kelana z Penbrooku?“

„Ano, také jsem si to myslel, jenže tomu tak není,“ řekl a tvrdě pohlédl na bledou služku. „Je to dlouhý příběh a sám mu příliš nerozumím. Ke sňatku došlo, ale zřejmě v tom bude nějaký podvod.“ Vše rychle vysvětlil, včetně Josephovy cesty na Dubový vrch a zajetí sira Brocka. S těžkým povzdechem pak dodal: „Zdá se, že jsem byl oklamán, a nejen já.“

Winnifrydd si pomyslela, že ona také, ale teď už neměla trpělivost poslouchat toho starého blázna. Ani ji nezajímalo manželství Kelana z Penbrooku s Elyn, pokud se netýkalo Brocka. Váhavě přijala kousek nabízeného pokrmu, jen proto, aby uspokojila svého otce. V duchu ale zuřila. Kde je k čertu Brock? Kdo by se zajímal o všechno ostatní? „A co Brock?“ zeptala se. „Byl tady jako váš vězeň a utekl?“

Podezírala ho, že se rozjel na Penbrooke, ačkoli se dozvěděl, že jeho milovaná Elyn zemřela. Nejspíš se chtěl na vlastní oči přesvědčit, zda je to pravda a zda nežije s Penbrookem jako jeho manželka. Winnifrydd ještě napadlo, jestli se nerozjel podél řeky a nehledá tam Elynino tělo. Snad doufá, že když ho nenalezne, může to znamenat, že je živá.

Winnifrydd chápala muže, jehož si chtěla vzít, mnohem víc než on ji. Nožem si ukrojila kousek masa a začala přemýšlet. Kdyby byla sama, jela by mnohem rychleji a unikla by otcovým příkazům a neustálým nářkům barona Nevylla. Mohla by se vydat, kam by chtěla. Nic by ji nezastavilo. Ani její otec.

Sevřela v ruce nůž o něco pevněji. Brock z Dubového vrchu bude litovat, že ji opustil. A navíc v jejich svatební den. Nezáleží na tom, že ho z hradu nejspíš odvlekli násilím. Je přece silný muž a velký bojovník, takže se jí zdálo směšné, že by ho přemohl a odvlekl obyčejný kluk ze stáje. Pokud ovšem nechtěl zmizet sám. Pak by měl vynikající výmluvu, proč se vyhnul svatbě. Hlupák jeden!

Opravdu si myslel, že ho Winnifrydd nechá jen tak jít? Ze ho nebude pronásledovat a nepotrestá ho za to, že ji tak ponížil? Ukrojila si další kousek masa a pomalu žvýkala. Vychutnávala si jídlo a přitom zvažovala svou pomstu.

Pokud Elyn nějakým zázrakem přežila, nebo celá ta historka o její smrti byla jen součástí promyšleného podvodu, pak za to bude Brock pykat. A stejně tak Elyn. A Kiera a všichni ostatní, co si myslí, že můžou jen tak zneužít Winnifrydd z Fennu. Ne, to nedovolí. Měla spoustu nápadníků. Spoustu. Bohaté muže, hezké muže, proslulé milovníky, ale všechny je odmítla, aby mohla být s Brockem.

Protože ho milovala. Celým svým bláhovým srdcem. A on ji zradil… Vřel v ní vztek. Za tohle zaplatí. A brzy.

Nakonec se k ní ještě připlazí. Tak to bude. Odsunula prkénko s masem stranou a v duchu se odhodlaně pomodlila, aby její pomsta vyšla. Nemusí být rychlá, to ne, ale i tak bude sladká. Dnes večer se vydá na Penbrooke.

„Je to tak, to ti povídám, lorde Kelane,“ pravil sedlák téměř dva dny poté, co byl okraden. Mračil se pod vousy. Slunce svítilo vysoko na obloze, ale zimní den byl chladný. Kelan, velitel stráží a sedlák stáli před polorozpadlým přístřeškem, kde v malé ohradě rylo a chrochtalo pět prasat. Uschlou trávu pokrývala námraza, stejně jako louže v blátě, na nichž se leskl led.

„Bylo to zrovna za rozbřesku,“ povídal ten muž a sám sobě přikyvoval. Měl na sobě záplatovanou halenu a plandavé nohavice, v ruce svíral vidle, jimiž honil prasata k sobě. Druhou ruku měl ovázanou hadrem, kterým prosakovala krev. „Šel jsem ven zkontrolovat tady prasata a uviděl jsem tu divoženku, jak se snaží ukrást mýho nejlepšího koně. Zrovínka vycházela zpod přístřešku a byla skoro stejně překvapená jako já. Utíkala, jako by ji honili všichni čerti. Křičel jsem a běžel za ní. Pak se ale otočila a šla na mě s nožem. Pořezala mi ruku. Vyváděla, jako by byla zraněná ona. Vypadala, jako by měla každou chvíli omdlít, když se snažila vylézt na Sadieho. Ale když jsem na ni zařval, aby nelezla na mýho koně, vůbec mě nevnímala.

Vyškrábala se do sedla a pořád se držela za břicho. Rozcválala se a páni, ta čarodějka teda uměla jezdit.“ Sedlák hvízdl, sevřel si ovázanou ruku a zadíval se přes pole na lesy. Pohledem zřejmě sledoval cestu, kudy ujela ta šílená jezdkyně.

„Vzala ještě něco?“ zeptal se velitel stráží.

„Ne. Nic dalšího mi nechybí. Ale řek bych, že je to nějaká potvora, se kterou bude ještě fůra problémů.“

„Kdo to byl?“ otázal se Kelan, jehož ta poznámka znepokojila. „Poznals ji?“

„Já? Ne.“ Zavrtěl hlavou a poškrábal se vzadu na krku. Se skloněnou hlavou pozvedl zrak ke Kelanovi. „To je právě zvláštní. I když jela jako chlap, měla kolem sebe něco… zkrátka se chovala, jako by byla mnohem lepší než já, jako nějaká dáma nebo co.“

„Jak vypadala?“ vyzvídal velitel stráží.

„Jak jsem povídal, zrovna se rozednívalo a ona byla tak blízko, že jsem ji viděl dobře. Vypadala urozeně, měla bílou pleť. Dlouhé vlasy, kudrnaté, tmavohnědé, trochu do ruda.“ Ukázal na svou bradu. „Bradu měla špičatou, ale její oči, ty mě upoutaly. Divoké a zelené. Tmavé.“

Vlasy, pleť a oči jako Elyn, pomyslel si Kelan s úsměvem. Jeho úsměv se ale rázem vytratil, když si vzpomněl na podivné přiznání své ženy. Předešlou noc mu řekla, že není Elyn, ale její mladší sestra Kiera. Samozřejmě to je nesmysl, jenže teď… Vůbec poprvé ho napadlo, že věci nemusejí být takové, jak se zdají.

„Co měla na sobě?“ zeptal se velitel stráží. Kelan se snažil zaplašit své obavy. Co ho to vůbec napadlo? Vždyť když odcházel od ženy, spala v jejich loži…

Nebo to je někdo jiný?

„Bílé šaty a přes ně tmavý plášť. Ty šaty vypadaly prostě. I moje žena má takové. Ale ten plášť vypadal, jako by patřil šlechtičně nebo nějaký bohatý kupecký paničce. Byl tlustý a tmavomodrý, skoro až dočerna, a lemovaný kožešinou.“

Šlechtična.

„Ten plášť mohl být kradený,“ prohlásil Kelan, jako by se snažil přesvědčit sám sebe, že Elynina zpověď nemá nic společného s tímhle podivným příběhem.

„To asi jo,“ přitakal sedlák.

„Bylo na ní ještě něco divného?“ vyptával se dál velitel stráží.

Sedlák si odfrkl, načež pohlédl na Kelana. „Jo, to bylo.“ Zatlačil svou ošoupanou botu do bahna a řekl: „Jak odjížděla, řvala na mě, že jestli chci svýho koně zpátky, ať si pro něj přijedu na Penbrooke.“

„Proč?“ podivil se Kelan. Jeho podezření ale sílilo čím dál víc. Cosi v sedlákových očích jej varovalo před neblahými zprávami. Smrtícím stiskem sevřel v ruce otěže.

„Tak to řekla: Jen si půjčím tvého koně, sedláku,‘“ oznámil a poškrábal si zraněnou ruku. „Pak ještě řekla, že na Penbrooke dojede zítra a dohlídne na to, aby mi její manžel koně vrátil. Tak jsem se jí optal, kdo je ten její zatracenej manžel, a ona se jen zasmála a řekla: ‚Cožpak nevíš, sedláku? Jistě mě poznáváš.‘ Na to jsem opáčil, že to teda ne, a ona se zas rozesmála, hodila si vlasy přes ramena a zaryla paty Sadiemu do slabin a ještě zakřičela: Jsem lady z hradu. Elyn z Penbrooku, žena lorda Kelana.‘“

Kelanovi naskočila husí kůže. Ježíši Kriste, jaký hlupák to byl? To, co mu Elyn pověděla noc před jeho odjezdem, považoval za nějaký žert. Takže ona není Elyn? Dřív o tom moc neuvažoval, ale od té doby, co se s ní setkal poprvé, tu bylo tolik otázek a tolik témat k přemýšlení. Myslí mu vířily vzpomínky na ten krátký čas, po který jsou spolu. Svou ženu poznal jen před pár dny. O svatbě se na něj odvážila podívat jen několikrát, a to vždy zpod hustého závoje. Pak tu byla její nevysvětlitelná nevolnost, která ji přepadla ihned poté, co si dali svatební slib. Nemoc, která jí zabránila slavit svatbu, jejich svatbu. Nejenže se Elyn vůbec neobjevila ve velké síni, ale ani její sestra Kiera se neukázala po celou dobu, co Kelan pobýval na Lawenyddu.

Začínalo mu pomalu svítat. Uvědomil si, že tu vždy byly nějaké náznaky toho, že všechno není tak, jak by být mělo, ale on je ignoroval. Lahvičky, které našel ukryté pod běhouny, krev a nějaký lektvar, který ho měl jistě zbavit jasného uvažování. Elynina nevysvětlitelná nepřítomnost, když ho držela skoro jako vězně v jejich svatební komnatě, zatímco sama odjela do lesa… Pak tu byla její nechuť odjet na Penbrooke, tlumené hlasy žen, které jako by probíraly nějaké tajemství uvnitř hradních zdí… A pak když se

svou novomanželkou konečně dorazil na Penbrooke, Morwenna prohlásila, že jeho žena není Elyn z Lawenyddu. Všechny tyhle drobnosti vždy přehlížel, nechtěl uvažovat o tom, že by mohl být podveden, ale teď… teď ho napadlo, jestli nakonec není největší hlupák ze všech.

Na naléhání velitele stráží často jezdil přes celé panství promluvit si se sedláky, kterým zločinci a bandité ukradli zboží nebo dobytek, ale příběh tohoto sedláka byl zcela jiný.

„Jsem lady z hradu. Elyn z Penbrooku, žena lorda Kelana.“

Slova té zlodějky. Zařezávala se Kelanovi hluboko do srdce, a přestože se snažil popřít podezření, které mu vířilo myslí, nedokázal to. V očích své ženy viděl bolest – ne, nebyly to oči jeho ženy, ale zrádkyně. Myslel si, že trpí, protože se jí stýská po rodině nebo po domově, že je nešťastná z jejich manželství, ale teď už ví, že v tom bylo něco jiného. Ví, že mu lhala. Ta zlomyslná víla ho škádlila, flirtovala s ním, nenasytně se s ním milovala, i když zprvu byla nezkušená… Zaťal zuby.

Připadalo mu, jako by měl břicho plné studených kamenů, které mu působily bolest. Připomínal si, že jeho krásná a tajemná žena je cizinkou. A lhářkou.

Zuřil. Myslel na svou ženu, na tu prolhanou zrádkyni. Proboha, jak jen mu to mohla udělat? Jak to mohla udělat své rodině? Jaká je to vypočítavá a bezcitná mrcha? Zuby k sobě tiskl tak silně, že ho to bolelo. Rukama strnule svíral otěže. Představil si, jak ji popadne za ramena a zatřese jí a…

Vtom si ale vybavil její škádlivý úsměv, tázavě pozvednuté obočí. Jak dokáže být stydlivá i svůdná zároveň.

Myslel si, že ho miluje, a ona ho přitom jen využila. Udělala z něj hlupáka.

Ach, ty prohnaná bezcitná mrcho, jen počkej, až tě zase uvidím.

Je načase vrátit se domů.

Je načase, aby žena, která se vydávala za Elyn z Lawenyddu, odhalila své nitro a čelila jeho hněvu.

25

„Je tu někdo, kdo by tě chtěl vidět,“ oznámila Morwenna, když vpadla do velké síně, kde Kiera od Kelanova neohlášeného odjezdu trávila většinu času. Seděla v křesle u ohně a nechávala se obskakovat služebnictvem.

Celé hodiny naslouchala jejich otázkám, rozhodovala a sama sobě se snažila namluvit, že se jí po Kelanovi nestýská. S kuchařem probrala, co se bude následující týden vařit, se správcem hovořila o tom, že je třeba pořídit víc příborů a ložního prádla, s knězem o rozdávání almužen, s truhlářem o výrobě dalších stolů a židlí. Hlava se jí točila ze všech těch rozhodnutí, která učinila, a přitom by neměla rozhodovat sama.

„Kdo je to?“ zeptala se Kiera usazená u stolu.

„Posel z Lawenyddu.“

Kiera prudce vzhlédla a Morwenna tázavě pozvedla obočí. „Říká, že se jmenuje Joseph.“

„Joseph?“ Kieře se zrychlil tep a vyskočila tak rychle, že se uhodila do kolene. Jistě přináší nové zprávy o Elyn! Konečně se dozví pravdu a zjistí, proč se její sestra nevrátila a nezaujala své právoplatné místo Kelanovy ženy.

Možná už se Elyn objevila! Ano, určitě! Proč by se sem jinak Joseph vypravil?

Tak co teď budeš dělat? Nechceš přece opustit Penbrooke. Miluješ Kelana. Ach bože, potřebuješ vědět, že se Elyn daří dobře.

Kieře připadalo, jako by ji rvali na dva kusy, ale byla vděčná za jakoukoli zmínku o Elyn. Koutkem oka postřehla služku lelkující u kádě s vodou. „Rhynn. Prosím tě, dohlédni, aby byl můj host vpuštěn dál, a pak mu dej přinést něco k jídlu a k pití. A… a ať mu někdo přichystá pokoj, zřejmě bude dost unavený.“

„Ano, má paní,“ kývla mrzutá služka.

„Kdo je Joseph?“ zeptala se Morwenna, jakmile Rhynn odešla z místnosti.

„Syn vrchního stájníka.“

„A ten tě přijel navštívit?“ podivila se Kelanova sestra. „Neurozený. A ty mu dáváš přichystat pokoj?“

„Ano!“ odsekla. „On… jistě přináší zprávy o mé rodině,“ dodala ještě. Právě když se vydala ke dveřím, vešel do velké síně Joseph v zablácených hadrech a se zplihlými vlasy. Vypadal vyčerpaně.

Doprovázela ho Rhynn a rozložitý strážný. Joseph trochu kulhal, ale jakmile spatřil Kieru, zazubil se. „Má paní.“ Smekl čapku.

„Josephe!“ Rozběhla se k němu a navzdory zvědavým pohledům služebnictva a Morwenny se mu vrhla do náruče, až oba málem upadli. K čertu se společenským postavením. Až do této chvíle si ani neuvědomila, jak moc se jí stýská po Lawenyddu a po všech, kteří tam žijí. Srdce se jí svíralo a v očích ji pálily slzy. Josepha její reakce ohromila, a tak ji neohrabaně objal. „U všech svatých, tak ráda tě zase vidím,“ vypravila ze sebe, když se od něj odtrhla a zadívala se na něj. „Prosím, pojď dál. Ohřej se. Rhynn!“ Obrátila se na ženu, která tam stála s hadrem v ruce a pusou dokořán. „Přines jídlo a víno pro našeho hosta.“ Když se ani nehnula, Kiera na ni vyštěkla: „Hned!“

„Ach… totiž ano, má paní.“

Kiera pokynula Josephovi směrem k ohni, ale vtom si všimla jeho výrazu. Koutky úst měl svěšené a v jeho očích se neodrážela pouze únava. Tvářil se tvrdě. Rozzlobeně. Ve tváři mu hrály svaly, jak se neúspěšně snažil nedat najevo pocity, které v něm vřely.

Ach bože…, něco se stalo. Něco strašného. Její mysl zaplavovala jedna příšerná představa za druhou. „Musíš být unavený a zmrzlý. Posad se tady k ohni.“ Směrovala ho ke křeslu, z něhož před chvilkou vstala, a přitom kývla na sluhu, aby přiložil do ohně pár polínek. „Ach… odpusť, tohle je moje… Kelanova sestra Morwenna.“

„Má paní, je mi ctí,“ prohlásil Joseph, ale jeho výraz zůstával vážný. V jeho očích bylo cosi, co Kieru děsilo.

„Sedni si,“ vybídla ho, usedla do křesla a ukázala na druhé. „Máš nové zprávy? Vidím, že se asi něco přihodilo.“

„Ano.“ Hrdlo měl sevřené a Kiera tušila, že se stalo to nejhroznější, co se stát mohlo.

„Jde o tvou sestru, paní.“

„O mou sestru?“ zopakovala a v uších jí hučelo. „Myslíme, že zemřela.“

„Ne!“ Kiera vyskočila. Elyn je mrtvá? Ne, ach ne! Cítila, jak bledne. Když promluvila, její hlas byl drsný. „To musí být nějaký omyl.“ Nemohla tomu uvěřit. Sice velmi miluje Kelana a chce tu zůstat jako jeho žena, ale stejně nemůže uvěřit, že sestra nežije. Bylo sice zvláštní, že se Elyn nevrátila, jak slíbila, ale nemůže přece být mrtvá! Tak mladá. Plná života. Silná. „Ne, to nemůže být pravda.“

Ale už když ta slova říkala, hlavou jí vířily tucty otázek. Nenapadlo tě náhodou, že může být zraněná? Nenapadlo tě v té nejchmurnější chvíli, že třeba zemřela…, a tys tady zatím uchovávala svoje tajemství, zůstávala s Kelanem ve šťastném zapomnění, popírala své obavy a žila ve lži, místo abys nalezla způsob, jak Elyn pomoci?

„Vyjela si na projížďku a zmizela,“ vysvětlil ostražitě Joseph.

„Jistě se najde.“ Byl to její hlas? Zněl tak slabě. Byl vzdálený, ačkoli ta slova sklouzla z jejího jazyka.

„Ne, to si nemyslím.“ Poškrábal se na bradě a zavrtěl hlavou.

Ne, ne, ne! Elyn se jen někde skrývá. Ano, tak to je. Najde se. Živá. Možná je zraněná, ale určitě ne mrtvá. To ne. „Tohle je nějaký omyl, Josephe… Zmizela, já vím, ale… ty jsi řekl: ‚Myslíme, že zemřela.‘ Takže to nikdo neví jistě. Neviděl jsi její tělo.“

Joseph zíral do ohně. „Měla se s někým sejít a ten člověk pak viděl jejího koně. Bez ní. Ona…“ Odkašlal si a pohlédl dolů na své ruce sevřené v pěsti. „Spadla do řeky a proud ji stáhl pod hladinu. Nezbyla po ní ani stopa.“

„Ne.“ Kiera byla otřesená. Ruce se jí chvěly a kolena podlamovala. Přestože stála u ohně, roztřásla ji zima. Pomyslela na Elyn, jak se topí, jak ji proud stahuje do ledové řeky, jak se jí plíce plní vodou… Ne, ach ne. Sotva dokázala stát na nohou, když si představovala sestru, vyděšenou a bojující svůj smrtelný zápas. „To je zlé. Kdo ji viděl?“ chtěla vědět.

„Sir Brock z Dubového vrchu.“

Celá strnula. „Ten bastard ji viděl spadnout do řeky a nepomohl jí? Ne, tomu nevěřím. Ani jemu nevěřím. Je to lhář… a zloděj koní a lotr.“

„Proč by lhal?“ dotázala se Morwenna a Kiera sebou trhla. Byla tak pohroužena do svého smutku, že docela zapomněla, že je s nimi v místnosti ještě Kelanova sestra, která celý rozhovor vyslechla a teď si vše dává dohromady. „Sira Brocka známe obě dvě,“ připomněla jí jemně Morwenna, přestože se tvářila podezíravě. Kiera si v duchu rychle přehrála rozhovor s Josephem. Zmínila snad Elynino jméno… Ale copak už to není jedno? Teď, když je Elyn mrtvá. Mrtvá! Slzy jí vhrkly do očí, když Morwenna promluvila. „Tys do něj kdysi byla zamilovaná, či snad ne?“

„Já ne,“ odvětila Kiera přiškrceně.

Morwennin chladný výraz napovídal, že se ji snaží nachytat při lži. „Ale proč by za ním jela tvoje sestra? Mluvíte o Kieře, že ano?“ zeptala se. Joseph se tvářil provinile a zíral do plamenů.

Zaváhal a krátce pohlédl na Kieru. „Ano, mluvíme o její sestře,“ odpověděl.

Rhynn s podnosem v rukou vpadla do místnosti. S úsměvem ho položila na malý stolek před Josepha. Byl tam džbánek piva, cihla sýra, miska s vejci a talíř s chlebem.

„Děkuju,“ zašeptala Kiera směrem ke služce, která tu dál postávala a nepřestávala se na kluka ze stáje usmívat. Kiera se s povzdechem snažila potlačit slzy. „Ne-nemůžu tomu uvěřit.“ Bolelo ji v krku a mysl měla plnou vzpomínek na svou starší sestru a jejich společné dětství. Elyn milující dobrodružství, která se v létě brodila přes řeku mezi kameny, která na podzim jezdila bez sedla a spolu s otcem lovila zvěř. Která vypustila smrtící šíp na útočníka, když napadl Kieru. A poměrně nedávno přemluvila Kieru, aby se zapojila do toho jejího šíleného plánu, a pak ji nechala s Kelanem samotnou… Dobrý bože, prosím, dej pokoj její duši. „Jak… jak se má otec? A Penelope?“ zeptala se, pak ale zavrtěla hlavou a skryla obličej do dlaní. Z očí jí vyhrkly slzy. „Ach, tohle je tak zlé.“

„Je mi to líto,“ řekla Morwenna a Kiera ucítila na rameni její ruku. Přes slzy vzhlédla na Kelanovu sestru. Morwennin obvyklý podezíravý

výraz se zjemnil a nyní se tvářila soucitně. „Kdybych pro tebe mohla něco udělat…“

Kiera popotáhla. „Nic,“ řekla a duši jí rval vztek, lítost a žal. „Nikdo nemůže nic udělat.“

Winnifrydd sotva popadala dech a celé tělo ji bolelo ze zběsilé jízdy. Ve svitu měsíce nad sebou spatřila hrad.

Penbrooke.

Domov barona Kelana a… bezpochyby Elyn z Lawenyddu.

Winnifryddiny zhouby.

Brock je jistě uvnitř a hledá svou milovanou. Winnifryddino zhrzené srdce se sevřelo tak, že se otřásla. Brock by nenalezl klid, dokud by doufal, že Elyn mohla přežít. Třeba se domníval, že ho tu noc na mostě šálil zrak a že se Elyn vrátila a teď je provdaná za barona.

Prolhaný mizerný bastard.

Patami pobídla koně a vedla ho dál po vyježděné tmavé cestě vedoucí na Penbrooke. Jediným zdrojem světla byl měsíc a hvězdy, vzduch byl sychravý a chladný. Winnifrydd si toho sotva všímala. Přestože byla unavená, cítila předtuchu něčeho hrozného.

Dnešní noc patří jí. Winnifrydd se pomstí Brockovi i Elyn a každému, kdo má podíl na jejím ponížení. Trpěla, když ji ženich nechal stát samotnou před oltářem. Vnímala to jako neskutečné ponížení, odpornou potupu sebe i svého otce a celého Fennu. Zaťala zuby, sklonila hlavu a rozjela se ještě rychleji. Cítila, jak jí vítr hvízdá kolem uší, jako by kvílel, že konečně nadešel čas její pomsty.

Brock a Elyn a všichni, kdo byli do toho plánu zapleteni, brzy zaplatí. A nezáleží na tom, co to bude stát.

Kiera otevřela dveře komnaty a vešla dovnitř. Další den se chýlil ke konci, a Kelan se stále nevracel.

Joseph ležel v posteli, ale jakmile otevřel oči a spatřil návštěvnici, urychleně se posadil.

„To nemusíš,“ uklidnila ho Kiera a vešla do potemnělé místnosti. „Jen jsem se chtěla ujistit, že je o tebe dobře postaráno.“

Zvedl jeden koutek úst, ale v očích mu ani nezajiskřilo. „Spíš už mě tím otravujou. Nell mi přinesla medovinu a jídlo,“ řekl a ukázal na stůl, na němž stál džbánek a prázdná ošatka. „Nějaká jiná holka mi zas přinesla mokré horké hadry, abych se omyl, kněz se tu se mnou chtěl pomodlit a felčar mi vyčistil a ovázal ránu na noze.“

Kiera se usmála. „Vítej na Penbrooku.“

Přiměl se ke křivému úsměvu.

„Teď si odpočiň. Nebudu tě obtěžovat.“

„Ty mě neobtěžuješ, má paní,“ povzdechl. „Myslím, že už jsem se vyspal dost. Co jsem přijel, jenom spím.“

„Potřebuješ to.“

Joseph se netvářil zrovna přesvědčeně. Pohlédl na své oblečení, které bylo sice pořád rozedrané, ale čisté a sušilo se na stoličce u ohně. Vedle bot měl svoje nože. Jeden velký, který nosil vždycky u opasku, a druhý menší, ten míval schovaný v ošoupané botě. Oba teď ležely na krbu. „Přál bych si jen zachránit paní,“ pravil ochraptělým hlasem.

„To já taky,“ přisvědčila Kiera. Srdce jako by měla z kamene. Oči ji pálily od pláče a hlava tepala bolestí a pocitem viny. Je načase znovu odhalit své nitro a přimět Kelana, aby jí tentokrát uvěřil, i kdyby to mělo znamenat, že ho ztratí. Čekala na něj celý den, ale on se nevrátil.

Tma padla už před několika hodinami a Kiera strávila večer v úzkostných obavách. Napínala uši a doufala, že snad zaslechne zezdola jeho hlas nebo kroky na schodech. Byla zklamaná, když si uvědomila, jak moc ho miluje. Pokaždé, když ho uviděla, zrychlil se jí tep a srdce začalo bít ještě prudčeji, když se na ni podíval. Pod jeho doteky se celá rozehřívala. Těšila se, jak s ním bude trávit celé dny a naučí se, jak to na hradě chodí. Těšila se, jak ‚se budou každou noc milovat.

Bláhová, bláhová ženská.

A teď musíš shodit to břímě a přiznat se mu. Třeba čekáš dítě. Už teď máš zpoždění, tvůj vždy pravidelný cyklus byl narušen. Pomyšlení na to, že by mohla být těhotná, bylo uklidňující, ale jen trochu. Dokud nepoví Kelanovi pravdu, nenalezne žádnou útěchu.

„Může za to lord Brock,“ zabrblal Joseph.

„To Elyn se rozhodla, že se s ním sejde.“

„Ale měl ji zachránit.“ Joseph znechuceně ohrnul rty. „Vyříznu mu to jeho černé srdce,“ přísahal. Pak zavřel oči a povzdechl. „Měl jsem ji zastavit. Nikdy jsem neměl dopustit, aby sebrala toho koně.“

„Tos nemohl.“ Kiera mu položila ruku na rameno. „Nikdo by jí nevymluvil setkání s Brockem a navíc bys těžko mohl odmítnout splnit její rozkaz.“

„Protože ona je paní a já sluha,“ ušklíbl se a Kiera poprvé v životě zaznamenala, že Joseph není nadšený svým společenským postavením. Díval se jí do očí a ona v těch jeho zaregistrovala vzdor, zaznamenala i jeho přísně semknuté čelisti. „A tak je mrtvá.“

„To si ale nemůžeš dávat za vinu.“

„Ani ty, má paní. Ale sir Brock je vinen jako samotný Satan a taky za to zaplatí.“

„Pššš. Promluvíme si o tom jindy, teď musíš odpočívat,“ řekla. Joseph střelil pohledem po svém oblečení, jako kdyby zvažoval, zda se nemá obléknout a vyrazit ven. To by mu rozhodně nevyčítala. Vždyť je sama neklidná a potřebovala by nějaké rozptýlení.

Se smutnými myšlenkami na svou sestru a na Kelana vyrazila z místnosti. Doběhla do své komnaty a rozrazila okno dokořán. Měsíc stál vysoko na nebi a svým stříbřitým světlem ozařoval zemi a kamenné zdi Penbrooku. Pomalu se smířila s tím, že se Kelan nevrátí dřív než ráno. Nebo ještě později. Ještě jednu noc bude muset prožít ve lži. Ano, pověděla Kelanovi pravdu, ale moc se nesnažila, aby jí skutečně uvěřil. Zítra, přísahala si, zítra bude ráznější a přesvědčí Kelana, že jeho skutečná žena zemřela a ona, podvodnice, mu celou tu dobu jen lhala. Pak bude trpět důsledky.

Až se Kelan doví pravdu, trest bude ukrutný, to si uvědomovala. Ale ať už Kelan udělá cokoli, nic pro ni nebude horší než jeho zklamaný a nenávistný pohled. Žádná věta nemůže být horší než ta, že se na Kieru nemůže ani podívat.

„Bože, pomoz mi,“ zašeptala a pokřižovala se. „Pomoz nám všem.“

Nedokázala už dále čekat v tomhle pokoji. Přehodila si plášť a rozběhla se ze schodů k velké síni, kde se v potemnělých chodbách pohybovalo jen pár sluhů. U skomírajícího ohně spalo několik psů. Když kolem nich procházela k hlavním dveřím, jen líně zdvihli hlavy, zívli a spali dál. „Jdeš ven, má paní?“ optal se strážný u dveří.

„Ano, Jeffrey, jen na chvilku.“

„Ale už je tma.“

„Já vím. Nebudu tam dlouho.“ Prošla mezi strážnými a obdařila je úsměvem.

Venku byla mrazivá studená noc. Vítr rozfoukal uschlé listí. Některými okny chýší bylo vidět světlo ohně a ven pronikaly i tlumené rozhovory a smích. Přes skřípání větrného mlýna v dáli zaslechla vytí osamělého vlka.

Nevěděla, kam jde. Jen se potřebovala projít, pročistit si hlavu, oplakat sestru a vymyslet, co poví muži, který se pořád domnívá, že jeho ženou je Elyn. Zmrzlá zem pod jejíma nohama křupala a dech se jí v chladném vzduchu srážel v páru. Tváře měla úplně zmrzlé. Myslela na Elyn, na odvážnou Elyn, kterou ledová řeka stáhla pod hladinu. „Bůh s tebou, sestro,“ zašeptala cestou k rybníčku, kde se chovali úhoři a teď se na hladině odrážel měsíc. Uvažovala, zda by měla Kelanovi vše vypovědět, jakmile se vrátí, anebo chvíli počkat a ještě si s ním užít milování.

Připadalo jí, že za sebou zaslechla kroky, a tak se otočila a zamžourala do noci. Nikoho neviděla. Hrad vypadal jako opuštěný, ale ona přesto cítila něčí přítomnost. Jako by ji někdo sledoval. Na pažích jí naskočila husí kůže. Je to hloupé. Nikdo tu přece není. A zatím…

Je to jen její představivost, nebo opravdu ve větru slyšela někoho, jak šeptá její jméno?

„Kiero.“

Krev jí v tu ránu ztuhla v žilách. Tady nikdo nezná její pravé jméno.

„Tady.“ Byl to jen slabý hlásek, takový bolestný.

Kiera se otočila a zrakem prohledávala temnotu.

„Kiero!“ Tentokrát se její jméno ozvalo hlasitěji. Zřetelněji. A zjevně ho vyslovil někdo, kdo Kieru zná.

Elynin hlas!

To ale není možné. Elyn je mrtvá. Ztracená v ledovém proudu řeky…

S divoce bušícím srdcem se rozhlížela po stínech kolem. Dívala se za seník a za studnu, na zahradu, očima prohledávala tmavá místa.

Představuje si to? Tropí si z ní snad její krutá mysl žerty? Představuje si slabý hlas své sestry?

Zamžourala a u psince zahlédla přikrčenou postavu. Kieře se bláznivě rozbušilo srdce, když vykročila k ní. Měla na sobě plášť lemovaný kožešinkou, ale ani ten nedokázal skrýt rozedranou a zakrvácenou halenu, když to stvoření vyšlo ze stínů. Váhavě vykročila vpřed.

Elyn! Ta žena je Elyn! Ach bože, je živá, je tady nebo… nebo… Kiera se rychle zastavila. Je to opravdu sestra, nebo jen její duch?

26

Kiera měla srdce až v krku, když se rozběhla k ní.

Do očí jí vhrkly slzy úlevy, když svou sestru objala. Nebyl to duch ani přízrak. Žádný krutý výplod její fantazie, ale skutečná žena z masa a kostí. „Myslela jsem… Ach, díky bohu, ty jsi živá! Myslela jsem, že ses utopila! Kdes byla? Čekala jsem tak dlouho… Ach bože, podívej se na sebe. Co se stalo?“

Kiera pohlédla na Elyn a spatřila její chmurný výraz.

„Ty nevíš, co se mi stalo? Vydáváš se přece za mě,“ prohlásila Elyn vyčítavě. V obličeji byla bílá jako smrt. „Určitě tě nenapadlo, že si to vyměníme znovu.“

„Ale tys chtěla, abych to udělala! Odešla jsi!“ Co si to jen Elyn myslí? Proč ji tak nesmyslně obviňuje? Chce snad Kelana pro sebe? Jak by to asi měly udělat? Už je pozdě!

Z jedné věže se ozvalo zakašlání. Stráže. Kiera táhla sestru po cestě směrem ke stájím. „Nikdy jsem se nepovažovala za Kelanovu ženu.“

Elyn si odfrkla a chytila se za břicho, jako by ji rozbolelo. „Nelži.“

„Nelžu. Nevrátila ses na Lawenydd, jak jsi slíbila. Ani jsi nebyla tady, když jsme sem dorazili. Tohle jsem nechtěla, Elyn. Byl to tvůj nápad. Tvůj plán. Opustilas mě bez jediného slova a nechala mě tu s – jakže mu říkáš? Bestie z Penbrooku? Nechalas mě, abych si ho vzala.“ Kieře drásal duši vztek. Jak ji může sestra z něčeho vinit? „Opustilas mě, abys mohla být s Brockem, vzpomínáš?“

Elyn se nevesele zašklebila. „Brock,“ pronesla, jako by ten muž byl mrtev.

„Ach, prosím…“ Kiera ztlumila hlas, když spatřila sestřinu bolest. „Nebudeme se hádat. Jsem tak ráda, že jsi naživu. Joseph

přijel se zprávou, žes přišla o život v řece, a já… já myslela, že už tě nikdy neuvidím.“

„Slyšela jsem všechno, sestro,“ zašeptala Elyn, která zřejmě přeslechla její prosbu. „Schovávala jsem se v kuchyni, kde si povídala děvčata. Všechny jsou napůl zamilované do lorda a dělají si legraci, jak by s ním rády sdílely lože. Jenže nemají šanci, protože baron je zcela uchvácen svou ženou. Tím míní tebe. A taky říkají, že vy dva jste zamilovaní a on nikdy v životě nebyl šťastnější.“

Elynin hlas se s každou další větou zvyšoval. Kiera nevěděla, zda má být nadšená z toho, že její sestra žije, nebo jí má být líto, že se k ní náhle chová tak nepřátelsky.

Elyn si odhrnula pramen vlasů z očí. „Tak je to pravda? Miluješ ho?“

Kieře se sevřelo srdce. Těžce polkla a připadalo jí, jako by na ramenou nesla tíhu celého světa. Teď nedokáže lhát. Bylo už vysloveno tolik lží. Nádvořím se prohnal sychravý vichr, který ji štípal do tváří. Miluje Kelana z Penbrooku celým svým srdcem. Pravdu není možné skrývat. „Ano,“ přiznala a kývla. „Bylo to nečekané, jako ostatně všechno.“ Natáhla se, aby se dotkla sestřiny paže, ale Elyn rychle uhnula, jako by jí ten dotek byl protivný.

„A on tě miluje?“

„Řekl to.“

„Takže jsi s ním ležela? Milovala ses s ním?“

„Ano,“ šeptla.

„Já to věděla!“

„Jak jsem se tomu asi měla vyhnout?“ vyštěkla Kiera vztekle. Matně si uvědomovala, že by neměly na nádvoří dělat takový hluk, ale byla tak rozzlobená Elyniným nesmyslným obviňováním, že jí to bylo jedno. „Nevrátila ses, jak bylo domluveno. Podle naší úmluvy ses měla vrátit hned. I když jsem se toho podvodu nechtěla účastnit, stejně jsi mě v tom nechala. Myslela jsem, že jsi tak čestná, že dostojíš svému slovu, ale to ne. Čekala jsem a čekala. Já, Penelope i Hildy. A tys nám vůbec nedala vědět. Ani slovo,“ připomněla sestře. Ruce měla zaťaté v pěsti a záda hrdě napřímená. „I kdyby ses vrátila, Elyn, už by bylo pozdě. Tvůj plán nestál za nic. Kelan není žádný hlupák a už mě zná. Teď si to nemůžeme jen prostě vyměnit.“

„Zdržela jsem se.“

„Na tom nezáleží,“ prohlásila Kiera. „Dala jsem mu lektvar, ale on mě druhý den přistihl. Prolezla jsem celý hrad, abych tě našla. Lhala jsem otci a dělala si starosti… Vůbec jsem nevěděla, co se s tebou stalo. Udělala jsem všechno, cos chtěla, a nezabralo to. Ale to není moje chyba. Jediné, z čeho mě můžeš vinit, je to, že jsem se do něj opravdu zamilovala. Navzdory všemu, navzdory svým vlastním slibům ho miluju.“

Elyn zaťala zuby. „Takže teď tu chceš zůstat jako jeho žena?“

„Ne… Nechci být jeho žena, když si myslí, že jsem ty,“ přiznala, přestože to přiznání bolelo. „A jiná možnost není. Teď se nemůžeš vrátit a předstírat, žes byla celou tu dobu s ním. Už uplynula spousta času. Tady mě každý zná jako jeho manželku. Kelan mě za ni považuje. A tohle jsi chtěla, nebo ne? Nemělas v úmyslu se vrátit,“ řekla Kiera, a vyslovila tak své podezření, které v ní hlodalo už dlouho.

Elyn semkla rty. Neodpověděla. Nejspíš se nedokázala podívat pravdě do tváře. „Pověz mi o Lawenyddu.“

„Tam to bylo stejné. Hildy a Penelope udržely tajemství a předstíraly, že jsem odjela z Lawenyddu s tebou. Lhala jsem a řekla, že chceš, abych tě doprovodila na Penbrooke, aby mě otec nepostrádal. Ale teď už pravda vyšla najevo a otec je na nás na všechny pěkně rozzuřený. Tohle všechno vím proto, že sem na Penbrooke přijel Joseph.“ Ohromená sestřiným obviňováním se otočila na druhou stranu.

Ze stáje do noci zařehtal kůň. Kiera, aniž by se podívala na Elyn, pokračovala: „Proč ses nevrátila tak, jak jsi slíbila? Co tě zdrželo?“

Nastalo ticho. Když se Kiera ohlédla, spatřila, jak se Elyn opírá o stěnu stáje a oběma rukama si objímá tělo. „Bylo to hloupé,“ uznala a po tváři se jí skoulela slza. „Myslela jsem, že Brock…“ Hlas se jí zlomil a zachvěla se. Potom si odkašlala. „Je to tak, nechtěla jsem se vrátit, Kiero. S Brockem jsme plánovali, že spolu utečeme.“ Oči jí potemněly hněvem. „Jenže on si to pak rozmyslel. Tvrdil, že se musí oženit s Winnifrydd, protože čeká jeho dítě.“ Elyn ironicky ohrnula rty. „O tom našem se naštěstí nedozvěděl. A teď je pryč.“

„O vašem? Pryč? Co to povídáš?“ Srdce se jí málem zastavilo. Přestože okolní zvuky sotva vnímala, zaznamenala skřípání padacího mostu a dusot kopyt na zamrzlé zemi.

„Je to tak, Kiero. Nosila jsem Brockovo dítě. Proto jsem se nemohla vrátit, proto jsem se nemohla vdát za Penbrooka. Zbytek života jsem chtěla strávit s…“ Zakašlala a vzlykla, a pak se zhluboka nadechla. „Ale když mi řekl o Winnifrydd a jejich dítěti, naštvala jsem se a odjela. Prostě… prostě jsem od něj musela pryč. Pryč od pomyšlení, že je s jinou ženou…, pryč od všeho. Kůň se splašil. Skončila jsem v řece. Málem jsem se utopila, ale zachránili mě a já přežila. Dítě ne.“

Kieře se bolestně sevřelo srdce. Co kdyby se to stalo jí? Co kdyby přišla o dítě dřív, než by se stačilo narodit? Může být něco horšího? „Je mi to tak líto…, Elyn…, pane bože.“ Otočila se, aby svou sestru objala, ale Elyn zvedla ruku a opět ji zarazila. Odkašlala si a sklopila zrak. Vypadala teď mnohem smutnější než předtím.

S povzdechem prohlásila: „Tak jsem se vrátila. Abych ti ulevila a pověděla svému muži pravdu.“ Těžce se opřela o zeď, jako by už dál nedokázala stát. „Až na to, že jsi teď zamilovaná do mého manžela a dost možná s ním taky čekáš dítě.“ Ruka se jí třásla, když si odhrnula vlasy z obličeje. „Tohle je děsný zmatek, co jsem napáchala.“

„A musíme to napravit,“ trvala na svém Kiera a položila ruku sestře na paži. „Pojď. Jsi unavená, pojď dovnitř. Můžeš si odpočinout a já zatím řeknu kuchaři, aby ti připravil polévku a víno. A můžeme si popovídat.“

„Co dobrého přinese mluvení?“ uvažovala nahlas Elyn. Pak se podívala za Kieru a v měsíčním svitu se zdálo, že zbledla ještě víc.

„To nevím, ale musíme přijít na způsob, jak přiznat Kelanovi pravdu. Zkusila jsem to, ale on mi nevěřil,“ řekla Kiera. Za sebou zaslechla dusot kopyt a v jediném okamžiku jí došlo, že jejich rozhovor někdo vyslechl. Na vteřinu strnula a pak se nadechla a pomalu se otočila.

„Pravda,“ ozval se Kelan sedící na svém hřebci. Shora se díval z jedné sestry na druhou a tvářil se drsně. Zachmuřeně. Nekompromisně.

V očích se mu odrážel chladný měsíční svit a rty měl zlověstně semknuté. „Tak si říkám, jaká je vlastně pravda.“ Kieře se málem zastavilo srdce.

Kelan sesedl a vtom se vynořil další kůň. Byl to grošák, na němž jel velitel stráží. Kiera se cítila ještě hůř. Kelan se pomalu blížil a zdálo se, že každý krok trvá celou věčnost. Hlavu držel strnule vzpřímenou a rty měl semknuté. Vyzařoval z něj hněv.

„Vysvětli to sama,“ zavrčel.

Natáhla ruku, aby se dotkla Kelanovy hrudi, ale on ji chytil za zápěstí a shlížel na ni ledově šedýma očima. „Co se děje, ženo?“ vyštěkl a prsty jí pevně svíral zápěstí. „Co mi povíš? Kdo je tahle žena, která vypadá skoro jako ty?“ Kývl bradou směrem k Elyn, která se krčila ve stínu. Když se na ni zadíval blíž, pozvedl obočí. „Je to tvoje sestra?“

„Ano,“ odpověděla Kiera a připadala si strašně.

„Kiera?“ dotázal se posměšně.

Kiera prudce zvedla hlavu a pohlédla na Elyn. Pak zavrtěla hlavou.

„Nu, ale tohle není tvá mladší sestra Penelope, s tou jsem se setkal na svatbě.“ Přimhouřil oči a Kiera viděla, jak horečně uvažuje. Hlavou mu vířily myšlenky, pochybnosti, podezření a lži. „Nebo je to úplně jinak?“ zaburácel bez sebe vzteky.

Velitel stráží, stále ještě na koni, si odkašlal. „Můj pane?“

„Postarej se o koně,“ poručil Kelan, načež zavrčel na Kieru: „Pojď, ženo do velké síně. A ty taky!“ Mávl rukou na Elyn. „Máme toho hodně k probírání.“

„Je nemocná,“ zaprotestovala Kiera.

„Ošetříme ji, ale tenhle rozhovor rozhodně nepovedeme tady uprostřed nádvoří, kde nás může slyšet každý sluha!“ Táhl ji za ruku po cestě a Elyn, která se snažila zachovat si alespoň zbytky své hrdosti, se se zdviženou bradou pomalu vydala za nimi.

Takže se vše odehraje ve velké síni. Kiera měla útroby sevřené, ohlížela se po své sestře a napůl se nechala táhnout kupředu. Pár strážných se podívalo jejich směrem, ale nikdo nic neřekl. Kieře divoce bušilo srdce v hrudi. Jak tohle jenom vysvětlí? A co Elyn? Co už Kelan ví? Jako by se jí vysmíval a spaloval ji svým pohledem. Zápěstí jí drtil jeho hrozivý stisk.

Jakmile vešli do síně, Kelan volnou rukou ukázal na dřevěnou židli u krbu. „Ty, ať už jsi kdokoli, sedni si,“ přikázal Elyn. Zaváhala a zatvářila se, jako by se s ním mínila dohadovat, ale když v jeho šedých očích uviděla plamenné odhodlání, klesla na židli. „Teď mi řekni, kdo jsi.“

Elyn se tvářila zoufale, jako by hledala vhodná slova. „Jsem…“

„To je tvoje žena,“ vložila se do toho rychle Kiera. Pravda jí sklouzla ze rtů.

„Moje žena?“

Kiera přikývla a cítila jeho vztek. Věděl to. Od chvíle, kdy objevil Elyn na nádvoří, nebo možná ještě déle. To, co mu Kiera řekla, pro něj nebylo takovým překvapením, jak čekala. „Elyn z Lawenyddu.“

„Takže jsi tuhle v noci mluvila pravdu, když jsem si myslel, že jen žertuješ?“ dotázal se mrazivě. „Proč jsi mi to neřekla… Kiero – nejmenuješ se tak?“

Ach bože. Pomoz mi. Zíral na ni tak, že by se nejraději propadla. „Ano, Kelane,“ zašeptala se srdcem až v krku. „Jsem Kiera, Elynina sestra.“

„Ale byla jsi se mnou posledních pár…“ Náhle zmlkl a Kiera věděla, že uvažuje o jejím podivném chování během obřadu a po obřadu, o tom, jak se odmítla zúčastnit svatební hostiny a raději předstírala nevolnost, o schovaných lahvičkách a o tom, jak ho omámila, o její nechuti být s lidmi, kteří by ji mohli poznat, o tom, že otálela s odjezdem na Penbrooke. Všechny svaly v obličeji měl napjaté. Rty se mu sotva pohnuly, když tiše řekl: „Celou tu dobu jsi mě podváděla, lhala jsi mně i mé rodině… Když jsem si myslel, že mluvíš pravdu, byla to lež. A když jsi pravdu řekla, vypadalo to, že si děláš legraci. Jak můžu věřit takové ženě?“ zeptal se Kelan. „Jak vůbec můžu někomu věřit? Ukázalo se, že ta, kterou jsem považoval za svou manželku, je podvodnice. A moje skutečná žena je lhářka a zlodějka koní. Obě jste plánovaly, jak zničíte mě, moji rodinu i jméno.“

Kiera cítila, jak jí krev odchází z tváří. „Ne!“ Hlas jí selhal, a tak ještě pohodila hlavou a zadívala do jeho rozzuřených očí.

„Nikdy!“

„Ty se opovažuješ zapírat, že jsi ze mě záměrně udělala hlupáka?“ Pohledem těkal z Kiery na Elyn a zase zpět.

„Odpusť mi,“ šeptla Kiera. „Tohle jsem… jsme neměly v úmyslu.“

Vztek mu křivil rysy. Tvářil se nevěřícně. „Proč byste to jinak dělaly?“

Kiera těžce polkla a musela se snažit, aby nepropukla v pláč. Konečně má možnost vysvětlit celý ten hloupý plán, když jí to Kelan nedovolil před svým odjezdem. „Původně to mělo být jen na jednu noc,“ vyhrkla. „Měla jsem vyslovit slib, schovat se v komnatě a zajistit, že nikam nepůjdeš… Ty lahvičky… ano, lektvar měl způsobit, že budeš spát jako zabitý a po probuzení uvidíš, že prostěradlo je od krve, tak… takže…“ Zalapala po dechu a odvaha ji rázem opustila.

„Takže bych si nejspíš myslel, že jsme se milovali,“ procedil skrz zuby.

„Ano… Vím, že to zní hloupě, dokonce pitomě a… a bylo to špatné, ale myslely jsme, že k žádné újmě nedojde. Po té první noci se měla Elyn vrátit a zase jsme si to měly vyměnit.“

„Zase si to vyměnit,“ zopakoval znechuceně. Rty měl bílé, obličej zkřivený hněvem a nad okem mu tepala žilka. „Nevěřím ti,“ oznámil hlubokým hlasem.

„Proč bych ti teď lhala?“

„To je to, oč tu běží, ne?“ zavrčel Kelan a dál jí prsty drtil zápěstí.

„Kiera mluví pravdu,“ vložila se do toho nepřítomně Elyn, která zírala do plamenů. „Nechtěla jsem si vzít tebe ani nikoho jiného, koho by mi otec vybral. Myslela jsem, že si manžela zvolím sama. Otec se mnou samozřejmě nesouhlasil. Považoval mě za nějakou věc, kterou může vyměnit a obchodovat s ní, jak se mu zlíbí.“ Nakrčila nos, jako kdyby právě ucítila hnůj.

Prsty kolem Kieřina zápěstí se semkly ještě pevněji. „Takže pokud jsi vážně Elyn z Lawenyddu a ty plachá Kiera, tak proč jsi souhlasila?“

Kiera prohlásila: „Dlužila jsem jí to za to, že mi zachránila život. Povídala jsem ti o Obsidiánovi, o tom koni, kterému teď říkáš Ares. Tu noc, kdy jsem si na něm vyjela, jsem narazila na nějakého zločince a ten mě napadl. Elyn jela za

mnou a toho muže zranila, než… než mi stihl ublížit. Uvědomovala jsem si, že jí dlužím za záchranu života, a tak…“ Srdce se jí svíralo natolik, že sotva dýchala. Pak přiznala i zbytek. „A tak jsem přísahala, že pro ni na oplátku udělám cokoli, oč mě požádá.“

„A tou laskavostí bylo zastoupit ji při její svatbě a jít se mnou na lože, zatímco ona byla… kde?“ Kelan stočil pohled na Elyn v roztrhaném, špinavém plášti. Navzdory svému nevábnému zevnějšku zvedla bradu, pohodila hlavou a zadívala se na Kelana. Celou dobu mlčela.

Kiera neřekla ani slovo, nemohla zradit svou sestru. A tak v místnosti zavládlo hrobové ticho. V temných koutech se skrývala nevyřčená obvinění a výmluvy. Ticho přerušovalo jen syčení ohně.

Kelan stočil svůj příkrý pohled znovu na Kieru. „Řekni mi to.“

„Neměla jsem s tebou sdílet lože. Ty… ty ses měl probudit až ráno,“ vyhrkla rychle, aby tak odvedla řeč od Elyn. Zabralo to. Kelan se rozčílil ještě víc.

„Měl mě uspat lektvar, který jsi mi přidala do vína,“ zavrčel. Ztrácel už veškeré zábrany. „Lhalas mi. Obě jste mi lhaly a ostatní nejspíš taky. Předstíralas, že jsi moje žena. Svou roli jsi sehrála dobře a udělalas ze mě pitomce.“

Kieru bolela ruka a srdce měla na kusy. Kelan musel vycítit její bolest. Znechuceně pustil její zápěstí a odkráčel k ohni. Zadíval se na Elyn. „Mluv, Elyn z Lawenyddu.“

„Dobře. Kiera říká pravdu!“ přiznala konečně Elyn. Zamrkala, aby rozehnala slzy, a rukama si začala třít paže, jako by se do ní pustila ukrutná zima. „Všechno, co řekla, je pravda.“ S obtížemi vstala a nohy se jí třásly. Zadívala se do rozezlených Kelanových očí, očí svého manžela. „Tenhle plán byl můj nápad. To já do toho Kieru zatáhla, protože mi dlužila laskavost.“

Kiera se mimoděk dotkla řetízku na svém krku a drahokamy vykládaného křížku, který byl v tu chvíli těžký jako cent.

„Byla k tomu donucena?“ podivil se a výsměšně zavrtěl hlavou.

„Dlužila mi to. Svůj dluh měla splatit tím, že mě zastoupí před oltářem. Ať už si myslíš cokoli, všechno to udělala kvůli cti. A co se týče téhle záležitosti, Kelane z Penbrooku, pravdou je, že já jsem tvoje zákonitá manželka, i kdyby jen

podle jména. Ale jsem tu, abych zaujala své místo… Kiera pronesla svatební slib místo mě, ale s mým požehnáním.“

Ta slova se rozléhala místností a Kieře se bolestně zarývala do srdce.

„Ty nejsi moje žena a nikdy nebudeš,“ vyprskl Kelan znechuceně. Ohlédl se po Kieře. Na okamžik v jeho očích zahlédla bolest, ale vše rychle pominulo.

Kiera byla zoufalá.

„Každou z vás zamknu do jedné místnosti a tam budete tak dlouho, dokud nezjistím, co se tu k čertu děje,“ prohlásil.

Vtom se rozezněl zvon, jehož zvuk se nesl po celém hradě. Za dveřmi řvali muži a ozývalo se dupání.

„K čertu, co zas?“ zamumlal Kelan a sáhl pro svůj meč. Tadd a Morwenna přiběhli seshora a ve velké síni se ohromeně zarazili.

„Elyn!“ vykřikla Morwenna s pohledem upřeným na Kieřinu sestru.

„Nějaký problém?“ optal se Tadd.

„Zdá se, že jsem se oženil s nesprávnou sestrou,“ odvětil Kelan. V tu chvíli se rozrazily dveře a dovnitř vešel strážný, který za sebou vlekl ječící rozcuchanou ženštinu. Kopala kolem sebe a prala se, vypadala jako šílená.

„Pusť mě!“ zavrčela a narovnala se. Očima přitom klouzala po všech přítomných a zastavila se u Elyn. „Já to věděla,“ zamumlala a vymanila se ze sevření statného strážného.

Kelan se na ni zadíval. „Kdo jsi?“

„Winnifrydd z Fennu,“ zamumlala Elyn.

„Kde je? Kde je Brock? Jela jsem sem za ním.“ Winnifryd se tyčila nad Elyn, jako by jí mínila vyškrábat oči z důlků.

„Zešílelas, ženská?“ dotázal se Tadd.

Winnifrydd pátrala pohledem po chodbách vedoucích k velké síni, dívala se do každého stinného koutu. „Je tady,“ trvala na svém. „Ale vy jste toho zbabělce schovali. Ten odporný sluha ze stájí ho odtáhl na Lawenydd, ale on utekl sem, aby se sám přesvědčil, jestli je tahle…“ Winnifrydd se zadívala na Elyn. „… živá nebo mrtvá. Schovalas ho,“ obořila se na Elyn. „Kde je, ty špinavá mrcho? Kde jsi ho proboha schovala?“

„Přestaň!“ poručila jí Kiera. „Brock tu není.“

„Tak kde je?“ vyštěkla Winnifrydd. Elyn vstala. Přestože byla slabší a menší než Winnifrydd, neohroženě se jí zadívala do očí.

„Říkal, že se ožení s tebou. Že nosíš jeho dítě,“ prohlásila Elyn.

V očích její sokyně se mihlo něco podivného.

„Žádné dítě není,“ zvolala Elyn, která okamžitě pochopila, že Winnifrydd lhala. Zbledla. V jejích očích se objevila bolest. „Lhalas mu, aby si tě vzal. Nikdy žádné dítě nebylo.“

„Jenom ho chci najít.“

„Ty ubohá čarodějnice.“ Elyn se vší silou vrhla na Winnifrydd, odkopla židli a povalila ji na zem. Začaly se prát, rozmachovaly se rukama, škrábaly se, kousaly a ječely na sebe.

„Počkejte! Nechte toho!“ zařvala Kiera a vrhla se mezi ně. Snažila se odtrhnout svou sestru od Winnifrydd. Ale boj byl v plném proudu, obě ženy zápasily, škrtily se a rvaly si vlasy. Tadd s Kelanem popadli každý jednu, ale stejně se obě dál snažily dosáhnout na tu druhou.

Kiera koutkem oka postřehla dlouhé zahnuté ostří. Winnifrydd vytáhla zpod svého pláště dýku.

„Pozor!“ vykřikla Kiera, když se dýka ocitla jen kousek od Elyniny hrudi. „Ne!“ Vlastním tělem kryla svou sestru.

Winnifryddina dýka vyrazila vpřed.

Kiera se otočila a snažila se jí vyhnout.

Morwenna varovně vykřikla, ale už bylo pozdě.

V Kieřině hrudi vyšlehla bolest jako oheň. Kelan s hlasitým výkřikem hmátl po Winnifrydd a odhodil ji přes celou místnost. „Ne! Ach ne… ne tady… ne ji…“

Winnifrydd těžce dopadla na zem. Kiera v bolestech sledovala, jak se škrábe zase na nohy. Ještě neskončila. Tadd překročil rozlomenou židli a pokusil se zneškodnit tu šílenou ženu. Jenže rozzuřená Winnifrydd kolem sebe stále divoce mávala dýkou.

„Přestaň!“ Tadd popadl Winnifrydd kolem pasu, zvedl ji a kopající a vřískající ji táhl pryč. Také jeho zasáhla její ostrá dýka a on sykl bolestí. „Ježíši Kriste, přestaň!“ zavrčel a pevněji ji sevřel kolem pasu. Zmáčkl jí ruku, až dýka s rachotem dopadla na podlahu.

„Zavolejte felčara!“ vyštěkl Kelan a přitáhl k sobě Kieru. Z rány jí tekla krev. Celý svět potemněl, ale síla Kelanova náručí jí dodávala klid. Elyn je živá… živá. Kiera pohlédla na svou sestru a cítila přitom, jak z ní uniká životodárná síla. Uvědomovala si, že ta tmavá skvrna na jejích šatech se stále zvětšuje. Z chodby se ozval naříkavý křik. Zpoza rohu vyběhl napůl oblečený Joseph. Stačil mu jediný pohled. Běžel k Elyn.

„Ach, paní,“ zašeptal. „Ach, paní, paní…“

Kelan sevřel Kieru v náručí pevněji. „Elyn, prosím tě…, neopouštěj mě. Neopouštěj.“

„Nejsem Elyn,“ řekla a snažila se bojovat s temnotou, která ji každou chvíli hrozila pohltit. Místnost byla náhle černější, oheň hořel tak daleko. Kiera se dívala do Kelanových zmučených očí a cítila neskutečnou lítost. „Promiň,“ přinutila se říct. Zamrkala a zvedla ruku, aby se dotkla jeho tváře. „Miluju tě.“

Polkl. Slova, která doufala uslyšet, jeho přiznání, že mu na ní záleží, nepřišla. Snažila se ze všech sil udržet při vědomí. Věděla, že Kelan jí nikdy neodpustí. Nikdy. Jak by taky mohl? To, co provedla, je neodpustitelné. Ten hřích si s sebou vezme do hrobu.

27

„Budeš ji trestat věčně?“ dotázala se Morwenna, když napjala tětivu a vystřelila šíp. Minula. Laň mrštně přeskočila spadlou větev a zmizela v lese. „Zatraceně!“

Honicí psi žalostně zavyli a jali se pronásledovat kořist, ale už bylo pozdě. Morwenna letmo pohlédla na svého bratra, který seděl na koni a vše sledoval.

„Nemůžeš ji držet zavřenou jako nějakou zlodějku. To si myslí i Tadd, Bryanna a Daylynn. Tohle bláznovství musí skončit.“ Už uplynuly skoro dva měsíce od chvíle, co bláznivá Winnifrydd z Fennu zranila Kieru. Celá ta událost byla pro všechny noční můrou.

„Proč ne?“ Sesedl z koně a zůstal stát vedle své sestry. „To je smůla,“ poznamenal a hlavou kývl směrem, kudy utekla laň.

„Není důvod, aby Kiera dál trpěla. Je to kruté. Už jsi ji potrestal dost, bratře.“

„Nechám svůj sňatek s Elyn anulovat.“

„A co pak?“

Pokrčil rameny. „Nevím,“ prohlásil. Toužil jen po tom, aby bolest v jeho srdci už konečně pominula. Miloval ženu, která předstírala, že je jeho manželkou. Věřil jí, i když bylo všem dávno jasné, že mu lže. Udělala z něj hlupáka.

Elyn dal na vybranou. Buď stane před soudem, nebo vstoupí do kláštera. Její náhlá zbožnost nebyla pro nikoho překvapením. Kelan byl rád, že se jí zbavil. „Proč se o to staráš? Kieře jsi nikdy nevěřila.“

„Tušila jsem, že něco nehraje.“ Morwenna si pověsila luk na rameno. „Ale nepochybuju, že tě miluje, Kelane. V její tváři vidím zoufalství. Je to škoda, protože nikdy nenajdeš oddanější ženu, než je ona.“

„Je to lhářka.“

„Ano, lhářka.“ Nasedla na svou klisnu a podívala se na Kelana vědoucím pohledem. „Dovol mi malou radu, bratře. Neztrať tuhle ženu, protože věřím, že to, co k tobě Kiera cítí, je skutečná láska. A věř tomu nebo ne, ty nejsi zrovna nejmilejší stvoření v celém Walesu.“

„Ne?“ zeptal se se škádlivě zdviženým obočím.

„Obzvláště teď. Jsi tak zoufalý, až se divím, že vůbec nějaké ženě, která to má v hlavě v pořádku, připadáš snesitelný.“ S tou poznámkou Morwenna pobídla svou klisnu směrem k hradu. Kelan jen naslouchal vzdalujícímu se dusotu kopyt. Napadlo ho, že má pravdu. Nesnáší tohle přiznání. Je rozpolcený a zoufalý, ach bože. Kopl do kamínku, a ten odletěl až ke kmeni mechem porostlého dubu.

Kdysi opustil Penbrooke a neměl v úmyslu se už nikdy vrátit. Ale domů a k rodině ho to táhlo tak silně, že si našel způsob, jak přimět otce, aby odvolal svůj trest. A teď… strašně moc chtěl Kieru. Bože, každou noc ležel a nemohl usnout, protože na ni myslel. Vybavoval si její vůni, její smích, ten pocit, kdy se její horké tělo tisklo k němu.

Ale jeho hrdost mu nedovolovala jít za ní. Pouze souhlasil s tím, že Kiera smí zůstat na Penbrooku, dokud se nenarodí dítě; potom odejde. Ale ne s miminkem. To dítě, jeho dědic, zůstane zde.

Ale bude to bastard, neboť jsi nikdy nebyl s Kierou ženatý, jedině bys to dítě prohlásil za své.

Kelan zaťal zuby. Vzpomněl si, jak ji poprvé uviděl, tu plachou nevěstu za hustým závojem. Očarovala ho už v té první chvíli. A jak statečně se zachovala, když se postavila mezi Winnifryddinu dýku a Elynino srdce. Málem kvůli tomu zemřela, ale mohl by jí věřit? Po všech těch lžích?

Kelan se vyhoupl do sedla a rozhlížel se kolem. Pozoroval zimní bílé mraky, plující nad kopci a lesy. Poprvé v životě nevěděl, co dělat. Srdce ho bolelo každý den, když pomyslel na Kieřiny lži, na její zradu… Ale také na to, že by žil bez ní, neviděl ji usmívat se, neslyšel její ostrá slova při hádce nebo…

Pobídl koně a ucítil, jak se zvířeti napjaly všechny svaly. Vítr mu hvízdal kolem uší, ale ať už s ním uháněl po travnatých pláních seberychleji, nemohl utéct svým myšlenkám ani smutné skutečnosti, že stále miluje ženu, jež ho tak zradila.

„Odjíždím.“ Josephův hlas pronikl ke Kieře jakoby zdáli a ona otevřela oči. Hrudník ji bolel, v hlavě jí tepalo a na srdci cítila tíhu svého strašného osudu. Je zamčená v téhle komnatě a může se zdržovat jenom tam. Do zbytku hradu ani do velké síně nesmí. Dvakrát denně jí dovolí projít se venku po hradbách, ale vždy v doprovodu strážného. Bezmyšlenkovitě si pohladila břicho, které se jí zatím nezvětšilo. Za několik měsíců přivede na svět dítě. Dítě, po němž Kelan tolik touží. Dítě, které ona opustí. To pomyšlení ji uvrhlo do ještě většího zoufalství, pocítila tak ohromnou bolest, že ji nedokázala snést. Přestože se to malé ještě nenarodilo, milovala ho celou svou bytostí. Copak ho může opustit a nechat tady? Nikdy nespatřit jeho roztomilý nevinný obličejík? Ach, bože. Joseph se na ni smutně díval, jako by také cítil její bolest. „Kam půjdeš?“ zeptala se.

„Nevím. Z Lawenyddu mě vyhnali a Elyn je pryč.“ Obdařil ji smutným úsměvem. „Možná se přidám k banditům.“ Seděl u ní na loži a rukama si třel kolena. Jeho oči ztmavly. „Pořád ještě jsem něco nedokončil.“

„Brock z Dubového vrchu,“ prohlásila zoufale. Viděla, že je Joseph odhodlán pronásledovat toho mizeru až do pekel. „Nemůžeš se vydat na Serennog? Přidat se k Hildy? Myslím, že je velmi osamělá, když ji otec vyhnal.“ Další tragický důsledek jejich podvodu.

„Asi ne.“ Narovnal se. „Teď ne. Sbohem, má paní,“ řekl a zvedl se. Kiera sledovala, jak odchází, a cítila se osaměle. Penbrooke už není jejím domovem; zůstane tu jen do té doby, než porodí.

A pak co? Vrátíš se na Lawenydd bez svého dítěte? Budeš žít na hradě, kde ti otec nikdy neodpustí tvou zradu? Ta myšlenka ji ohromila. Nedokáže se vzdát svého dítěte. Ať už se stane cokoli. A nemůže se vrátit domů. Llwyd z Lawenyddu zuřil, když se dozvěděl o podvodu svých dcer. Nejenže vyhnal Hildy, ale podpořil Kelana a přinutili Elyn vstoupit do kláštera. Jasně dal najevo, že ani

Kiera není na Lawenyddu vítána. Byla pro něj ostudou, pošpiněnou ženou, lhářkou, jen o něco málo lepší než děvka.

Než Elyn odešla, navrhla Kieře, že by mohla jít na Serennog za čarodějkou Genevou.

Jenže ona nemůže opustit své dítě.

Ani ho nesmí vzít s sebou. Kelan by ji pronásledoval až na druhý konec země.

Už to nemohla vydržet ani vteřinu. Bylo příšerné zůstávat sama jen se svými mučivými myšlenkami. Zranění se jí už téměř zahojilo. Oblékla se a vyšla z místnosti. Strážný stál u dveří. „Chci mluvit s baronem,“ oznámila mu.

Strážný zavrtěl hlavou. „Víš, že tě nechce vidět, má paní. To je jeho příkaz.“

„Tak se tedy musí zrušit. Prosím tě, Paule, zaved mě k němu.“

„Vydal rozkaz, že tady máš být zavřená.“

„Musím s ním mluvit.“

„Nemůžu neuposlechnout jeho rozkaz,“ prohlásil strážný. Za rohem u schodiště se vynořil Tadd.

„Já můžu,“ řekl, jako by vyslechl celý rozhovor. Vzal Kieru za ruku. „Beru si to na zodpovědnost, Paule.“

„Ale…“

„Už jsem řekl. Pojď, má paní.“

„Rozzuříš lorda,“ poznamenala Kiera. „Třeba to potřebuje.“

„Tohle pro mě dělat nemusíš.“

„Možná to dělám pro něho,“ řekl Tadd a rty zvlnil v úsměvu. „Krom toho na mě poslední dva dny nevrčel. Je načase zavdat mu důvod, aby byl naštvaný.“ Něžně ji zatáhl za ruku, odhodlaně semkl čelisti a vedl ji dolů po schodech k velké síni. „Můj bratr je na tom bez tebe bídně,“ objasnil, když vešli do síně. Mávl na služku, aby přinesla víno, a dívka okamžitě odkvačila z místnosti. „A mně je zle z toho, že ani neprojeví svůj vztek.“

„Tak co s tím uděláš?“ zeptala se Kiera. To už jim Nell přinesla džbánek vína a dva poháry.

„Jedinou věc, kterou udělat můžu.“ Tadd vzal jeden pohár a podal jej Kieře. Sám se chopil druhého a slavnostně ho pozvedl.

„Lady Kiero z Lawenyddu, prokážeš mi tu čest a staneš se mou ženou?“

„Co-co?“ vykoktala a málem upustila pohár. Vtom se rozrazily dveře a objevila se v nich Morwenna s Kelanem.

„Slyšelas,“ trval na svém Tadd o něco hlasitěji. „Právě jsem tě požádal o ruku.“

„Co se tu k čertu děje?“ zaburácel Kelan, sotva k nim došel. Tvářil se zachmuřeně, pohled měl příkrý a rty sevřené.

„Právě jsem požádal lady, aby mě pojala za manžela,“ vysvětlil Tadd s křivým úsměvem. „Dovol mi nalít ti taky pohár, bratře, abyste nám s Morwennou mohli připít.“

„Co?“ zařval Kelan. „Vzít si ji? Co je to za nesmysl?“

„To není žádný nesmysl.“ Tadd se tvářil spokojeně.

„Cos mu odpověděla?“ Kelanovy oči se vpalovaly do Kieřiných.

„Ještě nic.“

Morwenna se pousmála. „Výborný nápad! Takhle bude Kiera se svým prvorozeným, vdá se do rodiny a všechny další děti, které bude mít s Taddem…“

„Dost!“ Kelan se rozhlédl po všech přítomných. „Vypadám jako blbec, který neprohlédne tvůj plán? Je to jen ubohý pokus znovu mě napálit.“

„Ne, bratře,“ ujišťoval ho Tadd s neveselým úsměvem. „Je to jednoduché řešení složitého problému. Svou nabídku jsem mínil zcela upřímně.“

Kiera zavřela oči. Mohla by to udělat? Provdat se za muže, jehož nemiluje? Za bratra jediného muže, o kterého kdy stála? „Je to tak, Kelane. Nenechal jsi nám příliš možností na výběr. Udělala bych cokoli, abych mohla zůstat se svým dítětem. Pomyšlení na to, že mi to odepřeš, mi trhá srdce na kusy. Napadlo mě, že bych utekla, protože je pro mě nesnesitelné žít tady zavřená a vědět, že jsi nablízku. Toužit po tobě a doufat, že mi jednou odpustíš. Je to hloupé, já vím, ale miluju tě a vždycky jsem tě milovala, už od chvíle, kdy jsi mi v kapli nadzvedl závoj. Udělala bych cokoli, abys mi odpustil, ale tys mi zlomil srdce, když mi chceš vzít mé dítě.“ Do očí jí vhrkly slzy. „Sir Tadd to dobře ví a já si ho vezmu, abych se stala součástí života svého dítěte. I tvého života.“

Kolena se jí roztřásla, když viděla, jak Kelan těžce polkl. Zamrkal a sklopil zrak.

„Jak ti můžu věřit?“ zeptal se ochraptělým hlasem.

„Chce to čas. Ale ten máme, Kelane. Dovol mi, abych ti dokázala, že mi můžeš věřit.“ V tu chvíli měla pocit, že se ze všeho zhroutí. „Slibuju, že budu vždycky věrná. Buď tobě, protože tě miluju, nebo siru Taddovi, protože učinil ušlechtilé gesto.“

Vyčkávala a srdce jí sotva bilo. Dech se jí zastavil v plicích. Kelan se jí díval hluboko do očí. „Bože, odpusť mi, že jsem byl takový hlupák,“ zavrčel a sáhl po ní. „Ano, Kiero, nechám si tě, vezmu si tě a naše dítě dostane své právoplatné jméno,“ prohlásil Kelan a dokonce se i usmál. „A tentokrát se ujistím, že na svatební smlouvě bude správné jméno a že nevěsta nebude mít závoj, abych věděl jistě, že si beru tu pravou!“

Koutkem oka postřehla, že se Tadd usmál, a vydechla úlevou.

„A já ti přísahám, Kelane,“ prohlásila a opět se mu zadívala do očí, „že už ti nikdy nebudu lhát. Budu tě milovat navždy.“

Epilog

V zimním vzduchu hlasitě zněly zvony. Jejich zvonění se odráželo od hradeb a neslo se až do blízkých kopců. Kiera stála v klenuté chodbě kaple na Lawenyddu. Vedle ní její sestry: Elyn oblečená v hábitu jeptišky a Penelope, šťastná, že hněv jejich otce pomalu vyprchává.

Otec Kieře zdráhavě odpustil, jelikož spojenectví s Penbrookem bylo zpečetěno. Tadd, Morwenna, Bryanna i Daylynn přijeli, aby se zúčastnili bratrovy svatby s Kierou z Lawenyddu, ženou, kterou miluje. Dokonce i Hildy se směla vrátit.

Kelan, oděný v černém, vzal svou nevěstu za ruku a vešli dovnitř, kde už je očekával kněz. Kolem hořely a blikotaly svíce a několik hostů zůstalo stát, dokud ženich s nevěstou nedošli před oltář, kde si zopakovali své sliby.

Tentokrát ale měla Kiera z Lawenyddu na sobě svoje vlastní svatební šaty a průsvitný závoj, přes který se mohla dívat do tváře svého manžela. Když nyní klečela před oltářem, pronášela své sliby hlasitě a upřímně. Teď už je myslela vážně.

A když nastala chvíle, aby povstali, a Kelan nadzvedl její závoj, usmála se do šedých očí svého muže. Pak ho vroucně políbila a dala do toho celé své srdce plné lásky.

Věděla, že její manželství s Kelanem z Penbrooku bude trvat věčně.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai