Pokušitelka

Lisa Jackson

Domino (2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Historické romány

Mladá a půvabná lady Morwenna se snaží dobře vládnout svému panství, ale do cesty se jí staví jedna překážka za druhou. A když na její hrad Calon přinášejí zkrvaveného válečníka, Morwenna v něm pozná Carricka z Wybrenu, muže, jenž ji připravil o panenství, zlomil jí srdce a navíc čelí obvinění z hrozivých zločinů.

Morwenna váhá: je Carrick přítel, nebo nepřítel? Může mu věřit, anebo by ho měla přiřadit k početnému zástupu mužů, kteří si myslí, že žena není schopna vládnout?

Zatímco dny ubíhají, zraněný bojovník pookřává a v hradní paní znovu probouzí někdejší city a vášně, jimž není snadné odolat. A jako by to nebyl sám o sobě těžký úděl, Morwenna musí společně s Carrickem čelit dalšímu nebezpečí: chodbami hradu se pohybuje člověk, jenž si nechává říkat Vykupitel. Jde za svým nekalým cílem a nelítostně se zbavuje každého, kdo se mu postaví do cesty. Spolu s ním přichází touha, smrt… a možná i nové začátky.

POKUŠITELKA

2010

Copyright © 2005 by Lisa Jackson

Translation © 2010 by Tereza Horáková

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu TEMPTRESS,

vydaného nakladatelstvím Onyx, New York 2005,

přeložila Tereza Horáková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lenka Vymazalová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v červnu 2010

ISBN 978-80-7303-526-6

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala všem, kteří mi pomáhali při práci na tomto románu: v první řadě své sestře Nancy Bushové, jež je také autorkou, která mi pomohla s redakcí a stránkovou korekturou, zatímco mě zásobovala horkými tamales (na sladko) a dietní pepsi a ujišťovala mě, že „to zvládnem“. Dále děkuji své editorce Claire Zionové za její trpělivost s tímto projektem a svému agentu Robinu Rueovi za to, že působil jako klidný hlas rozumu.

Nepřeberné množství dalších lidí mi věnovalo svůj čas i podporu a rozveselovalo mě, když jsem to potřebovala. Díky všem přátelům a rodině!

Hrad Wybren, Severní Wales

24. prosince 1287

Je čas.

Hlas byl tichý, avšak neodbytný a dráždivý jako lněné semínko zapadlé za límec, kde neustále škrábe do zátylku a otravuje. Duněl mu v hlavě a pobízel ho kupředu, zatímco se plížil zšeřelou tvrzí.

Víš, že už nemůžeš čekat. Vykoupení je na dosah. Pro tebe. Pro ně.

Úzkostlivě si jazykem olízl rty a ochutnal svůj slaný pot. Ačkoli uvnitř hradních zdí mrzlo, jeho dech se srážel v páru a mísil se s kouřem z doutnajících lojových svíček. Svaly ho bolely napětím a hrůzou a napínal uši, kdyby snad zaslechl tiché kroky někoho, kdo by ho mohl objevit. Stále váhal.

Musíš to udělat. Teď. Všechno je připraveno. Stráže jsou po tom hýření ospalé, mysl mají otupělou množstvím vypitého piva. Hosté s plnými břichy a ovíněnými hlavami také spí jako zabití. A všichni členové pánovy rodiny jsou už stejně napůl mrtví, poháry měli potřené jedem. S jejich prostopášnostmi je konec. Poslouchej, jak za dveřmi ložnic chrápou.

Zpod hluboké kápě vrhl naposledy pohled přes rameno, aby se ujistil, že v chodbě nikdo není, a pak, jelikož věděl, že k němu promlouvá Bůh, napřáhl nezapálenou pochodeň ke žhavým uhlíkům v nástěnném svícnu. Olejem nasáklý konec s praskotem a syčením okamžitě vzplál a rozehrál v temné chodbě mihotavé, smrtící stíny. Rychle se sklonil a pochodní se dotkl kousku spleteného a v oleji namočeného plátna, které před chvílí nacpal pod dveře. Pak fascinovaně hleděl, jak se drobné plamínky škvírou rychle šíří na vysušený rákos nasypaný v husté vrstvě na podlaze ložnice.

Nejdřív baron, pomyslel si, potom zbytek.

Pracoval svižně a tiše se modlil, zatímco postupně zapaloval knoty po celé chodbě. Srdce mu divoce bušilo a po zádech stékal pot. Chvěl se strachy. Kdyby ho chytili, uvrhli by ho do vězení, ihned odsoudili za zradu a pověsili ho. Škubal by se ve smrtelné křeči, ale než by vydechl naposledy, sňali by ho ze šibenice, jeho tělo by natáhli na skřipec a rozčtvrtili. Vnitřnosti by se mu ještě zaživa vyvalily z břicha. Teprve po smrti by jeho hlavu napíchli na kopí a vystavili vysoko nad širokým hradebním ochozem jako výstrahu pro všechny, kteří by snad na podobnou zradu také pomysleli.

Neboj se. Tvá věc je spravedlivá. Ty jsi Vykupitel.

Chodba se začínala plnit kouřem, jenž vytrvale vycházel škvírou pode dveřmi.

Uklidnil se. Je po všem. Zbytek je v božích rukou, nebo v rukou ďábla, o tom nic nevěděl a bylo mu to jedno. Hlas, který ho pobízel, vycházel zevnitř, byl otravně naléhavý a rodil se z hlubin jeho touhy, ta slova pouze zvýrazňovala něco, po čem zoufale prahl. Přesto je ale slyšel tak jistě, jako by mu někdo šeptal přímo do ucha. Říkal si, že je to proto, že si Bůh přeje pomstu. On je jen jeho služebník… Jedině že by to nebyl Bůh, kdo k němu tak důvěrně promlouvá!

Třeba je to nějaký démon nebo sám satan!

Pohlédl ke klenutému stropu chodby a dýchal mělce, jako by očekával, že se na něj snese temný anděl. Kouř stoupal v tenkých, ďábelských spirálách.

Nikdo se ale neobjevil.

Ať už onen hlas pochází z nebes, nebo z pekla, skutek je dokonán. Vykoupení i pomsta jsou na dosah. Konečně.

Na konci chodby pohodil pochodeň na podlahu a rychle seběhl po schodech. Jeho kroky byly neslyšné, takže nepozorovaně vyklouzl z tvrze do černé noci. Nesvítil ani měsíc.

Brzy se někdo probudí.

A pak zazvoní na poplach.

Za chvíli bude po všem.

A spravedlnosti bude konečně učiněno zadost.

Hrad Calon

12. ledna 1289

Morwenna se v posteli pohnula.

Ve své posteli?

Nebo v posteli někoho jiného?

Zvedla hlavu a viděla žhnoucí uhlíky v krbu; jejich červená záře vrhala zlaté stíny na hradní stěny. Ale jakého hradu? Kde je? Nebyla tu okna a vysoko nad stěnami a nad skřípajícími trámy zahlédla noční oblohu, z dálky na ni pomrkávaly desítky hvězd.

Kde je?

Ve vězení? Drží ji v nějaké staré, opuštěné tvrzi, jejíž střecha se už propadla?

„Morwenno.“

Jméno se odráželo od silných zdí, až jí krev tuhla v žilách.

Obrátila se na lůžku a zírala do temnoty. „Kdo je tam?“ zašeptala s bušícím srdcem.

„To jsem já.“ Z temných stínů místnosti, jež se zdála nekonečná, odpověděl tichý a hluboký mužský hlas, který by měla znát. Po těle jí vyskočila husí kůže. Jednou rukou si přitiskla přikrývku k hrudi a uvědomila si, že je nahá. Druhou rukou pátrala na lůžku, prsty se pokoušela nahmatat svou dýku, ta však zmizela spolu s jejím oblečením.

„K-Kdo?“ zeptala se.

„Copak to nevíš?“

Dobírá si ji?

„Ne. Kdo jsi?“

Ze tmy se ozval smích.

Ach bože!

„Carrick?“ zašeptala, když se vynořil ve světle, vysoký válečník s širokými rameny, hluboce posazenýma očima a ostře řezanou bradou. Nemůže mu důvěřovat. Už ne. Přesto se jí tělem rozlévalo vzrušení a mysl jí zaplavily erotické výjevy.

Přistoupil blíž k posteli a jí se rozbušilo srdce a v ústech jí náhle vyschlo. Nemohla si pomoci, vzpomínala, jak pod bříšky prstů cítila jeho pevné svaly, jak slaně chutnala jeho kůže, jak ji vždy přitahovala jeho mužná vůně.

„Co tu děláš? Jak ses sem dostal?“ zeptala se, ale pak si uvědomila, že sama neví, kde vlastně je.

„Přišel jsem pro tebe,“ pronesl a ona se rozechvěla.

„Nevěřím ti.“

„Nikdy jsi mi nevěřila.“ Stál už těsně u postele a naklonil se ještě blíž. Srdce jí zběsile tlouklo, když si pozvolna přetáhl tuniku přes hlavu a zář z ohně dopadla na jeho rozvlněné svaly. „Vzpomínáš si?“

Ach, ano… Ano, vzpomíná si.

A proklínala se za to.

„Měl bys jít,“ vybídla ho.

„Kam?“

„Kamkoli, jen ne sem,“ vymáčkla ze sebe.

Jeho bílé zuby se zableskly ve vědoucím úsměvu. Ach, přece je to ďábel. Isa měla pravdu. Morwenna mu nikdy neměla dovolit, aby se k ní přiblížil, neměla ho vpustit do této místnosti bez stropu.

Ale tys to neudělala, ani jsi nevěděla, kde se nacházíš. Možná jsi jeho zajatkyní a tohle je tvá vězeňská cela. Nemohlo se stát, že tě tu drží jako svou otrokyni, abys mu sloužila, lehala s ním a plnila každé jeho přání?

„Jestli neodejdeš ty, pak já ano,“ prohlásila a pohledem uhnula z jeho tváře k podlaze a háčkům u dveří, kde snad nalezne svůj oděv.

„Vážně?“ škádlil ji, usadil se na lůžko vedle ní a prstem jí přejel po bradě. Kůže ji slastně brněla, v žilách se jí rozlévala touha. „To si nemyslím.“

„Bastarde.“

Zasmál se jí do očí, sjel prstem ještě níž, odsunul pokrývku, odhalil jí ňadra a sledoval, jak se bradavky pod jeho pohledem napjaly. Ačkoli Morwenna věděla, že dělá osudnou chybu, obrátila se k němu tváří, a když ucítila na kůži jeho teplý dech, tušila, že mu nikdy nedokáže odolat. Její nejintimnější místa zalila vlna horka, až povzdechla, zatímco on si razil cestu níže a mozolnaté prsty klouzaly po ochotně se poddávajícím těle.

Sklonil hlavu a políbil ji na nahé bříško.

Zasténala a po celém těle se jí rozlila horkost. Poté vycítila, že nejsou sami, že jakési skryté zraky pozorují každý jejich pohyb. Někdo nebo něco se zlými úmysly.

Odkud? Z prázdného stropu, jímž na nebi viděla padající hvězdy…? Nebo je někde blíž? V místnosti s nimi?

„Morwenno!“ Někdo ji volal, ale nechtěla se nechat vyrušit, ne teď, když se vrátil muž, kterého miluje celým srdcem. „Morwenno!“

„Morwenno!“

Otevřela oči.

Sen se vypařil jako duch zahnaný ranním světlem.

Pes u jejích nohou nespokojeně zavrčel.

„Proboha!“ Posadila se na lůžku a odhrnula si z očí vlasy. Byl to sen, jenom zatracený sen. Znovu. Kdy už se poučí?

V místnosti nikoho neviděla, žádného záhadného válečníka, který se ji chystá svést, nevrátil se žádný dávný milenec. Je sama. A přesto… Něco se děje. Jako by z uzavřené hrobky vanul vítr. Naskočila jí husí kůže a přikrývky si přitáhla k tělu.

„Nebuď husa,“ zamumlala a přinutila se normálně dýchat.

Je ve své ložnici na hradě Calon, ve svém pokoji, na svém sídle, které jí svěřil bratr Kelan. Rozhlédla se po rozlehlé místnosti se zářivě barevnými tapiseriemi a vápnem nabílenými zdmi. Strop, který se klenul vysoko nad trámy, byl zcela neporušený, oheň v krbu žhnul a zavřené okenice dovnitř vpouštěly pouze pár šedavých proužků nadcházejícího úsvitu. Všechno se zdálo v pořádku. Dokonce i pes, kříženec, kterého zdědila, když jí bratr přiřkl Calon, tvrdě spal, jeho chraplavé oddechování rozechvívalo chlupy na pokrývce z králičí kožešiny, která ležela odkopnutá v nohách postele. Zase dovolila, aby ji vyděsily ty staré povídačky o tom, že v pevnosti straší, tak je to.

„Lady Morwenno!“ Isin zoufalý křik se rozléhal chodbami.

Morwenna se lekla. Její pes, rázem bdělý, vyskočil od lůžka a divoce se rozštěkal, jako by to stařičké hluché stvoření chtělo vyvolat poplach.

„Ticho, Morte!“ poručila mu Morwenna.

Zvíře sklonilo flekatou hlavu a zavrčelo na znamení nespokojenosti.

Na dveře někdo hromově zabušil. „Má paní?“

„Už jdu!“ zakřičela Morwenna, podrážděná naléhavostí v Isině hlase. Stařena se pořád zabývala budoucností, její staré oči viděly v každém koutě nebezpečí a temné síly. Morwenna si navlékla tuniku a rozběhla se přes podlahu pokrytou čerstvým rákosem ke vchodu, právě když bouchání na silné dubové desky začalo nanovo.

„Co je?“ zeptala se, zvedla závoru a otevřela dveře, za nimiž našla Isu s bledou tváří a sevřenými rty. Za ní stál v temné chodbě jeden z lovců, Jason, vysoký, neohrabaný muž se špatnou pletí i zuby. V dlaních ustaraně žmoulal svůj klobouk. „Co se stalo?“

„Za hradními branami našli muže,“ odpověděla zadýchaná Isa. Zpod kápě jí vykukovaly prameny kdysi rezavých vlasů a její ledově modré oči nervózně pomrkávaly. „Je skoro mrtvý, zmlátili ho tak, že z něj málem vytřásli duši.“ Zamračila se a úzké rty stiskla ještě víc. „Ten útok byl tak divoký, že ho nikdo…“ Zhluboka se nadechla. „Ani vlastní otec by ho nepoznal.“ Isa zavrtěla hlavou a kápě jí sklouzla na ramena. „Pochybuji, že se dožije zítřka. Řekni jí to, Jasone.“

„Je to pravda,“ připustil lovec. „Objevil jsem ho, když jsem před úsvitem štval jelena. Překročil jsem ztrouchnivělou kládu a tam ležel, přikrytý listy a bahnem, už sotva dýchal.“

„A kde je teď?“

„Ve strážnici. Sir Alexander si myslí, že by to mohl být zvěd.“

„Polomrtvý zvěd,“ opravila ho Morwenna.

Isa přikývla, vypadala, jako by chtěla něco dodat, ale udržela jazyk za zuby.

„Už ho viděl felčar?“

„Ne, má paní, ještě ne,“ odpověděla Isa.

„Proč ne?“ zajímala se Morwenna. „Nygyll toho muže musí ihned vyšetřit.“

Isa nereagovala, k felčarovi cítila silný odpor.

Morwenna si jí nevšímala. „Ať toho raněného přenesou do tvrze. Je tu teplo. Možná se ho podaří zachránit.“

„To není pravděpodobné.“

„Ale měli bychom to zkusit.“ Morwenna přejela pohledem chodbu, až se její oči zastavily na dveřích do prázdné ložnice. „Dejte ho do Taddova pokoje.“

„Ne, má paní,“ opáčila Isa rychle. „To není bezpečné… Je to jen pár dveří od tebe.“

„Neříkala jsi, že je polomrtvý?“

„Ano, ale nemůžeš mu věřit.“

„Ty si také myslíš, že je to zvěd?“

Isa přikývla a vrásky v její tváři se jí v zamyšlení ještě více prohloubily. Podívala se na Morwennu, sukovitými prsty se zatahala za lem rukávu a pak rychle odvrátila pohled.

Morwenně se zježily vlasy na zátylku. „Ještě něco jsi mi neřekla,“ poznamenala a vybavila si, jak se jí zdálo, že ji někdo potají sleduje. „O co jde, Iso?“

„Je tu nějaká hrozba, cítím ji, ale můj vnitřní zrak ji zatím nevidí.“ Stařena najednou sevřela Morwenně předloktí, očí jí potemněly do půlnoční barvy a zornice se rozšířily, jako by právě zažívala jednu ze svých předtuch. „Prosím, paní,“ zašeptala, „bojím se o tvou bezpečnost. Nesmíš riskovat.“

Morwenna se s ní chtěla dohadovat, ale nemohla. V minulosti se Isiny předtuchy a vize budoucnosti až příliš často ukázaly pravdivé. Nepředpověděla snad, že hrnčířově ženě se narodí trojčata, samí chlapci, a že při porodu třetího zemře? Nepředvídala Isa, že na nádvoří v Penbrooku udeří blesk, a nestalo se do dvou týdnů, že strom uprostřed rozštípl a spálil právě blesk, který jen o kousek minul Morwennina bratra Tadda? Pak tu máme záhadnou smrt kupcovy manželky. Isa přísahala, že tu ženu někdo otrávil, a nakonec se skutečně ukázalo, že manžel svou nebohou choť přinutil vypít bolehlav, protože zjistil, že spala s mlynářem. Po většinu svých sedmašedesáti let dokázala Isa vidět věci, jež ostatním unikaly.

„Dobře,“ řekla Morwenna. „Dohlédni na to, aby toho muže donesli do hodovní síně, kde je teplo, a pošli někoho…, Gladdys, ať otevře poustevníkovu celu v severní věži. Slamník se tam vejde a je tam malý krb. Ať tam rozdělají oheň a vymetou hmyz. Pak se ujisti, že tomu muži vyčistili rány a že ho vyšetřil felčar, než ho přenesou do věže.“

Morwenna předstírala, že si nevšimla nedůvěřivého záblesku v Isiných jasných očích, když se zmínila o Nygyllovi, hradním felčarovi. Isa a Nygyll spolu nikdy nevycházeli a stěží se dokázali snést. Nygyll se považoval za rozumného muže, praktického, i když bohabojného člověka, zatímco Isa věřila v duchy a Velkou Matku. Nygyll žil na hradě Calon už celá léta, Isa se sem s Morwennou nastěhovala před necelým rokem.

„Možná je na záchranu toho raněného už pozdě,“ upozornila Isa Morwennu.

„Pak někoho pošli pro kněze.“

Koutky Isiných úst se opět takřka neznatelně napjaly. „Kněz mu určitě nepomůže…“

„Neříkala jsi snad, že ten raněný je na prahu smrti?“ připomněla jí Morwenna. „Možná je to věřící člověk. Nemělo by se mu snad před smrtí dostat posledního pomazání a modliteb?“ Na odpověď Morwenna nečekala. „Pošli někoho pro otce Daniela. Ať se k nám kněz připojí v hodovní síni.“

„Pokud si to přeješ.“

„Přeji!“ odsekla Morwenna.

Lovec se okamžitě otočil na podpatku a také Isa spěchala pryč, podle všeho vykonat Morwenniny rozkazy. Dlouhá kápě za ní vlála, jak uháněla ke schodišti, kde se ještě před tím, než nadobro zmizela, ohlédla na Morwennu. Starou tvář měla starostlivě napjatou. Vypadalo to, že by se snad chtěla ještě dohadovat, pak se však neochotně vydala dolů.

„U všech svatých,“ zašeptala Morwenna, jakmile znovu osaměla.

Někdy jí připadalo, že s Isou je jen samá potíž. Většina lidí, kteří se s ní setkali, ji považovala za divnou, stařena však pomáhala vychovat Morwennu i její sourozence. Za života Morwenniny matky Lenory byla její věrnou služebnicí, nyní stála stejně neochvějně po boku Morwenně.

„Krucinál,“ zamumlala Morwenna, když zašla do místnosti, navlékla se do pláště a vklouzla do bot. Právě s Mortem u nohou vycházela ze své ložnice, když zaskřípaly dveře a do chodby vykoukla Bryanna. Modré oči měla ospalé a zacuchané rezavé kudrny jí trčely kolem hlavy. „Co se děje?“ zeptala se sestra a zívla. Bylo jí sice teprve šestnáct, a byla tedy skoro o čtyři roky mladší než Morwenna, stejně se ale příliš často chovala jako dítě.

„Poblíž tvrze našli raněného muže. O nic nejde,“ prohlásila Morwenna a doufala, že tím zarazí dívčinu nezkrotnou zvědavost. „Vrať se zpátky do postele.“

Bryanna se ovšem nenechala snadno odradit. „Tak proč ten povyk?“

„Kvůli Ise. Je si jistá, že ten muž je zvěd nebo nepřítel nebo něco takového.“ Morwenna obrátila oči v sloup. „Víš, jaká je.“

„Ano.“ Bryanna si protáhla paže, ale její mysl se už zdála zcela bdělá. „Co se s ním tedy bude dělat?“

„Co myslíš?“

„Asi ho vyslechnete a nakrmíte. Možná trochu omyjete.“

Morwenna přikývla a nechala si pro sebe, že muž je na prahu smrti. Jaký by mělo smysl říkat Bryanně o jeho stavu? Morwenna se rozhodla držet jazyk za zuby, dokud ho neuvidí na vlastní oči. Drby o raněném válečníkovi by se tvrzí jistě šíří rychlostí blesku a Bryanna se zrovna neproslavila svou schopností uchovat tajemství.

„Co je to za člověka? Lovec? Voják? Kupec, kterého přepadli lupiči?“ Bryannina představivost se začínala rozbíhat na plné obrátky. „Možná má Isa pravdu. Třeba je to zvěd nebo něco horšího. Nějaký nohsled toho…“

„Přestaň!“ Morwenna zvedla ruku a utnula sestru v půli věty. „Zatím nevím, kdo to je, ale dovím se to, až si s ním promluvím.“

„Jdu s tebou.“

Morwenna po ní vrhla pohled, jímž dokázala zastrašit i toho nejsmělejšího muže. „Později.“

„Ale…“

„Bryanno, dovol kapitánovi stráží, aby toho muže vyslechl a odhalil, zda je to přítel nebo nepřítel, dopřej mu felčarovu prohlídku a trochu odpočinku, a pokud se potom probere a mně to bude připadat vhodné, můžeš se na něj podívat.“

„Myslíš, že to není bezpečné?“ vyzvídala mladší sestra a oči jí vzrušením jen zářily.

„Nevím,“ opáčila Morwenna a příliš pozdě si uvědomila, že zvolila špatný přístup, protože jenom podnítila Bryanninu touhu po dobrodružství. Z hlasu jí čišelo podráždění, když stroze prohlásila: „Počkáme, to je vše.“

„Ale…“

„Řekla jsem, že to je vše!“

„Nemůžeš mi nařizovat, co mám dělat!“

Morwenna vytáhla jedno černé obočí a vyzývavě se na sestru zahleděla. „Na tohle nemám čas.“ Rychle se odvrátila, svižně vyrazila chodbou a nechala za sebou trucující mladší sestru, jež se opírala o dveřní zárubeň. Morwenna cítila, jak Bryannin vzdor roste, ale nevšímala si toho. Ať se ta zvědavá holka smaží ve vlastní šťávě. Co na tom, že má vztek? Bryanna se pořád dostává do nějakých potíží.

Přesně jako ty, připomnělo jí její svědomí.

„Hrom do toho!“

Slyšela, jak nahoru stoupají hlasy, a tak rychle seběhla dvě patra schodiště. V nosních dírkách ji pošimral kouř z nedávno zapálených rákosových svící, z kuchyně se spletitými chodbami tvrze linula vůně smaženého masa a pečeného chleba. Služebnictvo pobíhalo z jedné místnosti do druhé, přinášelo prádlo, čistilo krby a zametalo schodiště. Vyměňovaly se a zapalovaly svíčky, které za chladného zimního dne poskytovaly trochu teplého světla.

Sotva Morwenna došla do přízemí a vkročila do hodovní síně, prudce se otevřely hlavní dveře. Několik vojáků přinášelo nosítka, na nichž ležel nehybný muž, nebo spíše to, co z něj zbylo.

Morwenně při pohledu na něj ztuhla krev v žilách. Ačkoli byla připravena, že to asi nebude nic pěkného, netušila, jak divoce byl muž napaden. Tvář měl rozdrcenou, oteklou a samou modřinu, sražená krev pokrývala hrozivě vypadající tržné rány na tváři a čele. Uhlově černé vlasy byly plné bahna a listí, z očí zbyly jen škvírky v opuchlých víčkách, která hrála všemi odstíny fialové a zelené.

Šaty měl zamazané blátem a krví, rozříznutá halena odhalovala holou hruď a dosud čerstvé krvavé rány.

Morwenně se zvedl žaludek.

„Proboha!“ zašeptal za ní vyděšený hlas. „Je naživu?“

Morwenna strnula. Otočila se a uviděla na schodech svou sestru. Bryanna si přes noční košili přehodila rezavě zbarvenou tuniku, ale s botami se neobtěžovala. S bosýma nohama se třásla a zírala na scénu v síni pod sebou. Dlaň si přitiskla k ústům, oči měla vykulené a kůži bledou jako alabastr.

„Jistěže je naživu!“ odpověděla Morwenna.

„Má na kahánku,“ zamumlal jeden voják. „Ubožák.“

Bryanna zkřivila tvář. „Vypadá příšerně, jako mrtvola.“

Morwenna jí odsekla: „Neříkala jsem ti snad, aby ses vrátila do postele? Nech nás na pokoji!“

Bryanna viděla ze žalostné scény dost na ukojení své zvědavosti, a tak se pokřižovala a uháněla po schodech, jako by ji pronásledoval sám ďábel.

Dobře! Morwenna neměla náladu na Bryanninu hysterii, když se musí snažit všechny uklidnit.

Hodovní síň, kde ještě před chvílí vše spalo, teď kypěla činností. Také hradní psi byli rozrušení, stará fena přecházela po místnosti a vrčela, zatímco Mort vycítil šanci ji přechytračit a zabral její místo u krbu.

Služebnictvo spěchalo s čistými ručníky a hrnci kouřící vody. Další zapalovali svíce a ustaraně pokukovali po raněném. Na stůl poblíž krbu, do nějž dva chlapci pilně přikládali dřevo a měchem rozdmýchávali oheň, rozložili prostěradla.

Když muže z nosítek pokládali na stůl, zasténal, ačkoli jeho oční víčka se ani nezachvěla. Kdo je to? Proč ho tak surově napadli? Zašeptal nějaké slovo, jež se ale nedalo rozpoznat.

„Co se to tu děje?“ Do sálu vtrhl správce Alfrydd. Vždycky vypadal jako hastroš, tunika mu divně visela z kostnatých ramen. Jeho hlas se trochu podobal husímu kejhání a neustále maloval čerta na zeď, čímž by zahanbil i Isu, ale byl věrný a pravdomluvný, ve vychrtlém těle bilo statečné srdce. „Ach, má paní,“ dodal rychle, když si všiml Morwenny. „Omlouvám se, ale slyšel jsem, že nějakého zajatce přenesli sem, ne do vězení, a nebyl jsem si jistý, jestli je to zrovna moudré rozhodnutí.“

„Je to moje rozhodnutí,“ pronesla Morwenna a pokynula k raněnému, „a není to zajatec.“ Muž se znovu pokusil cosi zašeptat, ale nebylo mu rozumět.

Alfrydd přikývl na souhlas, ale nedokázal potlačit šok, když jeho zrak spočinul na zkrvaveném, zmláceném člověku ležícím na stole. „Povolali už kněze?“

„Ano, i felčara,“ odpověděla mu Morwenna a netrpělivě dodala: „Kde k čertu Nygyll vězí?“

Jako by felčar čekal, až uslyší své jméno, vrazil dovnitř a přinesl s sebou vůni deště a závan větru ztěžklého příslibem sněžení. Byl to vysoký muž, kráčel rázně a tvářil se poněkud arogantně. Energicky zamířil ke stolu, kde ležel raněný muž. Isu měl za patami, na každý jeho krok potřebovala dva své. „Isa tvrdila, že jde o naléhavý případ,“ poznamenal. „Aha… Chápu. Kdo je to?“

Morwenna zavrtěla hlavou. „Nevíme.“

„Přítel, nebo nepřítel?“ Nygyll už rozřezával zbytky mužovy tuniky, nakláněl se k němu a naslouchal jeho sípavému dechu.

„Ani to netušíme.“

„Má na sobě šaty chuďase.“

Přesto ho podezírali, že je zvěd. Jak zvláštní…

„Kde je horká voda?“ zeptal se felčar a jedna služebná ihned na blízký stůl položila kotlík, druhá vedle něj umístila hromádku ručníků. „Budu potřebovat drcený řebříček.“ Přimhouřené oči upřel na první služebnou. „Pošli někoho k apatykáři.“

„Půjdu sama,“ odpověděla a spěchala pryč, až za ní sukně vlály.

Nygyll začal opatrně čistit rány, nejprve se pustil do těch, jež vypadaly nejhrozivěji.

Opět se otevřely vstupní dveře, tentokrát v závanu štiplavého zimního větru vstoupili dva tiše rozmlouvající muži. Kapitán stráží Alexander, svalnatý muž s vlnitými hnědými vlasy, hranatou bradou a tmavě hnědýma očima, se skláněl a hovořil s otcem Danielem, hradním knězem, který vypadal vedle silného vojáka ještě slabší než ve skutečnosti. V jakémkoli ročním období byl kněz stále bledý, kůži měl takřka průsvitnou, oči ledově modré, rezavé vlasy husté a silné jako dráty, ve tváři zarputilý výraz. Byl to duchovní, na němž bylo patrné, že být Božím poslem je někdy těžkým břemenem, snad až neúnosným. Na okamžik se setkal s Morwenniným pohledem, pak však rychle zrak odvrátil.

Než se dveře stačily zavřít, proklouzl jimi přihlouplý Dwynn. Bylo mu něco přes dvacet, ale od narození měl rozoumek dítěte. Zachytil Morwennin pohled, obešel kněze a zmizel jí z dohledu. Nikdy nechápala, proč se jí tak bojí, neboť se k němu snažila být laskavá. Ale zdálo se, že se jí stále vyhýbá, což bylo s ohledem na její dnešní špatnou náladu možná jen dobře.

Isa sledovala, jak felčar muži ošetřuje rány, a přitočila se k Morwenně. „Nemůžeme ho přenést,“ kostnatou bradou ukázala k zbitému muži, „aspoň ne do poustevníkovy cely v severní věži, je tam shnilá podlaha. Celu v jižní věži zabral bratr Tomáš, takže zbývá vězení, hladomorna nebo…“

„Hladomorna? Vězení?“ zopakovala Morwenna a energicky zavrtěla hlavou. „Ne, Iso. Nebudeme s tím mužem jednat jako s nepřítelem. Dáme ho do Taddovy ložnice a ke dveřím postavíme stráž, jestli cítíš nebezpečí. Není důvod se domnívat, že tento… člověk, který je na pokraji smrti, nám nějak ublíží.“ Pátrala ve stařeniných ustaraných očích a všimla si Dwynna, který byl jako vždy poblíž a pohrával si s otrhaným okrajem svého rukávu. Jak dalece dokáže porozumět rozhovoru? Každý sice tvrdil, že je to idiot či prosťáček, ale Morwenna často uvažovala, jestli ta prostoduchost není jen předstíraná. „Pojď, ať má Nygyll klid na práci.“ Zatáhla Isu do místnůstky pod schodištěm. „Proč si sir Alexander myslí, že je ten člověk zvěd?“

„Nevím,“ zašeptala Isa.

„Ale věříš tomu.“

„Nejde jen o to, má paní,“ řekla Isa potichoučku a uhýbala přitom pohledem.

„Tak o co… Ach, proboha, neříkej mi, že máš zase nějaké vidění.“

Isa sevřela tenké rty a přimhouřila oči. „Nevysmívej se mi, dítě,“ varovala a změnila se z poddajné služebnice v ženu, jež Morwennu vychovala. „Věci, které jsem viděla, se ukázaly být pravdivé, a ty to dobře víš.“

„Někdy.“

„Většinou. Nevšimla sis jeho prstenu?“ Stařeně potemněly oči.

„Jakého prstenu?“ zeptala se Morwenna a začínala ji obcházet hrůza.

„Zlatého prstenu, který má na ruce. Je to prsten s erbem, znakem Wybrenu.“

Morwenna měla pocit, že se jí zastavilo srdce, hradní stěny jako by se k ní přibližovaly. „Co to říkáš, Iso?“

Stařena na ni upřeně hleděla, vrásky kolem rtů se jí prohloubily. „Že ten muž, který leží polomrtvý v hodovní síni, může klidně být Carrick z Wybrenu a ten jeho prsten je prokletý.“

„Prokletý? Carrick? Proboha, Iso, copak jsi zešílela?“

Jako by muž zaslechl to jméno, bolestně vykřikl a poblouzněné zašeptal: „Alena.“ Morwenna ztuhla. Ne… To není možné. Chraplavý hlas ale znovu zoufale zašeptal: „Alena…“

Morwenně bylo těžko u srdce, když zaslechla jméno ženy, jež se stala Carrickovou milenkou, jméno manželky jeho vlastního bratra. Alena z Heathu, mladší sestra Rydena z Heathu, muže, s nímž je Morwenna nyní zasnoubená. Ach bože. Udělalo se jí nevolno a měla pocit, jako by se k ní obrátily pohledy všech, kteří se shromáždili kolem raněného.

„Věděla jsem to,“ zašeptala Isa, ale její hlas nezněl nijak triumfálně. Stiskla rty, když pohlédla na raněného a poté na Morwennu. „Věřím, že ten muž je opravdu Carrick z Wybrenu,“ řekla tiše a staré prsty sevřela kolem kamene, který měla zavěšený na šňůrce na krku. „A jestli je to ten prokletý zrádce, ten vrah, nechť nás Velká Matka všechny ochrání.“

„To není možné,“ pronesla Morwenna. Bylo jí na omdlení a v duchu si vyčítala svou slabost, zatímco se jí v hlavě rozléhalo mužovo zoufalé volání po Aleně. „Carrick… Carrick zemřel spolu s ostatními.“ Najednou ji rozechvěla zima, a tak si mnula paže a opakovala to, čemu věřila. „On i celá jeho rodina uhořeli.“ A také jeho milenka Alena.

Isa zavrtěla hlavou, tvář staženou obavami. „Mluvilo se o tom, že vyvázl. Stájník tvrdil, že viděl Carricka, jak odjíždí na svém oblíbeném hřebci krátce poté, co požár objevili.“

„To jsou jen drby,“ trvala na svém Morwenna, ačkoli v ní zahlodaly pochybnosti.

„Shořeli na uhel. Poznali je jenom podle kousků oděvů a klenotů, které ohni odolaly. Po členech rodiny zůstaly jen ohořelé mrtvoly, vlastně jenom kosti.“

„Nebyla jsi tam.“ Morwenně se při představě hrůz, jež Isa popisovala, zvedl žaludek. V hlavě jí dunělo, tep jí bušil v uších. Mohla by to být pravda? Mohl Carrick opravdu přežít a leží teď polomrtvý v její tvrzi? Ne, takovým nesmyslům neuvěří. Jsou to jen nejhlubší obavy staré ženy.

Isa pozvolna vydechla, jako by vycítila Morwenninu nedůvěru. „Přesvědč se sama, má paní.“

Morwenna ji poslechla. Nečekala na Isu a spěchala do hodovní síně, kde se kolem raněného stále tlačil dav lidí. Služebná se vrátila s drceným řebříčkem a Nygyll léčivou rostlinou opatrně potíral pacientovy rány. Kněz pohyboval rukama a mumlal modlitby nad zmláceným tělem, které bylo nyní odhalené, protože ho zbavili špinavých, krví nasáklých šatů. Muž měl svalnatý hrudník a černé chlupy, které ho pokrývaly, se táhly do špičky, jež mizela pod prostěradlem přetaženým přes dolní polovinu těla. Napjatou kůži na hrudníku, ramenou i pažích měl pokrytou temnými podlitinami, modřinami a ošklivými krvavými tržnými ranami.

„Přežije?“ zeptala se Morwenna a zahleděla se mu na ruku s pořezanými krvácejícími klouby a dvěma skoro utrženými nehty.

„Zatím to nelze říct,“ odpověděl zamračený Nygyll. Zkušeně přejel rukama po cizincových končetinách. „Myslím, že kromě žeber, která asi popraskala, nemá nic zlomeného.“ Felčaravo husté obočí se stáhlo a oči přimhouřily. „Ani se tomu nechce věřit, podle toho, kolik má ran, ale jak už jsem říkal, ještě je příliš brzy. Pokud se probere, uvidíme, jestli bude moci používat ruce a nohy.“

Nygyll muži zvedl jednu ruku. Přesně jak Isa říkala, na špinavém prstě měl prsten. Zableskl se ve světle svíček a Morwenně při pohledu na erb vyrytý do zlata vyschlo v ústech. Její srdce strnulo… a v hlavě se jí vynořila průzračně jasná vzpomínka.

Stalo se to před více než třemi roky, v létě. Jeli na koních a zastavili se poblíž horské bystřiny. Devatenáctiletý Carrick, už tehdy pěkný bídák, utrhl divokou růži a podal jí ji. Když jí poupě obřadně předával, posměšně zvedl jedno obočí a v koutcích úst mu pohrával úsměv. Tehdy vycítila, že pokud si květinu vezme, bude za to muset zaplatit, přesto ale dárek s červenými okvětními plátky vděčně přijala a píchla se do prstu o trn skrytý pod hladkým zeleným lístkem.

„Au!“

„Ach, má paní,“ vysmíval se jí Carrick, „člověk si musí pořád dávat pozor. To, co se zdá nevinné, se často ukáže jako nejnebezpečnější.“

„A to má znamenat co?“ zajímala se, zatímco on zvedl její prst k ústům a vysál kapku krve, jež se jí objevila na kůži. Tehdy jí zrak, nikoli poprvé, padl na prsten, který se třpytil v horkém letním slunci. „Chceš mluvit v hloupých narážkách?“ Ústa měl teplá, vlhkou špičkou jazyka se jemně dotýkal drobné ranky. Cítila, jak jí chvění probíhá paží a tělem, až se usadilo v té nejintimnější části jejího těla.

„Není to hloupost, ale pravda.“ Opět vědoucně pozdvihl obočí, zatímco jí zuby přejel po špičce prstu.

Útrobami se jí rozlilo cosi vřelého, a jelikož se bála, že by mohla propadnout touze, vysmekla mu prst, za což ji obdařil nebezpečným úsměvem. V jasně modrých očích jiskřilo pobavení.

„Máš strach?“ škádlil ji.

„Z tebe?“ Pohnula se k němu, přistoupila blíž a kousla ho. „Ne, Carricku, jsem jenom opatrná.“

Jeho srdečný smích se rozléhal údolím a odrážel se od skalních stěn rovnou do Morwennina srdce. Krátce poté se do té bezbožné bestie zamilovala.

„Má paní?“

Morwenna zamrkala, rázem si uvědomila, že na ni mluví Alexander. Šeptané modlitby otce Daniela utichly a všichni, kdo se starali o raněného, teď civěli na ni.

„Promiňte,“ omluvila se, odkašlala si a cítila, že jí do tváří stoupá horkost, jako by jí každý z nich mohl číst myšlenky. „Copak je?“

Kapitán stráží tiše požádal: „Když dovolíš, rád bych si s tebou promluvil.“

„Ano, jistě. Pojďme do přijímacího pokoje,“ vybídla ho a rychle mu pokynula směrem ke schodům. „Nehýbejte s tím mužem,“ nařídila felčarovi, „dokud se nevrátím nebo nevydám nějaké pokyny.“

„Jak si přeješ.“ Nygyll stěží zvedl zrak, neboť čistil jednu zvlášť ošklivou ránu nad pacientovým napuchlým okem.

Morwenna pospíchala po schodech s Alexandrem v patách a byla vděčná, že se dostane pryč od toho raněného cizince se zbitým tělem, potrhanými šaty a zvláštním prstenem.

Přijímací pokoj tvořila velká místnost, kam se dalo vejít z chodby nebo z její ložnice. Jakmile vstoupili, služebná, která vymetala popel a rozdělávala nový oheň, k ní rychle přiběhla.

„Má paní,“ řekla a sklonila hlavu. „Můžu pro tebe ještě něco udělat?“

„Ano, Fyrnne, přines kapitánovi a mně svařené víno, ať se trochu zahřejeme.“

Služebná se usmála a odhalila přitom několik chybějících zubů. Husté rezavé vlasy jí rámovaly tvář posetou pihami. „Hned ho donesu,“ odpověděla, spěchala chodbou a její sukně šustila na čerstvém rákosu, kterým posypala podlahu.

„Chtěl jsi se mnou mluvit,“ vybídla Morwenna kapitána, který se zarazil poblíž dveří. „Prosím, posaď se.“ Pokynula ke dvěma židlím u krbu a na jednu z nich se sama usadila. „Řekni mi, co tě zneklidňuje.“

„Ten zajatec,“ odpověděl a poněkud neochotně zaujal místo u praskajícího ohně, jehož zlaté světlo vrhalo stíny na ostře řezané rysy v jeho tváři. Tento mohutný muž s orlím nosem a tmavýma, úzkostnýma očima patřil sem na Calon, byl to jeden ze služebníků a vojáků, které zdědila spolu se sídlem.

„Co je s ním? A nezapomínej, sire Alexandře: dokud si nebudu jistá, že je to náš nepřítel, budu ho považovat za hosta.“

„To by mohla být chyba, má paní.“ Silnými prsty si nervózně pohrával s jílcem meče, přejížděl po spletitých rytinách na rukojeti zbraně.

„Proč?“

„Možná bychom ho měli brát spíše jako nepřítele, dokud se neprokáže opak.“

„Myslíš, že je nebezpečný?“

„Ano.“

„Ale je polomrtvý.“ Poklepala prstem na ohmatanou opěrku židle a snažila se nemyslet na to, že ten muž by mohl být Carrick. Ne, to není možné. „Pochybuji, že by někomu mohl ublížit.“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ poznamenal, takže jí na mysli vytanulo právě Carrickovo varování pronesené v letním vánku: „Člověk si musí pořád dávat pozor. To, co se zdá nevinné, se často ukáže jako nejnebezpečnější.“

Alexandrovy temné oči se vpily do jejích a Morwenna si v nich už poněkolikáté všimla čehosi zvláštního.

Nepříjemné ticho narušilo ostré zaklepání na dveře. „Tady Fyrnne, má paní,“ ozval se tichý hlas.

„Pojď dál, prosím.“

„Kuchař říkal, že byste si možná dali i něco k zakousnutí.“ Služebná svižně vešla s velkým podnosem, který položila na stolek mezi Morwennu a kapitána stráží.

„Ach, děkuji,“ řekla dívka, když zjistila, že Fyrnne přinesla na ošatce ještě teplý chleba, k tomu vejce v rosolu, solené úhoře a pečená jablka. Morwenně zakručelo v břiše, když nabídla Alexandrovi pohár. „Můžeš jít, Fyrnne.“

„Jak si přeješ.“

Jakmile služka vyklouzla ze dveří, Morwenna se podívala na kapitána stráží. „A teď mi pověz, Alexandře, proč si myslíš, že je ten muž dole nebezpečný.“

„Našli ho nedaleko hradu schovaného v mlází, ze kterého je vidět na cestu k zadní bráně.“

„A také zbitého k nepoznání. Měl u sebe nějaké zbraně?“

„Ano, v botě dýku přivázanou k noze. A meč.“

„V pochvě?“

„Ano.“

„Byla na něm nějaká krev?“

Alexander zavrtěl hlavou a upil z poháru. „Ne.“

„Takže se při útoku ani nebránil?“

„Ne zbraní, kterou jsme našli. Šerif a pár jeho mužů ještě prohledávají oblast poblíž místa, kde byl nalezen.“

„Hledají další?“

„Snaží se zjistit, co se stalo.“

„Byl okraden?“

„Nesebrali mu zbraň ani prsten, ale neměl koně, povoz ani váček, takže mohl být.“

Vložila si do úst kousek vaječného rosolu, žvýkala ho a ignorovala zrychlený tep. Ten muž dole může být Carrick. Copak se nešuškalo, že vyvázl z ohně, který připravil o život jeho rodinu? Neproslýchalo se, že ho stájník viděl odjíždět? Nepanovaly snad domněnky, že osudný požár založil on sám? Proč? Jaký by měl důvod zabít celou svou rodinu? Rozhodně ne kvůli dědictví. Všechny nechal, aby si mysleli, že je mrtev. Nikdo ho už přes rok neviděl, od chvíle, co stájník začal šířit tu svou povídačku.

Až doteď.

„Mám pocit, že bychom se měli bát spíše těch, kteří toho muže přepadli, než jeho samotného.“

Alexander zkoumal obsah svého poháru, pak se na ni zpříma zadíval. „Má prsten Wybrenů.“

Srdce se jí skoro zastavilo. „Všimla jsem si, ale Wybren nepatří k nepřátelům.“

„Na Wybrenu se dějí divné věci.“

To ano. Všichni, kteří zahlédnou prsten, si jistě vzpomenou na oheň, který před rokem na Štědrý den zpustošil tvrz Wybren, a na obvinění, jimž se baron Graydynn, nynější hradní pán, nijak nesnažil zabránit. „Mluvíš o tom ohni?“

„Zahynulo v něm přinejmenším sedm lidí, skoro všichni členové rodiny barona Dafydda, jeho manželka, pět dětí a snacha. Vyvázl pouze jeho syn Carrick. Povídá se, že šlo o vraždu.“

Obkroužila prstem svůj pohár s vínem. „Myslíš si, že Carrick založil požár, zavraždil svou rodinu, odjel, na víc než rok zmizel a teď se ocitl zmlácený na stole dole v hodovní síni?“

„Je to možné.“ Alexander se natáhl pro kousek úhoře, ale zarazil se s rukou nad podnosem.

„Ale nepravděpodobné. Proč by to dělal? Proč by zabil celou rodinu a zmizel?“

„Nevím. Třeba jim záviděl.“

„Celé rodině? Napočítali tam sedm těl. Sedm,“ připomněla jim oběma. „Sir Carrick z toho ohně nějak vyvázl – aspoň to tak vypadá. Není ale důkaz pro to, že požár založil on. Ten muž dole ten prsten buď ukradl, nebo mu ho na prst někdo navlékl.“ Dopila víno a otřela si rty lněným ubrouskem. Prsty se jí třásly. „Co kdybys mě zavedl na místo, kde ho našli? Mezitím ho nechám přenést do Taddova pokoje tamhle přes chodbu.“ Tadd byl její bratr, ale navštěvoval ji jen zřídka, za což byla Morwenna celkem vděčná, ovšem dnes by jí jeho rada, i když určitě neuctivá, přinesla útěchu. „Můžeš ke dveřím postavit stráž, ale budeme s ním jednat jako s hostem, dokud nenajdeme důvod k domněnce, že je to nepřítel.“

„Ale, má paní…“

Ostře na něj pohlédla a uvědomila si, že vystrkuje bradu nahoru, což se jí stávalo vždy, když se jí někdo opovážil odporovat nebo naznačovat, že coby žena není takovým vůdcem, jakým by byl muž.

Alexander to gesto zaznamenal. „Jak si přeješ.“

„Vezmu si plášť a sejdeme se ve stájích. Řekni štolbovi, ať mi připraví koně.“

Chystal se něco namítnout, ale nakonec jen odložil pohár, přikývl a rychle vyšel z místnosti.

Morwenna vydechla. Oprášila si z prstů drobečky a vklouzla do vedlejší ložnice. Zavřela za sebou dveře a snažila se potlačit myšlenky na to, že ten raněný cizinec dole by mohl být Carrick. Byla to bláznivá představa, přesně jak před chvílí řekla siru Alexandrovi. Podívala se na postel a vybavila si svůj živý sen. Horkost a chtíč, touhu a vášeň, i pocit, že ji někdo pozoroval, jak se převaluje v pokrývkách. Další hloupá představa. Jistě, hrad Calon je spletitá tvrz s mnoha schodišti a chodbami. Do některých z nich dosud nevstoupila, ale nikdo se jistě neplíží v temnotách a nepozoruje ji z ponurých koutů. Zase jednou podlehla své příliš živé fantazii.

Přehodila přes sebe teplý plášť, pomocí zubů si natáhla rukavice a pádila po točitém schodišti do hodovní síně, kde vojáci zdvihali raněného na nosítka.

Když se chopili jeho těla, muž zasténal a na okamžik se zdálo, že by se oteklá víčka mohla otevřít. Pak ale pouze zaúpěl a neprohrál se, ani když vojáci zvedli nosítka ze stolu.

„Přežije?“ zeptala se felčara.

Nygyll potřásl hlavou a otřel si zakrvavené ruce do kusu plátna. „Pochybuji. Je v žalostném stavu, má příliš mnoho ran. Vypadá silný, ale jestli má vydržet, bude muset mít železnou vůli. Bude muset chtít přežít.“

„Teď je to v rukou Božích,“ dodal kněz, pokřižoval se a zavrtěl hlavou, jako by chtěl soudit toho nebožáka před sebou.

„Pak se tedy asi nemusím obávat nechat ho ve tvrzi,“ řekla Morwenna. Kněz se obrátil k odchodu, ale dívka mu položila ruku na paži. „Otče, na minutku, prosím,“ požádala ho. Knězovy ledové oči se vpily do jejích, až ruku rychle spustila. „Ten muž má prsten se znakem Wybrenu.“ Všimla si, jak se knězovy rty takřka neznatelně napjaly. „Znakem pevnosti tvého bratra Graydynna, pevnosti, kde zemřela rodina tvého strýce Dafydda.“

Kněz mlčel.

„Tedy… Někteří se domnívají, že ten raněný je Carrick, tvůj bratranec.“

„Ten zrádce.“

„Tak se to povídá.“

Otec Daniel provázel pohledem vojáky nesoucí cizince nahoru. „Ach, to nejsou jen povídačky, je to pravda.“

„Poznal jsi ho?“

„O nic lépe než ty,“ poznamenal kněz, takže jen zalapala po dechu. „Ty jsi ho znala, ne?“

„Ano, ale…“

„Nedá se říct, kdo to je.“

„Dokud se neuzdraví.“

Otec Daniel povytáhl obočí. „Jestli se uzdraví. Jak jsem řekl, teď je to v rukou Božích.“ Pokřižoval se a dodal: „Bylo by ale pochopitelně vhodné upozornit mého bratra, že jsme možná zajali jeho nepřítele, našeho bratrance.“

„Až si budu jistá, že ten muž je opravdu Carrick,“ opověděla a sledovala, jak vojáci mizí za ohybem schodiště. „Něco se k němu na Wybren možná donese ještě dnes, ale dokud nebudeme vědět, kdo to opravdu je, musíme to brát jako klevety.“

Kdo mohl toho muže tak ošklivě zmlátit a pak ho tam nechat umřít? Proč? uvažovala. Bylo to přepadem – práce krutých lupičů? Proč mu pak ale nesebrali některé cennosti? Možná je někdo vyrušil, možná ty zabijáky někdo vyplašil, než stačili pobrat všechno, co chtěli, a svou oběť dorazit. Nebo to všechno bylo součástí pomsty? Za co? Co ten muž provedl, že si zasloužil tak brutální trest?

A proč má prsten se znakem Wybrenu?

Morwenna neměla na žádnou z otázek odpověď a přecházela po místnosti, když se vrátil Alexander, kterého jako osiřelé štěně následovala Bryanna. „Ten muž zůstává ve tvrzi?“ zašeptala a oči jí zářily. Ohlédla se, jako by čekala, že se za ní raněný vynoří jako strašidlo.

„Ano.“

„Není to nebezpečné?“ otázala se sestra a z hlasu jako by jí zaznívalo velké nadšení.

„Myslím, že není, protože je v bezvědomí a sotva dýchá.“ Morwenna si už mladší sestry nevšímala a obrátila se k siru Alexandrovi. „Vyrazíme na místo, kde lovec našeho hosta objevil. Možná se nám podaří zjistit, co se stalo.“

Alexander si odfrkl. „Hosta,“ zamručel pod vousy.

„Pojedu také,“ prohlásila Bryanna a běžela ke schodišti, až málem vrazila do kněze. „Promiň, otče,“ podařilo se jí ze sebe vymáčknout, načež zavolala na Morwennu: „Dej mi jenom minutku, abych si vzala věci.“

Otec Daniel upřel oči na Morwennu a ta v jejich modrých hlubinách četla nevyslovenou výčitku a ještě něco dalšího, cosi skandálního a temného – snad dokonce zakázaného. Hned to však zmizelo. Jako by si i on byl vědom toho, co se mezi nimi přihodilo, ihned pohled odvrátil a spěchal k východní chodbě, vedoucí ke kapli.

„Nevím, k čemu to bude dobré,“ mručel Alexander. Morwenna tiše hleděla za knězem.

Jaké tajemství otec Daniel skrývá? Co si obyvatelé této pevnosti ve skrytu duše myslí? Zamrazilo ji v zádech. Nebylo to poprvé, co se cítila vzdálená všem ostatním, jako pastýř, který nezná své stádo. Nestrávila tu ještě ani rok, je cizinka.

„Má paní,“ oslovil ji Alexander a odkašlal si.

„Co? Ach!“ Vybavila si jeho poznámku. „Ani já nevím, co v lese najdeme, sire Alexandře, ale můžeme se alespoň podívat, ne?“

Morwenna pokynula strážnému a počkala, dokud neotevřel těžké vstupní dveře. Mort, který podřimoval u ohně, vstal a protáhl se. Když vstoupila na vnitřní nádvoří, poryvy zimního větru ohýbaly rezavé traviny, profukovaly Morwenně plášť a štípaly ji do tváří. Nevšímala si ledového vichru, sklonila hlavu a po vyšlapané cestičce s Mortem v patách zamířila ke stájím. Tráva byla žlutá a udupaná, mrazem ztuhlá, kaluže podél cestičky pokrývaly kousky ledu.

Dva chlapci s červenými nosy a vlněnými čapkami staženými hluboko přes uši nesli do hodovní síně dřevo na otop, třetí pak vlekl vědra vody. Sotva desetileté děvčátko házelo zrní a skořápky z ústřic slepicím, které kdákaly a klovaly se. Pak se kvočny rozutekly, až létalo peří. Chladným vzduchem se nesl pach kouře, kvasícího piva, zvířecího trusu a škvařícího se tuku. Prasata v chlívcích hlasitě chrochtala a dojené kozy mečely.

Na hradě byli všichni v plné práci, každý měl svůj úkol. Vypadalo to, jako by všichni zapomněli na momentální rozptýlení v podobě raněného muže. Morwenna vzhlédla k ochozům a viděla, že stráže jsou tam rozmístěny jako obvykle. Kupci a rolníci poháněli zvířata, která táhla ohromné povozy vyjetými kolejemi zmrzlé cesty vedoucí k tvrzi.

Morwenna se se sklopenou hlavou vydala po pěšince kolem chýše obývané hostinskou. Ženy tam spolu hlasitě rozmlouvaly a probíraly raněného muže.

„…tak zbitý, že by ho vlastní matka nepoznala,“ zašeptala jedna z nich, Anna, pravá drbna.

„Určitě to byl zloděj, který si to zasloužil,“ opáčila druhá.

„Nebo ho chytil nějaký manžel, jehož ženě lezl pod sukně,“ napadlo Annu.

Ozval se smích a Alexander znechuceně vydechl. „Ženské,“ zamumlal, zatímco Morwenna natáhla krok a mířila pryč od žvanivých bab.

Svižně přešla kotem zbrojířovy chýše. Pravidelné cinkání kladívka tvarujícího kroužkovou zbroj bylo slyšet i přes zuřivé syčení husy, která pronásledovala malého kohouta, jenž se Morwenně připletl pod nohy.

Když Morwenna prošla poslední branou, podívala se k nebi. Mraky byly hrozivě šedivé a těžké příslibem dalšího deště.

„Netuším, co chceš dnes najít,“ poznamenal Alexander rozmrzele, když došli do stájí. Mort si tu našel své oblíbené místo a zvedl nohu.

„Ani já ne, ale třeba bude má zvědavost ukojena.“

Pochybovačně se na ni podíval, když vstupovala dovnitř. Okamžitě vdechla pach sena, koní, kůže a trusu. Vlasy už jí nerozfoukával vítr. Morwenna kráčela ke stání, kde už čekala osedlaná její oblíbená kobylka.

Alabaster s jasnýma tmavýma očima hlasitě zafrkala a pohodila bílou hlavou, až postroj zacinkal.

„Jen se rozběhnout,“ poznamenal štolba John. Sklonil se a poplácal po hlavě Morta. „Dneska je ve vzduchu něco, z čeho jsou všichni koně neklidní.“ Narovnal se, zamračil a podrbal se na zátylku. „Něco se jim nelíbí.“

„Co tím myslíš?“

Podíval se na Morwennu, natáhl se pro otěže Alabastřiny uzdy a zavrtěl hlavou. „Nevím, ale taky to cítím.“ Pohladil Alabaster po krku.

Morwennu strachy zamrazilo v zádech. John byl spolehlivý muž, rozumná, vyrovnaná duše, žádná tlachající hospodyně nebo podivně zamlklý kněz.

„To je jen tím chladem a zimou, Johne,“ opáčila lehkomyslně, ačkoli věděla, že jí nevěří, a po pravdě řečeno i ona byla nervózní.

Už od toho zatraceného snu o Carrickovi.

Snu?

Nebo předtuše?

Potlačila splašené myšlenky a následovala Johna ven ze stáje. Alabaster byla jako vždy dychtivá vyrazit, nozdry natáčela po větru, ohon měla vztyčený, a sotva vykročila do mrazivého rána, začala tahat za otěže. „No tak, uklidni se,“ tišil ji mohutný štolba a hladil ji po krku. Kobylka byla bílá jako sníh, jen punčošky a nozdry měla šedivé. Morwenna na ní jezdila už čtyři roky. „Buď opatrná, má paní,“ radil jí John. „Dneska ráno to klouže, půda je zmrzlá. Dej si pozor.“

„Dám, Johne,“ odpověděla, a když skepticky zvedl husté světlé obočí, dodala ještě: „Slibuji.“

„No, já o tobě nepochybuju,“ opáčil rychle. Když se vyhoupla na kobylčin hřbet, tvář mu zrudla a baňatý nos ještě víc zčervenal. Na stezce se rozlehly kroky a zpoza rohu vyběhla Bryanna s tváří ošlehanou větrem a tmavými kudrnami poletujícími kolem hlavy. „Počkej na mě,“ požádala zadýchaně. „Jedu s tebou. Johne, potřebuji koně.“

Morwenna v duchu zasténala a štolba k ní vzhlédl. Přikývla a muž pokynul chlapci, který ve stáních kydal hnůj.

„Kyrthe, osedlej dámě Mercury. Slyšels mě, kluku?“

Chlapec odložil vidle, otřel si dlaň o kalhoty a rychle přitakal. „Jo, za minutku.“ Sklonil se pod nízko zkosenou střechu a zmizel ve stáji, zatímco Alexander se vyšvihl na svého koně, hnědočerveného hřebce, který se vzpínal tak blízko u Alabaster, že kobylka otočila bílou hlavu a pokusila se větší zvíře hryznout do boku.

„Klid, děvče,“ nabádala ji Morwenna. „Určitě nechceš kousnout někoho o tolik silnějšího.“ V duchu si však vybavila obrázek sebe s mečem, jak stojí tváří v tvář Carrickovi. Byl daleko silnější než ona, měřil přes šest stop a byl svalnatý. Ačkoli ona se pohybovala svižně a s mečem uměla skvěle zacházet, snadno ji odzbrojil a přitiskl jí špičku zbraně na srdce. Byli sami na hradním nádvoří, večerním povětřím se nesla vůně zimolezu a růží a Morwenna se zády tiskla ke kamenné zdi.

„Prohrálas, má paní,“ oznámil jí Carrick a jeho oči se v nadcházejícím soumraku blýskaly.

„Tentokrát.“ Odhrnula si vlasy z tváře a zadívala se na něho. S mečem neuhnul. Ztěžka dýchala, potila se námahou, srdce jí bušilo. Carrick byl také zardělý a na čele se mu perlil pot.

„Pokaždé.“

„Lichotíš si.“

Pomalu a smyslně se usmál. „Možná musím, když to za mě nikdo neudělá.“

„A teď škemráš o kompliment.“

Jeho úsměv byl skoro ďábelský. „Ale ty mi ho nedopřeješ, co?“

Zaklonila hlavu a rozesmála se. „Tak to se mýlíš. Z celého srdce věřím, že ty, Carricku z Wybrenu, jsi ten nejpohlednější, nejarogantnější a nejnadutější had, jakého jsem kdy potkala.“

„Had?“ Předstíral šok. „To jsi mě ranila!“

„Jedovatý had?“

„To je totéž.“

„Oba hovoří rozeklaným jazykem, že?“ škádlila ho. V očích mu zajiskřilo, upustil meč, až zařinčel o kameny na nádvoří, a svižně ji svým tělem přitiskl ke zdi. Jeho svaly se napjaly, tiskl se k ní lýtky, stehny; hrudí k jejím ňadrům. Stěží dokázala dýchat, tak blízko byl u ní.

„Ty mě trápíš, Morwenno,“ zašeptal jí do ucha, rukama jí držel dlaně za hlavou, potom jimi pohnul dolů a pohladil ji. Srdce jí bláznivě bušilo. Pak ji políbil, z tváře mu žhnula horkost, rty měl tvrdé a naléhavé a jazyk, který před chvílí tak ostouzela, s ní dělal zázraky. Morwenna bezděčně zasténala a doslova u zdi na nádvoří tála…

„Můžeme vyrazit!“ pronikl Bryannin hlas Morwenniným sněním jako nůž. Vydechla, všimla si, že na ni Alexander civí, a zrudla. Odkašlala si, zprudka potřásla hlavou, a zatímco Alabaster klusala ze stájí s Mercury v závěsu, zaplašila tu nevítanou vzpomínku.

Bryanna s pomocí podkoního nasedla a prsty v rukavicích se chopila otěží. „Vyrazíme,“ řekla znovu zadýchaně a oči jí plály vzrušením.

„Ano,“ přikývl Alexander.

Neztráceli čas a projeli otevřenou branou na vnější nádvoří, kde se v ohradách tlačily ovce, dobytek a další koně. Přízračně holé stromy v sadu se chvěly ve větru, na větvích bylo vidět jen pár tvrdých zimních jablek a krákající černou vránu.

Když projeli zdviženou padací mříží u zadní brány, Alexander si pod vousy zamumlal cosi o „bláznivé výpravě“. Zdviženou rukou pozdravil strážného a pobídl hřebce po zmrzlé cestě vedoucí k řece.

Už je nechránily silné hradní zdi a vítr zuřivě řičel, opět Morwenně bičoval tváře a cuchal vlasy. Nevšímala si chladu a popohnala kobylku, aby udržela krok s rychlejším koněm. Cítila, jak se Alabaster rozbíhá a napíná nohy ve svižném cvalu, když zatočili na cestu, uháněli přes pole a zamířili k lesu na severní straně pevnosti. Bryanna vesele vykřikla, přitiskla se k Mercuřinu krku jako klíště a statečně se držela. Pro mladší sestru bylo to ráno vítaným zpestřením. Morwenně připadala situace daleko vážnější a obtížnější, přesto i ji vzpružily závany větru a kusy hlíny odlétávající od koňských kopyt. Bylo příjemné opustit hradní zdi. Její nespoutaná duše jako by vzlétla. Ačkoli Calon milovala, bylo na tvrzi cosi temného a chmurného, čemu nerozuměla, nějaká stísněnost, z níž dnes ráno velice ráda unikla.

Příliš dlouho jsi naslouchala Ise.

Měla jsi mnoho zneklidňujících snů.

Na okraji lesa zpomalili. Koně hlasitě oddechovali a teplý vzduch vycházející z nozder se hned srážel v páru. Alexander našel jakousi jelení stezku, kterou nedávno rozdupala kopyta mnoha koní.

„Tudy,“ řekl a Morwennina povznesená nálada v temnotě okolního lesa okamžitě zmizela. Jela na koni za Alexandrem a slyšela, jak se lesem, nesou hlasy. Když prošli děravým baldachýnem holých větví stromů a kouskem křovinatého podrostu, hlasy zesílily. Na malé mýtině objevili šerifa, dva z jeho mužů a lovce Jasona. Všichni pozorně pátrali v půdě vedle téměř zamrzlé bystřiny. Při zaslechnutí zvuku kopyt vzhlédli, rychle smekli čapky a sklopili zrak.

„Má paní,“ pozdravil šerif, když seskočila z kobylky.

„Tady toho muže našli?“ zeptal se Alexander. Sesedl a také Bryanna seskočila z koně.

„Ano, tamhle za tou kládou, poblíž velkého kamene.“ Jason ukázal na mohutný balvan s plochým povrchem, ostrými hranami a několika tmavými skvrnami, z nichž se vinuly načervenalé potůčky k drobným loužičkám na zemi.

Krev.

Morwenna se zachvěla.

„Objevili jste něco?“ otázal se Alexander.

Šerif Payne zavrtěl šedivou hlavou. Měl huňaté stříbrné obočí, vysoké čelo a víčka v koutcích pokleslá. I přesto se Morwenna domnívala, že vidí víc než ostatní lidé. „Není tu toho moc. Tamhle zbytky táborového ohně,“ ukázal k malé jámě, kde leželo pár kousků ohořelého dřeva. Pak pohnul rukou k osamělému tisu: „Tam leží koňský trus a pak samozřejmě na kameni krev a tmavé vlasy. Asi mu o ten balvan třískli hlavou.“

Bryanna se zajíkla odporem, ale šerif pokračoval: „Pochopitelně jsou tu všude koňské i lidské stopy.“ Ukázal na zem. „Hodně stop je nejasných, ale…“ Přidřepl si a zíral do půdy. „Vypadá to, že jde aspoň o dvě různé velikosti nohou, a podle polámaného podrostu bych hádal, že poblíž kamene došlo ke rvačce.“ Zamračil se a rozhlédl se po hustém mlází lemujícím mýtinku. „Jsou polámané některé větve i pár stromků, ale nemůžeme si být jistí, že se to stalo při boji, i když to předpokládám.“ V zamyšlení si promnul vousy a přimhouřenýma očima si prohlížel místo, jako by si představoval, k čemu tu došlo. „Řekl bych, že ten muž, kterého Jason našel, byl napaden na tomto místě, bojoval s útočníkem nebo útočníky, prohrál a oni ho tu nechali umřít.“

„Anebo ten napadený přežil a muž, kterého máme v tvrzi, je zločinec. Podle toho, co víme, nemůžeme určit, kdo tu bitku začal.“ Alexander přešel k balvanu a obhlížel ho. „Ten chlap, kterého Jason našel, klidně mohl být útočník, jemuž zamýšlená oběť unikla.“

„Anebo její tělo teprve najdeme v lese,“ pronesl Payne jakoby pro sebe, až se Morwenna otřásla. „Jenomže zbraň toho raněného na sobě neměla krev – když byl objeven, dýku měl v pochvě.“ Payne se narovnal, až mu zapraskalo v kolenou. „Je to záhada. Nejlepší odpověď dostaneme od zajatce, až si s ním promluvíme.“

„Není to zajatec,“ namítla Morwenna.

„Pak tedy host?“ Payne si odfrkl, jako by mu ta představa připadala absurdní. „Něco se tu stalo, lady Morwenno, něco ošklivého a násilného.“ Jakmile pronesl tato slova, závan větru roztřásl větve starého dubu, skoro jako by šlo o šeptání osudu. Payne upřel na Morwennu přímý pohled. „Jak jsem slyšel, ten raněný muž má prsten se znakem Wybrenu. Člověk musí uvažovat, kde k němu přišel.“

Morwenna toporně přikývla, mysl jí opět zabloudila k totožnosti raněného cizince.

„Byl ten prsten ukraden?“ pokračoval Payne. „Nebo je to dárek? Je s Wybrenem nějak spojený? Od chvíle, kdy byla rodina barona Dafydda zabita a pánem se stal jeho synovec Graydynn, nastala v té tvrzi spousta potíží.“ Payne se zamračil, tvářil se pochmurně a nosní dírky se mu rozšířily, jako by cítil něco prohnilého. „Radím vám, abyste toho cizince drželi pod zámkem, alespoň dokud nebudeme moci určit jeho totožnost.“

„Ke dveřím postavíme stráž.“

Šerif se podíval na zakrvavený balvan. „Doufejme, že to bude stačit.“

„Je polomrtvý. Pochybuji, že bychom se ho měli obávat.“

„Ale co ten útočník? Co když se vrátí?“ zeptal se šerif zamyšleně.

„Jestli se vůbec jednalo o útok,“ namítl Alexander.

„Je tu spousta otázek a málo odpovědí.“ Payne mlaskl a lesem se s naříkavým kvílením prohnal závan větru. „Příliš málo odpovědí.“

Každá kůstka v těle ho bolela, jako by to trápení nemělo nikdy skončit. Svaly, o jejichž existenci ani neměl tušení, se mu chvěly, celou tvář měl v jednom ohni, jako by někdo vzal tupý nůž a stáhl mu kůži. Slyšel zvuky…, neurčité hlasy hovořící nad ním a kolem, jako by byl opravdu mrtvý, slova šelestila nad jeho pálící kůží jako křídla nočních můr. Nemohl se pohnout, nedokázal ani ucuknout bolestí.

Snažil se promluvit, ale ze rtů mu nesplynula ani hláska.

Kde je?

Mysl měl zastřenou a temnou, jako by ležel v nějakém mlhavém hustém lese.

Jak dlouho už tu je?

Pokusil se otevřít oko, ale do hlavy mu vystřelila taková bolest, že pouze zasténal a snažil se bojovat s mdlobami, jež se ho zmocňovaly a hrozily, že ho stáhnou do oné požehnané propasti, kde člověk necítí utrpení a nemá žádné vzpomínky. V ústech měl pachuť a jazyk ztěžklý. Zkusil pohnout rukou.

Mučivá bolest mu doslova rvala tělo.

Opět se pokusil promluvit, ale rty se mu nepohnuly a namísto slov se mu z úst vydralo pouze zamručení. Z dálky k němu doléhaly útržky hovoru jakýchsi neurčitých lidí.

„Hýbe se,“ řekla nějaká stařena.

„Ne, to je jenom sténání umírajícího. Slyšela jsem, že když ho přinesli, zašeptal jméno Aleny z Heathu.“

Alena… Hluboko v něm se cosi pohnulo. Alena.

„Jenomže to byl mimo sebe, jako teď.“

„Ale…“

„Říkám ti, že není při smyslech. Dívej se.“ Cítil, jak mu na rameno dopadla těžká ruka a tělem mu vyšlehly doslova pekelné plameny. Přesto se nedokázal hnout. „Vidíš… Je na prahu smrti a bylo by požehnáním, kdyby umřel.“ Těžká dlaň se zdvihla.

„Myslíš, že to je lupič?“ otázal se ustaraně nervózní ženský hlas. „Bandita?“

„Možná,“ odpověděl jistější, vyrovnanější hlas patřící zřejmě staré ženě. „Myslím, že bejval pěknej. Nevadilo by mně, kdyby se mně mrknul pod sukně.“

„Och, ty seš hrozná,“ namítl druhý hlas. „Jak to můžeš při všech těch modřinách a otocích říct? Vypadá spíš jako prase, když z něho kuchař ořeže maso do klobás.“

Obě ženy se zasmály. Pak se naštěstí zase propadl do bezvědomí.

Později… Nevěděl, kolik uběhlo času, ale bolest se zmírnila a v tom polomrákotném stavu slyšel netečné mumlání modliteb muže, o němž předpokládal, že to bude kněz. Vypadal, že čeká, až duše raněného opustí tělo. Podle zabarvení knězova hlasu to navíc vypadalo, že ona duše se propadne rovnou do nejhlubšího pekla. Musely tedy uplynout celé dny… Několik dní, pomyslel si.

Pokusil se zvednout ruku, aby dal knězi na vědomí, že ho slyší, ale paže měl příliš těžké, a tak dokázal jen naslouchat tomu, jak kněz bez valného přesvědčení žádá o odpuštění jeho hříchů.

Jeho hříchů.

Bylo jich hodně? Nebo málo?

A čím se provinil? Proti muži? Ženě? Bohu?

Ležel tak v bolestech a v temnotě, nevěděl nic, nemohl si vzpomenout a ani mu na tom nesešlo. Toužil jen po tom, aby ustoupila muka, a po knězově odchodu uvažoval, jestli by nebylo lepší raději uvítat smrt než vytrvat.

Období, kdy nabýval vědomí, byla naštěstí krátká a toto nebylo výjimkou. Když se začínal znovu propadat do mdlob, uslyšel zavrzání dveří a poté tiché kroky.

„Jak mu je?“ ptala se tiše nějaká žena, jako by ho nechtěla rušit, ovšem hlas měla jasný a vyzařovala z něj autorita. Dotkl se čehosi ve vzdáleném koutku své paměti, instinktivně věděl, že by ho měl znát.

„Pořád stejně, má paní,“ odpověděl hrubý mužský hlas.

Má paní? Je to pánova manželka? Nebo dcera? Musel bojovat, aby neupadl zpět do temnoty bezvědomí.

Zhluboka si povzdechla a jeho v nosních dírkách zašimrala líbezná vůně lilií. „Říkám si, kdo to asi je a proč ho polomrtvého našli tak blízko hradu.“ Co mu jen připadá tak povědomé? Zná ji?

Mysli, zatraceně! Vzpomeň si!

„To my všichni,“ poznamenal muž.

Další kroky, tentokrát krátké, spěšné, skoro zuřivé. „Probral se?“ Další žena, podle něj starší, mluvila úzkostným tónem.

„Ne, ještě ne.“ Zase kněz.

„U Velké Matky, nevěřím mu.“

„Ano, Iso, to všichni víme,“ řekl muž.

Starší žena je Isa. Snažil se uložit její jméno do paměti a zapamatovat si i to, že věří ve staré duchy, ale musel zaplašit černotu, která se zmocňovala jeho mysli.

„To už jsi říkala.“ Opět ta mladší z nich.

„Lady Morwenno, uzdravuje se. Možná bychom ho teď mohli přenést do vězení,“ navrhla ta starší.

Morwenno?

Proč v něm to jméno rozeznívá jakousi strunku?

Snaž si zapamatovat, že ta mladší, která tu asi má nějakou moc, je Morwenna.

„Podívej se na něho, Iso. Copak vypadá, že by mohl někomu ublížit?“ zeptala se Morwenna.

„Někdy všechno není tak, jak se to jeví.“

„To vím, ale prozatím s ním nebudeme jednat jako s vězněm.“

Vězněm? Co provedl, že by ho podle nich měli zavřít?

Další kroky, hlasitější, těžší.

Ze všech sil se držel při vědomí, aby se o sobě dověděl víc.

„Má paní,“ pronesl nevrle nějaký muž, s nímž vešla vůně deště a koní i mlhavý náznak kouře. Chlupy na pažích se mu zježily, jako by ten neznámý s hlubokým hlasem byl nepřítel.

„Sire Alexandře.“ Promluvila mladší žena, Morwenna. Proboha, proč je mu to tak známé? Proč mu její jméno něco připomíná? Proč si to nemůže vybavit?

„Jak je mu?“ vyptával se Alexander, ale beze stopy zájmu. Dej si pozor, je to nepřítel!

„Pořád stejně. Ještě se neprohraj, ale felčar tvrdí, že se uzdravuje, a jak vidíš, na ranách se mu udělaly strupy a otoky se zmírnily. Nygyll říká, že nemá nic zlomeného, rány jsou většinou povrchové, a jelikož se nezhoršuje, nedošlo zřejmě k žádnému významnému poškození vnitřních orgánů.“

Takové dobré zprávy, pomyslel si trpce. Usoudil, že Nygyll bude len felčar.

„Neměli bychom vyslat posla na Wybren a upozornit lorda Graydynna?“

Wybren? Okamžitě věděl, že se hovoří o hradě. Lorda Graydynna? To mu neznělo správně. Nebo ano? Graydynn? Ano… Nějakého Graydynna určitě zná… Nebo ne? Žaludek se mu bolestivě sevřel tušením, že něco není v pořádku, něco je hodně špatné. Graydynn! Pokusil se představit si mužovu tvář, ale nedokázal to a v ústech mu zůstala jen hořká pachuť, horší než kdy předtím.

„Vyslat na Wybren posla a sdělit baronovi co?“ zeptala se Morwenna nevěřícně. „Že tu máme polomrtvého muže, kterého jsme našli v lese, a že jedinou známkou jeho totožnosti je prsten s jejich znakem?“

„Ano,“ přitakal sir Alexander. „Možná by baron nebo některý z jeho lidí tohoto muže poznali a pak bychom mohli určit, je-li to přítel, nebo nepřítel.“

„To je dobrý nápad,“ podpořila ho spěšně starší žena, skoro jako by se sirem Alexandrem tento rozhovor naplánovali předem. „Pak bychom hned s jistotou věděli, jestli je to sir Carrick.“

Carrick? Srdce se mu skoro zastavilo a pak se divoce rozbušilo. On je Carrick? Carrick z Wybrenu? To jméno mu rezonovalo v hlavě jako žádné jiné. Snažil se soustředit, potlačit bolest, vzpomenout si. Je Carrick?

„Ještě ne,“ namítla mladší žena. „Souhlasím, že nakonec se s lordem Graydynnem budeme muset spojit, ale počkáme, dokud o tom cizinci nezjistíme víc.“

„A to provedeme jak?“ zajímala se Isa.

„Promluvíme si s ním, jakmile se probere.“

„Jestli se probere,“ pronesla stará žena a znechuceně odfrkla. „Už je to přes týden, co jsme ho našli, a zatím to k ničemu nevede.“

Přes týden? Tak dlouho?

„Třeba se nikdy neprobere,“ dodala Isa.

Babiznina slova zněla jako proroctví, protože ačkoli se snažil, prohrával svůj boj a brzy se propadl do temnoty zapomnění.

„Nejsou to plané drby,“ trval na svém tlustý kupec. Seděl zaklíněný v křesle u ohně v hodovní síni v Heathu. Olízl si prsty a poté si vzal další vejce v aspiku z tácu naloženého kousky sýra, plátky soleného úhoře a datlemi. „Byl jsem v Calonu před dvěma dny. Strážní, kteří mě dobře znají, mě zastavili, vyslýchali mě a prohledali mi povoz. Neřekli mi proč, ale později jsem ve městě hrál kostky a dal si pár pohárů, když jsem uviděl apatykáře Wilta. Musel jsem mu sice trochu rozvázat jazyk, ale nakonec přiznal, že našli Carricka z Wybrenu a přenesli ho na hrad.“

Lord Ryden usrkával ze svého poháru a naslouchal, jak mu tlusťoch líčí historku o surově zmláceném, polomrtvém cizinci, kterého našli poblíž hradních bran. Rydenovi se pěnila krev, ale snažil se potlačit svůj vztek nebo ho alespoň nedat najevo. Představa, že by se Carrick z Wybrenu vetřel do pevnosti Calon, ho rozzuřila. Nezáleželo na tom, že má Carrick smrt na jazyku, skutečnost, že je nablízku jeho snoubence Morwenně, přiměla Rydena křečovitě sevřít prsty kolem poháru.

Kupec se vžil do svého vyprávění. Mezi jednotlivými sousty divoce gestikuloval a bezpochyby přeháněl při líčení mužových zranění a následného neklidu ve tvrzi, navíc chtěl patřičně zdůraznit, že riskoval vlastní život, aby mohl Rydenovi tuto informaci předat.

Na té historce ale něco bylo. Kupec nebyl první, kdo Rydenovi zprávu o Carrickově zajetí přinesl, což ho zneklidnilo ještě víc.

Ryden si nedělal žádné iluze. Věděl, že Morwenna z Calonu vyslovila souhlas se sňatkem teprve poté, co ji Carrick pustil k vodě. Ryden si nenamlouval, že ho miluje, ani on ji nemiloval. Jejím věnem byl ale Calon, což znamenalo silné spojení, dvě sousední baronie by se sjednotily do jedné silnější, území jeho vlády by se rozšířilo. Toužil, aby se to už stalo, a nedovolí, aby tomu někdo zabránil.

Zvláště ne Carrick z Wybrenu, ten prolhaný satanův pohůnek, který se vyspal s Alenou a poté ji nemilosrdně zabil v tom nezapomenutelném ohni. Ryden cítil, jak se v něm při pomyšlení na sestru o tolik mladší, že mohla být jeho dcerou, znovu vzmáhá vztek. Měla v sobě tolik života. Zdobily ji rovné světlé vlasy, melodický, takřka uličnický smích a čertovské jiskřičky ve zlatých očích. Věděla o sobě, že je krásná. Ve věku sedmnácti let prohlásila, že se bláznivě zamilovala do Therona z Wybrenu a sotva o šest měsíců později se za něho provdala.

Ryden se nenechal ošálit. Alena byla příliš velká koketa na to, aby se usadila s jedním mužem, a nedlouho po svatbě začaly potíže, šířily se drby, že našla zalíbení v Theronově bratru Carrickovi. Ryden dokonce vyslal zvěda, aby jeho sestru sledoval, ale ten chlap, jeho duše budiž zatracena, se nikdy nevrátil. Sebral svou nemalou odměnu a zmizel.

Zatímco kupec mlel stále dál a cpal si do svého nenasytného hrdla jídlo tak lačně, až mu kousky ryby padaly do hustého plnovousu, Ryden mlčky zvažoval své možnosti. Carrickův osud byl zpečetěn dávno předtím, než tenhle samolibý obchodník projel branami Heathu.

Rydenovi se podařilo nedat příliš najevo svůj zájem, upíjel z poháru, spřádal pomstu a naslouchal kupci. S Carrickem se bude muset vypořádat, to věděl od chvíle, kdy se doslechl, že ten raněný, kterého přinesli na Calon, je možná pohřešovaným synem zesnulého barona Dafydda.

Nakonec kupcova historka vyzněla do ztracena, k čemuž došlo náhodou právě v okamžiku, kdy se podnos vyprázdnil. Lord Ryden vstal a naznačil, že slyšení je u konce. Okázale muži poděkoval a předal ho správci s pokynem, aby od něho nakoupil víc zboží, než ve skutečnosti na hradě potřebovali.

Tlusťoch spokojeně odešel v domnění, že je Ryden jeho spojencem.

Bylo ovšem zjevné, že kupec je pouhý hlupák, přesvědčený o své prohnanosti.

Tolik lidí se mu podobalo a vždycky byli tak čitelní! Každému, kdo má mozek, muselo být jasné, o co jim jde. Ryden s tím hulvátem ale navenek jednal uctivě. Měl sice vlastní malou armádu důvěryhodných špehů a byl dokonale schopen postarat se o své záležitosti, nicméně nikdy nezaškodí, když jeho zájmy sledují ještě další oči. Vykouzlil tedy na rtech lehký úsměv, aby ukázal, že oceňuje mužovu snahu, ovšem jen co se kupec odkolébal za správcem, úsměv mu z tváře ihned zmizel.

Jakmile Ryden osaměl, krev mu doslova vřela v žilách a lomcoval jím vztek. Přešel ke krbu, zadíval se do plamenů a představil si požár na Wybrenu i následující hrůzu.

Carrick.

Morwennin milenec.

„Zatraceně,“ zamumlal a odplivl si do ohně. Zasyčelo to a zaprskalo, jiskry se rozlétly kolem. Říkal si, že musí Morwenně dopřát čas. Bude muset být trpělivý jako s předchozími manželkami, možná ještě víc. Lylla i Margaret byly tvrdohlavé ženy, vládkyně svých panství, ale Ryden se k nim choval shovívavě, zaměřoval se na svůj jediný cíl. Třikrát znásobil své území.

Až se konečně ožení s Morwennou, jeho bohatství zase vzroste a državy se rozšíří. K její přitažlivosti ještě přispívala skutečnost, že je dost mladá na to, aby mu dala dědice. Konečně syna! Lylla mu porodila jenom dceru, která byla křehká jako matka a do tří měsíců obě zemřely na horečku. Oženil se znovu a Margaret, jež byla stará skoro jako on, byla jen nepřístupnou vdovou, navíc se ukázala zcela neplodná. Když se s ní snažil milovat, bylo to jako ležet na kamenné soše. Umřela během pěti let, vytrácela se, až z ní zbyla jen kost a kůže, ovšem felčar netušil, co se děje. Zkoumání moči, pouštění žilou, přikládání pijavic, bylinné masti a lektvary byly k ničemu a Ryden měl pocit, že to tak je lepší. Margaretiným jediným kladem bylo její bohatství.

Ryden pro ni netruchlil, protože to byla věčně podrážděná, panovačná a sobecká žena, která ze svého neštěstí vinila všechny kromě sebe.

Morwenna je ale mladá a duchaplná, jistě také plodná. Usmál se při pomyšlení, jak je s ní v posteli, a představil si, jak se jí zmocňuje. Přivést ji do jiného stavu bude potěšení. Je smyslná, aniž si to uvědomuje, vysoká a pěkně tvarovaná, má kulaté boky, hezká, ale nepříliš mohutná ňadra. Domníval se, že se jí milování bude líbit stejně jako jemu. Ach, kdyby už tak cítil její silné nohy kolem svého pasu a mohl do ní pronikat znovu a znovu, tvrdě se k ní tisknout, nechat ji křičet rozkoší a bolestí. Protože co je sex bez toho ryzího, zvířeckého páření? Nadvláda muže nad ženou… Ach, ano, už při tom pomyšlení cítil, jak je vzrušený.

Nadvláda – po ničem jiném tolik netoužil.

Nemohl se dočkat, až se Morwenna stane jeho ženou.

Ano, bude to dobré, příjemné spojení, nejlepší, jaké kdy naplánoval, usiloval by o ně, i kdyby byla Morwenna stará, tlustá a pomatená babizna s orlím nosem. Ovšem skutečnost, že je mladá, poddajná, má pevná ňadra a štíhlý pas, byla třešničkou na už tak lákavém dortu.

V očekávání si olízl rty.

Ryden z Heathu rozhodně nedovolí žádnému muži, a už vůbec ne Carrickovi z prokletého Wybrenu, aby změnil jeho osud. Stane se manželem Morwenny z Calonu, ať se děje co se děje.

Morwenna vyklouzla z kaple, ovšem necítila se nijak svatě. Po celou dobu té bezútěšné mše myslela na cizince, a přestože se pokřižovala, naslouchala modlitbám otce Daniela, probírala růženec a šeptem se také obracela k Bohu, myšlenkami byla jinde. Modlila se jen ze zvyku, po celou dobu přemítala o raněném. Je to přítel, nebo nepřítel?

Carrick?

Mohl by to být on?

Srdce jí při té představě poskočilo, jak tak kráčela mrazivým odpolednem, a po těle se jí rozlil jakýsi příjemný pocit. Snad touha po pomstě? Je to možné? Nabízí jí osud toho bídáka, jehož tak oddaně milovala, a dopřává jí moc nad jeho životem? Pocítila osten viny kvůli tomu, kam se ubírají její myšlenky, nejspíš proto, že je ten muž v tak žalostném stavu. Kdyby byl zdráv, s radostí by ho předhodila vlkům z Wybrenu. Graydynnovi nebo mistru popravčímu, pokud je opravdu zrádce a vrah. Jenomže ho našli polomrtvého a její zatvrzelé srdce se trochu obměkčilo, když zírala do jeho zbité tváře.

Raněnému se nějak podařilo přežít. I když ji felčar varoval, že ten člověk nejspíš nepřečká noc, kupodivu vydržel naživu.

Uplynul už více než týden od chvíle, kdy ho polomrtvého našli. Muž, jehož vůle k životu je tak silná, to jistě zvládne.

Takže, Morwenno, co s ním uděláš? Jistě, jako paní tvrze máš jeho osud ve svých rukou. Co když je to Carrick? Nebo… Co když to Carrick není?

„Krucinál,“ zamumlala, protože byla stejně zmatená jako v okamžiku, kdy ho na nosítkách přinesli dovnitř. Přitáhla si šál pevněji kolem krku a nevšímala si služebnictva ani řemeslníků pracujících na vnitřním nádvoří. Podkovář vyráběl podkovy, děvečky sbíraly vejce nebo škubaly zabitá kuřata, pradlena se mračila na temnou oblohu. Morwenna úsilí všech kolem stěží vnímala. Její tělo ovšem reagovalo, takže když přecházela kolem pekařovy chýše a ucítila vůni čerstvě pečeného chleba, jablek, skořice a hřebíčku, zakručelo jí v žaludku.

„Morwenno, počkej!“ zakřičela Bryanna, která také spěchala z kaple. Morwenna se ohlédla a viděla sestru, jež pádila přes skoro zamrzlé kaluže, aby se k ní připojila v zahradě, kde už loňské květy dávno zvadly a lavička umístěná poblíž fontánky se leskla námrazou.

Jako by Bryanna dokázala číst starší sestře myšlenky, zeptala se: „Co když ten muž v Taddově pokoji je Carrick?“

„To není možné. Carrick nejspíš zemřel při požáru se zbytkem své rodiny.“ Morwenna pokračovala v chůzi a plášť si držela těsně u těla. Minuly mřížku, po níž se vinuly holé šlahouny, na kterých se ještě drželo pár šípků. Nechtěla se sestrou mluvit o Carrickovi, nebo kdo to ten muž sakra vlastně je. Už spolu ten rozhovor vedly mockrát, poté co na ruce raněného objevily zatracený prsten se znakem Wybrenu. „Je… mrtvý.“ Podívala se na sestru. „Tato rozmluva je naprosto zbytečná.“

„Kdysi jsi ho milovala,“ odsekla jí sestra, až Morwenna skoro zakopla o kámen na pěšině. „A teď jsi zasnoubená s lordem Rydenem z Heathu.“

Morwennu bolela zaťatá čelist. Na Rydena nemůže myslet, ne teď. „Nikdy jsem Carricka nemilovala,“ pronesla, jako by kromě sestry chtěla přesvědčit i samu sebe. „Je pravda, že jsem se domnívala, že ho miluji, ale to bylo jen mladické poblouznění.“ Koneckonců nespal snad kromě Morwenny také s Alenou?

„Zlomil ti srdce.“

V Morwenně se všechno sevřelo, na jazyku cítila pachuť lži, kterou se chystala vyslovit. Namísto toho se prudce zastavila poblíž povozníkovy chýše a prosila nebesa, aby tento rozhovor přerušila.

„To už je dávno, uběhly tři roky.“

„To vím, ale jestli se ukáže, že ten muž je Carrick, co budeš dělat? Buď založil požár na Wybrenu a je to zločinec, nebo z něj vyvázl a ten, kdo zapálil, ho teď pronásleduje… A tak jako tak, lorda Rydena určitě nepotěší, že jsi poskytla útočiště staré lásce, která by mohla být vrahem.“

„Nebo obětí,“ namítla Morwenna, ale v sestřiných očích četla nesouhlas.

„Neznám ho, ale pochybuji, že by Carrick z Wybrenu mohl být obětí,“ řekla Bryanna. „Možná lotr, ničema, ale nikdy oběť.“ Nečekala na odpověď a spěchala pryč, Morwennu zanechala o samotě s pochmurnými myšlenkami a hlavou plnou starostí.

Ten požár mohl vypuknout náhodou, říkala si Morwenna, protože nechtěla věřit, že by Carrick úmyslně vyvraždil celou svou rodinu. Proč by to dělal? Jistě, kdyby v ohni zahynul jeho otec Dafydd a starší bratr Theron, stal by se pánem, jenomže pouze pokud by na něj nepadlo podezření. Musel by navíc vyjít na světlo a žádat baronii po svém bratranci Graydynnovi. Graydynn, synovec lorda Dafydda, zdědil po tom pekelném požáru tvrz, a jestliže se Carrickovi podařilo přežít, neukázal se a na své dědictví nevznesl nárok.

Protože to je zrádce. Vrah!

„Ach, pro lásku Boží,“ zamumlala si pro sebe, ale povozník, který se nakláněl nad kolem s polámanými příčlemi, přesto zvedl hlavu.

„Má paní?“ Narovnal se, nos měl zimou zrudlý a zpod vlněné čapky mu na všechny strany trčely vlasy slámové barvy. „Můžu pro tebe něco udělat?“ Utřel si nos do otřepeného rukávu.

„Ne, Barnume, nic.“ Morwenna se přinutila k úsměvu a vrátila se zpět do zahrady, kde usedla na osamocenou lavičku. Vzhlédla k obloze, na níž se kupily tmavé mraky a slibovaly brzký soumrak. Den byl stejně pochmurný jako její myšlenky. Zadívala se k malému okénku pokoje, kde ležel raněný muž, a představila si, že by hrad zachvátil požár, jaká by následovala panika, jak by si lidé v dlouhých řadách z ruky do ruky podávali vědra s vodou ze studny a rybníků, zatímco plameny by dál plápolaly a praskaly. Prostí lidé, služebnictvo, vojáci i lordova rodina by se snažili udusit oheň mokrými přikrývkami či pytli písku a zabránit tak šíření plamenů. Spěšně by se smáčely doškové střechy, malé děti a dobytek by lidé odháněli pryč. Prasata by kvičela, lidé ječeli, psi štěkali, koně ržáli, jak by se k nim plameny blížily a cestou ničily vše, na co by přišly, k nebi by se neúprosně vinul hustý černý kouř. Propukl by zmatek, a kdyby vítr foukal špatným směrem…

Otřásla se a objala se pažemi. Mohl někdo oheň na Wybrenu založit úmyslně?

Ale proč?

Kvůli vlastnímu obohacení?

Ze msty?

Ze zavrženíhodné nenávisti?

Kousla se do rtu a zírala do malého okénka. Poskytla útočiště vrahovi? A pokud ano, je to ten muž, který jí vstoupil do srdce jen proto, aby jí ho zlomil? Opanovala se, vstala a zase zamířila ven ze zahrady. Jestli je ten člověk v Taddově pokoji opravdu Carrick, pak s ním bude jednat jako s kýmkoli jiným podezřelým ze spáchání zločinu. Předá ho lordu Graydynnovi. Možná je na jeho hlavu vypsaná nějaká odměna.

Ta myšlenka by v ní měla vzbudit nějaké očekávání nebo uspokojení z pomsty. Namísto toho ji ještě víc otupila.

„Jsi směšná,“ vyčetla sama sobě. A ten raněný v ložnici není Carrick z Wybrenu.

„Nezjistili jsme o nic víc, než jsme věděli před pár dny,“ připustil později téhož dne šerif. Ohříval si nohy u krbu v hodovní síni, čapku svíral v ruce a kroutil hlavou. „Mí muži prohledali okolní vesnice, poslouchali místní drby a vyptávali se hostinských, rolníků, obchodníků, každého, kdo mohl o té rvačce něco vědět nebo se doslechnout. Nedověděli se vůbec nic.“

„Jediní, kdo vědí, co se stalo, jsou ten muž nahoře a ten, kdo mu to provedl,“ dodala Morwenna.

„Vypadá to ale, že tam došlo k pořádné bitce. Doufal jsem, že objevíme někoho s modřinami a jizvami, které nebude moci vysvětlit, ale nestalo se. Jednoho rolníka málem udupal vlastní kůň, lovec spadl ze skály při štvaní raněného jelena, dva chlapci se do sebe pustili pěstmi a to je vše. Ať už toho nalezeného muže zřídil kdokoli, buď své rány dobře schoval, nebo žádné neutržil, nebo zmizel. Pátrali jsme také po někom, kdo získal nového koně, protože jsme předpokládali, že náš host nějakého vlastnil. Víš ale, že najít ukradeného oře je těžké, se zvířaty se obchoduje dnes a denně.“

„Možná kolem toho děláme zbytečný povyk,“ pronesla Morwenna. Seděla poblíž krbu a přes šerifovy nohy hleděla do plamenů. „Našli jsme muže, kterého zbili a nechali osudu. Jistě, je to zločin, ale nemůžeme ho vyřešit, dokud nepromluvíme s obětí. Chováme se, jako by byla v ohrožení naše tvrz, ale nemohlo se prostě jednat o běžné loupežné přepadení na cestě?“

„Proč tedy nevzali prsten? Zlato se dá roztavit, je cenné.“

„Možná byl útočník vyrušen dřív, než ho stačil sebrat.“

„Nebo je ten člověk, kterého tu máme, sám útočníkem a jeho oběti se podařilo nějak vyváznout s jeho koněm a zmizet.“ Šerif mlaskl a promnul si kořen nosu. „Co říká felčar?“

„Předpokládá, že přežije.“

„Dobře.“ Payne si posadil klobouk na hlavu a v očích se mu zablýsklo tak tvrdě, že to Morwenna ještě nikdy neviděla. „Až se tedy probere, uvidíme, co nám k tomu řekne.“

„Jestli to bude pravda.“

Payne trpce zkřivil ústa. „Je vůbec naděje?“

Na tvrz se snesl soumrak a Vykupitel se tiše plížil chodbami. Pohyboval se pokradmu, spěchal po schodišti k místnosti, jež kdysi sloužila jako archiv. Před třiceti lety po jedné zvlášť ošklivé loupeži prostor změnili na skladiště, kde padal prach na zřídka užívané, takřka zapomenuté zařízení prolezlé červotočem. Jen pár lidí si pamatovalo, že ta místnost vůbec existuje.

Poslouchal, jestli neuslyší nějaké kroky, a když se nic neozývalo, zasunul do zámku rezavý klíč. Dveře se s dunivým a hlasitým zaskřípěním otevřely a do nosu ho udeřil zatuchlý vzduch. Zdvihl pochodeň do výšky, pak za sebou rychle zavřel a zamkl. Tiše kráčel k malému roštu v podlaze, natáhl se mezi rezavé mříže, našel páčku a stiskl ji. Narovnal se, zamířil k zadní stěně místnosti a zatlačil na kámen se zářezem. Zadní stěna se na nehlučných pantech okamžitě dala do pohybu, za ní se otevřel temný otvor vedoucí na schodiště a do spleti úzkých chodbiček, jež byly ve staré pevnosti vybudovány během její stavby.

Když vklouzl do chodby, rameny se otíral o stěny na obou stranách. Vzduch byl suchý a mdlý. Zaslechl škrábání malých drápků, jak mu krysy a další neviděná havěť prchaly z cesty. Přesto se usmál. Nikdo o těchto starobylých tajných chodbách neví, a ti, kteří nějaké tušení mají, se domnívají, že se jedná jen o pověsti. Pouze on znal přístup do těchto míst a mohl je využívat ve svůj prospěch.

Došel na místo, kde se úzká chodba větvila, a neomylně zabočil doprava. Stoupal stále nahoru, měkké kožené podrážky bot tlumily chůzi a nepřehlušovaly jeho zrychlené dýchání a tlukot srdce. Za chvíli už bude ve své pozorovatelně poblíž střechy tvrze, kde se na ni bude moci ze skrytu dívat.

Na Morwennu.

Paní tvrze.

Smyslně nevinnou.

Při pomyšlení na ni a na to, jak ji bude sledovat, pocítil vzrušení a v hrdle mu vyschlo. Poslední týdny a měsíce se na ni tajně díval, jak si svléká tuniku i košili. Špehoval ji, když se nořila do vany s voňavými bylinkami, přes temnou vodu zahlédl kulaté, růžové bradavky jejích ňader. Představoval si, jak je saje, jak ji ochutnává, dotýká se jí, jak mu ve vytržení podléhá. Během pozorování zažíval výsostná muka. Trpce vklouzl prsty do kalhot a pomalu se laskal, tlumil svou dychtivost, prodlužoval muka z toho, že ji nemůže mít. Dával si pozor, aby ze sebe nevydal ani tichounké zasténání, aby neprozradil svou přítomnost. Dokonce si ve svém nepohodlí ani neulevil. Ne, bez ohledu na to, jak dlouho byl vzrušený, kolik potu a touhy mu zalévalo tělo, jak moc měl svaly napjaté a jeho mužství bažilo po uvolnění, se ovládl a přinutil se počkat.

Na ni.

Na ni celou.

V duchu si představoval, jak ji líbá za ucho, jak ji kouše do krku… Při té představě se otřásl a jeho mužství pod tunikou ihned zareagovalo. Zaťal zuby a šplhal dál po uzoučkém zapomenutém schodišti.

Ve třetím podlaží se chodbička dělila na dvě části. Zamířil k Morwenninu pokoji a zase nahoru po narovnaných plochých kamenech.

Už je skoro tam!

Odložil pochodeň do prázdného kovového držáku a pokračoval nahoru, bříšky prstů přejížděl po známých hrubých stěnách a v duchu počítal kroky. Tichounce jako kočka vklouzl do své skrýše, odkud škvírami mezi kameny viděl dolů. Ačkoli měl omezený výhled, přelétl očima větší část pokoje. Olízl si rty a modlil se, aby plameny v krbu pořádně šlehaly a mohl ji tak vidět na posteli. Přitiskl tvář ke škvíře, až si úplně přimáčkl nos. Tep mu divoce bušil v uších, prsty měl zvlhlé očekáváním, úd mu bytněl, jak pohledem pátral v potemnělém pokoji.

Neviděl ji, ale napínal uši, tajil dech a doufal, že uslyší její tiché dýchání, šustění pokrývek, krátké povzdechnutí ze sna.

Nic.

Snažil se ještě víc, přesto ji nespatřil a kromě syčení ohně ani nic neslyšel.

Úzkostlivě přejel pohledem ložnici ležící tak daleko pod ním, zadíval se až za postel a stoličku s umyvadlem, přes rákos na podlaze k výklenku, kde visely její šaty, za křesla umístěná u krbu… Zatraceně!

Zaplavil ho pocit paniky a ruce se mu začaly třást.

Podívej se znovu! Nenech se zmást stíny!

Není snad v posteli?

Už doslova šilhal.

Jsou pokrývky zválené, ale opuštěné?

Ne! Ten mizerný čokl tam je, schoulený do klubíčka. Jenomže zvíře bylo samo, mělce dýchalo a nikoho nehlídalo! Zatracený vyřízený vořech.

Zmocnilo se ho hluboké zklamání a v hrudi mu narůstal vztek.

Kde ksakru je?

Kde? Ta otázka mu duněla v hlavě, erekce ustupovala. Všechny plány na dnešní noc přišly vniveč! Položil si čelo na hrubé kameny a zklidnil dech. V tu chvíli ho napadlo něco hodně nepříjemného.

Najednou s naprostou jistotou věděl, kde ji najde. Po krku a po ramenou mu stékal ledový pot a nosní dírky se mu rozšířily, jako by ucítil nějaký zápach.

Carrick! Vykupitel zuřivě zkřivil rty a krví se mu rozlila nenávist temná jako srdce satanovo.

Je se svým milencem, s Carrickem z Wybrenu. Pořád ji to k němu táhne!

Bezmocně zaťal ruce v pěst.

Trpělivost, nabádal se v duchu, trpělivost. To není jen ctnost, ale také nutnost.

Obrátil se tak rychle, až se málem zapotácel, ale nabyl rovnováhu a zaškrábal prsty o zeď.

Napomenul sám sebe a uháněl kupředu. Vyrval pochodeň z držáku a poté zpomalil, aby se mohl proplížit kolem chodby vedoucí dolů. Spolkl sliny a pohyboval se tak rychle, jak jen to šlo.

V chodbě, kterou neznal tak dobře, pátral po podpěře. Pochodeň zanechal v prázdném držáku. Ve spáncích mu zuřivě bušilo, ale protáhl se nahoru do další pozorovatelny, odkud viděl zajatce ležícího nehybně na posteli.

Samotného.

Ano!

Vykupitele zaplavila úleva. Možná to zaujetí, které z Morwenny cítil v přítomnosti toho cizince, pramenilo jen z jeho vlastních obav, zda se mu ho podaří přelstít.

Ale kde je tedy ona?

To je dobrá otázka, pomyslel si. Velmi dobrá otázka.

Hodně ho zneklidňovala.

Mohl by prohledat hrad, ale na to nemá čas. Mohli by ho postrádat.

To rozhodně nehodlá riskovat.

„Kdo jsi?“ zašeptala Morwenna, když vklouzla do pokoje a zadívala se na zbitého muže. Kousla se do rtu, přejela mu prstem po zhmožděné tváři a prohlížela si ho. V pokoji byla tma, pouze odlesky ohně jí dovolovaly sledovat jeho zdeformované rysy. Nateklé oči, bezbarvá pleť, vousy na bradě. Je to opravdu Carrick?

Hrdlo se jí při tom pomyšlení stáhlo.

Nevěř tomu, může to být kdokoli. Zloděj, který ukradl prsten s erbem Wybrenu. Muž, který má vlasy stejně tmavě jako Carrick. Vetřelec, který je náhodou stejně vysoký.

Proč by ale předstíral, že je Carrick z Wybrenu, člověk, o němž si všichni myslí, že je buď mrtvý, nebo je to zrádce a vrah vlastní rodiny?

Vrah. Při té představě se otřásla. Carrick určitě ne. Jistě, byl to bídák, připravil ji o počestnost i o srdce, ale že by byl zabiják? Ne, tomu nemohla a nechtěla uvěřit. Upřeně se zahleděla na cizince a snažila se pod pohmožděninami rysy rozpoznat Carrickovu tvář, představit si muže, s nímž se tak bezstarostně milovala, ležícího na této posteli se zavřenýma očima a hrudníkem, který se při mělkém dýchání sotva zvedal.

Během posledních deseti dnů se začal uzdravovat, ale rány i otoky skryly přirozené rysy jeho tváře.

Mysli, Morwenno, přemýšlej. Vidělas ho nahého. Neměl snad na těle nějaké staré jizvy nebo znaménka, jež by potvrdila, že je to Carrick? Zavřela na okamžik oči a představila si lotra, na něhož nemohla zapomenout.

Byl vysoký, měl ostře řezanou bradu a nos, který nebyl tak docela rovný, zuby se mu blýskaly, když sarkasticky žertoval, jeho oči jako by viděly do nejhlubších zákoutí její duše. Vlasy měl černé, lehce zvlněné, svaly pevné a vyrýsované, na sobě ani kousek tuku. Jizvy? Všimla si na jeho těle nějaké staré rány? Mateřského znaménka nebo pigmentové skvrny?

Poslední tři roky se na něj snažila zapomenout, zbavit svou mysl živoucích představ toho, který ji tak nelítostně opustil, člověka, před nímž ji všichni varovali, protože je to prý bezcitný darebák, muže, jemuž tak lehkomyslně věnovala své srdce.

Nyní se na něj dívala, zkoumala rysy jeho tváře a nevěděla, kdo to je.

Veškeré její snahy přišly nazmar.

Nedokázala usnout, a tak se odvážila opustit ložnici a zamířila na latrínu. Pak čekala, dokud si nešel ulevit také strážný, načež vklouzla do zajatcova pokoje. Pochopitelně ji tu objeví, ale aspoň se nemusela s nikým dohadovat u dveří. Po pravdě – strážný, Isa, Alexander, dokonce i sám šerif si sice mohou halasně stěžovat na její chování, ale stěží s ním něco udělají. Ona je paní hradu a její slovo je zákon.

Opět shlédla na muže a upřeně si ho prohlížela. Mohl by to být on? Odkašlala si a zašeptala: „Carricku?“

Žádná odpověď. Bledá oční víčka se ani nezachvěla. Kousla se do rtu. Carrick měl modré oči. Jak se tak dívala na raněného muže, uvažovala, jaké má asi on.

Existuje jeden snadný způsob, jak to zjistit. Opatrně se roztřesenou rukou dotkla jeho víčka. Během týdne už otok trošku opadl, a tak se jí ho podařilo vytáhnout nahoru. Při spatření krvavé oční bulvy se zachvěla. Bělmo bylo jasně červené, ale duhovka modrá jako ranní obloha.

Přesně jako Carrickova.

Srdce jí poskočilo, když se zornice zúžila a vypadalo to, že zaostřila na ni.

Kvůli světlu?

Nebo proto, že je ten zatracený bastard při vědomí?

„Vidíš mě – slyšíš mě?“ zeptala se, načež pustila oční víčko a připadala si v pokoji, jejž plameny z krbu ozařovaly do nachové barvy, jako blázen. Opanovala se a zkusila to znovu. Tentokrát se dotkla jeho obnaženého ramene a zašeptala mu do ucha: „Carricku?“

Byla to jen její představivost, nebo se svaly pod jejími prsty opravdu trochu napjaly?

Rozbušilo se jí srdce.

To sis jenom vymyslela!

Ignorovala své pochybnosti a odkašlala si. Cítila svůj zrychlený tep.

„Jsem Morwenna. Pamatuješ si mě?“ Jsem žena, které jsi lhal. Žena, kterou jsi slíbil milovat. A k níž ses otočil zády. „Carricku?“

Pod prsty opět ucítila lehké napětí.

Slyší ji?

Přede dveřmi se ozvaly kroky. „Co to k čertu je?“ zamumlal hrubý hlas. „Zatraceně!“ Dveře se rozletěly a s prásknutím narazily do zdi.

Zdálo se jí to, nebo znovu vnímala reakci, když se prsty dotkla kůže raněného?

„Má paní?“ zvolal strážný sir Vernon. Byl to mohutný nevzdělaný muž, který teď s taseným mečem zkoumal ložnici, jako by čekal, že na něj každou chvíli někdo vyrazí. „Co tu děláš?“

„Nemohla jsem spát,“ připustila.

„Neměla bys sem chodit sama, zvlášť když nejsem na místě.“ Po tomto přiznání jako by z něj rozhořčení částečně vyprchalo. „No, chci říct, byl jsem jenom dole v chodbě na latríně, šel jsem se… Ach, paní, odpusť, neměl jsem opustit své místo.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho a ustoupila od lůžka raněného. „Vešla jsem sama a všechno je, jak má být.“ Věnovala strážnému vřelý úsměv. „Nestrachuj se, sire Vernone.“ Naposledy pohlédla na muže ležícího na posteli a dodala: „Nemyslím, že by hned tak dokázal někomu ublížit.“

„Ale jestli je to Carrick z Wybrenu, je to vrah a zločinec, nemůžeme mu věřit.“ Vernon ukázal na nehybné tělo mečem, ale když si uvědomil, jak hloupé je to gesto, zasunul zbraň do pochvy, visící mu na řemenu u tlustého pasu.

„Jeho bych se teď nebála.“

Vernon se zamračil a huňaté obočí se mu nad zuřivýma tmavýma očima stáhlo. „Lucifer je nebezpečný i ve spánku.“

„Asi máš pravdu, sire Vernone,“ pronesla, ačkoli nebyla přesvědčená o tom, že raněný je takový bídák. Nemůže ani s jistotou říct, že se jedná o Carricka. Jeho pravou totožnost zná jen on sám a možná ti, kteří ho napadli.

A co když to je Carrick? Co uděláš potom?

„Dobrou noc, sire Vernone,“ rozloučila se.

„I tobě, má paní.“ Jako by byl Vernon odhodlán prokázat svou spolehlivost, stál s rozkročenýma nohama a vypjatými rameny.

Morwenna přešla pár stop ke svému pokoji, nohou za sebou zavřela dveře a vrhla se na postel. Co si vůbec myslela? Co si slibovala od toho, když vklouzne do ložnice toho člověka? Když se ho dotkne?

Mort tiše vyštěkl, ocasem párkrát bouchl do pokrývky, pak ale hlasitě povzdechl a zase se propadl do dřímoty.

Morwenna psa nepřítomně podrbala v hustém kožichu, ovšem myšlenky se jí toulaly kdesi daleko. Nic Carrickovi nedluží: věrnost ani starost, a už vůbec ne lásku. Rty se jí sevřely, když si vybavila den, kdy ji opustil, zbaběle a před úsvitem. Nechal ji samotnou v posteli.

Ucítila tehdy závan větru, probudila se a zjistila, že je pryč, pokrývky byly tam, kde předtím ležel, ještě teplé a zmuchlané, malý pokoj, kam se uchýlili, byl dosud cítit uhasínajícím ohněm a ranním milováním. Když přešla k oknu a představila si, že ho vidí na koni na obzoru, uslyšela krákat vránu, jeho obrázek jí zahalila mlha a najednou ji tak zabolelo u srdce, že se jí podlomila kolena a musela se kousnout do rtu, aby se nahlas nerozplakala.

Věděla, že se už nevrátí. Nikdy. Přesto vyrazila za ním, chtěla se mu postavit, říct mu o svém podezření, ne, o tom, co je pravda… Ach, domnívala se, že z toho setkání vyjde s trochou sebeúcty, se špetkou hrdosti. Mýlila se.

To máš za to, že jsi věřila lotrovi, žes mu tak bezstarostně dala své srdce.

Teď ležela na posteli, zatínala zuby a do očí se jí hrnuly slzy. Ovládla se však, pro toho zbabělce už plakat nebude.

A co ty? Proč jsi mu neřekla pravdu, když to bylo možné? Nebylas stejně zbabělá jako on? Proč jsi mu dala příležitost uprchnout?

Zaskřípala zuby kvůli nezodpovězeným otázkám, které jako by ji pronásledovaly celý život. Věděla snad v hloubi duše, že ji opustí, a zkoušela ho? Nechtěla ho k sobě připoutat, a tak držela jazyk za zuby a čekala, až od ní sám odejde? Aby ho pak mohla pronásledovat, najít si koně, vyskočit na jeho široký hřbet a… a…

Pevně zavřela oči. Tvář jí zalila rozpačitá červeň. K čemu je teď dobré myslet na to, co se stalo nebo co se přihodit mohlo? Rychlým mrkáním zaplašila neústupné představy, odmítala se poddat osamělosti a sebelítosti, jeho zradu přežila a posílilo ji to.

A jak se ukázalo, ta bestie jí prokázala službu!

Co když vyjde najevo, že je ten polomrtvý muž Carrick? Co pak uděláš?

Ten darebák by zasloužil, aby jeho prolhanou kůži předala lordu Graydynnovi. Wybren není vzdálený ani den jízdy na koni, ještě méně, pokud se vyrazí po staré cestě a u Havraního brodu se překročí řeka. Graydynn by za toho zrádce mohl dobře zaplatit.

Kromě toho by ho mohla zavřít do hladomorny, jak navrhoval sir Alexander. Nechat ho chvíli trpět, to by tomu mizerovi patřilo!

Ne.

Povzdechla si nad svými hloupými fantaziemi.

Dokáže se chovat lépe, nebude se snažit člověku, který jí ublížil, všechno oplatit. Je to malicherné a bláhové. Kromě toho ten zbitý muž nejspíš není Carrick, ale obyčejný zloděj, kterého napadli na cestě.

A přesto… Na tom cizinci bylo něco, co v ní vyvolávalo vzpomínky a zrychlovalo jí tep.

„Hlupačko,“ napomenula se a přitáhla si přikrývku až ke krku, takže se pes musel znovu uvelebit. Než zavřela oči, rozhlédla se po ložnici, která jí patřila necelý rok. Někdy… Věděla, že je to nesmysl, ale… Někdy měla pocit, jako by ji někdo sledoval, jako by měl pokoj oči.

Proboha, na co to myslí? Snad si s ní jenom pohrává unavená mysl. Rozhodně o tom nemůže mluvit, jinak by jí bratr jistě odebral výsadu vládnout této tvrzi. Musela Kelana, který řídil několik baronií včetně Penbrooku, prosit, aby jí dal možnost stát se paní Calonu. Kdyby teď tušil, že jí hrad připadá strašidelný nebo že má pocit, jako by ji někdo vskrytu sledoval, nebo že v posteli přes chodbu možná spí Carrick z Wybrenu, určitě by zasáhl a možná by znovu zvážil, zda má svůj hrad svěřit ženě. Snad by povolal zpátky Tadda, který někde bojuje za krále. Třeba by chtěl, aby se Bryanna, již na Calon poslal coby Morwenninu společnici v naději, že dívka dospěje, vrátila na Penbrooke a žila s ním a jeho ženou Kierou. Kelan je stále svrchovaným vládcem.

Ten muž ležící přes chodbu není Carrick. Nenech se ošálit!

Vztekle si cosi mumlala. Měla by si přiznat ponižující pravdu. Ve skrytu duše doufá, že ten zbitý muž je Carrick z Wybrenu, a až se probere, uvědomí si, jak dlouhou cestu Morwenna urazila. Už není tou hloupou dívkou, jež se do něho tak divoce zamilovala, je teď ženou, která je mu rovna a už nebaží po příležitosti skočit mu do náruče. A která by nikdy dobrovolně neopustila všechny ostatní pro svou lásku…

„Přestaň!“ zasyčela a zabušila do silné stěny. Co to do ní vjelo? Copak nakonec začíná věřit Isinym temným předpovědím, neustálému stařeninu mumlání o smrti a prokletí?

Ten raněný není Carrick! Vtluč si to do té své tvrdé palice!

Měsíc byl jen mdlým kotoučem obklopeným stále houstnoucí mlhou. Přes holé stromy pronikalo slabé světlo a padalo na Isu klečící na bahnitém břehu svižně plynoucí bystřiny. Plášť se jí chvěl v mírném vánku. „Velká Matko, stůj při nás,“ šeptala s těžkým srdcem. Klacíkem nakreslila do vlhké země runu, symbol, který vypadal jako kohoutí stopa, a modlila se za bezpečí. Vítr trochu zesílil a přinesl s sebou něco, co neviděla, ale cítila, nějakou ďábelskou duši.

„Drž se zpátky!“ vykřikla, jako by ji to mohlo poslechnout.

V zádech ji zamrazilo hrůzou. Natáhla se pro svůj váček a vyhodila do vzduchu směs jmelí, rozmarýny a popela, doufajíc, že drobky zachytí vítr a poskytne tak ochranu lady Morwenně i všem obyvatelům tvrze.

Co si k čertu její bratr, baron Kelan, myslel, když podlehl jejímu odhodlání a dovolil, aby se stala paní na Calonu? Není to místo pro ženu. I když je Morwenna chytrá jako muž, pořád je to žena. Jistě, mnoho jiných vládne tvrzím, ale mají manžely, kteří jim stojí po boku. Ale dovolit samotné paní, aby dohlížela na tak rozlehlou baronii, není přirozené.

Samozřejmě, Morwenna slíbila, že se do roka vdá. I když ještě nebyly ohlášky, lord Ryden z hradu Heath požádal o její ruku a Kelan dal své svolení.

Isa se zamračila a srdce se jí sevřelo obavami. To manželství nebude dobrým svazkem.

Ano, baron je pohledný a navzdory věku má vypracovanou postavu. Pro lásku Matky Bohyně, vždyť je skoro tak starý jako Isa, příliš starý, i když na svůj věk nevypadá. Lord Ryden je zvyklý dělat věci po svém, a to nevěstí nic dobrého.

Morwenna je svéhlavá a neústupná, ráda prosazuje svůj názor. Stejné byly i jeho předchozí, již zesnulé manželky.

Morwenna s tím sňatkem ale souhlasila, připomněl jí vnitřní hlas. Navzdory tvým radám, prosbám a předtuchám.

„Pche.“ Isa odhodila klacík a otřela si dlaně do staré tuniky. Morwenna souhlasila, že si vezme Rydena, jen proto, že se to od ní čekalo. Po těch nešťastných milostných pletkách s Carrickem z Wybrenu vyšla vstříc staršímu, neodbytnému muži, který se jí dvořil s vytrvalostí vlka číhajícího na kořist.

Ne, není to dobré. A nedošlo by k tomu, kdyby Morwenna nedala své srdce tomu lotrovi z Wybrenu.

Carrickovi.

Všechno začal ten zbabělý zmetek.

Isa toho muže nenáviděla. Nepřekvapilo by ji, kdyby měl na svědomí ten vražedný požár na Wybrenu. Carrick neznal věrnost nebo čest. Byla to černá ovce, darebák, který se vyvedl po svém otci baronu Dafyddovi, jenž sice měl milující, hodnou a krásnou ženu, přesto se o něm vědělo, že se dral pod sukně služebným, vdovám a dokonce i manželkám svých přátel. Když přišlo na ženy, Dafydd neznal svědomí a jeho manželka lady Myrnna mlčky trpěla, zatínala zuby, starala se o svých pět potomků a nevšímala si řečí o nevěrách a narozených levobočcích. Proslýchalo se, že Dafydd mimo manželské lože zplodil dcery, syny, dokonce i dvojčata… Isa nad těmi historkami chtěla mávnout rukou nebo je aspoň brát jako přehnané drby zahálčivých, znuděných jazyků. Jenomže zvěsti o výpravách Dafydda z Wybrenu do cizích postelí se staly legendárními a bezpochyby na nich byl kus pravdy.

Vítr pronikal větvemi holých stromů a opíral se do Isiny kápě i tuniky. V kostech cítila zimní chlad.

Obrátila se k hradu.

Krach!

Temnotou proniklo křupnutí křehké větvičky. Isa se rychle otočila a zadívala se směrem, odkud se zvuk ozval. Pátrala v mlhavých stínech, ale neviděla nic, jen kostry stromů, žádný pohyb, žádnou temnou postavu, krčící se u bystřiny. Staré srdce jí bušilo, ačkoli si připomínala, že v lese žijí i stvoření, která jí nechtějí ublížit, zvířata, jež se pohybují nocí a mají z ní větší strach než ona z nich.

Přesto se tam něco hnulo. Znovu ucítila tu jemnou a nebezpečnou změnu ovzduší. Naskočila jí husí kůže. „Kdo je tam?“ zeptala se chraplavě a ruku zasunula do kapsy, kde měla vždy schovanou malou dýku. „Ukaž se!“

Žádná odpověď.

Jenom vítr ševelil ve větvích, vysoko v korunách se ozývalo houkání sovy a ledová voda uhánějící z kopce bublala.

Isa natahovala uši. Olízla si rty a přesvědčovala se, že se spletla. Žádné zraky z úkrytu nesledují každý její pohyb, nikdo neviděl její pohanský rituál. Prsty sevřela kolem rukojeti dýky a pomalu couvala k tvrzi. Dávala si pozor, aby nezakopla o obnažené kameny nebo kořeny stromů, pomalu se sunula po stezce dál od hrozby, již cítila v lese.

To se zase jenom ozvala tvá představivost, Iso, říkala si, nic víc. Supění vychází z tvých starých vyděšených plic, jež lapají po dechu. Větvička nejspíš praskla pod nějakým kancem nebo jelenem. Neslyšela ovšem chrochtání ryjícího prasete a nezachytila ani zvířecí pach.

Ne, ať už v temnotě zaslechla cokoli, nahánělo jí to strach.

Ohlédla se přes rameno a viděla Calon tyčící se na kopci za silnými a zlověstně vypadajícími hradbami, jeho temné věže čněly vysoko do noci. Byla proti tomu, aby sem Morwennu poslali, toužila po bezpečnějších časech, které se svou paní zažívala v jejím rodném domě v Penbrooku. Isin názor však nikoho nezajímal. Morwenna vytrvale a neochvějně smlouvala, aby dostala vlastní panství, a Kelan jí nakonec přiřkl baronii – Isa se ovšem obávala, že s tímto panstvím převzala i jeho historii plnou krve a nebezpečí.

Copak neviděla znamení?

Nebyly snad její sny o krveprolití dostatečně živé?

Nevnímá, že uvnitř i vně hradeb číhá nebezpečí?

„U všech svatých,“ zamumlala, a jakmile se přiblížila k bráně, otočila se a spěchala po blátivé cestě ke strážnici, jako by napůl čekala, že vyskočí nějaká přízračná obluda a pustí se do ní.

Nic se neukázalo.

Nevrhl se na ni žádný temný drak nebo vyslanec pekel.

Bez problémů proběhla pod padací branou, povolila stisk dýky, vyslala děkovnou modlitbu k Velké Matce a snažila se uklidnit. Mysl jí předtím ochromil jen vlastní strach, který vyvolal divoké představy.

V lese se nepotuluje žádný zloduch.

Nic ďábelského na ni zpoza holých větví nevykukovalo.

Nad Calonem nevisí žádná zlá kletba.

Nebo ano?

„Přísahám ti, že jsem své místo opustil jen na minutku a paní hned vklouzla do místnosti.“ Vernon měl brunátnou tvář, trucovitě zatínal zuby, mnul si ruce a nervózně přešlapoval před Alexandrovým stolem.

Alexander si sira Vernona povolal do svého pokoje ve strážnici. Dveře nebyly dovřené a škvírou dovnitř pronikaly mužské hlasy, cinkání kroužkové zbroje a vrzání bot.

„Byl jsem se vymočit,“ vysvětlil Vernon, načež se zarazil, protože taková výmluva mu připadala chabá. „Lady Morwenna je paní tvrze. Může si jít, kam se jí zlíbí.“

A navíc je pěkně paličatá, pomyslel si Alexander, ačkoli nahlas to nevyslovil. Zůstal v klidu a dál upíral pohled do Vernonovy zarudlé tváře. Mlčením a trpělivostí vždy dosáhl víc, než kdyby zahájil křížový výslech.

Mohutný strážný potřásl hlavou. „Vím, že jsem neměl odejít ze svého místa a… A kdybych tam byl, mohl bych se jí to snažit rozmluvit nebo ji k zajatci doprovodit…“

Alexandrovi stačilo jen zdvihnout jedno obočí a Vernon se ihned opravil.

„… chci říct k jejímu hostu, ale… Sakra, sire Alexandře, zpackal jsem to. Vidíš, uznávám to! Klidně mě zavři do hladomorny, jestli musíš, vyžeň mě z Calonu nebo mi usekni koule, ale, Ježíši Kriste, dokonce i světec se musí čas od času vymočit.“

Alexander bezděky vytáhl i druhé obočí a opřel se v křesle. Vernon je správný muž, prostý, ale dobrosrdečný. Kdyby ho o to požádali, skočil by i do ohně, ale příliš snadno se nechá rozptýlit.

Jako kapitán stráží neměl Alexander na výběr, musel potrestat každou neposlušnost. Naklonil se dopředu, opřel lokty o otřískaný stůl a zahleděl se na bezelstného vojáka. „Jsi zbaven svých povinností, sire Vernone.“

Mohutný muž trochu svěsil ramena a vypadalo to, že by rád protestoval, ale moudře se rozhodl držet jazyk za zuby.

„Příští dva týdny budeš obcházet hradby,“ pronesl Alexander a díval se Vernonovi do očí. „A nezapomínej, že své místo nesmíš bezdůvodně opustit. Když si budeš potřebovat ulevit, můžeš klidně močit ze střílny na cimbuří.“

Vernonovi pod plnovousem cukala čelist, ale nedohadoval se.

„Po čtrnácti dnech si to znovu promyslím.“

„Děkuji, pane,“ zamumlal Vernon, a když otevřel dveře, málem narazil do přihlouplého Dwynna. „Klid se mi z cesty,“ vyštěkl a odstrčil menšího muže, který se za ním díval. Dwynn poté vešel do místnosti. Pod tupým výrazem se skrývala jakási lstivost a v očích mu krutě blýskalo. Alexander mu nedůvěřoval. Nevěřil nikomu.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptal se Dwynna, zatímco klapot Vernonových bot dozníval po schodech.

„Paní, ona mi řekla, abys…“ Odmlčel se, poškrábal se na bradě a obrátil oči v sloup, jako by pátral ve své hlavě. „Abys…“

„Abych co?“ zeptal se Alexander a už mu začínala docházet trpělivost.

„Abys za ní přišel.“

„Přišel za ní?“

„Jo. Chce s tebou mluvit.“ Vypadalo to, že Dwynn je spokojený sám se sebou. Oči se mu najednou rozzářily a rty se roztáhly v pochvalném úsměvu.

„Do hodovní síně?“

„Jo. Do hodovní síně. Ano.“ Dwynn rychle pokýval hlavou, obrátil se a utíkal dolů po schodech.

Alexander sejmul z háčku svůj plášť a přehodil si ho přes ramena. Srdce se mu při myšlence, že uvidí Morwennu, rozbušilo, byť si říkal, že je blázen.

Už zase.

Ocitnout se jí nablízku je pro něj prokletím i požehnáním, pomyslel si nevlídně, když scházel po schodišti strážnice.

Od prvního okamžiku, kdy ji spatřil, ho okouzlila.

Na ten den si živě vzpomínal.

Všude kolovaly drby o tom, že paní na Calonu se stane nějaká žena, a Alexander dostal skutečně zprávu od sira Kelana z Penbrooku, že posílá svou sestru, jež bude tvrzi vládnout. Alexandrovi ta představa připadala směšná. Žena? Žena, kterou nebude řídit žádný muž? To je bláznovství, pošetilost, skoro svatokrádež. Ta jistě přivede Calon do záhuby! Dokonce jí v duchu říkal lord Morwenna, protože to bude určitě dáma, která si potřebuje něco dokazovat, žena, jež se chce rovnat mužům. Nejspíš nějaká stará panna v kalhotách, která si libuje v popíjení a je šeredná jako noc.

Pak ji uviděl.

Prosvištěla jako blesk branou na té bílé kobylce rovnou na nádvoří. Černé vlasy za ní vlály, červené sukně se nadouvaly, jak se tiskla ke koňskému krku. Pohybovala se, jako by se zvířetem splynula v jedinou bytost. „Utíkej, ty lenochu,“ zakřičela a koník se rozběhl ještě rychleji, šedivé nohy se napínaly nad trávníkem na nádvoří, slepice a husy se s kdákáním a kejháním rozprchly na všechny strany, rolníci a poddaní zanechávali práce a s úžasem sledovali, jak poblíž hodovní síně přitáhla otěže a zprudka zastavila.

Žena se zacuchanými vlasy, zardělou tváří a neuvěřitelným pohledem svižně seskočila na zem a nohama se zabořila do bahna. I tak byla vyšší než většina ostatních žen a vznešené držení těla k ní patřilo stejně jako plášť. Jako by jí nevadilo, že si ušpiní lem šatů a že začalo mrholit. Plné rty se jí zvlnily úsměvem, jaký ještě nikdy nespatřil, a odhalily dokonalé zuby.

„Kdo tu velí?“ zeptala se davu, který se zatím shromáždil. Prohlížela si okolostojící se zdviženou bradou a vyklenutým obočím.

U kamenných schodů do tvrze postávali tesaři, pradleny, kněz a asi desítka dalších, nikdo se ale nevzmohl na slovo. Všichni byli zcela ohromení.

Alexander seběhl po schodišti strážnice a rázoval přes udupaný trávník. „Má paní?“ zeptal se. „Lady Morwenna?“

Rychle se otočila, takže jí mohl pohlédnout zpříma do tváře. Bystré oči barvy půlnoční modři se panovačně přimhouřily, zatímco si ho prohlížela. „A ty jsi kdo?“

„Sir Alexander, kapitán stráží, k tvým službám.“ Poklekl do bahna a ona se rozesmála, hluboko z hrdla jí vyšel veselý zvuk, jenž se mu vryl rovnou do duše.

„Ach, prosím, to ne…“ Rozhlédla se po nádvoří a viděla, že také ostatní sklánějí hlavy. „Nuže, dobrá… Nic takového tu nechci, dneska ne. Jsem unavená, hladová a zoufale se chci vykoupat. Můj kůň potřebuje…“

Alexander pokynul pacholkovi vykukujícímu zpoza stohu. „Georgi, převezmi od paní koně a dohlédni na to, aby dostal nažrat a řádně ho vyhřebelcovat.“ Upřel pohled zpět do ženiny tváře. „Pojďme dovnitř. Představím tě služebnictvu a ujišťuji tě, že se postará o veškeré tvé potřeby.“ Ohlédl se na dav shromážděných. „Všichni zpátky do práce!“

Než se kdokoli stačil pohnout, do tvrze se přihnali další koně. Pod padací branou vjela na nádvoří skupina sedmi osob, dvou žen a pěti mužů oblečených jako stráže.

Alexander nařídil dalšímu pacholkovi: „Ty tam, Edwarde, upozorni štolbu, že bude muset ustájit větší množství koní. Všechny je třeba nechat vychladnout, vykartáčovat, napojit a nakrmit. Ať John pošle svého syna Kyrtha a jednoho z podkoních, aby se o ně postarali.“

Edward přikývl a vlasy mu tmavly deštěm, jak uháněl ke stájím.

„Lady Morwenno!“ zakřičela stařena, která se nepohodlně kymácela v sedle koně s prohnutým hřbetem a zoufale se snažila udržet obkročmo.

Dámě se v koutcích očí objevily vějířky vrásek od smíchu. „To je Isa,“ zašeptala Alexandrovi, „moje stará chůva. Nikdy nezapomněla na skutečnost, že mě pomohla přivést na svět. Někdy je lepší předstírat, že tu velí ona… Všecko pak běží mnohem hladčeji. A co se týká mé sestry,“ lady Morwenna kývla ostrou bradou směrem k mladší ženě, která bez obtíží jela na hnědém valachovi a nyní mu přitáhla otěže, „té rozhodně nikdy nedovol, aby si myslela, že velí.“

Jak se skupinka blížila, bylo zjevné, že stráže, které lady Morwennu doprovázely, nejsou se svou tvrdohlavou svěřenkou spokojené. Všech pět vojáků mělo ve tvářích strnulý, nekompromisní vyraz, když zastavili koně a sesedli.

„Nabádali mě, abych se držela u nich,“ přiznala Morwenna liše, načež si odkašlala. „Myslím, že nastanou potíže.“

Ne, pomyslel si Alexander v tu chvíli, mně nastanou potíže. Za těch pár chvil, co ji měl před sebou, se totiž do ní stačil beznadějně zamilovat, což bylo směšné a dosud nikdy se mu to nestalo. Ach, párkrát ho nějaká očarovala, ale vždycky to bylo po pár pintách piva a navíc se jednalo o děvečku, na kterou si už druhý den ani nevzpomněl. Za celých svých třicet let ale nikdy nepocítil takovou nemožnou, nechtěnou a zoufale nežádoucí bolest v srdci. Bylo to bláhové a Alexander se pyšnil svým zdravým rozumem. Svého postavení v Calonu dosáhl díky statečnosti, inteligenci a také troše pletichaření. Doufal, že po tom neblahém dni se k němu rozum zase vrátí a okouzlení onou dámou se vytratí.

Pochopitelně se tak nestalo. V okamžiku, kdy mu na ni padl zrak, se změnil celý jeho život. Jeho osud byl zpečetěn.

Ačkoli to bylo beznadějné, přestože jí nebyl a nikdy nebude roven, miloval Morwennu víc, než je pro jakéhokoli muže zdrávo.

A všechno je marné, věděl teď, když otevřel dveře strážnice ‚i do tváře ho uhodil závan ledového větru.

Lady Morwenna je zaslíbená jinému muži, baronovi, člověku stejně urozenému jako ona.

A pěknému mizerovi. Alexandrovi stoupala do hrdla žluč. Lord Ryden z Heathu, bohatý baron, který je skoro dvakrát tak starý jako ona a už pohřbil dvě manželky. Zachvěly se mu nosní dírky, zaťal pěsti a rázoval do mírného svahu k tvrzi.

Nemůže s tím nic dělat. Narodil se jako syn obyčejné pradleny, otec byl neznámý. Do svého postavení zde na Calonu se vyšvihl díky lstivosti, statečnosti a cílevědomosti. Odvahu v boji prokazoval z jediného důvodu – aby získal moc.

Při všem, co dokázal, ale stejně nikdy nebude šlechticem.

Proto se mu nikdy nepodaří získat v srdci této dámy místo.

„Netrestej sira Vernona,“ nařídila mu Morwenna, když s kapitánem stráží usedla u krbu v hodovní síni. Bylo zjevné, že Alexander je podrážděný, rozčílený na svého podřízeného a nejspíš i sám na sebe. „Byla to moje chyba,“ připustila, „nastražila jsem to tak, abych ho obelstila. Byla jsem vzhůru a jen jsem čekala, až odejde na latrínu, abych mohla vklouznout do místnosti.“

Alexander se na ni podíval, načež pohled odvrátil. „Je mou povinností dohlédnout na tvé bezpečí, má paní,“ připomněl jí. „Jak to můžu dělat, když si střílíš ze strážných, kteří tě hlídají?“

„Není to tvoje chyba.“

„A čí tedy?“

„Jen moje.“

Zamračil se, ve tváři se mu objevil pochmurný výraz. „Jde tu ještě o něco jiného. Jestliže můžeš mé stráže tak snadno oklamat ty, mohou to učinit i jiní. Lidé, kteří chtějí ublížit tobě nebo uškodit tvrzi.“

„Potrestání sira Vernona na tom nic nezmění.“

Nesouhlasně zdvihl obočí. „Nevěříš, že by měl posloužit jako odstrašující příklad?“

„Ne, když jsem ho sama napálila.“

„Aha…,napálila‘. Přesně o tom mluvím. Člověk by neměl být schopen ‚napálit‘ strážného v mých službách. Sir Vernon mě hluboce zklamal.“

„A co já?“ zeptala se a sledovala, jak se chystá k odmítavé odpovědi. „Nelži mi, sire Alexandře.“

„Doufal jsem, že pokud budeš chtít provést něco, co by mohlo být byť jen trošku nebezpečné, svěříš se mi, abych mohl zajistit tvou ochranu,“ pronesl a opět se jí zadíval do očí.

„Děláš si příliš mnoho starostí, sire Alexandře.“

„Za to mi platíš.“

„Platím ti za ochranu hradu.“

„A tebe,“ dodal, řádně si přihnul vína a oči ho na okamžik zradily, když v nich probleskly jeho city. Rychle je potlačil.

„Oceňuji tvou snahu.“

Odkašlal si a odložil pohár. „Pokud dovolíš, potrestám sira Vernona tím, že příštích čtrnáct dní stráví na východní hradbě. Potom… uvidíme.“

„Mě pošleš také na obchůzku hradeb?“

Usmál se a v plnovousu zazářily bílé zuby. „Ne, má paní, obávám se, že tebe bych musel zavřít v nejvyšší věži a klíč si na šňůrce pověsit na krk.“

„Aspoň že ne do hladomorny.“

V temných očích mu zajiskřilo, až si pomyslela, že ji bude škádlit dál a řekne, že by ji s radostí uvrhl za železné mříže cel v nejnižším sklepení tvrze, ale nakonec jen zavrtěl hlavou, úsměv se mu z tváře vytratil a žertovná nálada se rozplynula, neboť po schodech přispěchal do místnosti felčar.

„Můžeš na slovíčko, má paní?“ zeptal se.

„Jistě.“

Sir Alexander rychle vyskočil na nohy a vypjal se do autoritativního postoje. Byl o hlavu vyšší než felčar a shlížel na něho seshora, ovšem zdál se být na rozpacích z toho, že ho druhý muž přistihl, jak se směje a popíjí s paní víno. „Všechno zařídím, má paní,“ pronesl a krátce se uklonil.

„Myslím, kapitáne, že by sis to měl také poslechnout,“ poznamenal Nygyll.

„Máš něco nového o tom muži?“ zeptala se Morwenna a pokynula Nygyllovi i Alexandrovi k židlím u krbu. Pacholek přihodil do plápolajícího ohně pár špalků a děvečka mlčky nalila další pohár vína poté, co se na Morwennu tázavě zahleděla a dostalo se jí souhlasného přikývnutí.

„Pacientův stav se zlepšuje.“

„Vážně?“ Nemohla si pomoci, měla z toho radost. „To je brzy.“

„Je to silný muž.“

„Ano.“ Viděla jeho svalnaté paže i trup na vlastní oči, vycítila, že pod otrhaným oděvem se skrývá válečník. Alexander byl zachmuřený a ošíval se, jako by chtěl co nejrychleji zmizet.

„Všichni jsme slyšeli klevety,“ pokračoval Nygyll s pohledem sklopeným ke svým dlaním, „že by pacient mohl být Carrick z Wybrenu.“

„Je to přesně tak, jedná se ale jen o drby a domněnky kvůli prstenu, který má na ruce.“

„Ten prsten je pryč,“ pronesl Nygyll tiše.

„Cože?“ ztuhla Morwenna.

„Řekl jsem, že už ten šperk na prstě nemá.“

„Ale včera večer ho měl…“

„Včera večer?“

„Ano, pozdě večer. Viděla jsem ho na vlastní oči.“ Opravdu? Když si prohlížela jeho zhmožděné tělo, pátrala po mateřských znaménkách, jizvách nebo… Určitě měl ten prsten na ruce. Kdyby mu chyběl, všimla by si toho. Nebo ne?

Nygyllovi neunikl její pochybovačný výraz.

„Musíš se mýlit,“ vložil se do hovoru sir Alexander. „Ten vězeň, totiž pacient, je pod dohledem od chvíle, kdy ho přinesli na Calon.“

„Jsi si jistý, že je prsten pryč?“ zeptala se Morwenna felčara.

„Můžeš se přesvědčit sama.“

Morwenna vyskočila na nohy a během pár vteřin už rázovala sálem. Sir Alexander se držel krok za ní a Nygyll mu uháněl v patách.

Morwenna vyběhla po schodech, nevšímala si stráže, rozrazila dveře do Taddova pokoje a našla raněného s modročernými modřinami přesně tam, kde se nacházel minulou noc. Vypadal stejně odpudivě jako vždy a ani se nehnul. Ležel na posteli, černé vlasy se mu kroutily na pohmožděném čele, tmavé krvavé strupy hyzdily zbité tělo.

Rychle zamířila ke vzdálené straně postele, kde se pod pokrývkou skrývala jeho pravá ruka. Bezmyšlenkovitě odhrnula deku a pohlédla na jeho prsty s nateklými rozdrcenými klouby a ulámanými nehty.

Přesně jak Nygyll říkal, na prostředníku jeho pravačky chyběl prsten.

Obrátil se jí žaludek. „Jak mu ho někdo mohl stáhnout?“ zeptala se. „Má napuchlé prsty, klouby jsou… Dobrý Bože.“ Všimla si kůže stržené z prstu a kloubu zbarveného čerstvou krví.

„Prst je zlomený, kloub také,“ poznamenal Nygyll, sotva vešel do pokoje hned za sirem Alexandrem.

Morwenna si v duchu představila, jak někdo bezvládnému muži rve zlatý kroužek dolů. „Svatá Matko,“ zašeptala.

Alexander si prohlédl mužovu poraněnou ruku. „To není možné,“ prohlásil, ačkoli to neznělo nijak přesvědčivě, když přitom zíral na krvavý důkaz.

Felčar zavrtěl hlavou. „Stráže selhaly.“ Než stačil kapitán stráží vystoupit na obranu svých mužů, Nygyll dodal: „Ať už po tom prstenu zatoužil kdokoli, byl zoufalý a musel pracovat rychle.“ Upřel oči na bledou tvář neznámého. „Měl štěstí.“

„Štěstí?“ zopakovala Morwenna se staženým žaludkem.

„Že mu ten prst neusekli.“ Nygyll sevřel rty a zvedl zkrvavenou pacientovu ruku. „Ať už ten zatracený prsten chtěl kdokoli, mohl mu snadno uříznout prst hned pod kloubem.“

„Proboha, kdo mohl něco takového udělat?“ zašeptala Morwenna a cítila, jak bledne.

„To netuším.“ Nygyll přejel pohledem k vyššímu muži stojícímu vedle něj.

Alexander vystrčil bradu, přimhouřil oči a rozhlédl se po místnosti. „Dávám ti své slovo, má paní,“ zapřisáhl se s vážným pohledem planoucím tichou zuřivostí, „že toho bastarda, který to má na svědomí, najdeme.“

„Možná bys měl vyslechnout stráže,“ navrhl Nygyll.

Alexander vrhl po felčarovi nesmlouvavý pohled. „Možná by sis měl hledět své práce, felčare, a tu moji nechat na mně.“

„Možná bys měl tu svoji dělat pořádně!“ odsekl Nygyll a obrátil se k Morwenně. „Někdo očividně prošel kolem stráže, dostal se do pokoje, serval ten zatracený prsten z pacientova prostředníčku a poté se vytratil do noci. Nikdo, dokonce ani strážný, viníka nezahlédl, a prsten je pryč. Máme štěstí, že se nestalo něco horšího, protože ten darebák mohl stejně dobře raněnému proříznout hrdlo.“ Ukázal na pacienta, načež se otočil zády k Alexandrovi, jako by mu ani nestál za řeč.

Nygyll si všiml, že dovnitř nakukuje služebná, a tak zvedl paži a luskl prsty. „Hej, Myllo, přestaň slídit a hled si své práce.“ Našpulené rty mu po okrajích zbělely, nosní dírky měl rozrušením rozšířené. „Budu potřebovat horkou vodu, čisté plátno, řebříček na ránu… Ach, a ještě kostival. Pošli někoho k apatykáři – ano, správně, řebříček a kostival. Rozumíš?“ Děvče přitakalo a spěchalo pryč, takže se Nygyll opět obrátil k Morwenně. „A teď mě, má paní, omluv,“ pronesl a z hlasu se mu vytratil tvrdý, panovačný tón. „Musím se postarat o pacienta.“

„Jistě.“ Věnovala raněnému poslední pohled a útroby se jí sevřely ještě víc. Kdo mohl udělat něco takového? Proč? Je snad zlatý prsten se znakem Wybrenu důvodem, proč toho cizince napadli? Kdo po něm touží? Je cenný jen pro členy rodu Wybrenů, pokud by se ovšem neroztavil. Nebo je snad prsten trofejí, malou cenou, která má útočníkovi připomínat, jak se mu podařilo napálit vlastníka? Vrátil se snad zpátky, aby mohl dokonat loupež?

Proč tedy prostě v rychlosti neusekl prst, jak naznačoval Nygyll?

Sir Alexander si cosi mumlal pod vousy a držel se jí za patami, když mířila ke schodišti.

„Kdo to mohl provést?“ tázala se.

„Nevím, ale zjistím to.“ Alexander promluvil naprosto odhodlaně. „Ať už to byl kdokoli, snaží se nám ukázat, že se může pohybovat po pevnosti, jak se mu zlíbí. Chce, abychom o něm věděli, vychloubá se svou mocí. Proč by jinak toho člověka nezabil a neskoncoval s ním?“

Srdce se jí sevřelo obavami a na pažích jí vyrazila husí kůže. „Snaží se nám ukázat, že je náš pacient zranitelný.“

„Nejen on, ale všichni ve tvrzi,“ poznamenal Alexander vážně.

„Jak mohl někdo projít kolem stráže…,“ začala, ale pak si vybavila, jak snadno právě ona obelstila sira Vernona.

„Přesně to se chystám zjistit.“

Z haly se k nim nesly hlasité příkazy, zvonivý smích a skřípání noh stolů, které služebnictvo stěhovalo po podlaze.

„Morwenno!“ Otevřenými dveřmi u paty schodiště vyšla Bryanna. Když zahlédla sestru, rychle vyběhla těch pár schodů, které je dělily. „Je to pravda? Skutečně někdo siru Carrickovi ukradl prsten?“

„Nevíme, jestli je ten raněný Carrick z Wybrenu,“ opravil ji Alexander.

„Ale co ten prsten?“ nedala se odradit. „Opravdu zmizel? Někdo se dostal přes stráže?“

„Vypadá to tak,“ odpověděla podrážděně Morwenna, pokračovala dolů a vešla do hodovní síně, kde pacholci rozmisťovali stoly a lavice a na jejich práci dohlížel zkušeným a kritickým zrakem správce Alfrydd.

Dwynn přikládal do ohně v krbu kusy mechem porostlého dubového dříví, takže plameny praskaly a jiskřily. Pohledem sledoval drobné jiskřičky stoupající k vysokému stropu.

Mort, který odpočíval v rohu, tiše zakňučel, zvedl se na nohy a s vrtěním ocasu se blížil ke své paní. Když si Dwynn psa všiml, vrhl pohled na Morwennu a vyškrábal se na nohy. Nervózně si oprášil kolena od pilin a třísek a obrátil se zády k ohni. „Má paní,“ vymáčkl ze sebe a trochu sklopil hlavu, jako by ho přistihli při krádeži ve špižírně. „Jenom jsem… Chci říct… ten oheň… potřeboval…“

„To je v pořádku, Dwynne,“ ujistila ho, takže se mu ve tváři objevil široký úsměv.

„Jsi ráda?“

„Ano, děkuji,“ odpověděla, ačkoli myšlenkami byla úplně jinde. Spokojený Dwynn se chopil prázdného koše a zamířil ven. Morwenna si ho příliš nevšímala, protože Bryanna se stále domáhala dalších informací.

Ačkoli Bryanna ztišila hlas, oči jí zářily vzrušením. „Pověz,“ naléhala dál, „je Carrick, tedy pacient, v pořádku?“ Jako by si uvědomila, že je její otázka poněkud směšná, rychle dodala: „Myslím, jestli mu někdo neublížil ještě víc.“

„O ničem nevíme. Teď se o něj stará Nygyll.“

„Upozorním šerifa, má paní,“ vstoupil do hovoru Alexander, „a pak ti podám zprávy.“

„Dobře.“

Lehce pokývl hlavou a vydal se ke vstupním dveřím, kde se na okamžik zarazil a řekl něco strážnému. Muž mu naslouchal, zdvořile přitakal a vypjal se do pozoru, když Alexander zmizel a dveře se za ním zabouchly.

„Co to má všechno znamenat?“ zajímala se Bryanna a zatahala Morwennu za rukáv. „Nejdřív toho muže najdeme zmláceného, polomrtvého, možná ho někdo přepadl ze zálohy. Pak leží v bezvědomí v našem hradě, u dveří stojí stráž a někdo ho okrade!“

„Vůbec netuším,“ připustila Morwenna.

„Myslíš, že ten člověk nebo ti lidé, kteří ho zbili, žijí zde?“ Gestem ruky zahrnula celou pevnost.

„Ani nevím, jestli byl ten prsten opravdu jeho. Mohl ho někde ukrást.“

„Proč ho tedy ten, kdo ho napadl a nechal zemřít, nesebral tehdy? Během boje?“

„Možná ho někdo vyplašil.“ Morwenna se zadívala sestře přes rameno a všimla si, že Dwynn se vrátil ke krbu. Dřepl si ke stojanu s poleny, šťáral do žhavých uhlíků a měla podezření, že také napíná uši, aby mu z jejich hovoru nic neuniklo. Koutkem oka Morwenna sledovala, jak železným pohrabáčem prudce strčil do jednoho špalku a ve tváři se mu odrazilo zlaté světlo plamenů. Vypadal tak dětsky a nevinně, až pochybovala o své podezřívavostí. Proč jen jí připadá vypočítavý?

Jako by cítil, že se na něj dívá, obrátil k ní pohled. Na okamžik se jí zdálo, že si v jeho očích všimla jakéhosi stínu, pak se však zase odvrátil, zaujal svůj postoj a dál civěl do nenasytného ohně.

„Možná ten prsten ukradl někdo jiný,“ šeptala Bryanna.

„Někdo jiný?“ zopakovala Morwenna a vedla sestru pryč z hodovní síně, dál od nastražených uší a zvědavých očí.

„Zloděj!“ odsekla Bryanna popuzeně. „Může být tady mezi námi. Kdokoli ze služebnictva, kupců nebo stráží by mohl být zrádce.“ Jako by chtěla svým slovům dodat na přesvědčivosti, zvedla obočí a sledovala, jak ke schodišti míří služebná s košem plným prádla.

„Přikládáš tomu příliš velký význam,“ snažila se ji uklidnit Morwenna a dál ji vedla ke schodům do přijímací místnosti.

Bryanniny oči ovšem zářily rozrušením ze záhadné krádeže. Vždycky s ní byly potíže, protože jen zřídka chápala, jak závažná situace opravdu je. „Myslím, že ty tomu naopak nevěnuješ patřičnou pozornost.“

Ach, to jsi na velkém omylu, pomyslela si Morwenna, ale pronesla pouze: „Čas ukáže. Sir Alexander toho zloděje odhalí.“ Doufala, že se jí podařilo promluvit přesvědčivě, i když tomu sama nevěřila. Co vlastně ví o obyvatelích této tvrze? Bryanna má pravdu. Většina služebnictva a rolníků, kteří tu žijí, rozumí Calonu daleko lépe než ona. Slyšela pověsti o tom, že na hradě straší, že bývá slyšet duchy procházející stěnami, ale nevěřila jim, ačkoli sama cítila, jak na ni z úkrytu cosi hledí. To si s ní jen pohrává představivost, víc v tom není!

Alespoň se o tom snažila přesvědčit sama sebe.

Ze své skrýše za včelími úly špion Skrček sledoval hlavní vchod do tvrze. U velkolepého dubového portálu postávali dva strážní, oba byli zcela bdělí a nespouštěli potemnělé vnitřní nádvoří z očí. Naštěstí pro Skrčka panovala temná noc, mezi cimbuřím se držela mlha, která halila věže a kupila se kolem menších budov za silnými hradbami Calonu.

Pomyslel si, že určitě existuje nějaký způsob, jak se dostat do hodovní síně, a uvažoval, jak by mohl neviděn proklouznout dovnitř. Vypadal úplně obyčejně a spousta lidí ho znala coby místního rolníka, takže během dne si ho nikdo moc nevšímal. V noci by ale byl nápadný a stráže byly od chvíle, kdy našli v blízkém lese onoho zbitého muže, ještě bdělejší než obvykle.

Skrček toužil spatřit raněného cizince na vlastní oči, ale zatím se mu to nedařilo. Jestli jsou pověsti pravdivé a ten ubožák je opravdu Carrick…

Ústa mu přikryla dlaň v rukavici a zdusila jeho výkřik.

Druhá ruka mu přitiskla na hrdlo čepel nože. „Psst,“ zasyčel mu útočník do ucha. „Jestli je ti milý tvůj bídný život, ani se nehni.“

Skrčkovi se podlomila kolena a strachy se málem pomočil.

Ostří se mu zarylo do krku, a tak pevně zavřel oči a byl si jist, že nastala jeho poslední hodinka.

„Vím, proč jsi tady,“ prohlásil chraplavý slabý hlas, jako by si neznámý přál zůstat nepoznán. „Řeknu ti to, co chceš vědět. Ano, ten nalezený muž je Carrick z Wybrenu. Ano, je polomrtvý. A je nezbytně nutné, abys to sdělil muži, který tě sem poslal.“

Skrček chtěl odporovat, lhát, že je nevinný, ovšem nůž ostrý jako břitva mu zabránil vyřknout jediné slovo. „Pověz svému pánovi, žes to zjistil od služebnictva. Naše setkání si nech pro sebe.

Jestli neposlechneš, dovím se o tom a podříznu ti krk dřív, než ti dojde, co se stalo.“

Skrčkovi poskakoval ohryzek a z čela se mu řinul pot.

„Rozumíš?“ zeptal se útočník, a než Skrček stačil odpovědět, ucítil u ucha teplý dech. „Rozumíš?“ Nůž mu prořízl kůži.

Skrček rychle přikývl.

„Dobře. Když sis našel cestu sem, věřím, že se kolem stráží dostaneš i ven. Ne abys mě zradil,“ varoval ho neznámý, „nebo přísahám, že tě zabiju.“

Nůž i ruka rázem zmizely a muž se vytratil do řídnoucí mlhy. Skrček se zhroutil na spící úl a pozvolna vydechl.

Je odhalen.

Už se ví, že je špion.

Přesto přežil.

Prozatím.

Potlačil strach a narovnal se. Kdo ho tady nachytal, kdo se k němu přikradl tak tiše, že neslyšel jediný krůček? Skrček netušil a bylo mu to jedno, nezáleželo na tom. Důležitě bylo, aby se dostal z Calonu dřív, než se ten nebezpečný člověk vrátí.

Bolest ho krutě svírala.

Připadal si jako v ohni.

Hořel uvnitř i na povrchu těla.

Cítil pot, sůl se mu vsakovala do ran, sotva si byl vědom něčeho jiného než zoufalých muk, jež jím zmítala.

Jsem sám, pomyslel si, protože neslyšel žádné hlasy, žádný skřípot podrážek na kamenné podlaze, žádný dech vycházející z plic, když se nad ním někdo nakláněl.

Zaťal zuby, potlačil bolest a snažil se přemýšlet.

Mysli! nabádal sám sebe. Kde jsi? Kdo jsi? Proč tu jsi?

Ale ta bolest, Ježíši Kriste…

Ne… nemysli na ni! Zatraceně, soustřeď se. Zjisti, co se děje. Rozhlédni se! Teď!

Sebral veškerou svou vůli, pokusil se otevřít oko, ale nešlo to. Víčko sotva zacukalo.

Jsem slepý, pomyslel si nešťastně. Nevidím.

Ne! Nemůžeš zvednout víčko… Zatím. Zkus to znovu! Čas ti utíká mezi prsty.

Prsty… Ach, bože, jak ho bolí.

Bože na nebesích, jak dlouho už tu leží?

A kde je? V nějakém hradě, ale nemohl si vybavit, že by zaslechl jeho jméno.

Mluvilo se o tom, že by ho dali do hladomorny, ale ona – Morwenna – byla proti tomu a vypadá to, že právě ona je paní této tvrze. Morwenna. U všech svatých, proč je mu to jméno tak známé? Dunělo mu v hlavě… Morwenna, Morwenna, Morwenna… Dráždilo ho, vyvolávalo vzpomínky, které se draly na povrch, ale hned se zase nořily zpět do hlubin.

Odkud tě znám?

Co na tom záleží? Umírá. Nikdo nemůže přežít takovou bolest. Oči ho pálily, hlava jako by se mu nafoukla na dvojnásobnou velikost, celé tělo mu svírala bolest a ruka… Ježíši Kriste, měl pocit, jako by měl pravačku rozpůlenou vedví. Jako by mu sám satan zmrzačil prst… Nebo všechny prsty. Zaťal svaly, soustředil se tak urputně, až mu v hlavě bušilo, a znovu se pokusil zvednout ruku, otevřít oči… Ale nemohl… Celý se třásl… Prázdný žaludek se svíral a najednou se znovu přihlásila temnota, pomalu a svůdně ho přitahovala zpátky.

Blažené zapomnění si ho povolalo, slibovalo úlevu, a ačkoli se proklínal za svou zbabělost, ochotně se nechal vtáhnout do té čekající lákavé náruče…

Byla tma.

Celý hrad spal.

Vykupitel se plížil tajnými chodbami, opatrně našlapoval a napínal uši, jestli nezaslechne něco podezřelého. Přestože tušil, že o skrytých chodbách a tunelech v tvrzi nikdo neví a ti, kdo o nich snad někdy něco zaslechli, tomu nevěří, stále byl opatrný. Obezřetný. Proto pozorně naslouchal.

Neslyšel však nic kromě zběsilého bušení vlastního srdce. Tělem mu proudilo vzrušení, když si razil cestu chodbami podobnými kobkám. Měl pocit takřka božské moci, a to se mu líbilo. Dnes v noci má hodně práce.

Nejdřív se zastaví u zajatce.

Neslyšně proklouzl úzkou chodbičkou a vydal se po schodech do výklenku, kam se stěží vtěsnal. V tomto čtvercovém prostoru, kde se mu nedostávalo vzduchu, se prsty dotkl stěny před sebou a přejížděl po hrubých kamenech, dokud nenašel uzoučkou trhlinku, kde chyběla malta a kde se skrývala petlice. Zručně nahmatal zámek, zatlačil nohou a přitáhl dovnitř výsek zdi.

Hbitě vklouzl do místnosti, kde ležel raněný.

Krev mu vřela a zrychlil se mu tep. Celé tělo se mu chvělo očekáváním. Bylo by snadné toho bastarda zabít, když teď celý hrad spí a také strážný na svém místě podřimuje. Tak snadné, možná až příliš.

Takové náhlé úmrtí tady na Calonu by bylo riskantní, vyvolalo by otázky, výslechy.

Kdyby ale ten muž zemřel na Wybrenu, všechny otázky a dohady o tom požáru by odešly s ním. Kdyby se Carrick vrátil na Wybren, kde by zaplatil za hříchy, které nespáchal, a pověsili by ho všem před očima, učinilo by se zadost spravedlnosti… Ano, to by bylo mnohem lepší, přesto však Vykupitel to čekání skoro nemohl snést. Dokud ten člověk žije, je tu jistá šance, že všechny jeho plány přijdou nazmar. Bylo by jednoduché přitisknout raněnému dlaň na nos a ústa a držet ji, dokud by ten zmetek bojoval o vzduch. Stejně prosté by bylo přinést do zamčeného pokoje lahvičku jedu, zlomit pečeť a nalít tu smrtonosnou tekutinu do úst s rozpraskanými rty.

Bylo to lákavé.

Svádělo ho to.

Toužil ukončit ten bídný život.

V potemnělém pokoji si Vykupitel prohlížel svého protivníka. Pořád se drží při životě, pořád představuje hrozbu. Přesto mu ale je zatím užitečný. Tuhle zmlácenou trosku je nutné obvinit z tragédie na Wybrenu. Musí to tak být.

Vykupitel se o to postará.

Je vlastně požehnání, že toho muže našli a přivlekli do tvrze, připomněl si. Požehnání. Jiní si přáli, aby zemřel. Jiní se ho pokusili umlčet… a selhali.

Vykupiteli se povede lépe.

Musí to však provést správným způsobem.

Pro dnešní noc tedy ten zatracený mizera přežije.

Jenom proto, aby skončil na šibenici.

Vykupitel se pousmál, plížil se stíny, obezřetně se kradl chodbami, až vklouzl do uzoučkého průchodu. Našel maličké držadlo zatlučené do jednoho z kamenů, s vypětím sil za sebou přitáhl stěnu a s obtížemi se mu podařilo zaháknout starou petlici. Je zázrak, že nikdo v pevnosti neví o tajných chodbách a falešných stěnách, které byly nejspíš vybudovány jako únikové cesty v případě obléhání.

Občas se strachoval, aby raněný neobjevil tuto cestu ven, ovšem ten zrádce momentálně není schopen uprchnout ze střeženého pokoje. Navíc s ním nejednají jako se zajatcem, což by ho mohlo uklidnit, kdyby se náhodou probral.

Vykupitel si spokojeně razil cestu tmou. Má na starosti jiné věci.

V očekávání si olízl rty a pokračoval úzkou kamennou chodbou. V duchu už shlížel na Morwennu ze své tajné pozorovatelny. Neviděn si bude prohlížet její spící tělo.

Nikdo ho nebude rušit.

A, ano… Pomyšlení na ni, jak spočívá na lůžku, ho vzrušilo.

Ve své horlivosti skoro zakopl a musel se přinutit ovládnout chlípnou touhu. Trpělivost, nabádal se, ale tělo už měl v jednom ohni.

Zahnul za poslední roh, tichounce vklouzl do pozorovatelny a zadíval se úzkým otvorem mezi kameny.

Dnes se dočkal.

Slabé světlo skomírajícího ohně stěží dovolovalo pořádný pohled. Ležela na posteli, přikrývky byly zmačkané, jako by sebou ve spánku házela, rozcuchané tmavé vlasy měla rozhozené na polštáři.

V hrdle mu vyprahlo, ve spáncích mu neúprosně bušilo. Jeho žádostivost narůstala.

Tiše zasténala a odvrátila se od něj, a tak mu odhalila křivku své páteře a obrys boků pod pokrývkou. Představil si, jak se vkrádá do jejího lůžka, tiskne se k ní tělem, cítí, jak se kulaté hýždě dychtivě tlačí k jeho rozkroku.

Po těle mu vyrazil pot a musel ztěžka polknout, protože ho zaplavila touha tak živočišná a divoká, že se mu celé tělo roztřáslo. Představil si její ústa, její sladkou chuť, už viděl, jak jí zaboří prsty do hustých kadeří a tiskne ji níž, jak se její jazyk dotýká jeho těla a způsobuje mu výsostná muka.

Morwenno, vykřikl v duchu a přitiskl tvář k uzoučké škvíře v omítce, jsem tu. Brzy už budeme spolu.

Ještě ale musí počkat.

Aby ji získal, musí toho ještě hodně udělat.

Musí hodně dokázat jí i sám sobě.

Jim všem.

Znovu se v neklidném snu obrátila, takže se ocitla čelem ke stěně. Zadržel dech, když z ní sklouzla přikrývka a odhalila jedno ňadro, bradavku… Úchvatná, překrásná žena. Tak nádherná, tak plná života. Nic netušící.

Jejich čas ale přijde.

A brzy.

Musí to být brzy.

„Ta mrcha ztratila podkovu. Sprav to!“ nařídil Graydynn. Do očí mu stékal pot a vlasy měl zplihlé deštěm. Byl unavený a podrážděný, brzký ranní lov se nevydařil… A ani noc. Vrazil otěže do rukou překvapeného přikrčeného stájníka.

„Ano, můj pane,“ zamumlal chlapec s křivými zuby a pevně stiskl rty.

„A zařiď to co nejrychleji.“

„Jak si přeješ.“ Chlapec sklopil hlavu a rychle odváděl hřebce, schovávaje se pod převislou střechou stájí. Graydynn cítil, jak se zápach koňského trusu a moči mísí s prachem. Spěchal k tvrzi a nechal strážné, aby se o svá mizerná zvířata postarali sami.

Náladu měl temnou jako mraky kupící se nad horami, a pokaždé když na kovadlinu dopadlo podkovářovo kladivo, hlavou mu projela ostrá bolest. Slepice kdákaly, kachny káchaly, zatracená prasata kvičela, dokonce i hradní psi na dlouhých vodítkách štěkali jako zběsilí.

Všechny tyto zvuky ho ještě víc dráždily, a tak si přál, aby se objevil někdo, kdokoli, na kom by si mohl vybít vztek. Ježíši Kriste, tohle si nepředstavoval, když se stal lordem z Wybrenu.

Viděl se, jak sedí na čalouněném křesle, komanduje služebnictvo, vybírá dané a každou noc tráví s krásnou děvečkou, která je ochotná ke všem milostným hrátkám, které ho jen napadnou.

Viděl se jako lord z Wybrenu, jehož panství a pověst se stále šíří, plody jeho bohatství a život v přepychu mu přinášejí uspokojení a slávu. Ach, domníval se, že přestaví pevnost a naplní ji kořistí z jiných baronií, které si chtěl podrobit. Představoval si, že bude pánem nejen na Wybrenu, ale i na všech přilehlých územích… A v nejtajnějších fantaziích se už viděl jako dobyvatel, který se při troše štěstí vyrovná Alexandru Velikému nebo dokonce Hannibalovi. Graydynn bude legendárním vládcem stejně jako uctívaný Llewelyn ap Gruffudd, který sjednotil celý Wales.

Od chvíle, kdy převzal vládu nad Wybrenem, se ovšem žádný z jeho snů nenaplnil. Cena za přestavbu ohněm zničeného hlavního sídla překročila příjem z daní. Chmurná nálada a žal služebnictva a řemeslníků, kteří pro něj pracovali, od pohřbu lorda Dafydda a jeho rodiny před více než rokem ještě neodezněly.

Graydynn si odfrkl nad tou ironií. Dafydd, starý baron a Graydynnův strýc, byl lhář a záletník, měl v rukou za život víc sukni než místní švadleny a zplodil pořádné množství levobočků. Graydynn ovšem s jistotou věděl především to, že Dafydd okradl jeho otce o právoplatné dědictví, takže se sám stal následníkem jen díky tomu požáru.

Cítil, jak se mu koutky úst zvedají v úsměvu, když si vzpomněl na ohnivé peklo, díky němuž povýšil na barona. Zaplavil ho pocit uspokojení.

Konečně nějaká spravedlnost.

Ve chvíli, kdy procházel kolem zbrojířovy chalupy a přiblížil se k němu Skrček, už skoro zapomněl na špatnou náladu. Šlachovitého mužíka se špičatým nosem, vyčnívajícími zuby a tmavýma očima, jimž nic neuniklo, pokřtili jménem Roger, ale už coby batole dostal přezdívku Skrček. Cosi v jeho výrazu přimělo Graydynna zastavit, jakýsi nervózní záškub, který byl poslední kapkou, jíž přetekl pohár jeho trpělivosti.

„Můj pane,“ zašeptal mužík a sklopil hlavu na pozdrav. „Mám zprávy.“ Tmavé oči mu zářily vzrušením.

Graydynn si stáhl rukavice. „O čem?“ zeptal se bez zájmu. Skrček byl znám svým sklonem přehánět.

Malý muž ztišil hlas. „O Carrickovi.“

„Už zase?“ Graydynn pokynul strážím a vešel do hodovní síně. Stačil jediný pohled na páže, aby ihned odběhlo pro víno.

„Ano, ano. Ale přísahám, že tentokrát je to všechno pravda.“

Graydynn se znechuceně otočil ke špionovi. Kolikrát od požáru už Skrček přišel s podobnou historkou? Desetkrát? Dvacetkrát? „A proč bych ti měl věřit?“

Skrčkova ústa se roztáhla v domýšlivém úsměvu a velké nosní dírky se mu ještě víc rozšířily. „Slyšel jsem je od Gladdys, komorné, která slouží lady Morwenně.“

Graydynn při zmínce o paní na Calonu pocítil napětí ve slabinách. Morwenna, sestra barona Kelana z Penbrooku. Krásná, hrdá a zatraceně namyšlená. Představil si křivku její brady a do oblouku vytažené obočí, když komandovala nějakého poddaného, který byl natolik bláhový, že se jí opovážil odporovat.

Páže přineslo víno a Graydynn myšlenky na Morwennu potlačil. Pořádně si přihnul z poháru a usadil se do křesla u krbu. „A co říkala ta komorná?“

„Že nedaleko bran Calonu našli muže zmláceného na kaši a že jen o vlásek unikl smrti.“ Skrček se rychle rozhlédl a naklonil se ke Graydynnovi tak blízko, že na něj zavanul štiplavý zápach zvětralého piva. „Ta komorná se o toho raněného starala a zapřísáhla se, že měl na ruce prsten se znakem Wybrenu.“

Graydynn upřel na špiona pohled a už nedokázal předstírat nezájem. „Je to Carrick?“

„Jak jsem říkal.“ Skrček byl na sebe pyšný a dával to najevo. Přesto Graydynn vycítil, že pod oním uspokojením se skrývá ještě něco jiného.

„A jak můžeš vědět, že ta komorná…“ Netrpělivě luskl prsty. „Jak že se jmenuje?“

„Gladdys.“

„Ano, Gladdys. Jak si můžeš být jistý, že nelže nebo… si z tebe neutahuje?“

Skrčkovi zářily oči, jako by právě tuto otázku předvídal. Ušklíbl se. „Protože Gladdys by se lhát neopovážila. Něco na ni vím a určitě by nechtěla, aby se o tom dověděl ještě někdo jiný.“

„Takže ji vydíráš?“

Skrček se chrčivě zasmál, ale prsty se mu nervózně pohybovaly, jak už dychtil předat své zprávy. „Jenom jsem se ujistil, že mi říká pravdu, abych ti mohl přinášet jen prvotřídní informace. Myslel jsem, že budeš rád.“

„To jsem,“ odpověděl Graydynn. Bylo mu jasné, že ho zprávy od špiona budou něco stát, a tak dodal: „A ty za své služby dostaneš zaplaceno jako vždy. Jenom co si sám ověřím, že je to pravda.“

„Udělej to, pane, a pak sám uvidíš, že ti nelžu. Carrick leží v hostinském pokoji na hradě Calon a balancuje na prahu smrti.“

„Nečeká se, že přežije?“

Skrček zavrtěl hlavou. „To je na tom to nejkrásnější, lorde Graydynne. Gladdys zaslechla, jak felčar Nygyll mluví s lady Morwennou. Vypadá to, že Carrick může přežít jedině zázrakem. Bylo by snadné ho zabít. Trochu jedu, dlaň přitisknutá na ústa a na nos… Nikdo by se o tom nedověděl.“ Obočí mu vyskočilo nahoru a rty stáhl naopak dolů ve výrazu tupé nevinnosti.

Graydynn přesto cítil, že něco není v pořádku. Nikdy Skrčkovi nedůvěřoval, ačkoli ho zaměstnával vcelku často. Věrnost špionů se dá příliš snadno koupit.

Bude muset jednat pomalu a obezřetně. Má na Calonu i jiné zvědy a ještě tu je jeho mladší bratr, nebohý, utrápený a stále se kající Daniel, který se bůhvíproč považuje za mučedníka či za světce. Přitom ve skutečnosti je jenom další hříšník, který si myslí, že si může vykoupit cestu do nebe.

Jak směšné!

„Na Calonu je spousta lidí, kteří jsou… nešťastní, že jim teď vládne žena,“ prohlásil špion a palcem jedné ruky si čistil špínu za nehty té druhé, jako by mluvil o něčem bezvýznamném. „A teď je v tvrzi ještě Carrick.“

„Co mi to tu naznačuješ?“

Skrček smetl kus špíny do rákosu na podlaze. „Jenom že by to byla… příležitost, jak napravit staré zlo…, kdyby někdo paní… zneškodnil a obvinili z toho Carricka.“

„Mluvíš tu o vraždě Morwenny z Calonu?“ zeptal se Graydynn a přimhouřil oči.

„Někteří žoldáci by pro peníze udělali cokoli.“

„Kdyby Morwenna zemřela, její bratr lord Kelan z Penbrooku by její smrt pomstil.“

„Stejně tak její snoubenec lord Ryden, to je mi jasné.“ Úsměv se špionovi vytratil ze rtů a v tmavých očích se mu nebezpečně zablýsklo. „Jenom říkám, že kdyby se paní stalo něco v době, kdy je v tvrzi Carrick, obvinili by z toho jeho.“

„Není snad pod zámkem?“

„Strážní se stejně jako vojáci a služebné dají podplatit. Dokonce i kapitán stráží má svou cenu.“

„Opravdu?“ zajímal se Graydynn a snažil se potlačit vzrušení, protože Skrčkovi stále nedůvěřoval, jeho návrh může být past, možná ho na Wybren poslal někdo, kdo ho přeplatil.

„Jistěže má,“ prohlásil ten zakrslík. „Všichni ji máme, můj pane, i ty.“

„Neměl bych vyhlásit, že jsme našli sira Carricka?“ zeptal se calonský šerif, když se sirem Alexandrem procházeli mezi natěsnanými chýšemi. Boty jim křupaly na zamrzlé blátivé stezce, na kalužích se třpytily kousky ledu. Ozývalo se bouchání kladiv a zvuky pil zařezávajících se do dřeva, neboť se opravovala střecha včelařovy chalupy. Tesaři a doškáři v chladném ranním vzduchu rychle pracovali na správce zborceného převisu.

Od nálezu raněného muže už uplynulo takřka čtrnáct dní a život na hradě se pozvolna vracel do běžných kolejí. Vzrušení a starosti ohledně cizince pominuly, jak se všichni věnovali svým každodenním povinnostem. Kupci, rolníci a kramáři už zase směli volně procházet branami, kola jejich těžkých povozů skřípala, jak se koně a voli opírali do postrojů.

Ráno bylo jasné a svěží, půda ztvrdlá mrazem, vzduch ostrý zimním chladem. Vůně vařeného piva se mísila s kouřem z podkovářovy pece, zápachem dobytčího trusu a štiplavým pachem škvařeného tuku.

Lovci, kteří se za úsvitu vydali do lesa, se vraceli s vykuchaným jelenem, několika veverkami a dvěma králíky zavěšenými na tyčích. Ve skupině byl i Jason, muž, který objevil zbitého cizince. Vzhlédl a zjistil, že na něj zírá Payne. Rychle odvrátil pohled, jako by se něčím provinil. Šerif si v duchu připomněl, že by měl toho muže znovu vyslechnout, zatímco Alexander mu konečně odpověděl na otázku, zda by měli na Wybren poslat zprávu, že našli Carricka.

„Pověsti se šíří rychle a na Wybren je to jenom den jízdy. Nepochybuji, že lord Graydynn už se o Carrickové zadržení doslechl.“

„A o jeho napadení.“ Payne se poškrábal ve vousech. Něco mu tu nesedělo.

„Ano, i o útoku na něj.“

Ustoupili k okraji stezky, aby mohl projít psovod s šesti chundelatými psy, škubajícími za vodítka.

„Zpomalte, psiska mizerný,“ bručel, načež kývnutím pozdravil šerifa. „Dneska ráno jsou k neudržení.“

Jakmile muž se psy zmizel z doslechu, zeptal se Payne Alexandra: „Mluvil jsi o zprávě pro lorda Graydynna s lady Morwennou?“

„Zatím ne.“

„Nejdřív se tedy chceš dohodnout se mnou?“

„Říkal jsem si, že by bylo nejlepší, kdybychom ji oslovili společně.“

Payne chápal, že spolu by byli přesvědčivější. V zamyšlení stiskl rty a prošel kolem pradlen klečících u ohromných dřevěných škopků. Ženy měly ruce až po lokty ponořené v kouřící mydlinkové vodě a máchaly špinavé šaty. „Tedy dvoustranný útok.“

„Útok ne,“ namítl sir Alexander rychle s vážným výrazem. „Návrh.“

„Od nás obou.“

Vyšší muž přitakal a úkosem pohlédl na hejno hus, které s hlasitým kejháním v pravidelné formaci přelétaly pod průsvitnými mraky. Šerif vrhl na Alexandra postranní pohled. „Neříkej mi, že se paní bojíš?“

„Bojím?“ Sir Alexander si znechuceně odfrkl a odplivl, jako by ta představa byla zcela absurdní. Tváře mu nicméně zrudly a vrásky ve tváři jako by se mu rázem prohloubily. „Jistěže se jí nebojím. Jsem tu, abych chránil ji i všechny ostatní, kdo sídlí v tvrzi. Právě to mám na mysli. Jestli se lord Graydynn doslechne, že lady Morwenna schovává zločince, že tu držíme sira Carricka, bude zuřit.“

„Ano.“

„A bude mít vztek, že jsme mu nedali vědět. Sira Carricka hledají. Nelze předvídat, co Graydynn udělá.“

„Předpokládáš ale, že ten raněný je opravdu Carrick z Wybrenu.“

„Ano,“

„A také předpokládáš, že povraždil svou rodinu a pak z Wybrenu uprchl.“

„Ano.“ Alexander ostře přikývl a ani na chvilku nezaváhal. „Kvůli Carrickovi zemřelo mnoho lidí. Ten bezohledný zmetek nezabil jen své rodiče, ale i sestru, bratry a švagrovou. Je div, že nezemřel také někdo ze služebnictva nebo rolníků.“

„A proč myslíš, že tomu tak bylo?“

Došli k hodovní síni, a tak se Alexander zhluboka nadechl a narovnal se. Stoupali po schodech a prošli kolem stráže u dveří.

„Protože se jednalo o plánovaný útok. Ať už to udělal kdokoli, chtěl zabít jen lordovu rodinu.“

„Říkáš ‚kdokoli‘, ale přitom jsi si jistý, že viníkem je Carrick.“

„Viděli ho, jak prchá z hradu.“

„Viděl ho jeden pacholek,“ připomněl mu Payne a cítil, jak mu pod kůži proniká teplo. Stáhl si rukavice. Pacholci přikládali do krbu, měnili voskovice i lojové svíčky v držácích na stěnách, děvečky drhly dlouhé dubové stoly, při práci brebentily a hihňaly se. U ohně se protahoval jeden z hradních psů, černou tlamu měl doširoka otevřenou, se zívnutím si prohlédl nově příchozí a usadil se na své místo poblíž krbu.

„Muž, kterého střežíme nahoře, měl prsten Wybrenů,“ prohlásil Alexander, když došel k patě kamenného schodiště, zastavil se a zabodl do šerifa pronikavý pohled.

„Souhlasím,“ přitakal pozvolna stále zamyšlený Payne.

„Chceš tedy říct, Payne, že nevěříš tomu, že náš zajatec je Carrick? Nebo nevěříš, že je Carrick zločinec?“

„Nevím, kdo to je ani co provedl… Ale myslím, že bychom měli postupovat obezřetně.“

„Bylo by lepší, kdyby se zpráva o tom, co se tu stalo, ke Graydynnovi dostala prostřednictvím našeho posla, ne z všelijakých klevet. Tak bychom si mohli být jisti, že se doví pravdu.“

Payne s tímto argumentem musel souhlasit, přesto měl pocit, že upozornit Graydynna je jako probudit spící saň. Současný lord z Wybrenu rozhodně neproslul trpělivostí.

Alexander vyrazil po schodech a natáhl krok. „Promluvme si s paní, rozhodnutí je na ní.“

To je, souhlasil mlčky Payne. Neměl rád bláhové snílky, ale v tomto případě mu bylo Alexandra líto. Bylo jasné, že je do paní zamilovaný a že je to láska marná, hloupá a směšná. Nejen že je lady Morwenna zaslíbená lordu Rydenovi z Heathu, tomu nabubřelému oslovi, ale i kdyby nebyla, zastává mnohem vyšší postavení než kapitán stráží.

Zavrtěl hlavou a pokračoval v cestě. Mohl jen doufat, že Alexandrovi neopětovaná láska k Morwenně nezatemnila úsudek. Kdyby k tomu došlo, všichni ve tvrzi by se ocitli v ohrožení.

„Ale, má paní,“ upozornil ji Alfrydd, „musíš se starat i o jiné záležitosti, než je ten vězeň, tedy host. Kromě tlupy zlodějů, kteří otravují rolníky a kupce na cestách…“

„O ty se postarají šerif s kapitánem stráží,“ odsekla Morwenna, kterou rozčílil náznak toho, že by snad zanedbávala své povinnosti.

„Ano, to je pravda, jsou tu ale i jiné věci,“ trval na svém. „Nesmíme zapomínat na daně, je potřeba je vybrat, abychom měli na provoz tvrze. Sedlák Jack je jedním z mužů, kteří nám dluží stříbro za dva roky. Jeho dům, stejně jako domy těch ostatních – mám seznam jejich jmen –, leží na tvém území, proto musí platit daň ve stříbře…“

„Chápu,“ přerušila ho.

Správce ale ještě neskončil. „Pak tu máme daň z pastvin. Nevybrali jsme tolik, kolik jsme měli, protože někteří rolníci sice nechávají svůj dobytek pást v lesích, ale odmítají zaplatit.“

Alfrydd stál naproti Morwenně u jejího stolu v přijímací místnosti. Dlouhým kostnatým prstem ukazoval do účetních knih, kam písař zanesl záznamy o všech daních, desátcích a poplatcích vybraných za poslední tři roky. Dlužné rodiny byly zapsány na zvláštním kusu pergamenu. „Pár lidí včetně klempíře Gregoryho také dluží mýtné, protože převáželi své zboží přes tvé lesy, ale nezaplatili za to! A… a… tady, podívej.“ Poklepal na jednu stránku účetní knihy. „Od pěti rodin jsme loni nevybrali daň z pozůstalosti. To je pět koní, kteří nám chybí v hradních stájích.“

Morwenna se zamračila. Daň z pozůstalosti neměla ráda. Pomyslela si, že ji určitě vymysleli muži. „Nechce se mi připravit o nejlepší zvíře rodinu, která oplakává ztrátu manžela a otce, zvlášť když ten kůň může vdově přinést alespoň nějaký příjem.“

„Já vím, má paní. Jenomže ty musíš daň vybrat a část z ní odevzdat králi.“ Alfrydd se laskavě usmál. „Nechci, aby to vyznělo bezcitně, ale provoz tvrze je drahý a každý, od koho vybíráš daně, se za to těší tvé ochraně. Hradit ty mizerné poplatky je vlastně výsada.“

„To řekni Mavis, kolářově ženě, a jejím pěti dětem. Vysvětli jim, proč jim musím sebrat nejsilnějšího mezka, protože koně nemají. S tím mezkem nejspíš orají půdu na svém malém políčku. A řekni jim také, že jim nejen seberu mezka, ale také budu požadovat zrno a píci.“

„Všichni musí pomoci krmit koně pro naše vojsko.“

„A pro královo, já vím, já vím!“ Znechuceně rozhodila paže a prudce vstala. „Jenomže kolářova Mavis musí živit šest krků a nemá muže, který by se o ni postaral. Co má dělat? Poohlédnout se po jiném chlapovi, který by uživil ji i její děti?“

„Může pomoci nejstarší chlapec…“

„Jistě, ale to je kluk sotva osmiletý.“ Dlouze si povzdechla.

„Je to silný hoch, který by mohl pomáhat dřevorubci, zedníkovi nebo…“

„Nesebereme kolářově Mavis jejího mezka,“ prohlásila. Cítila, jak jí tváře zalévá červeň, a věděla, že jí oči planou. „Tento a příští rok nemusí odvádět ani píci. Potom uvidíme.“

Jestli měl Alfrydd původně v úmyslu se s ní přít, rozmyslel si to a udržel jazyk za zuby. „Jak si přeješ,“ zamumlal zarputile a zaklapl účetní knihu.

„Ano, jak si já přeji,“ odsekla Morwenna, ale když viděla, jak okamžitě svěsil koutky, pocítila výčitky svědomí. Dělá přece jen svou práci, navíc velmi svědomitě. Měla rázem pocit, jako by jí na ramena dosedla nesmírná tíha. Celá léta se domáhala toho, aby se s ní jednalo stejně jako s jejími bratry, a modlila se za vlastní panství, nikdy si však nepředstavovala, jakým úkolům a povinnostem bude muset čelit nebo jak těžká rozhodnutí bude muset učinit.

„Děkuji ti, Alfrydde. Vím, že ti jde jen o dobro Calonu,“ pronesla vlídně. Pokývnutím se rozloučil a opustil pokoj. Jakmile se usadila, ohlásili jí kapitána stráží a šerifa. Za okamžik už oba dva vtrhli do přijímací místnosti.

„Má paní;“ pronesl Alexander, „rádi bychom si s tebou promluvili.“

„Jistě.“ Předem se obrnila.

Oba muži měli ve tváři tvrdý a odhodlaný výraz, drželi se zpříma, jako by se chystali předat špatné zprávy. Carrick, pomyslela si a její bláhové srdce se sevřelo.

„Týká se to toho pacienta,“ pokračoval Alexander.

Pochopitelně. Prsty stiskla područku židle. „Co je s ním?“

„Myslím, že nejspíš nastal čas říct o něm lordu Graydynnovi.“

Dobrý bože, ještě ne! Ne, dokud to nevíme jistě! „Vážně?“ opáčila a přiměla se zůstat v klidu. „Proč?“

Alexander zaváhal jen na vteřinku. Pak si vzal slovo jako první, vysvětlil své úvahy a zvláště obavy z reakce barona Graydynna, kdyby se dověděl od jiných, že na Calonu přechovávají zrádce a zločince.

Morwenna chtěla něco namítnout a narůstala v ní panika při představě, že by Carricka poslali k jeho strýci. Potlačila svůj strach, naslouchala, tiše vyčkávala a pokoušela se zachovat rozvahu a nezaujatý postoj, dokud si vše nevyslechne. V duchu bojovala s úzkostí, kterou nedokázala pojmenovat, ale jež pramenila z představy, že by se pacienta vzdala.

Jsou oba muži v tomto názoru jednotní? Nedokázala to odhadnout. Během Alexandrovy řeči šerif stál v klidu, trochu zamyšlený a nechal kapitána stráží, aby vypočítal důvody, proč by měli poslat zprávu na Wybren.

Jakmile se Alexander odmlčel, upřela Morwenna pohled na šerifa. „Mám předpokládat, že s tím souhlasíš? Měla bych na Wybren někoho vyslat?“

Payne se ohradil. „Nevím. Je možné, že ten člověk není Carrick, a zdá se, že není důvod informovat barona Graydynna, pokud si nejsme jisti pacientovou totožností. Na druhé straně sir Alexander má pravdu v tom, že by bylo asi lepší, kdybys o této situaci sepsala nějakou zprávu, takže by se na Wybren nedostávaly jen drby, klevety a bůhvíjaké další lži.“

Tak to tedy je. Bude muset rozhodnout o Carrickově osudu. „Doufala jsem, že bychom mohli počkat, dokud si nebudeme jisti, kdo to je.“

„Ano, to by bylo nejlepší.“ Payne si promnul zátylek.

„Po tak dlouhé době je to ale nemožné,“ namítl Alexander vážně. „Možná by prozatím stačil nějaký pečlivě sestavený list, který by Graydynna nerozčílil a nepřivedl k neuváženým závěrům.“ Pod vousy mu zacukal sval. „Obávám se, že drby k němu už dorazily tak jako tak.“

Morwenna se v židli opřela a podepřela si bradu sepjatýma rukama. Věděla, že Alexander má pravdu, a šerif to ví také. Přesto se jí psát nechtělo.

„Co když lord Graydynn vyšle své vojsko, nebo dokonce dorazí sám, aby se zmocnil Carricka a nechal ho pověsit za zradu? Co když ten muž není Carrick?“

„Kdo by to tedy byl? Obyčejný zloděj, který ukradl prsten mrtvému?“

„Může to být kdokoliv,“ poznamenala Morwenna, ačkoli jí srdce napovídalo, že neznámý ležící v Taddově pokoji opravdu je Carrick z Wybrenu. „Mohl ten prsten ukrást nebo ho najít. Třeba ho vyhrál v kostkách. Nebo ho dokonce dostal.“

Alexander si nevěřícně odfrkl, ale šerif rozvážně přikyvoval. „Je mnoho způsobů, jak mohl k prstenu přijít, ale dokud se neprobere a nevypoví nám svůj příběh, nic se o nich nedovíme.“

„Navíc potom může lhát,“ poznamenal Alexander.

Payne vytáhl obočí a přitakal. „Jistě.“

„To bychom neměli riskovat. Má paní, myslím, že by bylo nejlepší, kdyby se Graydynn z Wybrenu dověděl, že jsi přijala raněného, možná vojáka, a že se u něj našel prsten se znakem Wybrenu. Můžeš mu sdělit, že čekáš, až ten člověk nabude vědomí, pak zjistíš, kdo to je, a rozhodneš, co s ním. Tak se vyhneš Graydynnovu hněvu a možná i jeho pomstě.“

Obrátila pohled k šerifovi. „Souhlasíš?“

Šerif pomalu přikývl. „Částečně.“

„Máš k tomu ale výhrady.“

Usmál se. „Jistě, má paní, já mám vždycky nějaké výhrady.“

Těm dvěma důvěřovala. Alexander se vždy staral o bezpečnost Calonu a Payne zase o spravedlnost. Ačkoli oba muže neznala ještě ani rok, cítila, že mají dobré srdce.

Nebo si to alespoň myslíš. Co o nich ve skutečnosti víš? Jenom to, co dávají najevo, co jsi zaslechla od služebnictva a řemeslníků na hradě, od lidí, kteří jsou věrní spíše jim než tobě. Co říkala Isa?

„Nikomu nevěř, Morwenno. Nikomu.“

Oba muži na ni hleděli a vyčkávali. Přemýšlela, jestli se nedohodli, že před ni předstoupí společné, jestli jen nehrají předem domluvené divadlo.

„Má paní?“ pobídl ji sir Alexander.

Morwenna se kousla do rtu a zvažovala své možnosti. Nechtěla riskovat, že si znepřátelí Wybren, ale nemínila ani jednat neuváženě.

„Dnes večer si to promyslím, a pokud se rozhodnu informovat lorda Graydynna, zítra vyšlu posla.“

„To už může být pozdě,“ namítl Alexander, „zvěsti se třeba ke Graydynnovi donesou dřív.“

„Možná už se k němu donesly,“ řekla Morwenna. „Wybren je vzdálený pouhý den jízdy.“

„Necelý.“ Payne se v zamyšlení mračil a drbal se na bradě.

„Dalších pár hodin tedy na věci nic nezmění,“ prohlásila a propustila je. „Zítra se rozhodnu.“

Jenom doufala, že to bude rozhodnutí správné.

„Proč Carricka tolik nenávidíš?“ zeptala se Bryanna, která předstírala, že vyšívá. Netrpělivě tahala za nit. Byl večer, oheň jasně plápolal a Isa v tu chvíli pocítila, že v hradě číhá zlo.

Jako by i zdi měly oči.

„Zlomil tvé sestře srdce.“ Seděly v Bryannině ložnici. Isa si nahřívala stará záda u ohně v krbu. Připadalo jí, že s každou zimou se zhoršuje bolest kloubů. Promnula si dlaně a všimla si, že kotníky jí za posledních pár let zase pořádně vystouply.

Bryanna pokrčila rameny, zamračila se na svou práci, zatáhla za zasukovanou nit a zamumlala si cosi nezdvořilého. „To se snad stává, že někdo skončí se zlomeným srdcem, ne?“

„Ano, ale ne Morwenně.“ Isa pochopitelně věděla o Morwennině nenarozeném dítěti, ale nikdy to nikomu neprozradila, svou paní nevyjímaje. Ztrátu toho drobečka Isa Carrickovi nikdy neodpustí. Nikdy také nebude mluvit o tom, že Morwennu opustil kvůli Aleně z Heathu, ženě, jež se provdala za jeho bratra Therona a která byla sestrou lorda Rydena, jemuž je teď Morwenna zaslíbená. Ach, to bude nemožný svazek, stejně mizerný jako Bryanniny žalostné pokusy o výšivku. Navrch toho všeho se stále šířily zvěsti o tom, že Carrick vyvraždil celou svou rodinu.

„Víš víc, než jsi ochotná prozradit.“

„O spoustě věcí,“ připustila Isa. „Všichni máme svá tajemství.“

„Mluvíš v hádankách.“

„A ty se moc ptáš.“

Bryanna si odfrkla, ale neprotestovala. „Mluví se o tom, že ho pošlou zpátky na Wybren.“

Isa přikývla, také to zaslechla. Podle jejího názoru by to bylo pro Carricka z Wybrenu ještě příliš milosrdné. „To ti řekla sestra?“

„Ne, Fyrnne. Ach!“ Bryanna prudce zvedla hlavu a ve vykulených očích měla prosebný výraz. „Prosím, netrestej ji. Zaslechla jsem, jak mluví s Gladdys, když nesly dolů koše s prádlem. Říkaly, že sir Alexander chce, aby Morwenna poslala Graydynnovi z Wybrenu o Carrickovi zprávu,“ vysvětlovala Bryanna spěšně, až se skoro zajíkala. „Lord Graydynn pochopitelně bude žádat o vydání zrádce.“

„Jistě,“ souhlasila Isa. Také už na to myslela. Dobře. Čím dříve Carrick zmizí z tvrze, tím lépe pro všechny, zvláště pro Morwennu. „Služebné by přesto neměly roznášet drby.“

Bryanna přitakala, ale usmála se a vědoucně vytáhla obočí. „Nikdo by neměl, Iso. Všichni to ale děláme, to je na tom nejlepší. Ženy to mají v povaze a muži nejspíš také.“ Sklopila pohled ke kulatému rámečku s vyšíváním a povzdechla si, že příliš nepokročila. „To je beznadějné.“ Vztekle překousla nit, odhodila rámeček na postel a dál si ho už nevšímala. Naklonila se dopředu, v očích se jí odrážely plameny, a zeptala se: „Jak Carrick zabil svou rodinu?“

„Nejsem si jistá. Nezapomínej, že se o tom všem jen šušká.“

Bryanna na Isu upřeně hleděla. „Ale ty tomu věříš.“

Isa obezřetně volila slova. „Věřím, že je schopen mnoha věcí, dokonce i vraždy vlastní rodiny, ačkoli nevím proč. Nedává to smysl.“ Promnula si nateklé klouby prstů. „Proslýchá se ale, že zatímco baron a jeho rodina spali, Carrick se proplížil chodbami a založil požár. Někteří lidé, možná konstábl, se domnívají, že navíc nalil na podlahu olej nebo něco podobného, aby se rákos vzňal ještě rychleji a aby se hustý kouř škvírami dostal do všech ložnic. Lord a lady, baron Dafydd a lady Myrnna, spali v jedné ložnici, jejich děti Alyce, Byron, Owen a Theron se svou ženou Alenou každý ve svém pokoji.“ Zamračila se. „Byla to tragédie.“

„Kde byly stráže?“

„Nevím, ale říká se, že na svých místech usnuly.“

„Copak se nikdo neprobudil?“

Isa si povzdechla a kousla se do rtu. „Povídá se, že všichni mrtví pili víno ze stejného džbánu a že v něm možná bylo něco špatného.“

„Jed?“

„Nebo něco, aby všichni tvrdě spali.“ Isa vstala, už toho řekla dost, možná až příliš. Zachvěla se, když na zátylku ucítila závan chladného vzduchu, a vzhlédla k vysokému stropu a stěnám. Viděla na nich temné skvrny, k nimž jako by světlo nikdy neproniklo.

„Co myslíš, že Morwenna udělá?“ zeptala se Bryanna.

„Nevím,“ odpověděla Isa a přistoupila k lůžku, odkud vzala rámeček s vyšíváním. Zručně odstranila několik nevzhledných stehů, pak rámeček podala Bryanně. „Jsem si jistá, že tvá sestra rozhodne správně.“

Byla to lež.

V hloubi duše Isa věděla, že žádné správné rozhodnutí neexistuje. Ve snech viděla tvář smrti, cítila její dech na své kůži, byla si jistá, že se zdržuje blízko a vyčkává jen na tu správnou chvíli, aby mohla udeřit.

Je to jen otázka času.

Byla tma.

Noc se halila do hustého oparu, který stínil měsíc.

Vykupitel postával poblíž střílen na vysoké věži a cítil, jak mu vlhkost proniká těžkým pláštěm i tmavou kápí. Chladná a konejšivá mlha ho hladila po tváři, přesto ale noc cosi rušilo. Ačkoli nedokázal zrakem proniknout mlžným závojem, věděl, že ona je tam dole u bystřiny, šeptá svá zaříkadla a čmárá do bláta runy.

Ta stařena.

Isa.

Je nebezpečná.

A zlá.

Copak neměla vidění, která se pak velmi často potvrdila?

Je zázrak, že ho ještě neodhalila a nezničila vše, o co se snažil.

Přestože naoko pohrdal všemi, kdo věřili v bláboly, které roznášeli starci, tedy v pohanské mýty, nemohl popřít, že některá jejich kouzla asi opravdu působí.

V nočním bezvětří měl pocit, že slyší, jak její chraplavý hlas proniká větvovím holých stromů a dovolává se ducha Morrigu, Velké Matky, prosí ji o ochranu před skrytým nebezpečím a žádá o radu.

Ústa skrytá pod kápí se mu roztáhla v úsměvu.

Už je pozdě, Iso, ty stará čarodějnice… Příliš pozdě. Tiše přejel prsty po noži zastrčeném za pasem.

Všechny tvé modlitby k Velké Matce jsou marné.

„Říkala jsem, že to je v pořádku, sire Jamesi. Nech mě projít.“

Její tlumený hlas se k němu nesl jako ve snu a možná opravdu snil, protože se chvílemi propadal do bezvědomí. Uvědomoval si ale, že čas plyne, naslouchal hlasům, které k němu pronikaly jako z nějakého dlouhého tunelu. Její hlas, Morwennin, však zněl jinak než ostatní. Rozezníval jakousi strunu hluboko uvnitř a vábil ho na světlo.

Snažil se pohnout paží a k jeho překvapení se mu to podařilo. Jenom kousíček. Srdce se mu rozbušilo rychleji a čelo mu orosil pot, jak se musel soustředit. S novým odhodláním se pokusil posunout pravou nohu na stranu a také ona se malinko pohnula, lýtko pod přikrývkou urazilo pár centimetrů.

Ježíši Kriste, není mrzák!

Zkusil prsty, zareagovaly, stejně tak chodidla.

Srdce mu poskočilo, divoce bušilo po vší té námaze a náhlém rozrušení z poznání, že nebude muset až do smrti nehybně ležet na tomto lůžku.

„Siru Alexandrovi se to nebude líbit,“ namítal přidušený hlas muže, kterému říkala sir James. „Přijdu o místo stejně jako sir Vernon.“

„Beru na sebe plnou odpovědnost,“ trvala na svém. „Ráno o tom siru Alexandrovi sama řeknu.“

Pacienta se zmocnila panika. Brzy už vejde do místnosti a on se bude muset rozhodnout. Buď se pokusí promluvit a ukázat jí, že se uzdravuje, nebo zůstane nehybný a bude předstírat, že je stále v bezvědomí.

Kdyby se ukázalo, že je mu lépe, strážní by možná byli bdělejší, co hůř, mohli by ho poslat do vězeňské cely, aby mu zabránili v možnosti úniku…

Sir James prohlásil: „Ale, má paní, mou povinností je tě chránit a…“

„Pacient se od chvíle, kdy ho sem skoro před dvěma týdny přinesli, ani nepohnul. Jsem si jistá, že s ním budu v bezpečí.“

„Ne…“

„Ustup, sire Jamesi, a neopouštěj své místo. Zavolám, kdybych tě potřebovala,“ nařídila mu rázně, načež raněný slyšel, jak se dveře se skřípnutím otevřely a o pár vteřin později zase tiše zaklaply.

„Počkej. Lady Morwenno!“ mužův hlas zněl přidušeně, pak se ozvalo zavrzání, jak znovu otevřel. „Dveře by neměly zůstat zavřené. Prosím, má paní, nech je dokořán.“ Strážný musel strčit hlavu do místnosti, protože jeho hlas najednou doslova zaduněl a ostře se zaryl do pacientova mozku.

„Skvělé,“ zamumlala a znechuceně povzdechla.

„Jak si přeješ.“

„Děkuji, sire Jamesi,“ odpověděla, ale po pár vteřinách se tiše pokárala: „U všech čertů, Morwenno, kdo tu velí? Proč se necháváš zastrašit? Dovolil by Kelan vojákovi, aby mu říkal, co má dělat? Ne. Sir Alexander, sir Payne a všichni ostatní se ti snaží radit jen proto, že jsi žena, i když máš jako paní tohoto hradu veškerou moc.“

Její hlas se přiblížil. Byl zřetelnější, ačkoli jen vztekle šeptala. „Zatraceně. Dělají to dokonce i jejich podřízení a služebné. Jednají s tebou, jako bys byla děcko, ne vládkyně panství. To je urážlivé.“ Pacient nejprve slyšel, jak se blíží k posteli, ale pak se naráz zastavila. „Proboha, to jim přece nesmí projít!“ Rozlícené kroky se vzdalovaly. „Změnila jsem názor, sire Jamesi,“ zakřičela tak hlasitě, až raněný skoro vyskočil z kůže. „Zůstane zavřeno!“

„Ne, má paní…“

„Nesnaž se mi odporovat!“ Dveře se přibouchly. „Měla bych je zamknout,“ zamumlala si znovu pro sebe a pak se rázné kroky zase přiblížily k lůžku.

Každý nerv měl napjatý a poprvé se mu podařilo otevřít oči. Víčka se malinko zvedla, odhalila uzoučkou škvírku, ale přesto zachytil mdlé světlo a náznak pohybu. Zornice ho řezavě bolely, jak se snažil přizpůsobit jasu, vrhanému plameny plápolajícími v krbu.

„Nuže, Carricku,“ promluvila Morwenna chladně, „nastal čas, abych poslala zprávu na Wybren.“

Carrick, jestli se tak opravdu jmenoval, pocítil napětí, každý sval se mu bolestivě stáhl. Slovo Wybren mu bylo povědomé, jméno hradu mu dunělo v hlavě. Vybavily se mu mdlé a děsivé vzpomínky na chodby naplněné kouřem, hořící tapiserie a praskající plameny pohlcující vše, co jim stálo v cestě. Dobrý bože, má snad ten požár na svědomí? Opravdu je bestie, která brutálně vyvraždila celou svou rodinu?

Hluboko v duši se vynořil pocit nevole. Představil si, jak někdo zvedá z držáku planoucí pochodeň a přidržuje ji u suchého rákosu a zaprášených tapiserií. Mohl to být on? Opravdu zosnoval smrt celé své rodiny, naplánoval ten příšerný požár? Před očima se mu zjevily odporné obrazy hořících vlasů, hrůzou vykulených očí a zčernalých ohořelých těl.

Ne! Ne! Ne!

Nemohl způsobit něco tak strašného!

Zmocnilo se ho zoufalství, útroby se mu sevřely.

Co je vlastně za člověka?

Nebo je to všechno lež?

Nějaká hnusná léčka, díky níž ho obvinili ze zločinů, které má na svědomí někdo jiný?

„Kdo ti to provedl?“ zeptala se a naklonila se blíž.

V duchu viděl zablácené boty mířící na jeho břicho. Slyšel hněvivě pokřikující hlasy, vyděšené koňské ržání nesoucí se lesem. Cítil kouř táborového ohně. Vnímal ostré bolestné křupnutí, když dobře mířený kopanec dopadl na jeho žebra. Muži kleli, klacky bušili do jeho těla svíjejícího se na zemi. Kdo mu to provedl? Kdo?

Ať už to byl kdokoli, chtěl ho tam nechat zemřít? Nebo ho ten zkurvysyn, který z něj skoro vymlátil duši, schválně nechal, aby ho našli a přinesli sem, do tohoto hradu?

Ale proč by to někdo dělal?

A proč se nebránil? Ačkoli si moc nepamatoval, tušil, že býval silný muž, válečník, který by se jistě nenechal jen tak zbít.

U všech svatých, měl pocit, že se zblázní, když tak naslouchal jejímu hlasu a cítil ji tak blízko.

„Slyšíš mě?“ zeptala se a její dech ho hřál na kůži. „Carricku?“

Znovu to známé jméno. Nepohnul se.

„Potřebuji s tebou mluvit.“

Zůstal nehybný jako kámen, i když ho prstem jemně šťouchla do ramene. „Neslyšíš mě? Sire Carricku z Wybrenu, prosím, prober se.“

Ze všech sil se snažil přirozeně dýchat.

Další dloubanec, tentokrát ráznější. Hlas jí zněl zoufaleji, když žádala: „Carricku, při všem, co je ti svaté, prosím, prosím, mluv se mnou.“

Odolal. Kdyby jí dal najevo, že ji vnímá, nepřineslo by to nic dobrého. Zatím ne. Zaťal zuby a přetrpěl další šťouchanec, dokud se nevzdala a znechuceně nevydechla.

„Takže to rozhodnutí bude jen na mně. Ty mi nepomůžeš.“

Jestli ho její poznámka měla přimět k hovoru, jestli to byla další zkouška, nevšímal si jí a neprozradil se ani zachvěním víčka. Přesto dál mluvila, možná ne k němu, ale k sobě.

„Dobře, zřejmě jsem neměla čekat nic jiného! Možná bys ale měl vědět, že sir Alexander trvá na tom, abych na Wybren poslala zprávu o tvém… stavu a, ehm, situaci. Musím ti také říct, že všichni tady na Calonu, včetně Isy, felčara, kněze a šerifa, souhlasí, že by se lordu Graydynnovi mělo oznámit, že jsi byl… nu, ‚zadržen‘ není právě to slovo, které bych chtěla použít, a ‚vzat do vazby‘ taky není zrovna správné, takže zkrátka že jsi tu jako můj host a vzpamatováváš se z utržených ran.“ Přecházela kolem postele, její hlas se ozýval z různých míst, jak obcházela dokola. Přes závoj řas viděl barevné záblesky, její postava jako by plula před ním.

Pak ji jeho oči zachytily – dlouhé tmavé vlasy, které se bujně vlnily kolem drobného obličeje. Její rysy byly rozmazané, zaznamenal však kousek bílých šatů, na něž dopadlo světlo z krbu, a oči – neuvěřitelně modré oči, které na něj zíraly, jako by představoval hlubokou záhadu. Hrdlo se mu při pohledu na ni sevřelo a v hlavě mu tančily různé výjevy. Cítil, že si na ni pamatuje, na její krásu, byl to však jen prchavý záblesk a netušil, zda je to skutečná vzpomínka, nebo jen výplod jeho mysli.

V hlavě mu bušilo, chtělo se mu křičet. Namísto toho zaťal zuby a doufal, že si toho nevšimla.

Přes tiché syčení ohně k němu zase dolehl její hlas. „Někteří lidé tvrdí, že ses spojil s Graydynnem, žes zabil členy své rodiny, protože jsi chtěl získat titul, ale Graydynn tě pak podvedl a označil tě za zrádce a vraha. Je to možné?“ Najednou se k němu sklonila a její teplý dech mu ovíval tvář. „Pochybuji o tom.“

Hleděl na ni škvírkami mezi víčky, ale ve slabém světle si asi neuvědomovala, že ji vidí. Na okamžik si pomyslel, že na ni zkusí promluvit, že ze sebe vymáčkne pár slov, ale pak si to rozmyslel a raději držel jazyk za zuby. Rozhodl se spíše naslouchat a naplánovat svůj další krok, pokud ho bude schopen.

Dotkla se chladnými prsty jeho tváře a on musel bojovat s nutkáním ucuknout. Nějak se mu podařilo předstírat bezvědomí. „Ach, Carricku,“ zašeptala zoufale. „Ty mě tak trápíš.“ Špička jejího prstu mu sklouzla po strništi na bradě a vytvářela na jeho zhmožděné tváři pěšinku. „To ale není nic nového.“

Cítil, že se Morwenna trochu chvěje. „Co s tebou mám dělat? Mám tě poslat na Wybren a nechat napospas Graydynnově spravedlnosti? Držet tě tu jako… pacienta nebo zajatce?“ Prst klouzal dolů po krku a zastavil se v prohlubni na rameni. Navzdory příšerné bolesti se cele soustředil na to místečko, kde se jejich holá kůže dotýkala. Z této křehké spojnice jako by vyzařovalo teplo.

„Milovala jsem tě, ty mizerný zmetku,“ připustila a jistá jeho část si přála, aby si tu nevylévala srdce. „Chtěla jsem si tě vzít, mít s tebou děti…“ Hlas se jí zlomil a on si na chvíli myslel, že už skončila. Přesto se z ní řinula další slova, tentokrát hněvivá, a dotyk jejího prstu zesílil, jako by do něj chtěla pořádně rýpnout. „Ale tys mě opustil, že? Prý kvůli Aleně.“

Alena. To jméno v něm vyvolalo nějakou vzpomínku, ale její obraz si vybavit nedokázal. Také ona byla jeho milenkou?

„Jenom odporná sketa může svést manželku vlastního bratra.“

Sevřely se mu útroby. Co to říká? Spal s bratrovou manželkou?

„Jak vidíš, Carricku, mám před sebou těžké rozhodnutí. Co ti vlastně dlužím?“ Odmlčela se, jako by se zamyslela. „Nic!“ vyhrkla nakonec. „Vůbec nic. Opustil jsi mě i naše dítě kvůli Aleně.“

Naše dítě? On zplodil dítě? S ní?

Ne… Tady něco nehraje. To není možné. Ano, vybavoval si jméno Morwenny i Aleny, ale… Ale o dítěti nic nevěděl, tím si byl jist. Možná si to všechno jen představuje. Blouzní a vyčerpaná hlava asi vytváří vize, sny způsobené lektvary, které mu felčar lije do horké vody a vývaru, jímž ho po lžících krmí.

To je ono. Možná si jen představuje, že ho vyšetřoval felčar, že nad ním kněz mumlal pochmurné modlitby, že se na něj ve spánku upírají mnohé zraky. Možná je sám a všechno jsou to jen zjevení. Právě onehdy v noci si byl jistý, že se objevila nějaká osoba se zlými úmysly, proklouzla pevnou zdí a škodolibě na něj civěla… Tohle může také být jen sen a tato dáma vůbec není v jeho ložnici.

Tlak na jeho kůži však vypovídal o něčem jiném, a tak zase pevně zavřel oči.

Morwenna táhla prst od ramene k hrudi. Srdce mu bušilo a krev mu vřela. „Proboha, Carricku,“ zasyčela vztekle, „měla jsem tě nechat umřít!“

Navzdory jejímu vzteku cítil pnutí ve slabinách, když mu přitiskla prst na krk. Byl si jistý, že kdyby se pořádně podívala, viděla by, jak mu tam zběsile tepe.

„Ach, Carricku.“ Prst putoval dolů po hrudním koši, shrnul přikrývku a odhalil mu v chladném vzduchu hrudník. Pomalu mu přejížděla po hrudní kosti, působila mu bolest, která se měnila na trýznivá, svůdná muka. „Ztratila jsem tě,“ připustila smutně. „Přišla jsem i o děťátko. Možná je to tak lepší.“ Hlas se jí zlomil, až mu to drásalo srdce. Proč na něj ta žena má takový vliv? Proč se mu její slova vrývají do duše?

Určitě je to kvůli tomu léku, co mu podává felčar, kvůli tomu hnusnému lektvaru, co mu lijí do úst. Nebo je to tou bolestí – to je ono! Představuje si vzrušující a svůdné výjevy kvůli trýzni, již musel prožít… Tahle žena s ním ve skutečnosti v místnosti není, alespoň se za to v duchu modlil, protože cítil, jak se jeho mužství probouzí. Z čela se mu řinul pot a musel pevně stisknout zuby, aby nevykřikl, když přikrývka sklouzla ještě níž a odhalila další část jeho těla. Pootevřel oko a díval se, jak se sklání a vlasy jí padají do čela, dokud si je nepřehodila přes rameno.

„Jestli si dobře vzpomínám, měl jsi na stehně poblíž rozkroku mateřské znaménko.“

Cože! Málem vykřikl.

Jedním rychlým pohybem odhodila pokrývku a on ve svém klíně ucítil závan čerstvého vzduchu.

Vyjekla. „Svatá Matko,“ zajíkla se, když se zadívala na nahé tělo s údem trčícím vzhůru. „Carricku… Ach, u všech svatých.“ Rychle ho znovu zakryla. Krk mu zrudl, ačkoli měl chuť rozesmát se nahlas.

Patří jí to.

„Ach, bože, ach, můj bože, ach… Ksakru!“ Dlouze vydechla a podívala se mu do tváře. „Slyšíš mě, ty prevíte? Slyšel jsi… Ne… Ó ne, Carricku, ty zkažený, smrdutý zmetku, jestli jsi slyšel jediné slovo z toho, co jsem říkala, přísahám, že té… Vyříznu ti to zkažené srdce a pak tě pošlu na Wybren a sama popravčímu zaplatím, aby tvé tělo pověsil dolů z cimbuří!“

Vyrazila z pokoje rychlými a zuřivými kroky. Slyšel, že zakopla, zaklela, pak se opanovala a otevřela dveře.

„Má paní?“ zeptal se strážný. „Jsi v pořádku?“

„Ano, sire Jamesi.“

„Ale vypadáš, jako bys právě zahlédla ducha.“

„Řekla jsem, že jsem v pořádku,“ zopakovala zadýchaně, načež se dveře zabouchly a on opět osaměl.

Takže ona toho zmetka pořád miluje!

Vykupitel ze své skrýše vše sledoval a vztek ho rozpaloval doběla. Na jazyku cítil divnou pachuť a v úzké, zatuchlé chodbě se doslova třásl. Zaslechl jen útržky šeptaného rozhovoru, nedokázal si dát dohromady, co říkala, ale viděl bolestný výraz v její tváři, všiml si, jak váhavě putuje prstem po těle raněného i jak poté vztekle odhodila pokrývku, vyjekla a rychle ho znovu přikryla. Jako by ji pohled na jeho mužství ohromil.

Morwennino tělo mu zakrývalo výhled na pacienta, Vykupitel nahého muže neviděl, ale podle její reakce usoudil, že spatřila něco šokujícího… Něco neobvyklého.

Je ten muž tak mocně obdařený – jako chovný hřebec? Nebo je právě naopak málo vyvinutý?

Ať už je to jakkoli, Morwennu to překvapilo.

Ačkoli se zdálo, že muž na posteli nepohnul jediným svalem, Morwenna cosi prskala, chrlila ze sebe urážky a dokonce se k pacientovi, kterého do té doby tak horlivě bránila, otočila zády.

Možná se věci mění k lepšímu.

Vykupitel počkal ještě pár minut a poté tiše proklouzl známými chodbami na své oblíbené místo, odkud měl výhled na její ložnici. Přitiskl nos na hladké kameny a tiše pozoroval, jak si svlékla dlouhou bílou tuniku, vrhla se na postel a pěstí bušila do přikrývek, až vzbudila spícího psa, který se rozčileně rozštěkal.

„Ticho, Morte!“ okřikla ho podrážděně.

Ach, je to ale pěkná divoženka. Vykupitel sledoval, jak si ulevuje ve svém vzteku, a uvažoval, jaké by to bylo, kdyby ji osedlal, zuby se jí zakousl do zátylku, vstoupil do ní a surově si ji bral, naslouchal, jak sténá, ruce by zabořil do jejích hustých černých vlasů nebo by ji objal, vzal do dlaní její ňadra a stiskl je tak pevně, až by v blažených mukách vykřikla.

Už se nemohl dočkat.

Představoval si budoucnost.

Osnoval plány ohledně té nevyhnutelné noci a neznámého pacienta.

Špičkou jazyka si olízl náhle okoralé rty a shlížel na ni. Už se opanovala, seděla se skrčenýma nohama, jednou rukou si držela kolena, druhou drbala na krku starého psa, který se také uklidnil. Černé vlasy jí v neuspořádaných vlnách splývaly po pažích a zádech. Je to bezpochyby ta nejsvůdnější a nejkrásnější žena, jakou kdy Vykupitel viděl.

Ztuhl.

Čekal.

Prsty obemkl své mužství a představoval si, jaká potěšení mu přinese budoucnost.

Nebude snad sladce a lahodně spravedlivé, když si ji divoce vezme?

V místnůstce, která jí sloužila jako ložnice, Isa pomocí dýky vyryla do jediné bílé svíčky ochrannou runu. Pak kolem ní ovázala černou stužku a postavila ji do kruhu tvořeného sedmi oblázky, které pomazala olejem a rozmístila do dřevěné mísy.

Ignorovala pocit, že si ji odněkud z úkrytu kdosi prohlíží, a pečlivě na kameny rozsypala bylinky. Srdce jí divoce bušilo a nervy měla napjaté k prasknutí. Kdyby otec Daniel zjistil, že ve tvrzi provádí svá kouzla, zuřil by, potrestal ji, vyhnal by její staré kosti do smrtící zimy. Jeho vztek však musí riskovat.

V sázce je příliš mnoho, nemůže se strachovat o vlastní bezpečí!

Cítila v chladných zdech Calonu zlo, vnímala temného, živoucího zločince plížícího se hradem.

Kolik nocí se jen Isa budila z živého snu věštícího takové hrůzy, že dokázala stěží popadnout dech? Pokaždé viděla přelud bez tváře, jeho rysy skrývala temná kápě, totožnost zůstávala neznámá, ale vždy přinášel smrt a zkázu těm, které milovala.

Ne, nemůže se spolehnout, že otec Daniel ochrání pevnost před prokletím, jakým je Carrick z Wybrenu. Daniel je slaboch, jehož zbožnost je pouhá maska, za kterou se skrývá. A Carrick z Wybrenu je ze stejného těsta jako jeho otec: muž, který nenechá bez povšimnutí jedinou sukni. Copak se o záletech Dafydda z Wybrenu nešířily celá léta hojné pověsti? Pár levobočků přežilo, jiní se narodili mrtví, o dalších se povídalo, že byli postižení, takže se vysokého věku také nedožili, a to vše je důsledek kletby, o niž lady Myrnna starou čarodějnici požádala.

Isa se při té vzpomínce přikrčila. Lady Myrnna přišla v noci, prosila ji, aby něco udělala, cokoli, jen aby zarazila manželovo děvkaření. Ačkoli předstírala, že jí mužovy zálety nevadí, styděla se za ně do hloubi duše a hrozila, že si vezme život. Isina sestra Enid Mymně odmítla pomoci, a tak Myrnna odcestovala na Penbrooke a prosila Isu o laskavost.

Teď to vypadá, že se ta stará kletba vrací, aby ji pronásledovala v podobě Carricka z Wybrenu. Isa si totiž byla jistá, že ten polomrtvý muž je skutečně on.

Od chvíle, kdy raněného pronesli branami Calonu, cítila stařena, jak zlo v pevnosti sílí, tepe životem, neklidně číhá. Teď byl ten hrozivý zloduch ještě troufalejší a nebezpečnější. Isa v zádech cítila jeho horký dech.

Musí být silná.

Bojovat.

Jako dnes v noci.

Vzala kousek slámy, který vytáhla z koštěte, dotkla se suchým stéblem lojové svíce a sledovala, jak se vzňalo. Obezřetně zapálila svíčku. Jediný plamínek se ve stísněné místnosti mihotal, vrhal na stěny tajuplné stíny a odrážel se v misce s vodou stojící poblíž voskovice.

„Velká Matko, stůj při nás,“ šeptala Isa a staré srdce jí divoce bušilo. „Požehnej této pevnosti a uchovej ji v bezpečí.“

Knot zasyčel a po stranách svíčky začaly stékat pramínky roztaveného včelího vosku. Zatímco se modlila, teplý vosk skanul dolů, přelil se přes černou stuhu, zahřál drcené byliny a zaplnil vzduch nasládlou vůní vavřínu, třezalky a routy.

Isa zavřela oči a tiše zaříkala, „Morrigu, Velká Matko, slyš mou prosbu. Dej nám bezpečí. Vyžeň zlo z těchto zdí. Morrigu, Velká Matko, slyš mou prosbu…“ Šeptala slova stále dokola a vztáhla ruku, aby se mohla dotknout ohlazeného kamene s otvorem uprostřed, který jí visel na splétaném koženém řetízku kolem krku. Minuty ubíhaly a ona zaříkala stále rychleji. Lehce se kývala do rytmu vlastních slov, cítila, jak se duchové v hradě pohybují. Soustředila se jen na to, aby tvrz zbavila všeho zla. „Morrigu, Velká Matko, slyš mou prosbu. Dej nám bezpečí. Vyžeň…“

Pak to ucítila.

Hnutí.

Hvězdy a měsíc se přesunuly.

Staré srdce se jí sevřelo, otevřela oči a slova jí zamrzla na jazyku, když pohlédla na napůl shořelou svíčku. Za ní stála mísa vody, na jejíž nehybné hladině se začaly míhat obrazy, jež se točily stále rychleji, jako by se v mělké misce vytvořil vodní vír. Odraz Isiny tváře se pokřivil a zkroutil, ústa se jí doširoka otevřela jako v tichém, zděšeném výkřiku.

Stařena zuřivě mnula v prstech kámen zavěšený na krku, ovšem děsivé vidění nezmizelo. Nezměnilo se ani v obraz, jemuž by dokázala porozumět. Tvář se roztříštila, takže viděla jen záblesky měnících se výjevů, střípky obrazů, které jí do duše vnesly strach.

Úder dýkou.

Zlé ostří se v bezměsíčné noci stříbrně blýská.

Krev se hrne z mísy.

A pak znak Wybrenu plující v husté rudé vodě pod jejím vyděšeným obličejem.

Bůh smrti jí nahlíží přes rameno, jeho neúprosná tvář je náhle tak blízko, až se zprudka otočila a převrátila svíčku, takže voda z mísy vyšplíchla ven.

Srdce jí bušilo tak hlasitě, až si byla jistá, že vládce podsvětí Arawn je v ložnici s ní.

Nic tam však nebylo.

Jen tma.

A hrozba smrti.

„Odpusť mi, Otče na nebesích, neboť jsem zhřešil.“ Otec Daniel byl hluboce skloněný, čelem se takřka dotýkal podlahy v apsidě a rákos ho šimral ve tváři. Zavřel oči a snažil se soustředit, ale krev mu doslova vřela. Ačkoli se snažil bojovat s pokušením a modlil se za úlevu, před očima mu stále probleskovaly hříšné výjevy, nedaly mu spát, dusily mu slova v hrdle, když se snažil promluvit. Nemravné myšlenky ho rušily dokonce i při modlitbách.

Myšlenky na ženy.

Na Morwennu a Bryannu. Starší sestra s tmavými hlasy, vznešeným držením těla a panovačným pohledem byla stejně svůdná jako ta mladší, která má jasné oči a zdobí ji záplava narezlých kudrlin i hrdelní, smyslný smích.

Představoval si, jak je s nimi v posteli, s každou zvlášť i s oběma společně, a erotických obrazů, které se mu honily v hlavě, se nedokázal zbavit. Připadal si, jako by se sám vrhl do pekla. Ano, to je ono, do hlavy mu vklouzl ďábel. Zavřel oči a celé tělo se mu rozechvělo takovou touhou, až ho to vyděsilo.

Bůh tě potrestá, Danieli. Zná tvé myšlenky, a jestli se nenapravíš, jestli se ti nepodaří vypudit ty hříšné představy z hlavy, Bůh zničí tebe i vše, co je ti drahé. Plány a sny tvého života přijdou vniveč. Věz, že svaty Otec tě ztrestá.

Možná už to učinil, pomyslel si Daniel zoufale a sevřel do dlaní stébla rákosu i byliny.

„Prosím, Otče, odpusť mi a pomoz mi. Mám v srdci chtíč,“ přiznal s hlavou skloněnou pod krucifixem. I v tuto chvíli však jeho neklidná mysl zabloudila k ženám, těm krásným, svůdným stvořením. „A… tělo mě zrazuje. Mé myšlenky jsou nečisté. Když vidím paní a její sestru…, tak… tak… podléhám neřestem smrtelníka. Bojuji s tím nutkáním, ale Otče, prosím, pomoz mi.“ V očích ho pálily slzy, neboť věděl, že pouhou modlitbou své hříchy neodčiní.

Musí být potrestán.

„Pomoz mi vypudit hřích z mysli i těla,“ modlil se zajíkavě a po tvářích mu stékaly slzy. Ach, je slaboch, žalostný slaboch.

Zoufale se pokřižoval. Chystal se zvednout, když tu poblíž cosi zaslechl, možná zaskřípání podrážky. Jako by byl někdo v kapli s ním.

Srdce se mu sevřelo, když si vybavil své úpěnlivé modlitby, které byly určeny jen pro Boží uši.

Zaplavily ho rozpaky, ohlédl se přes rameno a zjistil, že venkovní dveře jsou otevřené dokořán. Možná je rozrazil vítr, petlice je už celé věky rozbitá. Třeba o nic nejde. Chlupy na zátylku se mu ale zježily a měl pocit, že přes fičení větru zaslechl zvuk vzdalujících se kroků. Vyskočil na nohy. Poslouchal někdo u dveří? Slyšel někdo jeho provinilou zpověď?

Neztrácel ani vteřinu, rychle zamířil ke dveřím a vyšel ven. Noc byla tmavá a nevlídná, silný vítr mu profukoval sutanou a hnal před sebou provazce ledového deště.

Navlékl si kápi, sklonil se proti větru a vydal se po hlavní stezce k zahradě. Nikoho neviděl, ale branka byla otevřená a kývala se ve větru, jako by někdo příliš spěchal a nestačil zaklapnout závoru. Kdo? Špehoval ho někdo?

Uháněl po plochých kamenech na vnitřní nádvoří, kde bylo s ohledem na počasí jen pár lidí, několik strážných na svých místech a Dwynn, který s hučkou staženou hluboko do očí nesl k hodovní síni koš plný dřeva.

„Hej, ty tam,“ zavolal na něho otec Daniel, který mladíka jen taktak dohnal, protože mu boty v blátě klouzaly. Dwynn se zarazil, přes okraj hučky mu stékala dešťová voda. „Neviděl jsi před pár minutami jít někoho do kaple?“

„Ne, otče.“ Tupý mladík rychle zavrtěl hlavou, překvapivě snadno si nadhodil těžký koš a znovu zamířil k hodovní síni.

„Nikoho?“

„Jenom stráže.“

„Počkej, pomůžu ti,“ nabídl se kněz. Rád by si s mladíkem ještě promluvil. Déšť hnaný větrem bičoval zemi a rozstřikoval se v kalužích. „Jsi si jistý, že nikdo nevyběhl ven – tamhle ze zahrady?“ Daniel ukázal k otevřené brance.

„Kdo to měl být?“ zajímal se Dwynn.

„Cože? Ach, nevím, ale myslím, že někdo vešel do kaple a pak zmizel ven. Tamtudy.“ Daniel mžoural do dešťové clony a měl pocit, že zahlédl stín nějaké postavy, která se ztrácela na stezce vedoucí ke stájím. Když však několikrát zamrkal, aby vypudil dešťové kapky z očí, neviděl už nikoho.

„Jestli tu není, tak už odešel,“ prohlásil Dwynn.

„Cože?“

„Ten, kdo byl v kapli. Neříkal jsi, že tam někdo byl?“ zeptal se Dwynn a obočí se mu stáhlo, jak se snažil soustředit. Z toho ubohého hlupáka by člověk zešílel. „Alfrydd chce dříví,“ pokračoval Dwynn.

„Lhaní je hřích, Dwynne, to přece víš,“ promluvil kněz přísně.

„Ano, otče.“ Dwynn ani nezpomalil.

„A Bůh slyší všechno, nejen modlitby.“

Žádná odpověď.

Nemá to smysl. Ten tupec buď nerozumí, nebo nechce odpovědět. Už se přiblížili k zadnímu vstupu do tvrze. „Bohu by se nelíbilo, kdybys mu lhal, Dwynne. Potrestal by tě.“

Dwynn ramenem rozrazil dveře do kuchyně, prošel dovnitř a přitakal. „Trestá všechny, otče. Každého z nás.“

To je pravda, pomyslel si Daniel nerudně, když pohlédl nahoru k oknům ve třetím podlaží, kde měly své ložnice lady Morwenna a lady Bryanna. Déšť mu bičoval tváře, ale nijak nezmírnil zuřivost v jeho duši.

Sir Vernon si přitáhl plášť pevněji k tělu. Do takového počasí by člověk psa nevyhnal, on však přesto stál venku a choulil se před ledovým deštěm, který se spustil z temné oblohy. Pomalu, s hlavou skloněnou přecházel z jednoho rohu hradeb na druhý. Hlasitě dupal, protože mu nohy v botách mrzly. I když si říkal, že si během služby ze svého džbánečku už ne usrkne, dnes na toto předsevzetí nedbal. Byla tak zatracená zima, že se to bez doušku něčeho ostřejšího na zahřátí nedalo vydržet.

„Ksakru,“ zamručel, když si pořádně přihnul a cítil, jak ho tekutina pálí v hrdle. Odříhl si, trochu se mu ulevilo, a tak zastrčil džbánek zpátky do skrýše hluboko v puklině, kterou objevil v jedné ze zdí východní věže.

Ze své pozorovatelny viděl Vernon dolů na vnitřní nádvoří, kde v chýších na těsnaných pod hradbami hořelo jen pár ohňů. Všude bylo ticho, a nebýt té mizerné plískanice, působilo by vše poklidně. Přejel pohledem od vnitřní brány na vnější nádvoří, široký pruh země obklopený silnými hradbami. I tam se všechno zdálo v pořádku, po zažloutlé zimní trávě se neplížily žádné temné stíny. U studny ani v sadu nebylo stopy po nějakých hrdlořezech. Nastražil uši, ale slyšel jen chrochtání prasat snažících se uvelebit na noc a vrzání a šustot větrného mlýna, jehož plachtami otáčel vítr, který také rozechvíval holé větve stromů v sadu.

Za bezměsíčné zimní noci bylo všechno tak, jak má být. Uvažoval, že by si znovu přihnul ze džbánku, ale pak se rozhodl počkat. Do rána chybí ještě několik hodin, musí si vzácnou medovinu šetřit. Dýchl si na dlaně v rukavicích a obrátil se k jižní věži.

Na hlásce se něco pohnulo.

„Hrome!“ Co je k čertu zase tohle? Jiný strážný? Kdo tam má dnes v noci hlídku? Geoffrey? Nebo Hywell? Nebo… Vernon přimhouřil oči a rychle se vydal podél východní hradby. Déšť mu bičoval tvář, v zádech ho mrazilo strachy, ale nespouštěl pohled z temné postavy, jež jako by se vynořila odnikud.

Ať už to byl kdokoli, stál k Vernonovi zády a díval se otvorem ve střílně. „Hej, ty tam!“ zařval Vernon, sevřel jílec meče a blížil se k neznámému. „Co tu děláš?“

Tmavá postava se obrátila, dosud ji stínilo cimbuří a tvář jí skrývala kápě shrnutá do čela. „Bratře Tomáši?“ zeptal se zkusmo, protože muž měl na sobě mnišskou kutnu. Vernon spěchal kupředu, vděčný za jakoukoli společnost, i když se povídalo, že místní poustevník Tomáš je blázen. „To ses dostal pěkně daleko od svý ložnice,“ káral ho Vernon laskavě, zatímco se k němu blížil. „Potřeboval ses nadechnout čerstvýho vzduchu, co?“ Neměl to samotářskému mnichovi za zlé. Kdo by dokázal stále trčet v jediné místnosti, modlit se nebo ležet tváří k zemi a nespatřit živou duši kromě sloužících, kteří přinášeli ovesnou kaši a vodu a vynášeli kbelíky s výkaly? Bože na nebesích, co je to za život?

Vernon pustil zbraň. Stařec nepředstavoval žádnou hrozbu, nejspíš jen potřeboval na chvíli vyváznout ze stísněného prostoru. „Ech, Tomáši,“ zavolal, když byl několik stop od něj, „nevím, jaký jsi složil sliby, ale kdyby sis chtěl trochu svlažit hrdlo, mám támhle džbánek…“ Ukázal palcem k východní věži. „Za takový chladný noci by ti to trochu zahřálo břicho a možná i duši.“

Muž stále nepromluvil a Vernon si na okamžik pomyslel, že si možná už kdysi dávno nechal vyříznout jazyk. Třeba to měla být nějaká pitomá oběť. Vernon se při té představě otřásl a kráčel dál. Jak se vzdálenost mezi nimi zkracovala, myšlenku na zmrzačení zavrhl. Tomáš spíš složil slib mlčení a nechce ho porušit, ani pro kapku alkoholu. Ano, to bude ono! Vernon už byl skoro na hlásce a pronesl: „Bratře, doufám, že sem tě tou nabídkou neurazil. To jenom že je dneska tak mizerná zima.“

Muž vykročil dopředu a napřáhl dlaň.

Vernon se usmál, byl rád, že má společnost. „Jo jo, do takový noci by se ani Luciferovi nechtělo,“ prohlásil a udělal poslední krok.

V temnotě se zablýskl úsměv.

Mnich rychle zvedl paži.

V matném světle si Vernon všiml zbraně.

Malé.

Zahnuté.

Smrtící.

„Co to sakra je!“ Vernon šmátral po svém meči.

Mnich do strážného nečekaně hbitě narazil.

Vernon se otočil, ovšem boty mu na zledovatělých hradbách uklouzly.

Útočník se na něj okamžitě vrhl.

Vernon sevřel prsty jílec meče, snažil se tasit a obrátit se. Bylo však příliš pozdě. Cítil, jak ho neznámý chytil za vlasy a zaklonil mu hlavu.

Dýka dopadla.

Výkřik Vernonovi zamrzl v hrdle, když se mu strašlivé ostří zarylo do krku a trhavým, nejistým pohybem ho prořízlo.

Ozvala se dunivá rána, jak Vernon dopadl na zem a hlavou třískl o zeď cimbuří. Omámené a bezmocně pak civěl na vraha, poznal ho, ale nebyl schopen výkřiku, neboť z něj na studených plochých kamenech na hradbách odcházel život.

„Lady Morwenno! Prosím, otevři dveře. To jsem já, Isa!“

Morwenna si povzdechla a otevřela oči. Pes vedle ní tiše zavrčel.

„Už jdu!“ zavolala a natáhla se pro tuniku, zatímco pes se už docela probral a rozštěkal se. Hlava ji bolela a v očích jako by ji řezala zrnka písku. „Nezačínej zas,“ pokárala zvíře, když klopýtala ke dveřím a zprudka je otevřela. „Proč mi musíš pořád bušit na dveře uprostřed noci?“ zeptala se rozmrzele, protože od návštěvy Carrickova pokoje se příliš nevyspala.

Při vzpomínce na raněného cítila, jak jí do tváří stoupá červeň, protože když prve odhrnula pokrývku, viděla…

„Stalo se něco hrozného,“ naléhala Isa, staré oči měla vyvalené strachy, ve tváři byla bílá jako duch a rty měla bez barvy.

„Cože? Co se děje?“ Morwenna se okamžitě probrala, ačkoli v hlavě jí z nevyspání stále hučelo.

Isa vklouzla do místnosti, zavřela za sebou dveře a pes tiše zavrčel, načež se zase uvelebil na posteli. V ložnici byla zima, oheň už dávno vyhasl, protože Morwenna se vzteklá a zoufalá vrhla na lůžko a neobtěžovala se přiložit.

Isa jen tiše šeptala, jako by měla pocit, že i stěny mají uši. „Je tu smrt, má paní. Přímo tady.“ Ukázala prstem na podlahu. „Uvnitř Calonu.“

Morwenně naskočila husí kůže. „Smrt? Ne, Iso.“

„Ano!“ zasyčela Isa. „Dnes v noci.“

„Čí?“

„Nevím.“

„Co tím myslíš?“ Morwenna podezřívavě přimhouřila oči, nedokázala však ze sebe setřást pocit hrůzy z Isiných slov. Carrick! Někdo ho zabil. „Řekni mi to,“ žádala.

„Já… Prosila jsem o ochranu Velkou Matku…“

„Zaříkávalas?“

„Ne! Jen jsem se modlila.“

„Neprováděla jsi žádná kouzla? Víš, co si o tom myslí otec Daniel…“

Isa prsty pevně sevřela Morwennino zápěstí. „Vyslechni mě, dítě,“ nařídila jí, jako by byla znovu chůvou a Morwenna její mladičkou svěřenkou. „Viděla jsem dnes v noci smrt. Tady, v této tvrzi. Násilnou smrt. Dej na má slova, Morwenno, dnes večer došlo na hradě k vraždě.“

„Nemůžeš ale říct, kdo byl zabit, proč ani kdo to provedl,“ namítla Morwenna, která tomu nechtěla uvěřit. „Mám pravdu?“

„Věř mi,“ prosila ji Isa a v hlase měla takové zoufalství, že se Morwenniny pochyby okamžitě rozplynuly. Zachvátil ji děs.

„Věřím.“ Kolikrát v minulosti už měla Isa pravdu? Až příliš často. Odhrnula si vlasy z očí. „Jde o Carricka?“ zeptala se.

„Ne… Nemyslím,“ odpověděla stařena a Morwenně se na okamžik ulevilo, pak ale zpanikařila.

„Bryanna? Ach, Bože…“

„Tvá sestra zatím spí,“ uklidnila ji Isa. „To, co jsem viděla, se stalo u věží… Zahlédla jsem měsíc nad hláskou a potom tvář smrti tak jasně, jako by Arawn stál přímo přede mnou.“

Po létech Isina učení Morwenna věděla, že Arawn je bohem pomsty a smrti a vládcem Annwnu, podsvětí.

Isa však ještě neskončila. „Když jeho obraz zmizel, viděla jsem na cimbuří Bílou paní… Ach, Morwenno, dnes v noci je v této pevnosti určitě smrt.“

„Pak musíme zjistit, o co jde,“ prohlásila Morwenna. Strhla z věšáku dlouhý plášť a přehodila si ho přes sebe. Zároveň vklouzla do bot a vyšla za Isou do mdle osvětlené chodby, kde plamínky svíček v držácích tajuplně plápolaly v chladném průvanu. Koutkem oka zahlédla na rohu svižně se pohybující stín, jako by někdo špehoval u jejích dveří a teď se snažil nepozorovaně zmizet. Na okamžik ji zamrazilo, pak si však řekla, že se jí to jen zdálo. Pes ovšem strnul. S vystrčeným čumákem a hrozivě zježenou srstí zíral k temnému zákoutí a z hrdla se mu dralo vrčení.

„Vydrž minutku,“ nařídila Morwenna stařeně. Třásla se strachy, ale se štěkajícím Mortem, který se jí hnal za patami a divoce cenil zuby, se vydala za oním stínem. Zahnula za roh a viděla před sebou prázdnou chodbu, v dohledu nebyla živá duše. Přesto se plamínky lojových svíček chvěly, jako by kolem před chvílí někdo prošel. Nebo to je jen průvanem, který se prohání chodbami?

Mort se zarazil vedle ní a nervózně vyštěkl.

„Lady Morwenno,“ volala Isa. „Tudy.“

Morwenna civěla do prázdné chodby a stejně jako mnohokrát v minulých dnech cítila, jak ji někdo sleduje, že se poblíž kdosi skrývá. Zase jí naskočila husí kůže. „Je tu někdo?“ zeptala se.

Nic se neozývalo.

„Zatraceně,“ zamumlala pro sebe.

„Pospěš si!“ pobízela ji Isa.

Morwenna se podívala na Morta. Flekatý pes kňučel, škubal čumákem, uši měl nastražené, hlavu skloněnou, ale chodbou se nerozběhl.

„Ty jsi tedy pěkný hlídač,“ pokárala ho, obrátila se a spěchala za Isou.

„Cos tam dělala?“

„Zdálo se mi, že jsem v chodbě někoho zahlédla.“

Isa vyvalila oči ještě víc, pak však mávla rukou, jako by chtěla zahnat otravný hmyz. „Když jsem přišla, v chodbě nikdo nebyl.“

„Myslíš si, že mám vidiny?“

„Nevím,“ připustila stařena a spěchala dál po točitém schodišti.

Ani já ne. Morwenna si to přiznávala jen nerada. Vždycky měla svou hlavu, už jako dítě ji často obviňovali z paličatosti, a teď byla rozpolcená, nevěřila svým smyslům, protože to bylo absurdní. Úplné bláznovství! Nikdo ji přece nemůže sledovat, určitě žádné pozemské stvoření. Naposledy se ohlédla přes rameno a do duše se jí vkrádal chlad.

Nejprve se zastavila u sira Jamese a podívala se na Carricka ležícího na posteli, poté tiše zaklepala na Bryanniny dveře, pootevřela je a zahleděla se na spící sestru. Pak následovala Isu po schodech do hodovní síně.

Rozlehlá místnost byla prázdná, svíčky vyhořelé, žhavé uhlíky v krbu vše ozařovaly mdlým, krvavě rudým světlem. Probuzení hradní psi zvedli hlavu, znechuceně vyštěkli, zívli a zase se stočili u ohně.

U dveří Isa zašeptala: „Prosím, má paní, pospěš si!“ Pak nařídila strážnému, aby ustoupil.

„Ale…“ chystal se protestovat vyzáblý muž.

„To je v pořádku, sire Cowane,“ ujistila ho Morwenna. „Isa mi potřebuje něco ukázat.“

„Je hluboká noc,“ namítal.

„Ano. Nedělej si starosti. Jdu za kapitánem stráží.“

„Možná bych tě měl doprovodit.“

„Ne, zůstaň tady. A kromě tebe nikdo dovnitř nesmí!“ nařídila mu Morwenna.

Isa se protáhla ven na vnitřní nádvoří do chladné bezměsíčné noci. Z temného nebe padal déšť se sněhem a ve vzduchu se vznášelo něco mrazivého, daleko studenějšího než ledové kapky snášející se z nebe bez jediné hvězdy.

„Najdeme sira Alexandra,“ prohlásila Isa, bledá jako smrtka, a svižně se rozběhla přes zmrzlé nádvoří k branám.

Spěchaly kolem studny, kde vědro zavěšené na tlustém provazu skřípalo a kývalo se ve větru, hnaly se po zledovatělé stezce podél ztemnělých chýší rolníků až ke strážnici, kde sídlila většina hradní posádky.

Voják na vysoké strážní věži zaznamenal pohyb a zakřičel na vetřelce: „Kdo je tam?“

Morwenna obrátila tvář po hlase, až jí obličej skropil studený déšť. „To jsem já, lady Morwenna. Jsem tu s Isou, sire Forreste. Probuď sira Alexandra a pusť nás do strážnice.“

„Lady Morwenna?“ zopakoval muž, který si zjevně nebyl jistý, jestli se nepřeslechl.

„Ano, a teď si pospěš, Forreste! Jinak tu zmrzneme!“ zavelela, otřela si tvář rukávem, přitáhla si plášť k tělu a zahleděla se k východu. Doufala, že na zimní obloze spatří co nevidět první záblesky svítání. Noc však byla temná jako uhel.

„Už běžím, má paní!“ zavolal sir Forrest shůry.

„Konečně,“ zamumlala si pro sebe, když uslyšela jeho kroky na schodech do strážnice a silnými kamennými zdmi pronikly i další přidušené hlasy. Za chvíli už se dveře prudce otevřely a vynořil se sir Forrest, čahoun, jehož hlava se v porovnání s tělem vždycky zdála poněkud velká. Zavedl je dovnitř. „Zburcoval jsem sira Alexandra. Měl by tu…“

„Jsem vzhůru, i když je noc,“ oznámil chraplavý mužský hlas. Po schodech sbíhal kapitán stráží a ještě si utahoval opasek na tunice. Vlasy mu trčely kolem hlavy v neuspořádaných chomáčích a na Morwennu upřel mrzutý pohled. „Co se děje, má paní?“ zeptal se a obočí stáhl do jediné silné čáry. „Musí to být něco vážného.“

„Ano,“ přitakala Morwenna v sále, kde jasně plápolal oheň. U krbu si několik mužů vyhřívalo záda, tři další hráli kostky u otlučeného stolu a z přilehlých pokojů se neslo mužské chrápání. Na rákosem vystlané podlaze pospávali vojáci, žalářníci, strážní i konstáblovo služebnictvo, všichni zabalení ve svých pláštích.

Morwenna ve strážnici ještě nikdy v noci nebyla, a ačkoli byla paní a velitelkou těchto mužů, cítila se nejistá a nervózní, jako by vkročila na zapovězené území, na místo, kam je ženám vstup zakázán.

K jejím rozpakům přispívala i skutečnost, že na ni Alexander upíral pronikavý pohled svých tmavých očí. Čekal na vysvětlení. Promnula si paže, aby zahnala chlad, a uvažovala, zda se poněkud neukvapila, když uvěřila Isiným obavám. „Ve tvrzi došlo k vraždě,“ řekla nakonec.

„Cože? K vraždě?“ Ostře na ni pohlédl a z očí se mu vytratily veškeré stopy spánku. Pod plnovousem se jasně rýsovaly sevřené rty. „Koho zabili? Kde? Kdy?“ Alexander se natáhl pro svůj meč a dýku zavěšené na stěně poblíž krbu. „Proč mi o tom neřekli?“

„Ještě se nenašla oběť.“

„Cože? Nenašla se…“ Nechal zbraně na zdi a zvedl mohutné paže na znamení, že se vzdává. „Má paní,“ pronesl a znovu ji probodl přímým pohledem. „To nechápu. Jak víš, že byl někdo zabit, jestliže se nenašlo tělo? Přiznal se snad někdo? Ne?“ odhadl, když viděl, jak zlehka zavrtěla hlavou. „Byl tedy někdo svědkem vraždy? Kdo?“

Morwenna si odkašlala a cítila se stále hloupěji. „Isa měla vidění.“

„Cože?“ řekl jen.

„Vidění smrti,“ vmísila se do hovoru stařena a její ledově modré oči hleděly vážně a odhodlaně. „V duchu jsem viděla brutální vraždu.“

„Vidění?“ zopakoval Alexander a povytáhl obočí. Podíval se na sira Forresta a ten zase na něho. Oba si pomysleli, že jde o vtip. „V duchu.“

„Nevysmívej se mi,“ varovala ho stařena s divokým výrazem. „Došlo k tomu na hradbách.“ Ukázala k východu. „Cítím, že mi nevěříš, sire Alexandře, a vím, že jsem tě pobavila. Věř mi ale, není to vtip. V této tvrzi byl dnes v noci někdo zavražděn.“

„Nevíš ale, kdo to byl?“

„Zatím ne. Pojďme teď tam… K východní věži,“ trvala na svém Isa.

„K východní věži.“

„Copak po mně musíš všechno opakovat? Ano, k východní věži!“ odsekla a v hlase jí jasně zaznívalo podráždění. „Pojď, prosím. Musíme si pospíšit!“

Alexander přejel pohledem k Morwenně. „Přeješ si to, má paní?“

„Ano, sire Alexandře.“ Potlačila své pochybnosti. „Já Ise důvěřuji.“

„Pak bych měl i já.“ Okamžitě si vzal zbraň, připjal si pochvu s mečem k pasu a pokynul siru Forrestovi. Bez dalšího slova je vedl po schodech k východu vedoucímu na hradby, do prostoru dlouhého ochozu na cimbuří vysoko nad nádvořím, kudy se dala obejít celá tvrz. Vítr tu ostře fičel, hvízdal ve střílnách a točil se kolem věží. Kdesi v dálce zahoukala sova, na kamenech zaskřípaly něčí boty, ozval se šeptem vedený rozhovor a Morwennino srdce se sevřelo hrůzou.

Co když se Isa spletla?

Pak by se jí ulevilo, že v tvrzi nikdo nezemřel. Tak by byla v rozpacích, že uvěřila staré chůvě. No a co? To přece není hřích, není to ani známka pomatenosti. Přesto Morwenna věděla, že jestli se Isino vidění ukáže jako plané, stane se ona vítaným námětem pro klevetivé jazyky, pochybovačné poddané i četné vtipálky, a to právě proto, že se nechala nachytat od staré chůvy. Služebné budou potlačovat smích, až půjde kolem, pážata si o ní budou šuškat za zády a tropit si z ní žerty, starší muži a ženy si budou vyměňovat vědoucí pohledy, jako by si vždy mysleli své o tom, že žena není schopna velet hradu.

Jestli se však prokáže opak a Isa se nemýlila, pak je teď někdo z obyvatel Calonu mrtev, zemřel rukou vraha.

Morwenna přitom slíbila, že ochrání všechny, kdo jí slouží.

To by bylo daleko horší.

Trapné rozpaky by přežila.

Vraždu nevinné bytosti nikoli.

Svižně kráčeli po hradbách a Alexander se zeptal: „Kde je sir Vernon?“

Morwennino srdce se skoro zastavilo.

„Měl být na východní hradbě.“ Sir Forrest mžoural přes cimbuří do noci. „Předtím jsem ho zahlédl, byl na svém místě.“

„Ach, Velká Matko, prosím, ne…“ pronesla Isa a začala zaříkávat. Ztuhlá Morwenna pocítila další nával hrůzy, když si představila kyprou tvář sira Vernona a jeho jiskřivé oči pod huňatým obočím. Určitě došlo k nějakému omylu.

„Ví se o něm, že si tu a tam rád přihne,“ pokračoval sir Forrest, zatímco si razili cestu východním směrem. „Možná usnul… Co to je?“ Hlas strážného zněl najednou podivně ustaraně.

„Co?“ Alexander zíral přímo před sebe a zaostřil zrak na východní věž. „Proboha!“ zaklel a rozběhl se, až jeho boty na kamení duněly.

Morwenně zatrnulo, když si všimla tmavého pokrouceného mužského těla ležícího v ochozu. „Ne!“ vykřikla a uháněla siru Alexandrovi za patami. Sir Vernon ne. Ne ten mohutný muž s hromovým smíchem, kterého obelstila. Ten rytíř, jenž dostal toto místo za trest. V hrdle jí vyschlo, rozběhla se ještě rychleji a srdce cítila až v krku.

Poznala však sira Vernona. Byl bledý, pod tváří přimáčknutou na kamenech se rozlévala kaluž tmavé krve. Nevidoucí oči zíraly přímo před sebe, meč mu bezmocně visel u pasu.

„Co to má proboha znamenat?“ pronesl Alexander, když se sklonil vedle mohutného muže a snažil se mu nahmatat pulz.

„Je…?“

Alexander zavrtěl hlavou a pomalu zatlačil padlému vojákovi oči právě ve chvíli, kdy k nim došli sir Forrest s Isou. Stařena se chvěla, modlila se a kůži měla stejně mrtvolně bledou jako sir Vernon. V prstech mnula kámen zavěšený na krku na kožené šňůrce a ztěžka se opřela o cimbuří. „Přesně to jsem spatřila,“ poznamenala bez náznaku sebeuspokojení.

Alexander se napřímil. „Kdo to tedy udělal?“ zajímal se a hlas se mu třásl zuřivostí.

„Nevím.“

„Přece jsi viděla obraz jeho smrti!“ Tmavé oči se mu ve tmě blýskaly.

„Viděla jsem, jak padá, viděla jsem tvář Arawna a později Bílou paní.“

„Znamení smrti,“ vysvětlila Morwenna.

Alexander svůj vztek obrátil proti Forrestovi. „Vyhlas poplach! Probuď všechny strážné! Ať uzamknou brány, aby nikdo neunikl, a ke každému vstupu do tvrze postav dva muže. Ať posádka prohledá v hradě každý kout a škvíru a najde vraha.“

„A jak ho poznáme?“ zeptal se Forrest. „Kdo je ten lump?“

„Ano, jak ho poznáme?“ Alexander přikročil k Ise, která se chvěla a tiskla se k cimbuří. Isa měla v očích nepřítomný pohled a v prstech horečně mnula kámen, jako by ten oblázek mohl odehnat vidění a vrátit zpátky čas.

„Ona neví,“ poznamenala Morwenna. „To už vám přece řekla.“

„Ale mohla by zkusit to vidění znovu přivolat, ne?“

„To netuším,“ zavrtěla hlavou Morwenna. „Sire Forreste, pošli někoho pro felčara… a pro kněze.“ Zírala na Vernonovu mrtvolu a rychlým mrkáním potlačovala slzy. „Nebyl ženatý?“

„Ne,“ odpověděl Alexander.

„To je dobře. Aspoň po něm nezůstala vdova a děti,“ prohlásila, ovšem za noci temné a chladné jako satanovo roucho v tom nacházela pramalou útěchu.

„Říkala jsem ti, že je Carrick z Wybrenu prokletý,“ zašeptala Isa, když zase stály ve strážní místnosti. Dlaněmi si třela paže, pohledem bloudila kolem a v každém tmavém koutě hledala vraha.

Svíčky blikotaly a otec Daniel, zachmuřený jako vždy, mumlal nad tělem sira Vernona slova posledního pomazání.

Venku se hrad začínal probouzet k životu. Kohouti kokrhali, muži pokřikovali, ovce bečely. Byly slyšet kravské zvonce, ale vítr, který v noci fičel tak zuřivě, náhle utichl. Nad kopci na východě začínalo svítat a malými okénky pronikaly dovnitř první bledé paprsky světla. Většina vojáků se vydala prohledávat tvrz, několik zbylých postávalo kolem v mrtvolném tichu. Spánek, kostky, ženy, jídlo i pití, vše bylo při pohledu na nehybné, krví zalité tělo sira Vernona zapomenuto.

Otec Daniel pronášel nad zavražděným modlitby, zatímco po druhém boku mu stál felčar a trpělivě vyčkával, až obřad skončí, aby mohl oběť vyšetřit. Oba muži se tvářili zachmuřeně, každý se zabýval smrtí ze svého úhlu pohledu: jeden se zaměřil na duchovní stránku, druhému šlo o tělo.

Poblíž postávali též šerif Payne a sir Alexander, Forrestovi určili hlídku u dveří.

„Poslouchej, má paní,“ naléhala Isa s očima rozšířenýma obavami a starými rty pevně sevřenými. „Dokud je Carrick z Wybrenu v tvrzi, jsme všichni prokletí!“

Kněz zvedl skloněnou hlavu a upřel na Isu tvrdý pohled. „Jestli je tu někdo prokletý,“ pronesl pozvolna, rty měl napjaté a bezbarvé a oči mu zářily takřka šíleným odhodláním, „pak jsou to ti, kteří se modlí k pohanským bohům a bohyním.“

Isa pohledem neuhnula. Vykročila ke knězi. „Od chvíle, kdy sira Carricka přinesli do pevnosti, vypukly tu nepokoje a vstoupila sem smrt, otče.“

„Kdybychom měli hlubší víru, třeba by Bůh hradu požehnal.“ Kněz roztáhl rty v naučeném, strojeném úsměvu. Chladně se zadíval na Morwennu. „Má paní, bylo by nejlepší, kdyby se přestalo se všemi kletbami, runami a bezbožnými modlitbami.“

„Myslíš si, že sira Vernona zabili kvůli Isiným modlitbám?“

„Svatému Otci se to určitě nelíbí.“

„A ty, Iso, ty si zase myslíš, že sira Vernona zabili kvůli kletbě Carricka z Wybrenu?“

„Celý Wybren je prokletý,“ prohlásila stará chůva neohroženě, takže si kněz znechuceně odfrkl.

Sir Alexander přistoupil blíž ke stolu, na němž ležel nebohý Vernon. „Na tom nezáleží. Siru Vernonovi to život nevrátí. Do tvrze se nějak vetřel vrah.“

„Nebo tu bydlí,“ poznamenal šerif a zatahal se za vousy. „Felčare, můžeš nám říct, jaké ostří oběti prořízlo hrdlo?“

Nygyll už zkoumal tělo. Zvedl Vernonovi bradu a odhalil ohavnou ránu pod jeho plnovousem. „Tak se na to podíváme… Hej, sire Forreste, běž se podívat, proč jim to tak dlouho trvá. Už jsem správce žádal, aby mi z hodovní síně po někom poslal horkou vodu a čisté plátno.“

Morwenně se obrátil žaludek. Nebožtíky viděla už dříve a pomáhala ošetřovat raněné, ale smrt sira Vernona byla jiná. Osobní. Nejen že je sama nepřímo odpovědná za to, že ho poslali hlídkovat na hradby, ale její povinností též je chránit všechny obyvatele tvrze. V tom selhala. Jistě, Vernon byl voják a strážný, muž, který přísahal věrnost jí i Calonu, slíbil, že je bude střežit, a věděl o nebezpečích s tím spojených, přesto v Morwenně hlodal pocit viny, že snad nějak přivodila jeho zkázu už tím, že na Calon přijela. Kdyby nebylo jí, mohl být sir Vernon naživu!

Vzhlédla a zachytila upřený Dwynnův pohled. Postižený mladík se asi probral ze spánku a našel si cestu až sem, což ji nijak nepřekvapovalo. Zdálo se, že je pořád ve středu dění, ve dne nebo v noci, zvlášť když došlo k něčemu nekalému.

Dveře do strážnice se otevřely a do místnosti přispěchala Gladdys s košíkem ručníků. Následovalo ji páže George a vleklo těžký kotlík plný kouřící vody.

„Košík polož sem,“ ukázal Nygyll na lavici, „a kotlík pověste nad oheň, aby voda nevychladla,“ dodal poněkud netrpělivě. „Hej, Dwynne, pomoz tomu klukovi!“

Dwynn se natáhl pro držadlo kotlíku. Trochu vody vyšplíchlo na podlahu a potůček stékal k ohništi, kde to na žhavých uhlících jen zasyčelo.

„Proboha, co to s tebou je?“ zamumlal Nygyll, zamračil se na přihlouplého mladíka, natáhl se pro ručník a namočil ho do horké vody.

Dwynn jako vždy mlčky ukázal prstem na páže, ale Nygyll už se odvrátil a čistil zaschlou tmavou krev kolem rány na Vernonově krku.

„Není to rovný řez,“ poznamenal šerif, který se naklonil blíž.

„Hmm,“ zabručel Nygyll.

„Co to má k čertu všechno znamenat?“ zeptal se Alexander, když se rána začala rýsovat zřetelněji.

„Ohol ho,“ nařídil Payne.

Morwenna sledovala Nygylla, který se chopil ostré břitvy a obezřetně seškrábal tmavé vousy, jež měl mrtvý strážný až na krku. Odporná rána vystupovala stále víc a přesně jak řekl Payne, nejednalo se rozhodně o čistý řez. Hnusná rýha se táhla dolů od Vernonova levého ucha, pak kousek nahoru ke špičce brady, zase dolů ke druhé straně čelisti a nakonec opět nahoru a končila poblíž pravého ucha.

„Ježíši,“ zašeptal Alexander.

Šerif zachmuřeně hleděl na nebožtíka.

„Je to W,“ pronesla Isa, takže se na ni zahledělo několik vojáků, z nichž mnozí neuměli číst. „Jako Wybren.“

„Nebo witch, čarodějnice,“ opáčil rychle otec Daniel, pevně stiskl rty a přimhouřenýma očima zíral na Isu.

„U všech svatých, tak to je něco,“ zašeptal nakonec Payne. Morwenna také civěla na klikatou ránu a cítila, jak ji mrazí v zádech.

„Varování?“ zeptala se.

„Nebo se někdo snaží hodit vinu na Carricka z Wybrenu.“ Alexander se s nevyslovenou otázkou v očích zadíval na Morwennu.

„Carrick se dosud neprohrál,“ prohlásil Nygyll a otřel si dlaně do čistého ručníku. „Ošetřoval jsem ho a vůbec nereagoval.“ Vzhlédl, na chvíli upřel pohled na Morwennu, pak se podíval na sira Alexandra. „I kdyby se pacient probral a byl schopen se hýbat, o čemž pochybuji, nemohl proklouznout kolem stráže. Je uvězněný ve svém pokoji. Nemohl to udělat,“ ukázal na sira Vernona. „Odnes to,“ nařídil Gladdys, služebné s plachým pohledem, a vrazil jí do nastavených dlaní špinavý ručník. Nejprve ucukla, ale pak poslušně položila krví nasáklé plátno na hromadu k ostatním použitým ručníkům.

„Zjevně zemřel na následky podříznutého hrdla,“ prohlásil šerif.

Felčar se obrátil zpátky k zesnulému a složil Vernonovi zakrvácené dlaně na hrudi. Pak upřel pohled na šerifa a přikývl. „Kromě modřiny na místě, kde narazil hlavou o cimbuří nebo o kameny v ochozu, jsem na těle nenašel žádné jiné rány, takže ano, prořízli mu hrdlo a on vykrvácel.“ Podíval se na mrtvolu. „Mimoto bych ještě rád poznamenal, že je tlustý, a mám podezření, že se na něm hemží vši, blechy nebo ještě něco horšího. Není to zrovna zářný příklad calonského vojáka.“

Ve venkovní chodbě se ozvaly spěšné kroky. „Co se tu děje? Kde je má sestra?“ Sytý hlas už předem ohlašoval, že se sem žene Bryanna. „Ach!“ vykřikla, když se Morwenna obrátila ke dveřím. „Co se stalo?“

„Sira Vernona před pár hodinami někdo zabil,“ oznámila jí Morwenna.

„Zabil? Jak?“ vyjekla Bryanna a vyvalila oči, když spatřila zakrvácené tělo. „Ach bože!“ Přitiskla si dlaň k ústům. „Ne!“

„Vyveďte ji ven, než tu omdlí,“ nařídil Nygyll.

Morwenna už také viděla dost. „Pojď,“ vybídla sestru a vedla ji do chodby a pak ven do chladného rána, v němž koželuh čistil jelení kůži a zbrojíř drhl v soudku s pískem kroužkovou košili.

Morwenna si jich příliš nevšímala, myšlenky se jí točily kolem mrtvého strážného. Kdo to provedl? Proč? Vernon byl sice voják, ale v hloubi srdce dobračisko.

„Co… Co se stalo?“ zeptala se Bryanna, která musela spolu s Isou natáhnout krok, aby Morwenně stačila. „Kdo… Kdo… Kdo by chtěl napadnout, chci říct zabít sira Vernona?“

„To zatím nevíme.“ Prošly kolem barvíře, který máčel látku v kádi plné zelené tekutiny, a Morwenna sestře vylíčila Isino vidění i následující události.

Domluvila právě v okamžiku, kdy dorazily k síni.

„Ty tedy naznačuješ, že mezi námi žije vrah,“ zašeptala Bryanna, když vklouzly do vyhřáté tvrze.

„Vypadá to tak.“

„Co budeš dělat?“ zeptala se Bryanna.

„Stráže prohledávají hrad. Šerif a někteří vojáci vyslýchají lidi z města i přilehlých vesnic.“

„Mohl ale uniknout,“ řekla Bryanna, když stoupaly po schodech do přijímací místnosti. „Neměla bys poslat zprávu na Penbrooke?“

„Ne.“ Navzdory vraždě se nechystala požádat o pomoc svého bratra, alespoň prozatím. „Není to Kelanův problém.“

„Určitě by o tom chtěl vědět.“

Morwenna přikývla, stáhla si rukavice a plášť a představila si svého bratra. Vysoký, hrdý a odhodlaný Kelan by nejen chtěl vědět, co se tu stalo, ale bezpochyby by poslal i vojsko, do jehož čela by se postavil buď sám, nebo by pověřil bratra Tadda.

Morwenna přehodila plášť přes stoličku a zamračila se, když si vybavila mladšího z bratrů. Tadd byl stejně pohledný jako Kelan, ale na rozdíl od něj velmi nezodpovědný. Nechtěla, aby jí panovační bratři říkali, jak se má se situací vypořádat. „Kdybys ty byla paní této tvrze, Bryanno,“ zeptala se a založila si paže na hrudi, „utíkala bys hned pro pomoc k bratrům?“

Bryanna si odfrkla, usadila se na lavici poblíž krbu a zadívala se do plamenů. „Ne,“ připustila a zavrtěla hlavou, až se jí rezavé kudrliny ve světle ohně rudě zablýskly.

„Kelan by mohl pomoci,“ radila Isa.

„Nemyslím.“ Morwenna přistoupila k oknu. Ze své vyvýšené pozorovatelny viděla na vnitřní nádvoří, kde začínaly ranní práce jako každý jiný den, jako by v tvrzi nedošlo k brutální vraždě.

Podkovář v ohni kul podkovy a jeho učeň mačkal měchy, aby žhavé uhlíky nevychladly, zatímco svalnatý řemeslník se snažil ohnout a zploštit doruda rozžhavené železo, z něhož podkovy dělal.

Nedaleko od něj asi pětiletá pihovatá dívenka sbírala vejce a její vytáhlá zrzavá sestra zase rozhazovala hrsti zrní, až se k ní seběhlo hejno kdákajících slepic, které plácaly křídly a klovaly se navzájem. Zhruba uprostřed nádvoří vlekli dva chlapci se slámově žlutými vlasy, mlynářovi synové, od jedné ze studní vědra vody, přičemž jí vyšplíchali tolik, že by se to kuchaři určitě nelíbilo. Stráže u padací mříže vedoucí na vnější nádvoří zadržely skupinku tří lovců.

A sir Vernon zatím leží mrtvý, zemřel rukou vraha. Morwenna si třela ramena a Bryanna si hlasitě povzdechla, jako by jí četla myšlenky.

Někdo tiše zaklepal na dveře.

„Kdo je to?“ zeptala se Morwenna.

„Alexander, má paní.“

„Pojď dál.“

Kapitán vstoupil a na tváři měl stejně zachmuřený výraz jako předtím ve strážnici. „Můžeš na slovíčko?“ zeptal se a podíval se na druhé dvě ženy.

„Jistě,“ souhlasila Morwenna. Toužila po jakýchkoli zprávách. Nemůže tu jen tak posedávat! „Hned se vrátím,“ oznámila sestře a Ise. Pak rychle vyšla za Alexandrem do chodby, kde mihotavě plápolaly lojové svíce. Zavřela za sebou dveře. „O co jde?“

„Do strážnice před chvílí dorazil posel. Pochopitelně jsme ho zadrželi, ale tvrdí, že je z hradu Heath, a vypadá to, že mluví pravdu. Všechno je v pořádku. Toto přinesl.“ Alexander jí podal pevně svinutý list.

Srdce se jí sevřelo, když spatřila neporušenou pečeť rodu Heathů, pečeť lorda Rydena. Uvažovala, že by ten zatracený dopis neotevřela. Poslední, co teď potřebuje, je jednání s mužem, s nímž je zasnoubená. Sir Alexander ale vyčkával, a tak usoudila, že nemůže odkládat nevyhnutelné. Rozlomila voskovou pečeť a rozvinula listinu. Zpráva byla krátká a věcná. Lord Ryden se od kočovného kupce dověděl, že na Calonu došlo k nějakým potížím a že u hradních bran našli polomrtvého Carricka z Wybrenu.

Dobrý bože. Znamená to snad, že ta zpráva už doputovala i na Wybren?

Jistěže ano… Jen blázen by si myslel opak!

Svěsila ramena. Co to vlastně dělá? Snaží se chránit Carricka?

Nebo ho držíš skoro jako vězně, dokud se neprobere, abys ho mohla vyslechnout, a to nejen ohledně útoku. Chceš se dovědět, proč tě opustil kvůli manželce svého bratra.

Podobné myšlenky okamžitě potlačila. Ať chce nebo nechce, teď je třeba čelit jiným problémům. Okamžitě bude muset oslovit Graydynna. A co se týká jejího snoubence… Co udělá s ním?

Lord Ryden jí nabízí nejen pomoc při dopravě zrádce do rukou spravedlnosti na Wybren, ale také slibuje, že ji co nejdříve navštíví. Jestli půjde vše podle plánu, dorazí na Calon do tří dnů.

Morwenna zírala na dopis a pak ho zmuchlala. Neměla žádnou radost z toho, že snoubence uvidí. Spíše měla vztek, že vůbec přijala jeho nabídku, tiše zuřila, že v sobě dosud chová city ke Carrickovi, ačkoli to by nikomu jinému nepřiznala… Nechce to přiznat ani sama sobě. Co to s ní je? Proč jí pořád záleží na muži, který ji zradil, a co ji to proboha popadlo, že se zasnoubila s Rydenem z Heathu? Musela zešílet!

Byla to velká chyba.

To jí došlo už ve chvíli, kdy jí ze rtů splynulo slůvko „ano“.

A Ryden má k příjezdu i jiný důvod, že? Copak nepřísahal, že pomstí sestřinu smrt?

Panika ji skoro ochromila. Ryden by určitě nevzal záležitost do svých rukou, jistě ne tady na Calonu, kde je paní ona. Nebo ano?

Byla tak ponořená do svých myšlenek, až málem zapomněla, že sir Alexander stále přešlapuje kousíček od ní a v tmavých očích se mu zračí nevyslovené otázky. Otázky, jež musí zodpovědět.

„Navštíví nás lord Ryden,“ oznámila a snažila se, aby jí hlas zněl vesele, i když žádnou radost necítila. Potlačovala narůstající hrůzu. „Za tři dny.“

Alexandrovi pod hustým plnovousem zacukal sval.

„Vyřídím to Alfryddovi, aby stihl vše připravit.“

„Děkuji,“ pronesla se srdcem stále těžším. Co tomu muži řekne? Nemiluje ho, nikdy ho nemilovala a ani nikdy nebude, ovšem kvůli jejímu ukvapenému rozhodnutí uzavřeli dohodu, v níž láska nehraje žádnou roli. Manželství často nemá s láskou nic společného.

Jestli ale bude chtít v rámci spravedlnosti Carrickovi nějak ublížit, zakáže mu to. Její slovo je tu zákonem.

Malinko vystrčila bradu a přinutila se k úsměvu. „Bude hezké se s lordem Rydenem znovu setkat.“

Alexander ji očima mlčky obvinil ze lži.

„Chtěl jsi ještě něco?“ zeptala se a cítila, jak jí pod jeho upřeným pohledem rudnou tváře.

Kapitán stráží si odkašlal a konečně odvrátil zrak. „Ano, má paní. Říkala jsi, že dnes rozhodneš o tom, zda pošleme zprávu lordu Graydynnovi,“ připomněl jí. „Že mu oznámíš zajetí…, tedy odhalení Carricka.“

Morwenna přikývla. Navzdory hrůzným událostem z časných ranních hodin na Graydynna nezapomněla. Setkala se s tím mužem už několikrát, je to chladný, tvrdý vládce, který má ve tváři vždy podrážděný nebo znuděný výraz. „Ano. Hodně jsem o tom přemýšlela,“ připustila a sepjala ruce za zády. Došli do hodovní síně, kde už připravovali stoly ke snídani. „Odpoledne povolám písaře a nadiktuji mu dopis, přestože si ještě nejsem jistá, kdy ho pošlu a zda vůbec.“

„Ale, má paní, k čemu ten dopis bude tady na Calonu? Můžeš vyslat posla. Sir Geoffrey by dopis určitě rád doručil, působil na Wybrenu jako páže a lorda Graydynna zná. Nebo možná otec Daniel, když je to lordův bratr.“

Morwenna se rozčílila: „Jestli baron zatím neví, že před branami mého hradu našli Carricka, nechci mu prozradit, že ho tu máme.“

„Proč?“ zeptal se a ta zatracená otázka jako by se odrážela od nabílených stěn a stále dokola jako ozvěna duněla Morwenně v hlavě. Proč? Proč? Proč?

Neuměla odpovědět. „Takové je mé rozhodnutí,“ trvala na svém. „Udělám to, co já považuji za nejlepší.“

„Navzdory radám všech, kteří se tě zavázali chránit?“

„Ano, sire Alexandře, pokud to bude nutné. Zvážím vše, co jsi mi řekl, ale nakonec se rozhodnu podle sebe.“

„Má paní…“

„To je vše, sire Alexandře.“ Vystrčila bradu ještě o kousek a vzhlédla k němu. Malinko zaváhal, pak ale rychle přikývl a obrátil se na podpatku.

Po jeho odchodu vydechla a všimla si, že dopis zmuchlala v dlaních natolik, že už není čitelný. Tím lépe.

Dokud se nedoví pravdu, nehodlá neznámého předat Graydynnovi z Wybrenu. Ještě ne. Ne, pokud si není jistá, že ten raněný muž je Carrick.

Musí jen doufat, že jí bude dopřán čas, než se zpráva o jeho napadení rozšíří po celém království.

Pacient se nehýbal. Byl vzhůru, v žaludku mu hlady kručelo, rty měl žízní suché a rozpraskané. Ačkoli si vybavoval, že mu do hrdla lili vývar a rty svlažovali vodou, připadal si vyprahlý.

Ráno se probudil, otevřel oči a zjistil, že vidí zase o něco jasněji. Dokázal se pohnout, aniž by ho ochromovala bolest. Dlaní se dotkl tváře a cítil, že je dosud oteklá, ale muka, jež ho dlouho svírala, se zmírnila.

Před chvílí málem prozradil, že je při vědomí, když zaslechl, o čem si šuškají stráže, a z útržků rozhovoru si dal dohromady, co se událo. Strážní mluvili o tom, že v pevnosti došlo k vraždě a že lady Morwenna vyšle posla k lordu Graydynnovi, aby mu oznámila, koho tu drží jako zajatce.

Pokusil se vzpomenout na Graydynna… Jistě by měl vůči pánovi, svému bratranci, chovat nějaké city. Nedokázal si ho však představit, zůstal mu jen zneklidňující strach, že pokud se o něm Graydynn doví, znamená to pro něj rozsudek smrti. Vybavil si o baronovi z Wybrenu pouze tolik, že je to mrzutý, závistivý člověk… Anebo to byl Graydynnův otec… Jak že se jmenoval? Soustředil se, ale za veškerou námahu si vysloužil jen bolest hlavy.

Nedokázal si obrazy ve své mysli nějak poskládat, byly to jen prchavé záblesky, jež zmizely v okamžiku, kdy se je pokusil zachytit.

Vzpomínal si na hrad Wybren nebo alespoň na některé jeho části. Dosud cítil kouř… Viděl, jak se plameny šplhají po zdech. Nebo to jsou jen sny či představy, které ho napadají, když tu tak leží neschopen pohybu a poslouchá rozhovory, jež se kolem něj vedou?

Musel naslouchat klepům o velkém požáru na Wybrenu, o ohni, který založil Carrick, za nějž ho všichni považují. Zrádce Carrick. Carrick, vrah sedmi nevinných duší. Odporný Carrick. Je to možné? Opravdu tak zbaběle povraždil celou svou rodinu?

A jestli ano – proč?

Své city vůči rodině si nedokázal utřídit, vzpomínky měl pomíchané a útržkovité… Domníval se, že měl bratry a sestry… Ano, a některé z nich neměl rád. Jejich tváře se mu ale rozplývaly – viděl jen mlhavé obrázky, jež v něm vyvolávaly neklid, bolest a také žárlivost a nenávist.

Je to pravda?

Je opravdu zrůdou, za kterou ho všichni považují?

Zaťal zuby a zahnal ty ztracené otázky z mysli. Nemá teď čas se soustředit, stráže ho brzy přijdou zkontrolovat. Musí jednat rychle.

Stejně jako to dělal po celý den, když byl sám, přinutil se pohnout nohou. A znovu. Sklouzla z postele a ani to moc nebolelo.

Zkusil druhou a cítil, jak se ochablé svaly vzpírají, když se přesouvá tak, aby konečně dostal obě chodidla na zem.

A teď přijde opravdová zkouška.

Pozvolna, aby se nesesypal, se vyškrábal na nohy. K jeho překvapení pod jeho váhou nepodklesly. Poprvé.

Zhluboka se nadechl a udělal krok.

Nohou mu vystřelila bolest.

Koleno ale vydrželo. Zhluboka se nadechl.

Další krok.

Téměř upadl, ale udržel rovnováhu. Celé tělo mu zalil pot, na sebemenší pohyb musel vynaložit nesmírné úsilí. Kolena se mu ale nepodlomila.

Znovu se pokusil vykročit. Cítil bolest, ale s každým pohybem ustupovala, ztuhlé svaly povolovaly. Velmi ho překvapilo, že muka, která zažíval, když se v tomto pokoji před několika dny probral, pomalu ustala.

Neměl žádný plán, jenom věděl, že pokud neunikne, pošlou ho na Wybren, aby si Graydynn vynutil spravedlnost, ať už to znamená cokoli. Nepamatoval se na svého bratrance, ale instinktivně mu nedůvěřoval. Jistě by ho nechal pověsit a poté ho za zradu a sedminásobnou vraždu rozčtvrtil.

Leda bys ovšem nebyl Carrick.

Graydynn by jistě poznal, že ty tím zrádcem nejsi.

Nebo jsi?

Musí se Carrickovi alespoň trochu podobat, protože všichni ho shodně považují za zabijáka. I kdyby si vybavil svou pravou totožnost a tvrdil, že je nevinný, k ničemu by to nevedlo. Dokonce i kdyby mu někdo uvěřil, kvůli tomu zatracenému prstenu, který u něj našli, by ho přinejlepším považovali za zloděje.

Je toho ale ještě víc.

Osobou, která měla z požáru prospěch, je Graydynn. Copak se tedy logicky nenabízí vysvětlení, že za tou tragédií na Wybrenu stojí právě Graydynn nebo některý z jeho vojáků? Možná toho pacholka, který údajně viděl Carricka ujíždět pryč, někdo podplatil.

Pravdu může odhalit jen on a nesmí ztrácet čas. Každou chvíli do pokoje vstoupí strážný, služebná nebo sama paní, a kdyby přišli na to, že se probral, ztratil by šanci uniknout, neměl by už příležitost očistit své jméno a zjistit pravdu.

Jestliže nevyslídí, k čemu na Wybrenu skutečně došlo, kdo to za něj udělá?

Nikdo! To musíš udělat ty sám.

Začne dnes v noci. Napínal uši, jestli nezaslechne nějaké zvuky z chodby za dveřmi, pozvolna přešel celou rozlehlou ložnici a pohledem bloudil po stěnách i podlaze. Zkoumal rohy i způsob, jakým k sobě přiléhají jednotlivé kameny. Věděl, že někde se nachází další vstup do místnosti, tajný vchod. Jestli se mu ovšem jen nezdálo, že nad sebou vidí nějakého muže a slyší, jak o sebe tiše skřípou kameny, když se otevírá skrytý vstup. Nemohl pohnout hlavou ani se podívat, odkud se noční návštěvník vynořil, ale byl při smyslech, takže usoudil, že se sem musel dostat tajným vchodem v rohu.

Opatrně vytáhl lojovou svíci z držáku na stěně a zvedl ji do výše. Mýlí se snad? Měl tak živé noční můry, že jim sám uvěřil? Očima přejížděl po každém kameni, zkoumal stěny i podlahu, dotýkal se hladkých kamenů a hrubé malty, přesto nic nenašel.

Byl to jen sen, usoudil, ale pak jeho pozornost upoutal rákos na podlaze. Stébla i suché květy byly volně poházeny po kamenech, ovšem na jednom místě v nejvzdálenějším rohu místnosti ležely na hromádce, jako by je tam někdo nahrnul.

S bušícím srdcem poklekl blíž a ignoroval řezavou bolest v noze. Prsty přejel po plochých kamenech podlahy a na jednom z nich zaznamenal lehké škrábnutí. Tady, pomyslel si, tudy sem ten bastard vstoupil. Přimhouřil oči a soustředil se na stěnu nad sebou. Všechno se zdálo být v pořádku.

„Zatraceně,“ zamumlal, ale nechtěl se vzdát.

Jestli je tu vstup, určitě je hranatý, jinak by se dveře nemohly jen tak otevřít. Navíc musí být jen kousíček nad podlahou.

V bolestech ulehl na zem přímo před místem, kde předpokládal vchod. Zavřel oči, soustředil se a skutečně zaznamenal lehounký průvan pod místem, kde by se dveře mohly nacházet. Kde tedy jsou? Jak s nimi pohnout?

„Má paní!“ ozval se strážný na druhé straně dveří.

Sakra.

„Ráda bych viděla pacienta.“

„Už zase?“ zeptal se strážný.

Vyskočil na nohy. Kolena zaprotestovala a musel se kousnout do jazyka, aby nezakřičel nahlas.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Potácel se zpátky na lůžko.

„Hned, sire Jamesi,“ prohlásila Morwenna. „A už o tom nechci slyšet ani slovo.“

Poté cvakl klíč v zámku. Pacient padl do postele, i když ho rázem rozbolelo celé tělo. Podařilo se mu vklouznout pod pokrývky a zavřít oči právě ve chvíli, kdy se dveře otevřely.

„Chci s ním zůstat o samotě,“ nařídila Morwenna.

Srdce mu hlasitě a rychle bušilo. Ona to určitě uslyší.

„Siru Alexandrovi se to nebude líbit.“

Přiměl se uvolnit svaly a zhluboka dýchat nosem.

„Se sirem Alexandrem si to vyřídím a nevidím důvod, proč bychom měli znovu vést podobný rozhovor.“

Pozvolna vydechl.

V jednu napjatou chvíli bylo patrné, že je strážný nerozhodný, ale pak neochotně pronesl: „Jak si přeješ, má paní.“

Čekala pár minut, jako by se potřebovala dát dohromady nebo se ujistit, že jsou o samotě, pak uslyšel rychlé kroky blížící se k němu. Každý nerv měl napjatý a vnímal její pohyby, když obcházela kolem postele. Nejdřív nemluvila a on měl co dělat, aby vydržel předstírat bezvědomí.

„Nuže, sire Carricku,“ řekla nakonec, jako by očekávala, že ji slyší. „A je to.“ Na okamžik se zarazila, ale on stále předstíral, že spí, a neodvažoval se ani pohnout. Pokračovala: „Jak jsem slíbila, sepsala jsem dopis pro lorda Graydynna, i když jsem ho zatím neposlala. Jestli se ho rozhodnu odeslat a baron Graydynn nebude na cestách, nýbrž zrovna na Wybrenu, pak se do druhého dne doví, že jsi zde na Calonu.“ Odmlčela se, jako by očekávala, že něco odpoví.

Soustředil se na svůj dech.

Vycítil, že přišla blíž.

Ztišila hlas do slabého šepotu a ústy se skoro dotýkala jeho ucha, takže cítil, jak mu kůži ovívá teplo z jejího dechu. „Poslouchej, Carricku, a modlím se k Bohu, abys mě opravdu slyšel: Nevím, co jsi provedl na Wybrenu, a přestože jsi lump – ne, něco horšího, špinavý mizera –, nechce se mi uvěřit, že bys pozabíjel celou svou rodinu, že jsi vrah a zrádce. Něco tak hrozného bych nečekala ani od tebe.“

Opět zaváhala a on měl co dělat, aby udržel oči zavřené a tělo uvolněné.

„Nemůžu ale sama rozhodnout, co s tebou bude. Bez ohledu na to, čemu věřím. Je mou povinností podat spojenci zprávu o tom, že jsme tě našli. Jestli mě tedy slyšíš, dej mi to nějak najevo. Zamrkej, pohni prsty nebo… Ach, zatraceně!“ Rozhořčeně vydechla. „Ani nevím, co tu vlastně dělám. Je to chyba.“ Narovnala se, takže už necítil, jak jí buší srdce. Představoval si, že si zklamaně odhrnuje vlasy z tváře. „Takže… Ach, u všech svatých, tohle je omyl…“

Myslel si, že nejspíš odejde, cítil, že se znovu otočila ke dveřím, ale pak se zprudka obrátila čelem k němu. „K čertu, kdyby ses probudil, radím ti, abys pro mě poslal…“ Hlas se jí zlomil, dlouze a rozechvěle se nadechla. „Měla bych tě nenávidět a přísahala jsem, že tomu tak je…, ale… je to lež. Přeji… Přála bych si, abych měla jinou volbu. Přála bych si, aby… Ach, oba víme, že přání jsou jen pro husičky! Jenom… Jenom prosím věz, že to, co činím, dělám s těžkým srdcem.“

Ze všech sil se snažil ležet nehybně a dařilo se mu to. Když se k němu znovu přiblížila a rty se otřela o jeho spánek, málem zasténal slastnou rozkoší, toužil zvednout paže přitisknuté k bokům a přitáhnout si ji k sobě.

Sebral poslední zbytky vůle, zůstal nehybný a podařilo se mu dýchat, jako by spal. Ani víčko se mu nezachvělo, vyčkával, vteřiny ubíhaly, celé tělo jako by se soustředilo do toho místečka těsně u vlasů, kde se jeho kůže dotýkaly teplé, poddajné rty.

Tep mu pádil jako splašený, krev vřela, srdce divoce bušilo. Copak to nevidí, nevšimla si, jak mu na krku pulzuje žíla ani že ho zalil pot?

Pokoušel se předstírat hluboký spánek, z úst mu vycházel pravidelný dech, svaly měl uvolněné, oči zavřené.

„Carricku? Copak mě neslyšíš? Prosím, prosím, prober se!“ šeptala mu nešťastně rovnou do ucha.

Neposlouchej ji. Nedopustí, aby si všimla, že ji vnímáš.

„Musím s tebou mluvit… U všech svatých, Carricku, prober se,“ nařídila mu.

Když neodpovídal, vztekle si povzdechla. „Kéž bys shnil v pekle!“ proklela ho.

Domníval se, že teď už odejde, modlil se, aby ukončila ta slastná muka, ale namísto toho stanula ještě blíž a její dech mu opět ovíval kůži, když se nad ním naklonila. Útroby se mu sevřely, málem zasténal. Dotkla se ho rty, líbala mu zarostlou tvář i ústa.

Ach bože, ne!

Napjal se.

Cítil, jak se její dech mísí s jeho.

Ne!

Její jemná, měkká ústa se přitiskla na jeho rty.

Jak by to mohl ignorovat? Nevšímat si horka, jež ho zaplavilo, chvění, které zachvátilo celé tělo, naléhavé touhy, jež se mu rozproudila v žilách? Zoufale bojoval s nutkáním sevřít ji v náručí, divoce jí oplatit polibek, ochutnat její slaný pot… Slabiny se mu napjaly a mužství ho rozbolelo vzrušením. Přesto na její polibek nemohl zareagovat.

Jako by ho chtěla vyzkoušet, obkroužila mu naběhlé rty špičkou jazyka, až skoro nahlas zasténal. Pak se napřímila a zanechala ho s brnícími rty a tělem toužícím po uvolnění.

„Proboha, Carricku,“ povzdechla si znechuceně. „Obávám se, že jsi prokletý. Jestli se neprobereš, nemůžu pro tvou záchranu vůbec nic udělat.“

Věděl, jak je vzrušený, a tak trochu očekával, že znovu odhrne pokrývky, jako to udělala už předtím. Nestalo se. Namísto toho jí hlas zdrsněl, když zašeptala: „Přísahám při hrobu své matky, Lenory z Penbrooku, že jestli mě slyšíš, ty čubčí synu…, jestli…, jestli je to všechno jenom hra…, pak jsi ještě větší bídák, než jsem myslela. Pošlu tě ke Graydynnovi a budu souhlasit s jakýmkoli trestem, který ti uloží. Jestli tento… stav… jenom předstíráš a já to zjistím, věř mi, Carricku, že budeš litovat dne, kdy tě napadlo se mi postavit!“ Její zloba jako by rozechvívala celou místnost. „Nikdy bych ti to neodpustila!“

Tehdy zareagoval. Instinktivně otevřel oči a dlaněmi jí pevně sevřel zápěstí.

Vyděšeně vyjekla. Srdce se jí rozbušilo závratnou rychlostí a snažila se mu vysmeknout.

Svíral ji, jako by na tom závisel jeho život. „Pomoz mi,“ zachroptěl a pokoušel se přimět ke spolupráci vzpírající se hlasivky. „Pomoz mi!“

„Ach, můj bože, ty mě vnímáš!“ vykřikla. „Carricku, ach bože…“

Svět se s ním zatočil, hrozilo, že se zas propadne do tmy. Pořád jí svíral zápěstí.

„Nemůžu uvěřit, že jsi vzhůru,“ slyšel její slova jako z dáli. Náhle se cítil k smrti vyčerpaný, spustil paže a padl zpátky na lůžko. Zasténal, chtěl zůstat bdělý, vysvětlit jí…

„Carricku!“ vykřikla, on však nedokázal zareagovat. Prsty mu sevřela ramena a zatřásla jím. „Prosím, mluv se mnou… Ach, ne… Tohle ne. Neopovažuj se!“ nařídila mu.

Slyšel rozčilení v jejím hlase, vnímal, že jím hrubě cloumá, ale už zase ztrácel vědomí, veškerou sílu vyčerpal při dřívějším pokusu vstát a projít se. Nyní ho temnota znovu volala, a ačkoli se snažil bojovat, už mu pevně zasekla drápy do těla.

„Ty prevíte, ne abys zase usnul…“ Rychle však slábl a ona to vnímala. „Ty… ty mizerný lumpe, zasloužíš si všechno, co si pro tebe osud nachystal!“

Ucítil závan vzduchu, jak se zprudka obrátila, a pak slyšel kroky uhánějící ke dveřím. Zaslechl, že řekla strážnému cosi nesrozumitelného, a pak vykřikla: „Proboha, Dwynne, vyděsils mě k smrti! Proč se musíš pořád plížit kolem?“

Koutkem oka zahlédl, že nějaký muž spěchá pryč. Pak se dveře s ohlušující ranou zabouchly, jako by ho Morwenna chtěla navždy vyhnat ze svého života. Pocítil bodnutí lítosti, ale pak se znovu propadl do bezvědomí.

Jeho kůň v měsícem ozářené noci supěl, tmavou srst měl zpěněnou a vlhké boky se ztěžka zvedaly, když Vykupitel sklouzl ze sedla na chladnou zem. Nohy se mu zabořily do bláta poblíž bystřiny, která protékala lesem u Calonu. Pátravě se zadíval na svého hřebce. Měli za sebou dlouhou a strastiplnou cestu a koni z nozder prudce stoupala pára. Zvíře si zaslouží, aby ho chvíli vodil, pak ho vykartáčoval, nakrmil a napojil, ale na to teď nemá čas.

Sevřel uzdu prsty v rukavicích a dovolil koni, aby se párkrát pořádně napil z ledově studené říčky, která šplouchala přes kameny a podemílala kořeny stromů na březích. O chvíli později dostal strach, že by to hřebci mohlo udělat zle, a tak ho odtáhl od koryta bystřiny, znovu se vyhoupl do sedla a zamířil na malou mýtinu, kde se zahleděl k cimbuří zdvihajícímu se na kopci.

Tahle tvrz není jeho domovem a ani nikdy nebude. Je to silná pevnost, ale o polovinu menší než Wybren, má hranaté věže, nikoli dokonale kulaté hlásky, jaké se tyčí vysoko nad hradby Wybrenu, a ani cimbuří nemá tak příkré. Jedinou výhodou tohoto hradu je labyrint tajných chodeb a ta žena. Ach, ano, ta žena. Tep se mu při pomyšlení na ni zrychlil. Morwenna, hrdá, vysoká a úchvatná. S bystrýma modrýma očima, které vypadají, jako by mu dokázaly dohlédnout až do duše.

Noční chlad se mu vkrádal pod kápi a plášť a zalézal do kostí. Představil si oheň v krbu, pohár vína a rozpálenou, poddajnou ženu, která by mu zahřála tělo i duši. Bude však muset počkat. Má toho hodně na práci.

Od nalezení sira Vernona bylo mnohem obtížnější dostat se za brány Calonu. Musel si dávat pozor, vymýšlet si věrohodné záminky, které by mu někdo potvrdil, kdyby došlo na vyšetřování.

Nikdo v hradě nezpochybňoval, že potřebuje vyjíždět ven, přesto byli všichni od chvíle, kdy byl zabit Vernon, pod drobnohledem.

Vykupitel se usmál, když si svůj skutek vybavil, vzpomněl si na překvapení ve Vernonově tváři, na jeho děsivý výkřik v okamžiku, kdy si uvědomil, že umírá, a na uspokojení, které Vykupitele zaplavilo, když jeho oběť vydechla naposledy.

Vernona sice zabít neplánoval, ale nemohl se udržet, musel najít cestu, jak uspokojit svou touhu po krvi. Když viděl osamoceného strážného, jak se motá kolem pukliny ve zdi poblíž průchodu, věděl, že tento člověk musí zemřít. Vernonovi to sice nedošlo, ale málem našel páčku ke skrytým dveřím, kudy Vykupitel často unikal. Kdyby toho tupého vojáka nechal na hradbách, kde pořád hledal skrýš pro svůj džbánek, mohlo se stát, že náhodou objeví Vykupitelův tajný labyrint. Pokud by k tomu došlo, všechny jeho plány by se ocitly v ohrožení, možná by byly dokonce odhaleny. Žádný jiný strážný nevěnoval drobným zářezům ve věžích a výplňové zdi pozornost a Vykupitel se cítil v bezpečí. Dokud kolem nezačal slídit Vernon.

Bylo nezbytné ho zastavit.

A bylo to i jednoduché.

A příjemné.

Vykupitel si spokojeně vybavil přesně ten okamžik, kdy se Vernonovy oči vpily do těch jeho, okamžik strachu a zmatku. Strážný ho poznal a pak na něj Vykupitel zaútočil s veškerou svou zuřivostí jako blesk z čistého nebe, vrhl se celým tělem na záda mohutného muže, vytáhl dýku a zarazil ji hluboko do masitého krku své oběti. Kochal se vojákovou marnou snahou o odpor, líbilo se mu, jak kolem sebe mlátí rukama, jak se svíjí, a zvláště si užil okamžik, kdy z něj život vyprchal a zhroutil se na tvrdé kameny hradebního ochozu…

Vykupitel byl nucen pracovat rychle a liják naštěstí smyl krev z jeho tmavé kápě.

Nakonec je všechny obelstil.

Vykupitel sedící na koni se teď usmál a cítil, jak se v něm vzmáhá vzrušení, jak se chvěje v očekávání další vraždy. Dnes v noci!

Tahle bude obtížnější, ale ještě více ho uspokojí.

Vítr kvílel v holém větvoví, suché listy stromů poletovaly kolem a kapradí se ohýbalo k zemi. Odkudsi slyšel ženský hlas drmolící neúnavně nesrozumitelná slova.

Zaříkávání.

Znechuceně se ušklíbl.

Ta stará mrcha už to zas dělá.

Šeptem vzývá pohanské bohy a bohyně.

Přivázal koně ke stromu a vydal se podél potoka. Kradmo postupoval křovinami a mezi holými stromy, pohyboval se tiše, zvlášť když se mumlání přibližovalo.

Nakonec ji uviděl.

Na malé mýtince poblíž říčky seděla schoulená na chladné holé zemi, černou kápi měla zvlněnou za zády a horlivě cosi čmárala do měkké půdy u vody. Přitom pokračovala ve své litanii, modlitbu za modlitbou prosila o ochranu.

Pitomá baba.

Zaslouží si smrt.

Krytý stínem tmavého lesa dlouze vydechl a představil si, jak ji zabíjí. V duchu viděl, jak se jeho prsty v rukavicích svírají kolem jejího ubohého vrásčitého krku. Představil si, jak ji zvedá z lesní půdy a drží ji tak vysoko, že bezmocně kope nohama a vyzáblýma rukama mlátí do vzduchu, zatímco on z ní pomalu, ale jistě vymačkává poslední dech.

Dlaně ho svědily nedočkavostí.

Krev se mu očekáváním rozproudila.

Na co čekat?

Najednou vstala.

Prudce se obrátila a zadívala se k lesu, bledýma očima pátrala v temnotách. Jako by cítila jeho přítomnosti.

Ztuhl.

Zadržel dech.

„Ty, Arawne,“ zakřičela a vychrlila ze sebe jméno pohanského boha podsvětí. „Zmiz!“ Její vysoký hlas se rozléhal nehybnou nocí. Doufal, že v její staré tváři uvidí strach, ale byl zklamaný. Namísto něj spatřil jen neochvějné odhodlání.

Udělala krok dopředu, vystrčila bradu a šedivé vlasy se jí rozlily kolem vrásčitého obličeje. „Nebojím se tě,“ zapřísáhla se a vyhodila do vzduchu hrst prachu, bylin nebo sušených listů. Zdálo se, že drobounké částečky sebral větrný vír, takže se točily a tančily ve svitu měsíce. „Vrať se do temnoty, kde jsi byl zplozen, a nech nás na pokoji!“ Rty se jí zkřivily v odporném úšklebku.

Vykupitel ztěžka polkl a na okamžik uvažoval, jestli snad těma ledově modrýma očima nedokáže proniknout hustým tmavým lesem až k místu, kde stojí.

„Zemři!“ zvolala. „Vrať se k démonovi, který tě stvořil!“

Na chvíli se mu srdce sevřelo strachy, ale brzy obavy potlačil. Jenom to zkouší. Nemá žádnou moc.

Nicméně věděl, že ji musí zabít.

Brzy.

Dřív, než ho odhalí.

Až se k němu otočí zády.

Našel páčku.

U jednoho z kamenů v rohu čněl nenápadný kousek kovu. Podíval se zpět k lůžku, kde se nad ním předtím skláněla Morwenna a líbala ho na rty. Kde poté upadl do mrtvolného spánku, z nějž se však probudil velice svěží. Nevěděl, jak dlouho už je sám, ale tušil, že mu zbývá jen velmi málo času, než někdo zjistí, že zmizel. Jakmile otevře tyto dveře a projde chodbou, kterou za nimi snad objeví, je možné, že už Morwennu nikdy neuvidí. Netušil, co najde za dveřmi, ale ať už je tam cokoli, určitě se dostane do jiné místnosti, chodby či komůrky, která snad nebude střežená. Je to jeho jediná šance a musí se jí chopit dřív, než ho pošlou ke Graydynnovi.

Osahával kousíček kovu, strkal do něj špičkami prstů, tahal za něj, snažil se jím pohnout, ale nic se nedělo.

Musí to být ono.

Nebo je snad zamčeno?

Má ten, kdo ho navštívil, nějaký klíč?

Zkus to znovu!

Po čele mu stékal pot, ale zatlačil znovu, položil prst na páčku a stiskl ji ze všech sil.

Uslyšel tiché, skoro nezřetelné klapnutí.

Nezaváhal ani na vteřinu, zatlačil na jeden z kamenů poblíž podlahy a ten se spolu s několika ostatními tiše zasunul dozadu. Usmál se, neboť si uvědomil, že dvířka není vidět proto, že nejsou rovná. Vstup není vyříznutý pravidelně, jako to obvykle bývá, ale kopíruje tvar kamenů, jen malta ve škvírách chybí.

Věděl, že má málo času, a tak vytáhl z železného držáku pochodeň a opatrně vklouzl do malého otvoru. Ocitl se v uzoučké, zatuchlé chodbě, která byla sotva dost široká pro jeho ramena. Táhla se podél zadní stěny jeho ložnice a předpokládal, že i podél dalšího pokoje, pokud tam nějaký je. Na stěnách viděl držáky pro pochodně a v prachu, který se na podlaze nejspíš usazoval desítky let, spatřil četné stopy.

Kdo tu chodbu používá? Kdo je ten člověk, který vklouzl do jeho pokoje, ta tmavá postava, jejíž pohled na sobě cítil?

A kam vede ta chodba?

Uvažoval, že o ní možná ví i Morwenna, ale pak tu myšlenku zavrhl. Proč by ji potom nevyužívala, proč by se hádala se strážnými? Ne, nejspíš o její existenci nemá tušení. Neslyšel ani, že by se o ní zmínil někdo jiný, ovšem měl dlouhé výpadky vědomí. Podle zatuchlého vzduchu v chodbě ale soudil, že se využívá jen velmi málo.

Někdo o ní ale ví a ten někdo tě navštívil.

Zaťal zuby a došlo mu, že je jen jediná možnost, jak zjistit, kdo to byl. Říkal si, že mu na průzkum chodby zbývá ještě trochu času. Kdyby se zjistilo, že zmizel, už by vyhlásili poplach, takže by hned věděl, že po něm vojáci pátrají.

Možná najde únikovou cestu.

A pak co? ptal se sám sebe výsměšně.

Měl však odpověď. Pak odhalí pravdu, ať už je jakákoli. Je skutečně Carrick z Wybrenu? Jestli ano, zavraždil celou svou rodinu? V ústech se mu při tom pomyšlení rozlila hořká pachuť. Ne, to není možné. Přesto si ale matně vybavoval Wybren i život v rozlehlém hradě s vysokými věžemi a mohutnými hradbami.

Našel páčku ke dveřím i ve zdi chodby a přitáhl kameny do původní polohy, až se východ zase uzavřel. Kdyby teď zjistili, že je pryč, nikdo by netušil, jak uprchl.

Pomyslel na Morwennu a na její tvrdá slova o tom, že ho vydá na Wybren Graydynnově spravedlnosti. Patřilo by jí to, kdyby se mu podařilo zmizet. Rty mu zvlnil úsměv, pak si ale vybavil její polibek a svou bláhovou reakci.

Nesmí po té ženě toužit.

Přinejmenším dokud nezjistí, kým vlastně je.

Poznamenal si zavřené dveře starou zuhelnatělou lojovou svící a pokračoval úzkou chodbou. Pochodeň vydávala mihotavé světlo, které nestejnoměrně ozařovalo staré zaprášené kameny a plašilo krysy či myši, jejichž tlapky vydávaly škrábavé zvuky, když se mu snažily prchnout z cesty.

Zaplétal se do pavoučích sítí a v myšlenkách se vracel k otázkám, jež ho trápily od okamžiku, kdy se probudil. Jestli není Carrick, kdo tedy je? Proč ho zmláceného a polomrtvého pohodili poblíž hradeb tohoto sídla? Byl na cestě na Calon a někdo ho přepadl? Nebo ho na to místo zavlekli až po útoku a nechali ho tam? Vyplašil snad někdo útočníka dřív, než stačil dokončit dílo? A co to sakra bylo za chlapa? Nebo šlo o ženu? Má to napadení něco společného se záhadným návštěvníkem, který za ním přicházel touto chodbou, nebo nějak souvisí s Morwennou?

Kéž by si dokázal vzpomenout!

Cítil, že kdyby si vybavil ještě nějakou maličkost, našel další kousek skládačky svého života, všechno ostatní by zapadlo na své místo a paměť by se mu vrátila.

A to bys vážně chtěl? dotíral na něj vnitřní hlas. Co když jsi opravdu Carrick? Co uděláš pak? Vzdáš se? Postavíš se Morwenně? Vrátíš se na Wybren?

„Proboha,“ uklouzlo mu z rozpraskaných rtů skřípavým hlasem. Nemá smysl nad tím dumat, brzy to zjistí.

Bosá chodidla ho na kamenech studila, ale tiše pokračoval dál, až došel na místo, kde se chodbička vidlicovitě rozbíhala do stran. Udělal si další černou značku na stěně, aby věděl, odkud přišel, zabočil ke schodišti a vystoupil po něm do další chodby. Možná tento tajný průchod vede do věže. Představoval si, jak otevře dveře a ucítí ve tváři čerstvý vzduch prosycený vůní deště. Měl pocit, jako by venku nebyl už celá desetiletí, nenadechl se v lese, necítil, jak mu tváře vlhnou mlhou. Opatrně našlapoval a brzy se dostal k místu, kde se chodba rozšiřovala. Zastavil se, ucítil lehký závan vzduchu a položil dlaně do otvoru mezi kameny. Usoudil, že se jedná o větrání, přesto ale k jednomu z nich přitiskl obličej a podíval se dolů na rozlehlou místnost, jejíž stěny zdobily živě zbarvené tapiserie, v krbu jasně plápolal oheň, uprostřed stála široká postel a nějaká žena…

Srdce se mu zastavilo.

Prudce se nadechl, když ji poznal.

Morwennu z Calonu.

Paní tvrze.

Ležící polonahou v pokrývkách.

Spící a nic netušící…

V hrdle mu vyschlo, když ze sebe vydala povzdech a převrátila se, takže z ní sklouzla pokrývka a on zahlédl tmavou kulatou bradavku, než si deku zase přitáhla pod bradu.

Carrickovi se rozbušilo srdce. Kousl se do rtu a zkoumavě hleděl na postel.

Pokrývky byly zmuchlané, jako by byla neklidná a nemohla usnout. V posteli s ní ležel do klubíčka schoulený flekatý pes a nevěnoval Carrickovi shlížejícímu seshora jediný pohled.

Znovu se zadíval na ni. Bože, je tak krásná. Cítil, jak se v něm něco pohnulo, a mlčky se proklínal za touhu, která se ho zmocnila. Co mu na té ženě připadá tak okouzlující, co ho dohání k šílenství, proč je pro něj tak neodolatelná? A proč si právě teď, když na její vůli závisí celý jeho život, představuje, jak se vkrádá do její ložnice, vklouzne pod pokrývky a přitiskne se k ní celým tělem?

V duchu už viděl, jak se její vláčné tělo poddává jemnému tlaku jeho svalů. Skoro slyšel, jak slabě sténá a odevzdává se mu, cítil, jak mu prsty přejíždí po kůži na hrudníku…

Přestaň! Okamžitě toho nech! Na to nemáš čas, vůbec nemáš čas!

Věnoval jí ještě poslední pohled a pak se přinutil ustoupit. Zhluboka se nadechl, vyhnal z hlavy zapovězené představy a zchladil žár, který se zmocnil jeho těla.

Zamysli se, člověče! Musíš se soustředit a získat informace. Musíš si vytvořit plán. Nesmíš se nechat rozptylovat Morwennou ani žádnou jinou ženou.

V duchu se pokáral. Pak prozkoumal malý výklenek, ve kterém teď stál. Byl širší než zbytek chodby a zjevně ho vybudovali proto, aby z něj bylo vidět do dolní ložnice.

Proč?

Komu měl sloužit?

Strážím? Žárlivému manželovi? Špionům ve tvrzi?

Zamračil se a v prachu na podlaze si všiml čerstvých stop. Není tedy první, kdo odsud hledí do ložnice dámy. V zádech ho zamrazilo. Vůbec nepochyboval, že ten, kdo ho onehdy v noci navštívil, stál také na tomto místě a díval se, jak Morwenna spí, obléká se nebo se koupe. Ať už to byl kdokoli, poslouchal její soukromé hovory a pozoroval ji, když si myslela, že je zcela sama. Cítil, že je to určitě nepřítel. Potlačil veškeré myšlenky na to, že by mohla o existenci chodeb vědět, a uvědomil si, že nepřátele v kamenných zdech hradu Calon nemá jen on, ale také ona.

Ve vzduchu cítil zradu, která se nějak týkala jeho.

Jeho i paní někdo sleduje, možná je klame stejný temný nepřítel.

Morwenna si dlouze a tiše povzdechla. Nemohl si pomoci, znovu se předklonil, aby ji ještě jednou zachytil pohledem. Tmavé vlasy se jí kroutily kolem obličeje a splývaly po zádech, oddechovala tiše a pravidelně, oči měla zavřené a řasy jí pokojně spočívaly na tvářích. Ústa měla pootevřená, takže si vybavil její polibek i přiznání. Morwenna nevěří tomu, že by on mohl být vrahem.

Někdo ale vrahem je.

Nejspíš někdo, komu důvěřuje.

Zamyslel se nad všemi hlasy, které zaslechl, nad tvářemi mužů, jež zahlédl. Starali se o něj správce, strážní, kněz a felčar. A co ta stařena, která vypadala, že ho tak nenávidí?

Neznal odpověď.

Zatím.

Zjistí ale, kdo za tím vězí… Nastraží tomu bastardovi past, tak je to.

Horečně přemýšlel. Musí ho nějak vyplašit. Nejdřív bylo nutné odhalit, kde se skrývá, a to se mu podařilo.

Posvítil si pochodní, sklonil se a zkoumal stopy… Většinou byly rozmazané a nevyznačovaly se ničím zvláštním. Měly obvyklou velikost mužské nohy, podobnou té Carrickově. Ačkoli průhledy ve zdi se nenacházely ve stejné výšce a některé byly i o hodně níž, vypadalo to, že většina stop se soustředí u toho, který vyhovoval člověku průměrného vzrůstu. Nenašel nic jiného, co by mu pomohlo slídila odhalit, ani útržek šatů, nikde žádnou osobní věc, za ostrými okraji svícnu se nezachytily vlasy…

I když tento držák asi tak často nepoužíval ze strachu, aby světlo neprosvítalo škvírami ve zdi a neupozornilo osobu v ložnici, že ji někdo sleduje.

Kdo ji tu tedy pozoroval?

Odpověď neznal, a tak se vydal úzkou chodbou dál. Mezi kameny se nacházely i další škvíry, takže zahlédl jinou spící ženu, tentokrát měla na polštáři rozhozené tmavě rezavé vlasy – tušil, že to asi bude Morwennina sestra. Přesunul se dál. Tato místnost je nejspíš přijímací sál a teď v něm nikdo není. Další je prázdná ložnice se zválenou postelí, v níž ho drželi jako dobře střeženého hosta. Usoudil, že pozorovatelna se musí nacházet těsně nad tajnou chodbou, jíž vešel do průchodu. Jsou tu snad vstupy do všech pokojů – i do Morwennina?

Pátral po skrytých dveřích či páčkách podél úzkého schodiště i dole na úrovni ložnic, ovšem nic neobjevil. Prozkoumal i prach na podlaze průchodu, jestli tam nenajde nějaké stopy. Ačkoli otisky podrážek se táhly všemi směry, nejvíce se jich soustředilo na místě s výhledem na Morwenninu ložnici. Ať už ty chodby využívá kdokoli, dobře se v nich vyzná a má díky nim možnost potají sledovat paní tvrze.

Carrick cítil, že se ho zmocňuje zuřivost podobná pocitům, které zažíval při pomyšlení na to, že se má Morwenna provdat za lorda Rydena, což se dověděl od klevetivých služebných.

Žárlivost?

Stiskl zuby. Nemá právo dělat si na ni jakékoli nároky. Podle ní zavrhl její lásku a opustil ji v době, kdy čekala dítě.

Strhl pavučinu a zamračil se. Co je to za člověka? Dokázal by nelítostně zabít svou rodinu? Obrátil by se zády k ženě a dítěti, jen aby mohl smilnit s manželkou svého bratra?

Není divu, že se z něj někdo pokusil vymlátit duši.

Plížil se dál, až došel do prostoru o velikosti malé špižírny. Když místnůstku osvítil pochodní, pochopil, jak se člověku z těchto chodeb daří nepozorovaně vkrádat do hradu a zase ven. Míval na sobě přestrojení, které tu skladoval: mnišskou kutnu, tmavou kápi s pláštěm, vojenskou uniformu, prostou rolnickou halenu a čapku. A zbraně. Našel dva nože, meč, sekeru a několik tesařských nástrojů. Ať už tudy chodí kdokoli, umí si poradit.

On ale také. Vklouzl do vojenského kabátce a nohavice, opasek, měšec a boty, které byly součástí uniformy, si zastrčil pod paži. Stěží dokázal uvěřit svému štěstí, a tak ještě sebral menší z nožů a zastrčil si ho do rukávu.

Poté zkoumal chodby tak dlouho, jak to dokázal vydržet, a objevil ještě několik průchodů, jeden vedoucí do kaple, druhý do prázdné vězeňské cely s odemčenou rezavou mříží. Všiml si také několika odboček, ale neměl čas je prohledávat. Čas běžel, a přestože toužil projít každou píď tohoto skrytého bludiště, docházely mu síly, najednou se cítil unavený a svaly ho po vynaloženém úsilí pálily.

Obával se, aby nezjistili, že zmizel, a pak při pátrání po něm neobjevili i tyto tajné chodby. Bude je potřebovat k úniku. Vydal se tedy zpátky.

Vracel se po vlastních stopách do své ložnice, snažil se ničeho moc nedotýkat a natahoval uši, jestli neuslyší něco neobvyklého, aby snad téměř neozbrojený nenarazil na osobu, která se v těchto chodbách velice dobře vyzná.

Na každé křižovatce smazal značky, které si udělal uhlíkem, aby si ten člověk v tajných chodbách ničeho nevšiml, raději si vyryl křížky do kamenů u podlahy. Snažil se zapamatovat průchody, které odbočovaly z hlavní chodby, a mířil k ložnici, kde strávil tolik dnů a nocí. Jestli se mu naskytne příležitost, bude v průzkumu pokračovat jindy. Jistě je tu více místností, kterými se dá vklouznout do labyrintu a dostat se z něho ven, více tunelů vedoucích do jiných částí hradu.

Otevírá se mu spousta možností.

Nejprve si ale potřebuje odpočinout. Zmáhala ho únava, svaly se vzpíraly. Poblíž vstupu do své ložnice se svlékl a zastrčil nalezené šaty do tmavé zatuchlé chodbičky, která podle hojných pavoučích sítí vypadala, že se užívá jen zřídka. Nožík, který lehce skryje pod svým tělem, si ponechal a namířil si to zpět do svého pokoje.

Bude muset uprchnout, pomyslel si, když tiskl páčku u vchodu a nahý vstupoval do místnosti, v níž proležel dva týdny.

A bude to muset udělat brzy.

Dřív, než Morwenna splní svou hrozbu a pošle ho na Wybren.

„Pomoz mi!“

Ta slova jí od večera, kdy navštívila Carricka, nešla z mysli.

Nedokázala zaplašit tu vzpomínku a ignorovat zoufalství, které mu zaznívalo v hlase, když konečně promluvil. Jeho prosba ji pronásledovala i teď, kdy se hnala po mokrých plochých kamenech, jimiž byla vydlážděná pěšina vedoucí přes zahradu do kaple.

Carrick jí stiskl paže, zadíval se jí přímo do očí a požádal ji o pomoc, ale pak znovu padl na lůžko. Poznal ji, nebo jen blouznil? Myslela na jeho slova celou noc i den, a ačkoli od té doby se na něj byla dvakrát podívat, už se neprobral. Zmínila se felčarovi o tom, že se jí zdálo, jako by byl při vědomí, ale Nygyll Carricka vyšetřil a jen zavrtěl hlavou.

Nikdo neviděl, že by se pohnul.

Já ano, namítala v duchu.

„Do háje,“ zamumlala. Dech se jí srážel v páru. Dorazila ke dveřím do kaple.

Carrickovo volání o pomoc přišlo dosti pozdě. Teď už o jeho přítomnosti v tvrzi ví příliš mnoho lidí, nemůže ho tedy dále skrývat a nezbývá než ho vydat spravedlnosti.

Tiše vstoupila do kaple a stáhla si kapuci. Byla unavená nedostatkem spánku a vyčerpaná přemýšlením o tom, co musí udělat.

Nemusíš dělat nic. Jsi paní této tvrze, Morwenno, na to nezapomínej. Nejsi vázána žádnými povinnostmi.

Přejela pohledem vnitřek kaple, klenutý strop, bíle omítnuté stěny i dlouhé voskovice hořící v železných svícnech kolem vyřezávaného oltáře.

Kaple byla prázdná. Morwenna pokračovala dál do posvěcené místnosti, ale necítila se blíže Bohu, spíše měla pocit, jako by se vkradla na zapovězené místo a pohybovala se tam, kde nemá co dělat.

To je hloupost!

Tohle je Boží příbytek v sídle, jehož paní a vládkyní Morwenna je. Co se to s ní děje? Na těle jí vyskočila husí kůže, a tak se v duchu vyplísnila. Vypadá to, že už se nakazila Isinými řečmi o neblahých znameních, kletbách a démonech.

Pozorně naslouchala, mířila k oltáři a říkala si, že by měla zavolat na otce Daniela. Cosi v prázdném sále ji ale přimělo držet jazyk za zuby. Poblíž oltáře poklekla, zahleděla se k soše ukřižovaného Krista a v krátkosti pomyslela na své hříchy. Za celý život jich nastřádala spoustu a mnohé se točily kolem Carricka z Wybrenu, dávného milence, který zřejmě bude její zkázou. Spala s ním, ochotně mu darovala své panenství, radostně lehávala v jeho náručí a celá šťastná pak zjistila, že čeká dítě – jeho dítě.

A on zatím po celou tu dobu smilnil s manželkou svého bratra Therona. Pocítila známou bolest, jako by jí někdo vrazil nůž do břicha, a uvažovala, jestli ještě někdy bude mít děti.

Ano, hodně hřešila a byla si jistá, že ještě neskončila. Určitě přijdou další hříchy. Prsty se dotkla okraje kapsy a zamračila se. Nesmírně ji tížilo rozhodnutí, které učinila už dříve.

Včera se sešla s písařem, sdělila mu, co má sepsat, a on její slova zaznamenal. Pak list, který změní Carrickův osud, zapečetila. Nyní spočíval v její kapse a ona si z nepochopitelných důvodů připadala jako zrádkyně, která se chystá uskutečnit ohavný plán. Konečně lordu Graydynnovi oficiálně přizná, že tu přechovává jeho bratrance, wybrenského zrádce.

Chystala se navždy změnit Carrickův život.

Je to tvá povinnost, připomínal jí vnitřní hlas, přesto si připadala podvedená, zahnaná do rohu, přinucená učinit rozhodnutí, které jí nepřipadalo správné a neustále se jím musela zabývat. Od okamžiku, kdy před dvěma týdny přinesli cizince za brány Calonu, se příliš nevyspala a neužila si klidu.

Jestliže ale Carricka pošle na Wybren, všechno tím jen zhorší. Nu, udělat to musí. Padla na kolena, pokřižovala se a modlila se o radu. Za okny slyšela přidušené mužské hlasy, údery seker, svist mlýnského kola, ale kromě těchto zvuků se ozývalo ještě něco jiného, jakési tiché, jednotvárné mumlání… Ne, spíše nápěv. Šepot se nepřetržitě nesl kaplí a odrážel od stěn.

Instinktivně vstala a vykročila ke vchodu. Otvory v přepážce nahlédla do knězova soukromého pokoje. Málem vyjekla, neboť škvírou zahlédla otce Daniela, který ležel tváří k zemi roztažen před malým oltářním stolem, hrubou napodobeninou složitě vyřezávaného hlavního oltáře v kapli.

Žaludek se jí odporem obrátil.

Kněz ležel na zemi nahý, bílou kůži měl takřka průsvitnou a na zádech se mu zřetelně rýsovaly rudé šrámy. V jedné dlani třímal malou modlitební knihu, v druhé svíral kožený bičík tak pevně, až mu zbělely klouby prstů. Očividně se bičoval, používal nástroj k tomu, aby… Co? Zapudil démony ze své duše?

„Odpusť mi, Otče,“ pronesl sípavě. Vzlykal a popotahoval. „Zhřešil jsem. Ach, hrozně jsem zhřešil. Nejsem hoden tvé lásky.“

Na rudých pruzích na zádech se objevovaly kapky krve a Morwenna si všimla i dalších ran, jizev po dřívějším bičování. Zvedal se jí žaludek. Co může člověka přimět k tomu, aby se do krve zbičoval?

Nehodlala riskovat, že ji objeví, a tak od přepážky pomalu ucouvla. Měla v úmyslu vyklouznout stejně tiše, jako přišla, a krok po kroku se kradla ke dveřím.

Prásk!

Podpatkem zachytila o práh a hlasitý zvuk v kapli doslova zaduněl.

Modlitba okamžitě ustala.

Sakra.

Slyšela šustění šatů a šoupání nohou, jak se otec Daniel rychle oblékal, a věděla, že ji určitě spatří. Nebylo možné zatajit, že vešla do kaple. Nepokoušela se tedy uprchnout a namísto toho doširoka otevřela vstupní dveře, až narazily do stěny.

„Otče Danieli,“ zašeptala hlasitě, jako by se právě objevila, ale neopovažovala se v kapli zvýšit hlas. „Otče Danieli, jsi tady?“ zavolala znovu. Hlučně našlapovala, zamířila k oltáři a tam poklekla.

Právě se křižovala, když do sálu vklouzl dokonale ustrojený kněz. V ruce měl stále modlitební knížku, ale druhou dlaň měl volnou, po bičíku nebylo ani stopy.

„Ach,“ vydechla, jako by byla překvapená, že ho tu vidí. „Já… Hledala jsem té.“

„Byl jsem ve svém pokoji a modlil se,“ pronesl trochu udýchaně, tvář měl zardělou a musel si odkašlat. Tyčil se nad ní a shlížel na ni z výšky. Dosud klečela a byla u něj tak blízko, že cítila pach čerstvé krve. Vykouzlil na rtech nenápadný, trpělivý úsměv, pohled měl ovšem stále vážný a jeho oči na ni civěly tak pátravě, že se málem roztřásla. Viděla, jak pod sutanou pohnul nohama, a jak tak klečela na studené podlaze, připadala si poddajná a zranitelná. Po těle jí vyrazila husí kůže, když se tichým, hedvábným hlasem zeptal: „Můžu pro tebe něco udělat, mé dítě?“

V duchu se zachvěla, a když se dotkl jejího ramene, měla chuť ucuknout. „Ano, otče,“ přikývla. „Prosím.“ Dokončila rychlou modlitbu a spěšně vstala. „Já… Potřebuji tvou radu.“ To už je lepší. Na ženu byla vysoká, a tak se mu teď dívala do očí.

„Jistě.“ Zdálo se, že se trochu uvolnil, když vyšli z kaple do zahrady, kde z okapů stále crčela voda po včerejší noční bouři a zalévala stopy v půdě. Nic nekvetlo, a tak zahrada vypadala stejně bezútěšně, jako se cítila Morwenna.

„Co tě trápí?“ zeptal se kněz.

„Mnoho věcí, mimo jiné smrt sira Vernona.“

„To je tragédie.“

Souhlasila s ním. „Také se musím vypořádat s tím cizincem, kterého sem přinesli, s tím raněným mužem.“

„Ach.“ Otec Daniel přikývl. Prošli zahradní brankou, po nebi pluly tmavé mraky. Kolem proběhli dva rozesmátí chlapci, kteří honili kvičící sele. Za nimi pelášil pes a málem porazil pacholka, nesoucího od studny dvě vědra. Voda se přelila přes nádoby a pacholek začal bez okolků klít. Pak si však všiml kněze a rychle spěchal ke kuchyni.

Otec Daniel se díval za mladíkem a Morwenna pronesla: „Doporučili mi, abych tvému bratru lordu Graydynnovi sdělila, že jsme možná objevili Carricka.“

„Třeba už o tom ví,“ obrátil otec Daniel pozornost zase k Morwenně. „Na Wybren to není daleko.“

„Tím spíš bych mu měla poslat oficiální zprávu.“ Zadívala se mu do očí a vytáhla z kapsy zapečetěný dopis. „Doufala jsem, že bys tu listinu mohl na Wybren doručit, jelikož je baron Graydynn tvým bratrem, myslím, že ty bys byl nejlepším poslem.“

Podala mu dopis.

„A co mu mám ještě říct? Kromě toho, co jsi napsala?“ zeptal se, když se kolem svíčkařovy chýše vraceli k hlavní síni.

„Pochopitelně jen to, že si nejsme jistí, jestli ten muž je skutečně Carrick, protože byl zmlácený natolik, že je k nepoznání.

I když se teď uzdravuje, tvář má stále nateklou, takže jeho totožnost neznáme.“

„Ty o něm pochybuješ?“

Morwenna ztěžka polkla. Pochybuje? Neodpověděla a raději řekla: „Až se sejdeš s Graydynnem, oznam mu, prosím, že ten napadený muž měl na ruce prsten s erbem Wybrenu, ale ten mu později někdo ukradl.“

„A mám mu také říct, že Carrick tu možná zavraždil dalšího muže?“

„Ne!“ odpověděla rychle, přestože ji otázka zaskočila. Nesměla nechat prostor pro žádné pochyby. „Jak jsem řekla, totožností toho cizince si nejsme jisti a je vysoce nepravděpodobné, že by zabil sira Vernona, protože v době útoku stála u jeho dveří stráž.“

Otec Daniel se jí zkoumavě zahleděl do tváře. „Pořád ho tedy bráníš?“

„Nevíme, co se přihodilo siru Vernonovi.“

Otec Daniel zavrtěl hlavou, jako by byla nějaké naivní dítě, a pak se znovu dotkl jejího ramene. I přes tuniku cítila, jak má studené prsty. „Och, víme, že byl brutálně zavražděn, jenom netušíme, kdo ten odporný čin spáchal.“ Trhl sebou, sutana ho nejspíš dřela do čerstvých ran na zádech. Spustil ruku. „Ať už sira Vernona připravil o život kdokoli, bude se z toho zodpovídat našemu Pánu.“

„A mně.“

„Och, paní, prosím, důvěřuj Bohu. Neztrácej víru, jen on může to zlo napravit.“ Jeho slova zněla přesvědčivě, ale v knězově výrazu bylo zároveň cosi znepokojivého. „Vzpomeň si na verš z Listu Římanům, Morwenno: ‚Mně pomsta, já odplatím, praví pán.‘“

Morwenna odtáhla paži, ale pohledem neuhnula. „Ale nezapomínej prosím, otče Danieli, že v mém sídle leží spravedlnost na mně,“ zdůraznila. Vítr jí rozfoukával vlasy.

Nechala ho stát poblíž svíčkařovy chýše a vydala se po schodišti do hodovní síně, kde u vchodu stáli dva strážní. Geoffrey jí přidržel otevřené dveře a ona proklouzla do vyhřáté místnosti.

Příliš si připouštěla události posledních dvou týdnů, až začala věřit v Isiny hloupé pověry o kletbách, neblahých znameních a smůle. Otřáslo jí to natolik, že teď pochybovala i o knězi, muži, který svůj život zaslíbil Bohu.

Muži, který se dobrovolně bičoval, protože si sám uložil bolestivý trest.

Co jen sžírá duši otce Daniela?

Jaký hřích spáchal, že cítí potřebu švihat se do krve?

Stáhla si rukavice. Když vystupovala po schodech do své ložnice, prošla kolem Fyrnne a Gladdys. Měla pocit, že ji pozorují, ale pak si řekla, že jsou to jen její představy. Je směšné propadat domněnce, že nikdo v této tvrzi není takový, jak se jí původně jevil.

„Jsi stejná jako Isa,“ okřikla se, jakmile vešla do ložnice, kde jasně plápolal oheň a čekala tam na ni vana a vědro teplé vody. Na posteli ležel stočený Mort. Když vstoupila, vyštěkl. „Chyběla jsem ti?“ škádlila ho, zatímco pes mohutně vrtěl ocasem, dokud k němu nedošla a nepodrbala ho za ušima. Převrátil se na záda a nastavil jí také břicho. „Vypadá to tak.“

Skopla boty, polaskala psa a umínila si, že aspoň na pár minut pustí z hlavy všechny starosti. Na žhavých uhlících stála konev horké vody. Nejdřív uvažovala, že zavolá komornou, aby jí pomohla s koupelí, pak si to však rozmyslela. Chtěla být chvíli o samotě.

Stočila si vlasy kolem hlavy, svlékla si šaty, nalila vodu do plátnem vyložené vany a ponořila se do teplé lázně.

Slastně vydechla, omyla si tělo levandulovým mýdlem, rozpletla si vlasy a ponořila se do vody ještě hlouběji. Promnula si vlasy i pokožku a cítila, jak se jí svaly uvolňují. Jaká blaženost!

Voda jako by odplavila všechny bolesti, starosti i Isina hrozivá varování před kletbami, zlověstnými znameními a smrtí.

Avšak i během lenošení ve vaně se jí mysl zatoulala ke Carrickovi. Uzdravoval se, a jak tak na něj v posledních dnech hleděla, byla stále více přesvědčená o tom, že muž v protější ložnici, který se náhle probral a prosil ji o pomoc, je skutečně ten, do nějž se tak vášnivě, šíleně a bezhlavě zamilovala.

Až příliš dobře si vybavovala, jak se s ním cítila. Celé dny si představovala jeho tělo na svém, dotyk jeho kůže i svůdné polibky. Každou noc se dlouze milovali, tiskli se k sobě, svaly se jim napínaly v jednotném rytmu, horce a zajíkavě oddechovali, bývala to prudká, divoká spojení těl i duší.

Srdce se jí sevřelo. Opět zakusila onen pocit prázdnoty, který ji neopouštěl od toho rána, kdy přišla o dítě. Jako by jedna její část odumřela.

Namočila do vody kousek plátna, vyždímala si ho na obličej a nechala kapky stékat po tvářích.

Uvažovala, jestli ještě někdy zažije to, co před třemi lety, nebo jestli jsou pro ni tyto pocity už navždy ztraceny, zničeny Carrickovou zradou. Na jeden prchavý moment si představila lorda Rydena a věděla, že s ním nikdy nezakusí tu bezdechou, omamnou, srdcervoucí vášeň jako s Carrickem. Také věděla, že ho nemiluje, že si ho nemůže vzít.

Bylo by to mizerné manželství, katastrofální omyl, kterého by navěky litovala. Je už příliš pozdě mu napsat, protože je na cestě na Calon, takže bude muset počkat, dokud sem nedorazí. Pak mu poví pravdu do očí, ať už si o tom bratr myslí cokoli. Věděla, že Kelana se jí podaří přesvědčit, že je ten sňatek nemožný.

Opřela se ve vaně a vzhlédla ke stropu i k tmavé zdi nad trámovím. Zdá se jí to, nebo tam něco zahlédla… Jakýsi záblesk světla mezi kameny? To přece není možné.

A přesto…

Zakryla si ňadra vlhkým plátnem a zírala nahoru, ovšem už tam nic neviděla. Nejspíš si s ní zase pohrála její představivost.

Všechno je v pořádku.

Právě teď se nic neděje.

Ne v této chvíli.

V hradních zdech nečíhá žádný ďábel.

Naslouchala praskání ohně, vnímala zdušené hlasy nesoucí se z pokojů v dolních patrech, zavřela oči a ignorovala pocit, že čísi pohled z úkrytu sleduje každý její pohyb.

Šerifovi se nelíbil směr, kterým se ubíraly jeho myšlenky. Seděl v dřevěném křesle, hleděl do ohně a cítil známý neklid, který zažíval vždy, když se blížilo odhalení viníka. Zatím však nebyl schopen přijít na to, kdo ten zločinec je.

Boty si dal nahřát na mřížku ke krbu a nohy natáhl tak, že chodidla v punčochách doslova nasávala žár ze žhavých uhlíků. Ve vzduchu se dosud vznášela vůně pirohů plněných skopovým masem, které připravila Sára. Břicho i korbel stojící mu při ruce měl plné.

Žili se Sárou za hradbami v bytelném kamenném obydlí se třemi pokoji a soukromým vchodem, jen kousek od hodovní síně.

V první místnosti se věnoval svému úřadu, chodili tam za ním občané města a předkládali mu své stížnosti. V poslední době se zdálo, že si stěžuje snad každý. Šlo většinou o sousedské rozepře, statkář Tom trval na tom, že mu jeden z tesařových synů ukradl kozla, několik kupců a hospodářů si stěžovalo na bandu zlodějů poblíž Havraního brodu, někdo tvrdil, že se komusi splašil kanec, prorazil plot a zničil dva pytle obilí určené na jarní setbu… Tak to šlo stále dokola.

Paynea bolela hlava, protože navíc ke všem obvyklým potížím ho trápila záležitost s Carrickem z Wybrenu, nebo kdo to ten chlap vlastně je, a úkladná vražda sira Vernona.

Mnul si bradu, zíral do nenasytných plamenů a celou dobu přemýšlel, co se to siru Vernonovi přihodilo, Jeho vražda určitě měla nějaký důvod. Neobvyklá rána, řez na hrdle ve tvaru W, byla klíčem k zabijákově mysli. Možná ten grázl chtěl všem něco naznačit, třeba šlo o nějaký morbidní žert.

Tvar té rány nebyl dílem náhody.

Je to vodítko k vrahově totožnosti?

Nebo pokus odpoutat Payneovu pozornost od opravdového viníka, spíše zástěrka než skutečný náznak, kdo je vrahem?

Proč by někdo zabíjel sira Vernona?

Payne se chopil holby, hloubal nad úmrtím mohutného strážného a pořádně si přihnul piva.

Byl si jistý, že Vernonova smrt nějak souvisí s Carrickem z Wybrenu. Carrick ale rozhodně nemohl vstát z lůžka, projít kolem strážného, vyšplhat na ochoz, proříznout Vernonovi hrdlo a nepovšimnut se vrátit zpět. Ne, sir James, který střežil vchod do Carrickova pokoje, se celou noc nehnul z místa.

Naneštěstí se nenašel jediný svědek. Nikdo, koho od vraždy vyslýchali, včetně všech stráží rozmístěných po pevnosti, během bouře neviděl ani neslyšel nic neobvyklého, nevšiml si nikoho neznámého.

Všichni, kdo se po dobu bouře vyskytovali venku, pro to měli dobrý důvod: otec Daniel se vracel z návštěvy mlynářovy nemocné dcery, stejně tak felčar Nygyll. Alfrydd večer prověřoval zámky na skladech s kořením. Isa, ta stará čarodějnice, která tvrdila, že „viděla“ smrt, byla o samotě ve své ložnici. Koželuh byl vzhůru, ale také nezaznamenal nic neobvyklého. Apatykář Samuel po návratu z města zahlédl Dwynna, jak nese do kuchyně dřevo na oheň, i když už bylo pozdě v noci. Psovod i podkoní tvrdili, že spali poblíž svých svěřenců. Kapitán stráží Alexander také spal, stejně tak všichni jeho muži, kteří zrovna nebyli ve službě.

Se všemi si oficiálně promluvil, ale pak se tvrzí začaly šířit drby, služebnictvo si šuškalo na chodbách, ve věžích a na pěšinách, v polích a chýších se o všem spekulovalo, při hře v kostky nebo nad pohárem piva padaly domněnky a pronášely se nevinné žertíky.

Payne všem klepům naslouchal, doufal, že se třeba někdo nevědomky podřekne a uklouzne mu nějaká informace, ale dočkal se zklamání. Jako by se vrah odněkud vynořil, zabil Vernona, vyryl mu do krku ono kruté, krvavé W a zase zmizel. Představoval si zločince jako silného, bystrého a nelítostného muže, protože Vernon byl mohutný cvičený voják, který by svůj život jistě nedal zadarmo.

Je to záhada. Payne poklepal prsty na opěrku křesla. Možná k tomu přistupuje špatně. Možná by se neměl soustředit na Vernonovu smrt. Vrah chtěl, aby uvažoval o Wybrenu. Proč by jinak ukradl Carrickův prsten a tak zvláštním způsobem podřízl Vernonovi hrdlo? Tyto dva zločiny jistě mají nějakou spojitost a navíc souvisejí s brutálním útokem na Carricka.

Snaží se zabiják Paynea přimět, aby začal prošetřovat vraždu rodiny Dafydda z Wybrenu? Tehdy v noci zemřelo sedm lidí. Sedm! Muž, který ten požár nejspíš založil, je teď tady, a dokonce ani neúpí ve vězení.

Proč toho cizince nezabili? Proč ho nechali zemřít a on přežil? Byla to chyba toho, kdo na něj zaútočil? Zmlácený muž byl přece v takovém stavu, že by bylo snadné vrazit mu nůž do žeber a probodnout mu srdce. Rychle by vykrvácel. Ale ne… Útočník byl buď někým vyrušen, nebo chtěl, aby Carrick přežil.

Proč?

Jenom proto, aby trpěl? Možná se chtěl násilník vrátit a svou práci dokončit.

Proč byl ukraden ten prsten? A proč ani tentokrát oběť krádeže nezabili? Měl snad zločinec v plánu právě jeho přežití? Chtěl, aby ho poslali na Wybren, kde bude čelit spravedlnosti? Proč ho tedy prostě nesvázal, nepřehodil přes hřbet muly a neodvezl polomrtvého k branám Wybrenu?

Payne se zamračil, znovu si přihnul z holby a usoudil, že ten útok na cizince má něco společného s Calonem a s lady Morwennou. K většině potíží, včetně té současné hrůzy, došlo poté, co jí bratr před necelým rokem svěřil tuto baronii.

Proč ale někdo zabil Vernona?

„Pche,“ odfoukl si do poháru. Třeba jsou všechny jeho teorie zcela mylné. Asi by se měl soustředit na to, kdo by mohl mít prospěch ze smrti Carricka z Wybrenu. Je možné, že sir Vernon náhodou objevil něco, co chtěl vrah utajit? Zaslechl útržek rozhovoru, který mohl něco naznačit?

Zabořil si prsty jedné ruky do vlasů, takže mu kštice trčela do strany.

„Pojď ke mně, muži,“ zavolala na něj jeho manželka Sára z ložnice. Byla to velká žena s mohutným poprsím, stříbřitě světlými vlasy a tvářemi jako jablíčka a byla též na celém světě jedinou osobou, které bezmezné důvěřoval. Takovou čistou duši by jinde nenašel. „Záhadu smrti sira Vernona nevyřešíš, když budeš popíjet pivo a civět do plamenů.“

„Zrovna tady jsem vyřešil spoustu zločinů,“ namítl. Odpověděla mu hlubokým hrdelním smíchem, který miloval už skoro dvacet let.

„A spousta se jich vyřešila zase tady v posteli.“

Usmál se, znovu upil piva a cítil, jak mu štiplavá tekutina klouže do krku. Nikdy se té ženy nenabaží. Když se brali, čekala už dítě, ale tehdy si nemyslel, že by s ní chtěl strávit zbytek života. Mýlil se.

Ona to věděla.

Stejně jako spoustu jiných věcí.

Poplácala dlaní slamník. „Pořádný noční spánek ti pomůže,“ prohlásila. Obrátil se a se zdviženým obočím se zahleděl do otevřených dveří. Ležela na boku na matraci, svůdné poprsí měla odhalené a její vyzývavý úsměv ho lákal.

„Takže ty si myslíš, že se potřebuji vyspat.“ Dopil pivo, odložil holbu na zem, vstal a protáhl se. Možná má pravdu.

„Vyspat? Ano, jistě… Potom.“

„Ty jsi ale nemrava, Sáro.“ Jenom v punčochách přešel do ložnice, kde se zastavil u okraje lůžka. V místnosti byla skoro tma, ale stejně ji viděl. Za ta léta od svatby hodně zestárla. Kůži už neměla napjatou, v koutcích očí se objevily vějířky vrásek, jež se táhly i kolem úst. Vlasy už jí nezářily mladistvým leskem, jemu ale připadala stále krásná.

Nikdy jí nebyl nevěrný a nikdy ani nebyl v pokušení. „Jak říkám, nemrava.“

„Jenom pro tebe, má lásko.“ Vydala z hrdla ten hluboký smích, který se dotýkal jeho srdce a přinutil ho také k úsměvu. „Všichni ostatní muži si myslí, že jsem ledová panna. Jenom ty víš, že opak je pravdou.“

„Jsou to samí blázni.“ Stáhl si halenu a rozvázal nohavice, zatímco ona ho pozorovala.

„Pomůžu ti,“ nabídla mu. Pokrývka z ní sklouzla, když se natáhla dopředu a zručně uvolnila kožené šňůrky.

Zadívala se mu do očí a rty se jí roztáhly škádlivým úsměvem. Zkušenou, teplou rukou mu sáhla do rozkroku. „Obávám se, že dnes v noci se příliš nevyspíme, šerife,“ dráždila ho a prsty přejela k hrudníku a zapletla je do šedivého porostu.

Už mu vůbec nesešlo na tom, že je unavený.

Musí odejít.

Morwenna už ví, že se probral, má podezření, že vyslechl její zoufalou zpověď i vzteklé klení, a je odhodlaná spojit se s lordem Graydynnem, takže Carrick musí najít únikovou cestu.

Právě se znovu chystal prozkoumat tajné průchody, ale tu uslyšel, že přicházejí pradleny. Rozeznal jejich hlasy, když v chodbě laškovaly se sirem Jamesem, než vešly do Carrickovy ložnice.

„Takže nikdo neví, kdo zabil sira Vernona,“ prohlásila jedna z žen, zatímco mu měnila ložní prádlo.

Zabil sira Vernona? Toho strážného od jeho dveří? Muže s hlubokým hlasem, který se dohadoval s Morwennou a následně byl zproštěn svých povinností? Vernon je ten zavražděný?

Slyšel o tom mluvit stráže, ale z jejich rozhovoru moc nepochopil, a ačkoli vycítil, že se změnila atmosféra, nevěděl proč.

Netrpělivě vyčkával a mlčky doufal, že ty klevetivé kvočny mu poskytnou další informace.

„A šerif netuší ani to, kdo sebral ten prsten,“ doplnila jiná žena, která měla pisklavý, vemlouvavý hlas.

Obratné ruce se pohybovaly zkušeně. Odvážil se pootevřít oko a zahlédl ženu s šálou omotanou kolem velké hlavy. Měla buclatou tvář a výrazně tvarované rty, pracovala rychle a zdatně. Druhá žena vypadala jako ptáče, měla kudrnaté hnědé vlasy, světlou pleť a tmavé oči. Odhodila špinavé prádlo do košíku a roztřepala čistá prostěradla.

„Jestli chceš něco vědět, v týhle pevnosti jsou samý potíže vod chvíle, co sem přitáhli tady toho.“ Vyšší žena poklepala na kraj postele. „Začínám věřit tomu, co říká Isa, že je prokletej.“

Prokletý?

„Jenom nevím, proč ho tu paní drží, když je to vrah a vůbec,“ pokračovala.

„Tak ty myslíš, že je to vopravdu Carrick z Wybrenu?“

„A kdo jinej? Podívej se na něho. Teď když se uzdravuje, už je to jasný. Paní to ví taky. Nakonec poslala zprávu lordu Graydynnovi.“ Zamlaskala. „Taková škoda. Tak pěknej chlap, baronův syn. Proč jenom udělal něco takovýho?“

„Pro peníze nebo kvůli ženský,“ řekla drobnější z pradlen. „Jestli prostě nezešílel, tak pro to není jinej důvod. Ale nikdy jsem neslyšela nic vo tom, že by byl Carrick z Wybrenu blázen. Podvodník, to jo. Lump se zálibou v ženskejch. Možná i žoldák, ale blázen? To určitě ne.“

„A přesto umřelo sedům lidí – vosům, když počítám i sira Vernona. Tady ten chlap – Carrick ze zatracenýho Wybrenu – je mizera a vrah, a čím dřív ho paní pošle k lordu Graydynnovi, tím líp. Možná si pak všichni zase voddechneme, třeba z nás to prokletí spadne.“

Jako by se zalekly vlastních slov, dokončily rychle práci a nechaly ho o samotě v čisté posteli.

Až do této chvíle byl smířený s tím, že je Carrick. Jméno mu bylo povědomé a zmínky o Wybrenu v něm vyvolávaly určité vzpomínky. Jistě tam někdy byl, žil tam. Ale je také tím hnusným mizerou? V duchu viděl ohromné sídlo s kulatými věžemi a hláskami, široké vnitřní nádvoří, pole táhnoucí se do dálky i vodní příkop vybíhající od řeky a obtáčející celý hrad. V hlavě mu bušilo, když si vzpomněl na pážata pokřikující u kvintány, na starého kováře ohýbajícího podkovy, lovce vracející se s jelenem, kancem či bažantem a procházející otevřenou padací branou… Nebo to je všechno jen sen?

Ne… Žila tam jeho rodina… Viděl tváře, mohutného chvástavého otce i mírnější ženu se sevřenými rty, jeho manželku… Zaťal zuby, když se snažil vybavit si něco dalšího, ovšem měl před očima jen rozmazané a nesouvislé útržky, které mu stále unikaly stejně jako jeho jméno.

A co Morwenna? Znal jsi ji?

V hrdle mu při pomyšlení na ni vyschlo. Jak by mohl zapomenout na její obličej, hebkou pleť a vlnité ebenové vlasy? Zahlédl ji jen na pár chvil, ale přesto mu neunikly její temně modré, bystré oči lemované hustými černými řasami a obočím, které se zdvihalo, kdykoli chtěla projevit zájem nebo pochybnosti. Během těch krátkých návštěv u něj v pokoji se jí několikrát prudce změnila nálada. Zažil ji divoce vášnivou, plnou zoufalství, soptící vztekem či chladně odhodlanou. Proklínala ho, obviňovala z různých hrozných skutků, ale poté ho něžně a roztouženě políbila s naléhavostí, kterou pociťoval i on sám.

Během těch zřídkavých a kratičkých setkání pochopil jednu věc: Morwenna z Calonu je do Carricka stále zamilovaná.

Ježíši Kriste, kéž by si tak s ní mohl promluvit, obhájit se, požádat ji o odpuštění.

Za co?

Jaké hříchy jsi spáchal?

Myslíš si, že jsi opravdu tou příšernou stvůrou, která byla schopná povraždit celou svou rodinu?

Ne! křičel v duchu. To není možné!

Bezmocně zaťal pěsti, ale vtom uslyšel její hebký a tichý hlas, jak nařizuje strážnému, aby ji vpustil dovnitř.

Srdce se mu sevřelo.

Nikdy se mu nemůže podařit dál předstírat bezvědomí. Ona ví, že ji slyší, že dokáže mluvit.

V zámku se otočil klíč, a tak zaťal všechny svaly a připravil se na nevyhnutelné.

Poznal její vůni: je to Morwenna.

Ta prohnaná děvka!

Vykupitel sledoval, jak Morwenna vyklouzla ze své ložnice. Vykoupala se, umyla si vlasy a málem usnula ve vaně. Ňadra jí čněla z mýdlové vody a tmavé bradavky se napřímily, jak se vzduch v místnosti ochlazoval.

Ach, jak rád by je sál. Dotkl se jich. Obkroužil by jazykem každé to poupátko a pak by se do něj zakousl… Při tom pomyšlení tiše zasténal, až ten její zatracený pes vzhlédl, zaštěkal a zavrčel.

Morwenna se rázem probrala, omotala kolem sebe ručník, sledovala psův pohled a podívala se k místu, kde stál. Obočí měla stažené, rty vztekle sevřené. Soustředila se, jako by mohla zahlédnout uzoučké, takřka neviditelné škvíry, a pak se zeptala toho prašivého čokla: „Copak jsi slyšel?“ Nato si rychle oblékla šarlatovou tuniku a převázala ji stříbrným páskem.

Pořád podezíravě civěla na zeď a kartáčovala si přitom u krbu vlasy, když vtom někdo zaklepal na dveře. Morwenna se viditelně lekla, pes vyrazil ke dveřím, bláznivě štěkal a vrčel a zároveň divoce vrtěl ocasem. To psisko je vážně k ničemu.

Ohlásila se Gladdys, ta pitomoučká komorná, a vstoupila. Uštědřila psovi pohled, jímž mu dala jasně najevo, že by ho nejraději nakopla, až by odletěl ke zdi, a pomohla Morwenně dosušit zacuchané rozpuštěné lokny.

Rozmrzelý flekatý pes sice vrčel, ale znovu se stočil do klubíčka na postel.

Skoro o dvě hodiny později, kdy už dávno propustila komornou, se Morwenna marně pokoušela usnout. Pak se vyškrábala z postele, oblékla si dlouhý černý župan, zavázala si ho ve štíhlém pase a vydala se k vězňově pokoji. Není pochyb o tom, že ten chlap v ložnici přes chodbu je opravdu zajatcem. Lady Morwenna si může nalhávat, co chce, a říkat mu klidně host, návštěvník nebo pacient, ale ten muž je rukojmí, drží ho v pokoji, kde čeká na soud.

Což mu rozhodně patří, pomyslel si Vykupitel a usmál se. Tichounce se vydal za Morwennou, instinktivně ihned vytušil, kam má namířeno. Obratně se proplížil uzoučkými chodbami a čekal. Skutečně se objevila v pacientově pokoji.

Vykupitel zaťal zuby a zkoumavě si ji prohlížel.

Je tak nevinná a zároveň svůdná.

Bystrá a přitažlivá.

Upřela pohled na nehybného muže na lůžku.

Byl zcela fascinován, sledoval každý její pohyb, slyšel, jak tiše šeptá, a cítil, jak se mu zrychluje tep.

Měl toho chlapa zabít, když se mu k tomu nabízela příležitost. Kéž by byl poslechl své nutkání a nechtěl se namísto toho těšit vyčkáváním, prodlužováním bolesti, uspokojením ze soudu, který teprve přijde.

Olízl si rty a sevřel dýku zastrčenou u pasu. Stačilo by pár vteřin o samotě s tím mužem a poslal by ho rovnou do pekla.

Trpělivost! nabádal ho vnitřní hlas. Pracoval jsi tvrdě, dlouho jsi plánoval to, co má přijít.

Už se tu zdržel příliš dlouho, nemohl riskovat, že ho budou postrádat.

Musíš odejít. Hned!

Jestli se zjistí, že jsi zmizel, vše bude ztraceno.

Celé tělo měl napjaté. Krev mu hučela v uších. Tiše a zuřivě zvedl pěst, sevřel dýku, až mu zbělely klouby, a v duchu proklínal všechna božstva, když upřeně zíral průrvou mezi kameny. Sledoval, jak Morwenna vchází do ložnice a bez zaváhání se blíží k posteli toho mizery.

Vidět ji vedle jiného muže mu působilo muka, navíc si všiml, jaký zájem se jí zračí v očích.

Bůh zatrať tvou duši, Carricku z Wybrenu. Kéž by tě navěky pohltily pekelné plameny!

Z chodby před pokojem se ozval nějaký hluk, bezpochyby střídání stráží. Už tu trčí hodně dlouho, a i když ho scéna v ložnici pod ním fascinovala, musel se přinutit k odchodu.

Možná čekal příliš dlouho.

Možná měl toho zmetka prostě zabít a skoncovat s ním.

Srdce se mu rozbušilo v očekávání onoho skutku. Prsty ho svrběly touhou vrazit tomu bastardovi dýku do srdce.

Nikdo by se to nedověděl. Mohl by se vkrást do ložnice a provést to rychle… Jeho tajné dveře by neobjevili.

Nebo ano?

Ovládni se, vzchop se. Vybral sis cestu, tak po ní jdi!

Jak dlouho ale ještě vydrží tahle muka? To zatracené, srdcervoucí vědomí, že ona touží po jiném muži, i když je to zrádce?

Až přijde čas, pochopí pravdu. Uvědomí si, že miluje tebe, že jste si souzeni. Nenech se zmást. Drž se svého plánu a teď zmiz, než bude příliš pozdě!

Skřípal zuby, ale pustil dýku a zastrčil ji do kapsy. Naposledy se podíval škvírou ve zdi a tichounce se odplížil ze své skrýše.

Vrátí se.

Ještě dnes v noci.

Až se ujistí, že ho nikdo nepostrádá.

A jestli se Morwenna rozhodne tomu panchartovi oddat, on bude sledovat každou mučivou scénu.

„Takže, Carricku,“ řekla Morwenna, která hleděla na zbitého muže a snažila se představit si, jak by asi vypadal bez pohmožděnin. Otok už ustoupil a pod plnovousem rozeznávala výrazné lícní kosti a hranatou čelist. Čelo měl už jen lehce namodralé a tmavé vlasy mu padaly do očí. „Skutek je dokonán. Za úsvitu otec Daniel, Graydynnův bratr, vyrazí na Wybren se zprávou o tvém nalezení.“

Pátrala po nějaké známce toho, že ji slyší, ale nic nenaznačovalo, že by byl vzhůru. Věřila, že se střídavě probírá a zase upadá do bezvědomí, takže někdy přesně ví, co se kolem něj děje, zatímco jindy nevnímá vůbec nic. Když se ho dotýkal felčar nebo služebné, zřídka nějak reagoval, ale ona přece viděla, že otevřel oči, zahlédla jeho ztopořený úd, slyšela, jak šeptá jméno jiné ženy. Ode dne, kdy ho přinesli, hodně zhubl, ovesná kaše a vývar, kterými ho krmili, mu nemohly stačit, přesto se však držel při životě, i když se mu nevedlo nijak dobře.

„Vím, že mě slyšíš,“ pronesla přesvědčivě, ačkoli bohapustě lhala. „A můžu to dokázat.“ Pohlédla ke krbu, v němž žhavé uhlíky vydávaly narudlou záři. „Jeden uhlík na hrudi by na to měl stačit. Nebo dotek pohrabáčem pěkně rozžhaveným v plamenech.“ Obcházela jeho lůžko, pozorovala ho a uvažovala, co by měla udělat, aby se probral. „Kdysi jsi mě požádal o pomoc. Teď máš poslední možnost.“

Dotkla se jeho ramene a pak vyjekla, když náhle otevřel oči a zadíval se na ni. Dlaň jí vyletěla k ústům. „Ty mě slyšíš, ty zatracený mizero!“ V hlavě jí bušilo a nervy měla napjaté k prasknutí.

„Někdy ano,“ připustil chraplavým hlasem.

„A přesto jsi mě včera nechal plácat nesmysly!“ vyčetla mu rozpačitá z toho, co vše mu přiznala. „Copak v sobě nemáš kousek slušnosti?“

„Zjevně ne.“

„Cože?“

„Vypadá to, že všichni v téhle pevnosti, tebe nevyjímaje, jsou přesvědčeni, že jsem zrádce, vrah, zloděj a bůhví co ještě.“

O krok se k němu přiblížila a ze rtů jí splynula otázka, která jí minulou noc nedovolila usnout: „Jsi Carrick z Wybrenu?“

„Nevím.“

„Odpověz,“ žádala ho.

„Kéž bych mohl,“ pronesl a jeho hlas zněl tak, že mu zatoužila uvěřit.

„Co tím chceš říct?“

„Že si nevzpomínám.“

„Ach, k čertu! Chceš, abych věřila, že netušíš, kdo jsi, a přitom si tu ležíš na posteli a rozumně si se mnou povídáš?“

„Ano.“

„Tak to ne,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „To by se ti tak hodilo.“

Přimhouřil oči a vymrštil se do sedu, až úlekem vyjekla. „A co myslíš ty?“ zeptal se a ani na okamžik z ní nespouštěl pronikavý pohled.

Ztěžka polkla. „Já… Já myslím…, že jsi… Ano, musíš být Carrick.“

„Proč?“

„Tak především proto, že vypadáš jako on. Ach, jistě, pořád máš pohmožděniny a otoky a už jsem tě neviděla celá léta, ale… Stejně… A měls prsten se znakem Wybrenu.“ Náhle ji něco napadlo a ukázala na jeho ruku. „Schoval jsi ho?“

„Cože?“ odfrkl. „Jistěže ne.“

„A viděls, kdo ti ho sebral?“

„Ne.“

„Ale byls vzhůru,“ poznamenala. „A musel jsi slyšet, o čem se mluví.“

„Vždycky ne. Zpočátku jsem býval při vědomí jen krátce. Až posledních pár dnů vnímám, co se děje.“

Obrátila oči v sloup. „To je opět velmi příhodné, Carricku.“

„Je to pravda,“ trval na svém a ušklíbl se. „Ale ty mi neuvěříš, ať řeknu cokoli. Vůbec mi nedůvěřuješ.“

„Protože tobě se věřit nedá,“ rozhodila paže. „Ovšem to, že jsi lhář, není nejhorší z tvých vlastností.“

Zaťal zuby. „Svou rodinu jsem nezabil.“

„Kdo to tedy udělal, Carricku?“

„Nevím, nejspíš právě ten člověk, který mě napadl a…“

„A to byl kdo?“ zeptala se. Když neodpověděl, založila si paže na hrudi. „Ani mi to neříkej. Nevzpomínáš si.“

„Byla tma. Vzpomínám si jenom, že jsem jel na koni a někdo se na mě vrhl, jako by seskočil ze skály nebo ze stromu.“ Tvář se mu zkřivila, jak se snažil vybavit si události, které mu stále unikaly.

„A proč jsi jel na Calon?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nemyslím… Nezdá se mi, že bych měl namířeno na Calon.“

„Kam jsi tedy jel?“

„Nevím,“ prohlásil a vypadalo to, že je opravdu zmatený. Nebyl ovšem Carrick vyhlášený herec, zkušený v umění polopravd a lží? Tento muž sice vypadá jako Carrick, ale jeho chraplavý hlas Morwenna nepoznává.

Nenech se znovu napálit.

Nevěř mu.

A pro všechno, co je ti svaté, hlavně se do něho znovu nezamiluj!

Při tom pomyšlení se jí skoro podlomila kolena. Zamilovat se do něj? Jak ji to mohlo napadnout? Ačkoli ani sama sobě nemohla lhát, že Carricka z Wybrenu kdysi nemilovala z celého svého naivního srdce. Už je to ale dávno a ona dospěla v ženu. Nesmí znovu propadnout jeho svůdnému šarmu, neudělá to. Přesto prsty nevědomky přitiskla k ústům a naprosto zřetelně si vybavila, jak se jejich teplé rty dotkly, jak se jí v žilách rozproudila krev, jak ji zaplavil pocit povznesené radosti.

Hloupá, bláznivá ženská.

Narovnala ramena a přiblížila se k němu ještě víc. „Dokaž mi, že nejsi Carrick,“ vybídla ho, a když zaznamenala tázavý pohled jeho očí, ukázala na pokrývku. „Carrick z Wybrenu má vysoko na vnitřní straně stehna mateřské znaménko. Já, ehm, pokoušela jsem se je onehdy v noci najít, ale… Byla tma a připadalo mi trapné nakukovat ti pod pokrývku. Teď je ovšem jasné, že jsi schopen se sám odkrýt, takže se můžeme přesvědčit oba.“

Pod plnovousem zvedl koutek úst. „Jestli se chceš podívat na mou výbavu, má paní,“ prohlásil, přičemž se mu bílé zuby zableskly v úsměvu a ocelově modré oči jiskřily, „stačí říct.“

Tváře jí zalila ohnivá červeň, ale hlas se jí ani nezachvěl. „Můžu tě ujistit, že to mě vůbec nezajímá,“ pronesla, ale hrdlo měla tak stažené, že z něj slova stěží vymáčkla. „Ovšem to mateřské znaménko bych si prohlédla ráda.“

„Jak si přeješ, má paní,“ vysmíval se jí a pokrčil rameny. Trhl sebou, ale po určitém úsilí se mu podařilo opřít se o loket a odhrnout pokrývku.

Odhalil před ní svou nahotu. Modřiny mu hyzdily svalnatá stehna i silná lýtka a tmavé chlupy, které mu pokrývaly nohy, ještě zhoustly ve slabinách, kde k jejímu zklamání ležel ochablý úd. Něco takového ještě nikdy neviděla, tu povadlou… věc… v tmavém hnízdě. Mnohokrát se s Carrickem milovala, ale nikdy ho nezažila takhle. Ušklíbla se.

Carrick se zasmál, její rozpaky ho pobavily. „Obávám se, že se ti nelíbím.“

„Ty… Ty… Ty ses mi nikdy nelíbil, Carricku.“

V očích mu čertovsky zablýsklo. „Nikdy?“ Posměšně zdvihl tmavé obočí. „Pak bych se možná měl víc snažit.“

Uštědřila mu pohled, jímž odradila nejednoho nevítaného nápadníka, tohoto muže však nikoli. Vypadalo to, že Carrickovi se její zuřivost líbí.

„Podívej se rychle, paní,“ vybídl ji a ukázal na své obnažené mužství, „protože nevím, jak dlouho… Och, zatraceně.“

Jeho úd se náhle začal zvedat a zvětšovat.

„Svatá Morrigu,“ zašeptala a snažila se ignorovat jeho vzrušení. Upřela pohled na stehno a hledala mateřské znaménko. Kde k čertu je? Přimhouřila oči, ale v místnosti bylo jen slabé světlo a na místě, kde by podle ní znaménko mělo být, zahlédla jen modřinu. Nebo je snad tehdy viděla na druhé noze, tam kde teď má jizvu? Nebo je pod nějakou starou jizvou? Neodvažovala se podívat zblízka, protože jeho mužství se jí pyšnilo přímo před očima.

„Nemůžeš s tím přestat?“ zeptala se.

„Můžu, ale nejdřív musíš přestat civět.“

„Já na to necivím… Ach, pro lásku Boží!“

„Stává se mi to v ty nejnevhodnější chvíle.“

Zmrazila ho dalším ledovým pohledem.

„Vážně, jako by měl svou vlastní hlavu.“

„Skutečně?“ dobírala si ho, nechtěla se nechat zastrašit. Přistoupila blíž, slyšela, jak se zasmál, a cítila, že se jí krev v žilách rozproudila. Bylo to zatraceně bláhové. Najednou si uvědomila, jak hloupý úkol na sebe vzala. „Och! Přikryj se!“ nařídila mu.

Měl v sobě tolik odvahy či drzosti, že se smál nahlas. Vždycky to přece byl mizera. „Jsi spokojená?“ zeptal se.

„Ne, ale… Cože?“ Prudce zvedla hlavu a zadívala se mu zpříma do obličeje. Viděla jiskry v jeho očích i nezaměnitelný úsměv na tváři. Ten bastard si z ní dělá legraci a ještě si to užívá.

„Ptal jsem se, jestli jsi…“

„Ano, ano, slyšela jsem!“ Ustoupila od něj a cítila, jak jí po krku stékají pramínky potu. „A teď se prosím přikryj.“

„Jak si přeješ.“ Jediným pohybem zápěstí přes sebe zase přehodil pokrývku a Morwenna konečně uvolněně vydechla. „Jsem tu k tvým službám.“

„Zatraceně, Carricku,“ zavrčela vztekle. „Nevysmívej se mi.“

„Nelíbí se ti to?“

„Ne!“

Vykouzlil na rtech svůdný úsměv, až jí srdce poskočilo. Vzpomněla si, jaké to s ním bývalo, vybavila si jeho kouzelný dotek, teplé dlaně, smyslný tlak jeho rtů na svých. Cítila, že jí po krku do tváří stoupá červeň. Narovnala se, potlačila zrádné myšlenky na minulost a založila si paže na hrudi. „Nevím, jak můžeš vtipkovat v takové chvíli. Tvůj osud je v mých rukou.“

„Vážně?“

„Ano! Sakra, Carricku, copak nechápeš, že až zítra vydám povel otci Danielovi, vyrazí na Wybren se zprávou o tvém… o tvém…“

„Zajetí.“

Odvrátila pohled. „Kdyby tě nepřinesli na Calon, umřel bys. Držela jsem tě tu jako svého hosta.“

„Můžu tedy svobodně odejít?“

Zaváhala. „Mám vůči Graydynnovi povinnosti.“

Pohrdavě si odfrkl. „Jak to? Nic mu nedlužíš.“ Vytáhl se zase do sedu a prokázal tak, že už nabyl hodně sil. Svaly na pažích se mu v záři plamenů leskly a v jeho očích si všimla něčeho temného, nebezpečného, ale přesto svůdného. „Z nějakého důvodu věříš, že jsem vrah, že jsem zradil tebe i všechny obyvatele Wybrenu.“

„Tak nemůžu soudit.“

Hleděl na ni s opovržením. „Och, paní,“ pronesl, „ale to už jsi udělala. Co myslíš, že mě od Graydynna čeká, až dorazím na Wybren?“

„Nevím.“

„Přivítá mě s otevřenou náručí? Nabídne mi jídlo a pití, možná i ochotnou ženu?“ ptal se a doslova z něj čišel hněv. „Nebo jsi, má paní, přesvědčena, že mě spíš pošle rovnou na šibenici do rukou kata?“

V duchu se otřásla a zavrtěla hlavou.

„Ne?“ odsekl. „Pak tedy dovol, abych ti to vysvětlil. Graydynn potřebuje někoho obvinit, nějakého obětního beránka, na nějž by hodil vinu za všechna ta neštěstí na Wybrenu. A jestli mě k němu pošleš, tím obětním beránkem se stanu já.“

„Jak to víš?“

„Je to přirozené, sám bych udělal totéž.“

„Stejně lehce, jako jsi zabil svou rodinu? Bez zaváhání, jako ses obrátil zády ke mně?“ zeptala se. V okamžení byl na nohou, přeběhl přes rákosem posypanou podlahu, stiskl její předloktí silnými prsty a zůstal před ní stát nahý a rozzuřený.

„Nic takového jsem neudělal.“

„Ty tedy nejsi Carrick?“ zajímala se šeptem, v hrdle jí vyschlo a marně se snažila ucouvnout.

„Ne.“

„Ne?“

Zavrtěl hlavou a pod vším tím vztekem, pod maskou divokého hněvu zaznamenala stopy zmatku. „Už ne.“

„Ach… Takže ty chceš předstírat, že minulost neexistuje. Dnes chceš být nevinný jako malé děcko!“ Vysmekla mu jednu paži.

„To ale nejde, Carricku. Nemůžeme jen tak popřít své omyly. Kdyby to bylo možné, přísahám, že bych s radostí vymazala veškeré vzpomínky na tebe. Byl bys pro mě mrtvý, nikdy bych tě nepoznala.“

„Já si tě pamatuji.“

Ztuhla. „Cože?“

„Útržkovitě,“ připustil a ve tváři mu cukalo. „Vzpomínám si, že jsem tě viděl, jak ses smála. Že jsi vždycky uháněla na svém koni, jako by tě honil sám satanáš.“

Srdce se jí sevřelo. Její odhodlání narušily desítky vzpomínek na to, jak s ním trávila ony žhavé, dávno minulé chvíle. Ach, jak moc ho milovala! „Jak… Jak příhodné, že sis na mě vzpomněl zrovna teď, když se tě chystám poslat pryč. Přesto ale tvrdíš, že si nevybavuješ lidi, kteří ti důvěřovali, ty, kteří kvůli tobě přišli o život.“

„Ne.“ Hlas se mu zadrhl, zamrkal. „Přísahám, Morwenno, nikoho z rodiny jsem nezabil. Nevím, jestli jsem někdy někoho připravil o život. Podle jizev na těle jsem nejspíš strávil spoustu času v bitvách a matně se mi vybavují obrazy vojáků, zbraní i vztek, který mi koluje v žilách, ale při všem, co je mi svaté, se zapřísahám, že jsem nezavraždil svou rodinu. Ani…“ Natáhl se a omotal si kolem prstu pramen jejích vlasů. „Ani nevěřím tomu, že bych tě mohl opustit, ať už s dítětem, nebo bez něj.“

V očích ji pálily slzy. Ach, jak jen si přála mu uvěřit – jeho slova byla balzámem na bolest, jež jí rvala srdce –, ale takový blázen zase není.

„Ale tos udělal, Carricku, alespoň tohle vím jistě.“ Zavřela oči, odolala náporu slz a připomněla si, že je to prolhaný bídák a řekl by cokoli, jen aby se zachránil. „Já jsem to zažila. Opustil jsi mě.“

„Pak jsem byl takový hlupák, že tomu ani nemůžu uvěřit,“ zašeptal. Než stačila zareagovat, přitáhl si ji blíž, až se tiskla k jeho pevnému obnaženému tělu. Sklonil k ní ústa a přitiskl jí je na rty s takovou naléhavostí, že ji zaplavila horkost.

Ne! křičel na ni její vnitřní hlas. Morwenno, ihned s tím šílenstvím přestaň!

Ale přestože ji rozum vybízel k něčemu jinému, oddala se Carrickovu polibku, cítila na svých rtech ten sladký, pevný tlak, pootevřela ústa jeho neodbytnému jazyku a vnímala, jak roztáhl dlaň na jejích zádech a přitiskl si ji ještě blíž.

Ne, ne, ne!

Nepřestala. Nemohla. Nechala se ovládnout svým tělem, a když Carrick zasténal, vzdala se veškerého odporu. Stáhl jí tuniku z ramene a políbil ji na to měkké a citlivé místečko pod klíční kostí.

V těle se jí rozlévala horkost, která se soustředila v té nejintimnější části jejího těla. Stáhl jí tuniku ještě níž, odhalil vrcholek jednoho ňadra a posel ho tolika žhavými polibky, až nemohla popadnout dech. Věděla, že je ztracená. Jeho mužná vůně se mísila s kouřem z ohně a rozpalovala jí smysly. V hlavě se jí rojily dlouho potlačované vzpomínky na společnou vášeň. Viděla Carricka, jak leží nahý na louce, usmívá se a ohnutým ukazováčkem ji láká k sobě; Carricka, jak vklouzl do její ložnice, stáhl z ní šaty a dotýká se jí na těch nejtajnějších místech; jak ji povalil do trávy a zmocnil se jí zezadu, zatímco rukama jí laskal ňadra, až vzdychala a sténala a celé tělo měla v jednom ohni.

Ach, milovat se s ním bylo jako milovat se se samotným ďáblem! Věděla, že by ho měla odstrčit, skoncovat s těmi bláznivými myšlenkami, ale nedokázala to. Tři roky toužila zrovna po tomto okamžiku, tisíc nocí o něm snila a právě tolik dní proklínala jeho duši.

Ale dnes v noci… Jen pro tuto jedinou noc… zapomene na to, že ji zradil. Zatímco žhavé uhlíky z krbu osvětlovaly místnost jemnou rudou září a zbytek hradu spal, ona věděla, že mu nic neodepře. Namísto toho ho políbila se vší touhou zrozenou ze zoufalství.

Když ji zvedl ze země a odnášel k lůžku, neprotestovala. Celou svou vahou ji přitiskl k matraci. Ovinula mu ruce kolem krku a zadívala se na něj s dychtivým očekáváním. Rozvázal jí tuniku a ona se celá napjala. Když nakonec odhodil nežádoucí oděv a Morwenna před ním ležela jen v tenoučké krajkové košilce, měla pocit, že se nemůže nadechnout. Jako by jí dech uvízl někde mezi nebem a zemí. Zvedla hlavu a políbila ho s veškerou srdcervoucí vášní, kterou v sobě dusila tři dlouhé roky.

„Proboha, Morwenno, jsi překrásná,“ zašeptal a její duše jako by dostala křídla.

Nevěř mu, nedůvěřuj tomu prolhanému lumpovi.

„Ty také.“

„I s těmi modřinami?“

Namísto odpovědi polaskala rty namodralé místo nad jeho žebry. Zasténal, a tak pohnula ústy, ochutnala slaný pot z jeho kůže a slyšela, jak přes zaťaté zuby ostře vtahuje dech.

„Ty jsi čarodějka,“ pronesl. Roztáhl nohy, zapřel se o svalnatá stehna a přitiskl ztopořené přirození k jejímu podbřišku. „Ale to jsem tušil.“ Opřel se o loket, tvář měl u její tak blízko, že na lících cítila jeho dech, a zabořil jí prsty do vlasů. Pak jí tváře, čelo i bradu posel hladovými, dychtivými polibky.

Srdce jí bušilo v divokém bláznivém rytmu, tep v uších bil tak hlasitě, až si byla jistá, že ho musí slyšet i on. Dívala se mu do očí tmavých jako půlnoční nebe a neviděla mizeru, kterého kdysi milovala, nýbrž muže, jehož nezná, cizince, který se stane jejím milencem, pokud mu to dovolí.

Černé vlasy mu padaly do očí, opálená, potem smáčená kůže se mu v matném světle leskla, mužné šlachy a svaly se mu vlnily při každém pohybu a tolik se podobal Carrickovi, kterého si pamatovala, až se jí bláhové srdce sevřelo.

Pro jednu hloupou chvíli si představila, že ho stále ještě miluje, pak tu myšlenku zavrhla. Tohle nemá s láskou nic společného, nabádala se, jde tu jen o touhu a vykoupení.

Nebo o pokušení?

Ztěžka polkla a vztáhla k němu ruku. Už je to dlouho, co byla naposledy s mužem, protože milování s Carrickem z Wybrenu ji uvrhlo do hanby. Dnes večer se přesto odhodlala riskovat tutéž bolest. Přestože je žena, a tudíž se od ní čeká, že nebude podléhat hříšným tělesným potřebám, nemínila si odepřít jednu noc rozkoše v jeho náručí.

Kdysi ho z celého srdce milovala.

A proto si dnes dopřeje to, po čem touží.

Zaťala mu prsty do zátylku, přitáhla si ho k sobě a vydechla do jeho otevřených úst. Zasténal a ona ho vroucně políbila. Vášnivě si užívala naléhavého tlaku jeho rtů, jemné hry jazyka, který jí proklouzl mezi zuby, dotýkal se jí, škádlil ji a ochutnával.

Poddala se okamžiku a zavřela oči.

Volnou rukou našel její ňadro. Přes hedvábnou látku jí palcem smyslně přejel přes bradavku, která se napjala a dožadovala se dalších dotyků.

Zavzdychala a celá se rozechvěla.

Svíjela se pod ním, bradavky reagovaly na jeho dlaně, v klíně cítila horkost a touhu. „Carricku,“ vyjekla tiše, ale jméno jako by se rozléhalo po celé místnosti. „Ach, prosím…“

Odtáhl se od ní, zadíval se na ni a vykouzlil na rtech ten ďábelský úsměv, který její touhu jenom roznítil. „Mizero?“ zeptal se a znovu ji políbil. „Neříkalas mi tak náhodou?“

„Ještě hůř! Ty… Ty jsi horší než mizera!“

Zasmál se. „Je to vůbec možné?“ Jazykem obkroužil její rty, ale polibek jí odepřel.

„A… Ano.“

Otřel se o ni svým mužstvím, pomalu a smyslně. Pomalu odhrnul tenoučkou vrstvu látky, která je od sebe oddělovala.

Byla rozbolavělá vášní, roztoužená, dychtivá.

„Co je horší než mizera?“

„Ty,“ zamumlala. I když myšlenkami byla úplně jinde, soustředila se jen na své nejtajnější místečko. Bože, jak po něm prahne.

Jako by pochopil její výzvu, položil se na ni a jeho tělo po ní sklouzlo. Košilka se napjala, když rty našel její ňadro dosud pokryté průsvitnou látkou. Dychtivě jí olízl bradavku a Morwenna se pod vlhkým prádlem doslova zmítala touhou.

Vtlačil jí koleno mezi nohy, až vyjekla a prsty mu zabořila do vlasů. Uvnitř se chvěla a její ženství se nemohlo dočkat jeho dotyku. Koleno zatlačilo ještě víc. Zasténala. Horké tělo pulzovalo a třáslo se rozkoší.

Oheň v krbu rudě žhnul stejně jako Morwennina touha. Prsty mu zaryla do paží, a když přejel zuby po bradavce, vypjala se do oblouku a přitiskla se k němu úžeji, nabízela mu svá ňadra. Hladově je laskal a jí se zamotala hlava.

Když na chvíli přestal, vykřikla.

„Trpělivost, má paní,“ zašeptal chraplavě a přetáhl jí košilku přes hlavu, takže před ním v záři ohně ležela nahá.

Laskal ji mozolnatýma rukama, přejel jí přes žebra a hnětl jí ňadra. Jeho jazyk a rty jako by byly všude. Paže ovinula kolem jeho trupu, prstem mu sjela po páteři a on sebou trhl, jako by ho zasáhl blesk.

Zamručel, pohnul se, koleny jí roztáhl nohy ještě víc a na podbřišku ucítila jeho horký dech. „Nezahrávej si se mnou, paní,“ zašeptal. Rty si značil pěšinku od podbřišku ke stehnům. Pak se jí dotkl, něžně ji otevřel a rty našel to nejintimnější místečko. Laskal ji prsty i jazykem a působil jí tak slastná muka, že zaryla prsty do matrace a pot se z ní jen řinul.

Vydechl, ona se křečovitě napjala, celé tělo se jí třáslo, mysl se roztříštila na tisíc kousíčků. Vykřikla rozkoší a on se pohnul kupředu. Ztopořeným údem se dotkl místa, s nímž si předtím pohrával ústy.

„Teď, má paní,“ pronesl, podíval se na ni a prudce se jí zmocnil. Vyjekla a celá se rozhořela. Pomalu se stáhl, ale ona ho nenechala uniknout. Zabořila mu prsty do paží a vypjala se do oblouku, když do ní znovu vstoupil. Nohy mu sevřela kolem trupu, srdce jí divoce bušilo a celou ji zachvátila touha. Všechny myšlenky na minulost i budoucnost zmizely. Záleželo jen na této noci, a když se tak Morwenna pohybovala spolu s ním a vnímala, jak se i jemu zrychluje a krátí dech, přitiskla se k němu a odpovídala na každý jeho výpad vlastním divokým pohybem. Zrychlovali tempo, snažili se dopřát jeden druhému rozkoš, divoké supění svědčilo o vášnivosti tohoto milování.

Morwenna uvnitř doslova tála, oheň v ní plál stále jasněji, až už se jí zdálo, že snad vybuchne, a celé tělo se jí roztřáslo. Pak vykřikla, přitiskla se k němu, svírala ho v náručí a opakovala jeho jméno.

Zaklonil hlavu a zaťal všechny svaly, když také on dosáhl uvolnění. „Morwenno,“ zašeptal tichounce. „Má přesladká paní.“ S prsty zabořenými v jejích vlasech se na ni zhroutil.

Váha jeho těla jí byla příjemná. Tiskli se k sobě, oba zmáčení potem a vyčerpaní, dokud se jejich přerývaný dech neuklidnil. Nakonec se Carrick v potemnělé místnosti usmál, opřel se o loket a zadíval se na ni. „Ty jsi ale dračice,“ pronesl a odhrnul jí z tváře vlhkou kudrlinu.

„A čarodějnice?“ Rozpustile povytáhla obočí a cítila, jak se jí rty roztahují v úsměvu.

„Ano.“

„Čarodějnice!“ Zavrtěla hlavou a ušklíbla se.

„Pořád je to lepší než přízviska, kterými jsi častovala ty mě. Jen počkej, myslím, že to byl bastard a čubčí syn. Pak tu máme mizeru a lumpa…“

„Psst.“ Přitiskla mu prst na rty. „To už stačí.“

„Ovšem špinavý lotr byl nejspíš nejpozoruhodnější,“ dodal, než jí prst políbil, vtáhl ho do úst a začal ho něžně sát.

„Cože? Ach!“ zašeptala, když ucítila, jak v ní jeho mužství znovu narůstá.

Usmál se a darebácky vytáhl obočí. „Och, má paní, ale nemyslela sis, že už jsme hotovi, že?“

Než stačila odpovědět, znovu začal s milostným dobýváním a jiskry v jeho očích naznačovaly, jaké rozkoše pro ni ještě chystá.

„Musíme toho hodně dohnat,“ prohlásil, když už si znovu pohrával s její bradavkou a jeho mužství bylo opět připraveno. „Opravdu moc.“ Poté dostál svému slibu, znovu se k ní přitiskl a začal se rytmicky pohybovat, zatímco jí hladil ňadra a tiskl k ní horké, dychtivé rty.

Blaženě zavřela oči a nehodlala se zabývat důsledky.

Zítřek ať jde k čertu. Dnes se mu bude oddávat znovu a znovu, a zítra se uvidí.

Ne!

Vykupitel vše sledoval škvírami ve zdi a musel se kousnout do jazyka, aby nevykřikl nahlas. Nosní dírky měl rozšířené odporem, když civěl na milostný akt tak nechutný, že se mu svíraly vnitřnosti.

Na druhé straně zdi, skoro patnáct stop pod ním, se ten parchant pelešil s Morwennou. Navzdory zraněním se zdálo, že Carrick je dobře vybavený. Zhmožděné svaly se mu ve světle plamenů zatínaly. Kůže se napínala přes pevné hýždě. Zaváhal jen na chvíli, než učinil další divoký výpad.

Proklínám ho!

Proklínám i ji!

Ať se jejich chlípné a smilné duše propadnou rovnou do pekelného ohně!

Zuřil, ale stále na ně civěl. Zatínal pěsti i zuby a sledoval, jak na sebe dorážejí jako zvířata, sténají, svíjejí se a potí.

Hnus!

Je to nemorální!

Dělá se mu z toho zle!

A přesto nedokázal odvrátit zrak a fascinovaně na ně zíral. Jeho raněnou pýchu podněcovalo i vlastní tělo, které vzrušeně reagovalo, zrádná mysl vykreslovala erotické scény, jichž se také účastní, jeho touha volala po uvolnění.

Vnímal její plné rty a zardělou tvář, když líbala každý kousek milencova těla.

Och, kéž by se ho ta ústa také tak dotýkala!

Kéž by ho její dlaně hladily a laskaly.

Kéž by rty zvlhčila každý odhalený kousek jeho kůže.

Ztěžka polkl a na jazyku ucítil vlastní krev.

Měl co dělat, aby na sebe nezačal sahat, neuvolnil vnitřní démony a nepoddal se rozkoši, po níž prahl. Snil o vyvrcholení, o tom, že leží na ní a tiskne se hluboko do jejího horkého, ochotného klína. Bral by si ji znovu a znovu, přinutil by ji, aby před ním poklekla a laskala ho rty i jazykem, pak by jí řekl, aby se před něj postavila nahá, vzal by její ňadra do svých dlaní, tiskl ji a ochutnával.

Jak tak snil o tom, co všechno by jí udělal, musel zatnout zuby, protože bolestí málem vykřikl. Teď je ale poskvrněná. Má v sobě sémě jiného muže, možná se v ní už ujalo a ona počala.

Obrátil se mu žaludek a projel jím nápor zuřivosti. Přinutil se odstoupit od pozorovatelny a mlčky přísahal, že se pomstí. Rozhodl se, že ani ona trestu neunikne, o to už se postará. V chodbičkách to dobře znal, a tak si rychle razil cestu temným průchodem. Teprve když už byl daleko od svého místa u zdi a zabočil za roh, dovolil si vydechnout. Cestou vyškubl z železného držáku lojovou svíci. Bez ohledu na to, jak je vzteklý, jak je mu zle, nesmí ztrácet ze zřetele svůj plán. V hlavě mu bolestivě tepalo. Nenechá se svést z cesty!

Zvedl pochodeň do výšky a pospíchal do komůrky, kterou používal jako skladiště. Jestli má v šedivém světle úsvitu uniknout nepoznán, bude potřebovat přestrojení.

Pomyslel na Carricka z Wybrenu. Brzy zemře mučivou a zaslouženou smrtí. Jestli mu kolem krku nenavleče smyčku mistr popravčí, Vykupitel už se o to postará.

Představil si tu scénu a krev se mu rozproudila očekáváním. Už se viděl, jak tomu vězni podřezává krk. Proč ho jen nezabil dřív, když to bylo tak snadné! Měl tolik příležitostí, ale nabádal se k trpělivosti a klidu, aby si mohl vychutnat spravedlnost. Ten bastard jí neunikne!

Je snad pro něj lepší cesta k záchraně než nechat vězně popravit a obvinit ze všeho, co na Wybrenu spáchal on sám? Copak si Carrickovo úmrtí takto nenaplánoval?

A co když ten chlap, který teď spí s Morwennou, není Carrick?

Co když je to nějaký vetřelec?

Ta myšlenka ho chvíli trápila, ale rychle ji zavrhl. Kdo jiný by to byl? Podle toho, jak vypadá, určitě pochází z Wybrenu. Vykupitel se ušklíbl.

Došel do malé místnůstky a zahleděl se na pečlivě poskládané šaty. Dnes ráno si obleče oděv rolníka: špinavé nohavice, které jsou samá záplata, vybledlou halenu, čapku a… Zarazil se. Zvedl pochodeň do výšky a pátravě prohlédl skladiště. Mnišská kutna byla na svém místě, rolnický oděv také, ale vojenská uniforma zmizela… To není možné! Nechal ji přece vedle hadrů prostého rolníka.

Do hlavy se mu nahrnula krev.

Pocítil bodnutí strachu.

Někdo objevil jeho chodby! Pátral v policích, byl si jist, že se musel splést. Ale ne. Postrádal nejen vojenskou uniformu, ale také malý nůž, dýku se zvlášť nebezpečným ostřím.

Skoro se dusil hrůzou a musel v zatuchlé, kobce podobné místnosti chvíli zhluboka dýchat. Zamysli se, nařídil si v duchu. Mysli!

Nepoužil uniformu a nenechal ji ve své ložnici? Neodložil ji tam, když už ji nepotřeboval? Nezastrčil ji někam z obavy, že by ji mohl někdo najít?

Ne, ne, ne! Byla právě tady, na jeho tajném místě.

Pak to tu někdo objevil!

Někdo ví, co děláš!

Někdo tě pokradmu sleduje a čeká jen na správnou chvíli, aby tě mohl prozradit a zničit všechno, o co jsi usiloval.

Celý se roztřásl. Zadržel dech, naslouchal, natahoval uši, jestli v bludišti tajných chodeb, které považoval jen za své, neuslyší nějaký zvuk. V rohu se cosi pohnulo a on se strachy málem pomočil, dokud si nevšiml, že v díře pod maltou kvapně mizí krysa.

„Přestaň s tím!“ zasyčel, rozzuřený sám na sebe. Ať už tu uniformu sebral kdokoli, nic neprozradil, takže i on má nějaké tajné poslání, vlastní důvod, proč se krade těmito chodbami.

Vydechl a začal se převlékat. Svlékl ze sebe šaty, které už viděli mnozí a jistě by je poznali.

A co ten vězeň? Možná našel skrytý vstup do své ložnice.

Až do dnešní noci Vykupitel věřil, že je ten muž v bezvědomí, a pokud se občas probere, bývá v jakémsi obluzeném stavu, neví, kde je ani kdo je. I kdyby se vzpamatoval, byl by potlučený a slabý…

Asi ne zas tak slabý, když se mohl divoce pelešit s Morwennou.

Duše se mu opět rozhořela vztekem.

Možná ten chlap našel dveře i tajné chodby, ale zatím neobjevil únikovou cestu. Třeba jenom vyčkává na správnou chvíli a v mezidobí oblažuje paní.

„A dost!“ vyprskl Vykupitel, protože už ho unavoval neodbytný vnitřní hlas. Přetáhl si halenu přes hlavu tak vztekle, že ji natrhl. Celý se roztřásl a prsty se nemotorně snažil zavázat kožené šňůrky na hrubých, hnusně páchnoucích nohavicích.

Do boty si zastrčil jeden nůž, druhý upevnil na roztřepený opasek a pokoušel se vyhnat z hlavy Morwennu ve vězňově posteli. Barvité výjevy však měl stále před očima – viděl její plná ňadra s vlhkými bradavkami, těmi tvrdými a tmavými poupátky, která zajatec ochutnal a škádlil, líbal a sál, zatímco do ní znovu a znovu pronikal. Och, a jak se to té děvce líbilo! Prosila ho, žádala o víc, ovíjela kolem něj nohy a přitahovala si ho k sobě.

Běhna!

Krev v žilách mu vřela, pulzovala a hučela mu v uších, když si po paměti razil cestu chodbami.

Když konečně našel vstup, ke kterému mířil, uzoučký průchod vedoucí do bylinné zahrádky u kuchyně, stiskl páčku a ucítil na tváři závan chladného ranního vzduchu.

Pátravě se zahleděl na kamenné schody a bedny, kde se skladovalo dřevo na otop, ale nic neviděl. Zkoumal zablácené záhony, z nichž trčely napůl zmrzlé rostliny a jejich zažloutlé listy odrážely matný měsíční svit. Na pěšině vedoucí ke špižírně se vynořil jakýsi stín. Srdce se mu skoro zastavilo, ale pak si uvědomil, že to byla jen kočka, která vyskočila na povoz. Trochu se uklidnil a soustředěně pozoroval vnitřní nádvoří. Všechno se zdálo být v pořádku.

Vypadalo to, že pro tuto chvíli je v bezpečí. Protáhl se dvířky, přitiskl se tělem ke zdi a snažil se zůstat ve stínu, chráněný před zraky stráží na věžích.

Právě se chystal vykročit ke kapli, když tu vycítil něco podivného. Ztuhl a chlupy na pažích se mu zježily. Určitě tu nikdo není a jeho rozechvění pramení jen z toho odporného výjevu, který zahlédl v zajatcově ložnici. Také ho rozrušilo, že mu chybí jedno přestrojení.

Nemůže si ale dovolit riskovat.

Stál nehybný jako socha, natahoval uši a obezřetně zíral do tmy. Noc byla chladná, hustými mraky pronikal jen malý srpek měsíce. Vysoko nad ním přeletěla a zahoukala sova, ve větru šustilo pár suchých listů. Bylo tu ale ještě něco. Něco, kvůli čemu mu vyprahlo v ústech.

V ruce svíral nůž a pozvolna, celé tělo ve střehu, postupoval kupředu. Byl odhodlaný zjistit, co mu způsobilo tu husí kůži. Co je to za divný zvuk? Ten, který je sotva slyšet přes jemné svištění plachet větrného mlýna, jenž se otáčí v zimním větru?

Na okamžik zavřel oči a soustředil se jen na něj.

Je to ženský šepot.

Ta čarodějnice.

Zase ona!

Tohle je ale naposledy. Už nikdy se nepomodlí k pohanským bohům. Dnes v noci Vykupitel ukojí svou touhu po krvi.

Věděl, že se stařena před úsvitem vrátí do svého pokoje. Stačí jen počkat.

Morwenna se na posteli vedle něj pohnula, a tak ji naposledy objal. Pak vyklouzl z lůžka. Její vůně, dotyk, zvuk jejího pokojného dechu ho skoro přiměly změnit názor. Skoro. Přestože ho ale jejich milování rozpálilo, věděl, že to byla jen jedna vášnivá noc.

V ranním světle by oba na svůj čin pohlédli jinýma očima.

Už mu pohrozila, že ho pošle na Wybren, a on vůbec nepochyboval, že svůj záměr dotáhne do konce. Navzdory tomu, co v noci sdíleli, cítil, že se jí zčásti uleví, když už s ním nebude mít co do činění.

Chvíli se na ni díval, vnímal, jak jí dech vychází z pootevřených rtů, a sledoval, jak se jí řasy tisknou ke tvářím. Cosi se v něm sevřelo, a když si povzdechla, obrátila se a zavrtala hlouběji do pokrývek, málem si vše rozmyslel a vklouzl zpátky k ní do lože.

Nemůže.

Musí uprchnout.

Zjistit pravdu o své minulosti i o sobě.

Rysy mu v matném světle ztvrdly. Hodlá se vydat na Wybren, ale ne v doprovodu stráží, ne se svázanýma rukama a přehozený přes koňský hřbet, aby všichni viděli, jak ho vedou otevřenými branami. Nechtělo se mu pod šibenici ani do žaláře. Zařídí to po svém.

Nehlučně zamířil k tajným dveřím, našel páčku, a když se vchod otevřel, sebral jednu lojovici a protáhl se dovnitř. Bezpečně za sebou zavřel a pomocí křížků, které vyryl do kamenů poblíž podlahy, našel cestu ke kupce ukradeného oblečení. Rychle si oblékl uniformu, a ačkoli mu byla v ramenou trochu těsná, měl pocit, že pokud se hned nerozední, podaří se mu uniknout.

Jestli se Morwenna neprobudí.

Stále na ni myslel. Našlapoval tak, aby nevydal jediný zvuk, a plížil se bludištěm ke dveřím poblíž kaple. Až se budou měnit stráže, vyrazí odtud do stájí a schová se tam, dokud se mu nenaskytne příležitost ukrást koně. Nejspíš bude muset napadnout stájníka nebo přesvědčit tupého podkoního, že je žoldák, jehož nedávno najal sir Alexander, ale byl si jist, že tak či onak se mu podaří koně si opatřit.

Potom bude uhánět na Wybren.

Postaví se lordu Graydynnovi jako svobodný člověk.

A konečně zjistí pravdu.

Dnes je ta noc, věděla Isa, když odříkávala modlitby k Matce bohyni a kreslila do bláta u tůně plné úhořů runu. Slabé měsíční světlo halilo noc do tajuplné stříbřité záře a ona cítila, že kdesi v tvrzi se plíží zlo a vykukuje z temnoty.

„Dej jim bezpečí, Matko,“ odříkávala, zatímco zarývala klacík hluboko do měkké půdy a rozhazovala do vzduchu nad kresbou kousky bylin a kůry – jasanu, třezalky a jeřábu. „Ochraňuj je, Morrigu,“ modlila se. „Uchovej je v bezpečí. Jestli padnu, prosím, stůj při paní. Střež ji i její rodinu.“ Stejnou žádost opakovala stále dokola. S nadcházejícím úsvitem si Isa uvědomila, že tyto modlitby budou poslední.

Pozvolna vstala, ve starých kolenou jí zavrzalo a hrůza jí sevřela srdce. Doufala, že tváří v tvář smrti bude statečnější, uleví se jí, že se dostane na onen svět, ale měla strach, je brzy, ještě má spoustu práce. Moc práce. Podívala se na své sukovité ruce s oteklými a často rozbolavělými klouby. V mládí mívala prsty jemné a silné.

Měla by přijmout smrt, svěřit se osudu, který jí byl určen, ale nemohla. Ze tmy se ozval havran. Přistoupila blíž k tůni a zahleděla se do hluboké vody, nehybné a tmavé. Na hladině se mihotalo jen jemné měsíční světlo.

Nedívej se!

Udělala však další krok a zírala dál.

Viděla svůj vlastní obraz a vyděšené vědoucí oči. Co horšího, nebyla sama, a přestože panovalo bezvětří, voda najednou začala vířit a za ní se vynořil lesklý rudý drak, jemuž seděl na hřbetě bůh podsvětí Arawn a ve tváři měl odporný úsměv.

Staré srdce se jí bolestivě sevřelo. Obrátila se, aby té stvůře mohla čelit, ale za ní pochopitelně nikdo nestál. Rudý drak i pán smrti byli neviditelní.

Otřásla se, všechny smysly měla zostřené, očima pátrala v temnotě a znovu se rozechvěle pomodlila, tentokrát k Morganě le Fay. Neprosila o bezpečí pro sebe, ale o smrt toho, kdo se ji pokusí zabít. „Prosím,“ zašeptala, „bohyně smrti, přijď z Glamorganu, vyslyš mou žádost, proklej toho zloducha!“

Bylo však příliš pozdě, kostky osudu už byly vrženy. Vidění se změnit nedalo.

Neboj se, uklidňovala se. Smrt si přijde pro všechny. Přesto si přitáhla plášť úžeji k tělu a zažívala nápor ledově chladného zoufalství.

Smrt se obelstít nedá. Vždycky si říkala, že až pro ni přijde, ochotně se jí podvolí, s radostí projde na druhou stranu. Když si však najednou byla jistá, že ten okamžik nastal, chtělo se jí utíkat, skrýt se, lpěla na pozemském životě.

Staré klouby ji bolely, ale uháněla do svého pokoje. Tam rozsvítí svíce, bude pálit bylinky i kůru, natáhne tam ochranné provázky a také si opatří zbraň. Samotnému Arawnovi ublížit nemůže, ale jeho poslem bude bezpochyby nějaký smrtelník. Zloduch. Cítila to, vnímala to v nehybném, chladném ovzduší.

Pádila po pěšině přes zahradu a myslela na nůž s kostěnou střenkou, který jí odkázala matka, nůž, jehož ostří dokázalo jediným tahem rozříznout úhoře od hlavy až po svíjející se ocas. I přesto dnes v noci čepel ještě nabrousí, aby byla co nejostřejší.

Měsíc se skryl za mrakem.

Ise po těle vyrazila husí kůže.

Noc byla tmavá jako obsidián.

Stařena se roztřásla. Nevěděla, zda je to venkovním chladem, nebo obavami, ale cosi se pohnulo.

Arawn!

Rozběhla se rychleji, staré nohy jí na plochých kamenech klouzaly. Už se blížila ke kapli, zbývalo jen přeletět zahradu a bude u dveří. Už jen pár kroků. Utíkej, Iso. Rozhýbej své staré údy!

Plíce ji pálily, jak do nich nasávala ledový vzduch, ale už byla tak blízko. Ještě projít zahradní brankou na pěšinu vedoucí k hodovní síni. Stráž už ji určitě zahlédla… Ovšem u dveří nestál žádný voják.

Něco se děje! Na výměnu stráží je ještě příliš brzy a sir Cowan by své místo nikdy neopustil.

Z jedné strany se k ní blížila nějaká postava, a tak úlevou vydechla. Strážný jen poodešel ode dveří, asi si potřeboval protáhnout nohy.

„Och, sire Cowane, tys mě ale vyděsil,“ vymáčkla ze sebe a lapala po dechu.

Když se mraky znovu pohnuly a proniklo jimi trochu měsíčního světla, příliš pozdě si uvědomila, že ten muž není sir Cowan. Je to nějaký rolník, má na sobě prosté šaty… Nebo ne? Ne…

Okamžitě se na ni vrhl.

Než stačila vykřiknout, skočil na ni, dlaň v rukavici jí přitiskl na ústa a druhou rukou ji chytil kolem pasu.

Neunikla.

Arawn si pro ni přišel prostřednictvím někoho, koho znala.

Děs jí sevřel srdce.

Bojovala, plácala kolem sebe rukama a kopala, ale byl mnohem silnější. Vlekl ji zpět brankou, marně ho škrábala a svíjela se.

Jakmile se dostali do stínu kaple, srazil ji na zem. Cítila jeho pot a odporný dech páchnoucí jako Pwyllova moč.

Třískla bradou o kameny a na okamžik uviděla oslepující světlo.

Morrigu, pomoz mi. Chtěla křičet, pohnout se, nějak se tomu zvířeti vysmeknout. Pokoušela se ho kousnout do ruky, ale na jazyku měla jen chuť rozpraskané kožené rukavice. Celým tělem jí tiskl k zemi. Ztěžka oddechoval a pohnul se, bezpochyby sáhl pro zbraň.

Cosi se jí mihlo před očima, zahlédla záblesk kovu, prsten. Srdce se jí sevřelo. Je to prsten Carricka z Wybrenu. Je to jistě ten odporný bídák, který zavraždil sira Vernona. Vzpírala se ze všech sil, napínala svaly, zapomněla na bolest kloubů, celé tělo se jí námahou potilo a vnitřní hlas na ni křičel, aby ho ze sebe setřásla. Statečně se ho pokusila shodit ze zad, ale neuspěla. Byl silný a odhodlaný.

Velká Matko, dej mi sílu.

Koutkem oka si všimla blýskavé oceli.

Jeho dýky.

Brzy to bude mít za sebou.

Dýka dopadla.

Nebylo úniku.

Smrti neutečeš.

Věděla, že Arawn si pro ni dnes v noci přišel.

Carrick?

Co mu na tom jméně pořád tak vadí? Proč se mu při jeho vyslovení pořád stahuje žaludek? Schovával se za zapáchajícím povozem místního počišťovače a vyčkával na správný okamžik. Nervy měl napjaté k prasknutí, svaly připravené ke skoku, ale choulil se v hlubokém stínu.

Všichni tady na Calonu, od šerifa po kuchyňské děvečky, předpokládají, že je odporný vrah. Lidé, kteří se s Carrickem setkali dlouho před nehodou, dokonce ještě před tím požárem, si to o něm také myslí. I Morwenna věří, že je Carrick z Wybrenu. Navíc měl na ruce prsten se znakem onoho hradu.

Dokonce i on sám to jméno přijal za své.

Nezdálo se mu to ale správné. Pokaždé, když ho zaslechl, rozčílilo ho to, dráždilo a trápilo, jako by právě on více než kdo jiný pohrdal tím mužem, jímž měl být.

Možná je to proto, že jsi málem umřel. Tváří v tvář své smrtelnosti ses změnil, Carricku.

Téměř si odfrkl nad tou absurdní představou, ale opanoval se, protože uslyšel kroky posádky, jež naznačovaly, že se chystá výměna stráží.

Možná se tvá osobnost změnila, když jsi byl v bezvědomí. Třeba jsi byl očištěn od všech hříchů.

Cynicky se ušklíbl. Jedním si byl jistý – před napadením nebyl nijak zbožný ani zvlášť spravedlivý a dobrý. Nebyl žádný světec, ale i když se určitě dopouštěl hříchů, nevěřil, že by byl schopen vyvraždit svou rodinu.

Ať už je to jakkoli, je odhodlán odhalit pravdu a také si je jistý, že ji najde v pevnosti Wybren. A rozhodně nehodlá nosit jméno, které mu nepatří.

Morwenna je ale do Carricka zamilovaná a v noci to bylo tak přirozené, jako bys ji miloval celý život.

Nuže, brzy to zjistí. Pomalu nastává čas opustit Calon a zamířit na Wybren.

Na východě se začalo rozlévat šedivé světlo, jeho slabé paprsky pronikaly mlhou, která se držela na nádvoří, obalila chýše i hradby, válela se nad rybníčky a splavy a jenom pozvolna stoupala k obloze.

Poskytovala mu výhodu, tenoučký plášť, který mu pomůže proklouznout branami.

Z mlhy zaslechl zvuky střídání stráží a viděl, jak se vojáci pohybují kolem jako stíny a v klidu spolu rozmlouvají.

Stará kola zaskřípala a padací brána se pomalu zvedala, otevírala se i vrzající vrata. V mlze mizeli lovci na koních.

Teď je ta chvíle.

S nožem v ruce a kápí staženou do čela tiše proklouzl otevřenými vraty do stáje, kde našel jen jediného chlapce, který kydal hnůj. Pohvizdoval si a kromě toho se ozývalo jen škrábání vidlí a frkání koní v okolních stáních. Hoch byl zabraný do práce a nevšiml si, že někdo vešel.

Carrick sevřel prsty kolem dýky. Bylo by jednoduché přeskočit hrazení, zabořit dýku do mladíkova krku a zabít ho.

Zbytečně by zmařil život. Rychle se rozhlédl a na stěně si všiml několika svinutých provazů. Jednoho se chopil. Nos mu zaplnil pach koňského trusu a moči, jednou rukou se zapřel o horní příčku hrazení, skočil do stání a v okamžení chlapce zezadu stiskl.

Jakýsi kůň rozrušeně zaržál.

Pacholek se pokoušel křičet a kopat, ale pak ucítil na krku ostří nože. „Buď zticha a nic se ti nestane,“ zasyčel Carrick, zatímco několik koní v blízkých stáních dupalo, frkalo a pohazovalo hlavami. „Jestli ale vykřikneš nebo se budeš bránit, přísahám, že tě podříznu.“

Hoch se podvolil, zhroutil se mu do náručí a pomočil se strachy.

Provazem mu svázal zápěstí i kotníky, pak odtrhl rukáv své haleny a udělal z něho roubík. Jakmile pacholka zajistil, odvlekl ho do nejvzdálenějšího kouta stáje a schoval za pytle zrní. Ruce i nohy mu přivázal ke kůlu.

„Ani se nehni, dokud nebudu pryč,“ nařídil mu, ačkoli chlapec se nemohl uvolnit ani do něčeho kopnout či praštit, aby upoutal pozornost. Najdou ho, teprve až ho bude někdo postrádat.

Když se takto zbavil svědka, prohlédl si koně ustájené v budově a objevil hnědáka se širokým hrudníkem, statnýma nohama a divokým pohledem. Nejen že vypadal silný a hbitý, ale takto zbarvený se navíc v lese ztratí lépe než grošáci či bělouši, kterých si tu také všiml. Natahoval uši, jestli neuslyší něco neobvyklého, krok nebo zakašlání, jež by oznamovalo příchod stájníka, a našel uzdu i uspokojivé sedlo.

Z tmavého kouta, kam hocha přivázal, se neozvalo ani pípnutí.

Dobře.

Přes šustění slámy ve stáji zaslechl štěkot psa a kroky stráží hlídkujících na ochozech, ale jinak v tom brzkém ránu panovalo ticho.

Za pár minut už hnědáka osedlal a navlékl mu uzdu, a než se docela rozednilo, vyvedl ho ven.

Přesně jak předpokládal, stráže se dosud střídaly a brána sídla byla doširoka otevřená. Na nádvoří už pomalu vjíždělo několik rolnických povozů tažených voly a mulami a naložených zbožím. Ven vyrazili další tři lovci, mávnutím pozdravili stráže a projeli vytaženou padací branou.

Nastal čas.

Vyhoupl se na koně a klusem mířil k bráně. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Zatím.

Držel se zpříma a tvářil se samozřejmě, jako by měl právo jet, kam se mu zlíbí. Když dojel k bráně, dva strážní si při výměně cosi sdělovali. Oba se na něj rychle podívali, a tak na ně zamával přesně tak, jak to viděl předtím u lovců.

Vojáci mu nevěnovali pozornost, projel tedy na druhou stranu. Zvolna pokračoval přes padací most a po blátivé cestě, ale všechny smysly měl zostřené a tělo napjaté. Jakmile dorazil na rozcestí, pobídl hřebce, cítil, jak se mu zavlnily svaly, a poté mohutné zvíře vyrazilo kupředu.

Carrick se v sedle předklonil, vedl koně čistě instinktivně. Studený zimní vítr mu sfoukl kápi z hlavy. Hřebec uháněl mlhou, která se v dálce zvedala a za ní byl vidět les.

Znal cestu na Wybren, slyšel, jak si jeho pečovatelky šuškají o zkratce přes řeku u Havraního brodu.

Navzdory chladu se usmál.

Krátce po západu slunce dorazí na Wybren.

Byl si jistý, že po jeho příjezdu se rozpoutá peklo.

Ten bastard!

Ten prolhaný podvodník, vrah a zablešený čubčí syn ji znovu opustil!

Morwenna byla tak vzteklá, že stěží dokázala mluvit. Dívala se na postel, prázdnou postel, v níž ležela sama. Carrick, ten hnusný had, byl pryč. Pryč!

„Ježíši Kriste,“ uklouzlo jí a příjemnou malátnost, kterou cítila po probuzení, vystřídala chladná zuřivost.

Pěstí praštila do polštáře. „Sakra, sakra, sakra a ještě jednou sakra!“ vrčela. Zaplavil ji vztek a zahanbení. Jak mohla být tak pitomá? Tak důvěřivá? Tak směšně naivní – znovu? Zaťala obě pěsti a bušila jimi do matrace. Jestli ho ještě někdy uvidí, jestli se jí dostane pod ruku, osobně ho uškrtí!

Posadila se na lůžku a vybavila si předchozí noc. Touhu. Vášeň. Čistou, úžasnou smyslnost. Její vztek se v temné místnosti pomalu vytrácel. V očích ji pálily slzy. Přitáhla si polštář k hrudi.

Ach bože, co to provedla?

Tohle je její chyba. Její.

Je pryč. Zmizel jako pára nad hrncem, stejně jako předtím.

Odhodila polštář a vyskočila z postele, jako by tím mohla popřít, co se stalo. Odhrnula si z očí zacuchané vlasy a nechtěla už myslet na vášeň, kterou sdílela s tím zatraceným lotrem. Vypudila z hlavy smyslné výjevy, které měla stále před očima.

Proboha, co jsem to za blázna? ptala se nerudně sama sebe. Pak se jí krev znovu rozbouřila, když si vybavila, jak snadno se nechala svést jeho vytaženým obočím, zdviženým koutkem úst, jiskrou v jeho modrých očích.

Zatracený holomek!

„Do háje,“ zamumlala a myšlenky jí kroužily hlavou.

Jak mohl uniknout?

A kam šel?

Rychle se oblékla a ignorovala bodavou bolest v srdci, když jí došlo, že si to všechno bezcitně a odhodlaně naplánoval… Svedl ji sladkými smyslnými polibky a kouzelnými dotyky jen proto, aby ji znovu podvedl.

Jenomže to ty jsi přišla za ním. Nemohl by to provést, kdybys mu tak ochotně nepomáhala, připomněla si.

„Ksakru!“ Rozzuřeným pohledem propátrala všechny rohy, dívala se pod postel i do výklenku, s neochvějnou jistotou však věděla, že je nadobro pryč.

Opustil ji.

Přesně jako předtím.

„Bůh zatrať tvou duši, ať se propadne rovnou do pekla, Carricku,“ procedila přes zaťaté zuby a nakopla polštář, který sklouzl na zem. Kolem se rozletělo peří, polštář narazil do stěny a spadl dolů. Jaký jen byla blázen! Husa! Nemá toho v hlavě víc než Dwynn! Možná ani to ne!

Plná výčitek svědomí znovu prohledala celý pokoj, nakoukla pod lůžko, do výklenku, dokonce prohrábla i vychladlý popel v krbu a zadívala se do komína, i když zcela jistě věděla, že už dávno zmizel.

Je na půli cesty… Kam?

Kam mohl jít?

V hlavě jí bolestivě tepalo, jak se ze všech sil snažila soustředit. Kde mohl sakra hledat úkryt? Útočiště? Kdo by ho přijal?

Za oknem zakokrhal kohout. Vzhlédla a zaznamenala, že se už rozednilo. Uvědomila si, že v pokoji není tma, přestože v krbu vyhaslo a svíčky dávno vyhořely. Ztuhla, snažila se naslouchat a navzdory hlasitě bušícímu srdci skutečně zaslechla obvyklé zvuky značící, že služebnictvo už je v plné práci. Za dveřmi se rozléhaly hlasy i kroky. Slyšela také, jak si muži i ženy vyměňují ranní pozdravy, na nádvoří chrochtala prasata a kdákaly slepice.

Z kuchyně se nesla vůně kouře, masa na rožni a čerstvě pečeného chleba. Zakručelo jí v žaludku, ale ona hlad nevnímala.

Uvědomila si, že už je dávno ráno, a zalila ji další vlna pokoření. Nemůže teď proklouznout ztemnělými chodbami do své ložnice a doufat, že si toho nikdo nevšimne, když už služebnictvo i ostatní obyvatelé dávno vstali. Není pochyb, že všichni na hradě – služebníci, kteří zapalovali ohně, zametali podlahy a vyměňovali svíce, voják, který střežil dveře do této místnosti, i každý, s nímž v průběhu noci promluvil – už vědí o tom, že strávila noc v Carrickově ložnici. Jakmile projde dveřmi, bude muset čelit jejich zvědavým pohledům, potlačovaným úsměvům či vědoucímu pomrkávání.

A brzy se také všichni dozvědí, že poté, co se s ní zajatec pomiloval a ukolébal ji k spánku, vyklouzl z hradu pryč. Celou ji zalil pot.

Jedna věc je stát se terčem drbů, ovšem druhá vyjít z milencovy ložnice do chodby, když už je každý vzhůru a věnuje se své práci.

Zaplavily ji rozpaky. Nemá však na vybranou. Bude lepší se jim postavit se vztyčenou hlavou. Narovnala se a vypjala hruď. Pak si odhrnula vlasy z tváře, vystrčila bradu a prudce otevřela dveře.

Sir James stál na svém místě, jedním ramenem se opíral o hladké kameny zdi, oči měl zavřené, ústa lehce pootevřená a pravidelně oddechoval. Lojovice v chodbě už takřka úplně vyhořely, stejně tak pochodně v držácích. Zatím je nikdo nevyměnil. Prozatím to vypadalo, že kromě strážného o její noční návštěvě u Carricka nikdo neví.

Vydechla, když ze schodiště uslyšela hlasy. Během několika minut se služebnictvo pustí do práce na tomto patře.

„Sire Jamesi!“ oslovila Morwenna vojáka a dotkla se jeho ramene.

Lekl se. „Co? Och!“ Rychle zamrkal, postavil se do pozoru a zadíval se na ni. „Má paní,“ pronesl kvapně a v očích měl lítostivý pohled, protože si uvědomil, že ho přistihla při dřímotě. „Och, je mi to moc líto… Já… ehm… Asi jsem trošku usnul.“

„A to bylo předtím, než Carrick uprchl, nebo až potom?“

„Cože?“ Siru Jamesovi divoce poskočil ohryzek. „Uprchl?“ Strážný upřel pohled na Morwennu a ta cítila, že jí rozpaky rudnou tváře. „Ale myslel jsem, že jsi byla s…“

„Ano, ano, já vím. Byla jsem uvnitř, ale usnula jsem a Carrickovi se nějak podařilo utéct, aniž by mě probudil. Nebo tebe.“

„Tudy neprošel,“ prohlásil sir James rázně, ale také jemu zčervenaly tváře, takže jí bylo jasné, že ten chlap vůbec netuší, jak dlouho v chodbě klimbal. „Musí být ještě uvnitř.“ Sir James odhodlaně vpadl do ložnice, kde Carrick strávil předchozí dva týdny. Stejně jako předtím Morwenna propátral i strážný každý roh i výklenek v místnosti. Zkoumal podlahu, stěny a dokonce i strop, jako by čekal, že se tam Carrick objeví.

Pochopitelně nikoho nenašel.

Bez úspěchu nahlédl i pod postel a do výklenku, kde se skladovalo prádlo.

„Zavolej kapitána stráží,“ nařídila mu Morwenna, jakmile sir James uznal, že pokoj je opravdu prázdný. „Ať sir Alexander zdvojnásobí stráže u bran a pak ať jeho muži prohledají každý kout tohoto sídla. Každý kout! Potom ať sir Alexander přijde za mnou do hodovní síně.“

Rychle přešla chodbu, vklouzla do své ložnice a zabouchla za sebou dveře.

„Hlupačko hloupá!“ vztekala se, když mířila k míse s vodou stojící poblíž okna. Co si vůbec myslela? Co? Proč je vždycky tak slabá, když jde o Carricka z Wybrenu?

Rozzuřeně si studenou vodou pokropila tvář a vypláchla ústa. Mort, který ležel na zmuchlaných přikrývkách, se postavil. Zatímco proklínala sama sebe, pes se protáhl, zívl, odhalil černé pysky i zažloutlé zuby a o Carricka se pranic nezajímal.

„Tohle je krize, víš,“ oslovila ho, ale jen zavrtěl ocasem. „Och, kéž bych měla tak jednoduchý život jako ty.“ Znovu zavrtěl černým ohonem, ale tentokrát k tomu ještě krátce vyštěkl. „Jistě, jistě. Také ti přeji dobré ráno,“ zamumlala Morwenna. „I když mi můžeš věřit, že dobré rozhodně není.“

Pes toužil po pohlazení, a tak kňučel, dokud si nepřidřepla vedle něj. „Chyběla jsem ti?“ zeptala se ho a důkladně ho podrbala pod šedivou bradou i za ušima. Jazykem jí olízl tvář, až se málem rozesmála. Málem. Poplácala ho po hrubé srsti na hlavě a přiznala: „Asi jsem včera v noci měla zůstat tady.“ Hlasitě si povzdechla, zvedla se, obula si boty a natáhla se pro vlněný plášť zavěšený na háčku u dveří. „Bylo by to mnohem moudřejší.“

Mort divoce máchal ocasem, seskočil z postele a čekal u dveří, zatímco si přes sebe přehazovala červenohnědý plášť. V okamžiku, kdy zvedla petlici, pes vyrazil ven a uháněl chodbou, právě když se na vrcholku schodiště objevily Fyrnne a Gladdys s velkými koši plnými čistého prádla, svíček a voňavých bylin. „Dobré ráno, má paní,“ pronesly zároveň.

„Dobré ráno,“ odpověděla Morwenna a napadlo ji, že o minulé noci zřejmě nic nevědí. Zatím. Brzy se celým hradem začnou šířit drby.

Rukou si prohrábla vlasy a spěchala dolů po schodech. Předpokládala, že v sále už na ni bude čekat sir Alexander. Vnitřně se obrnila proti výčitkám, jež určitě spatří v jeho tmavých očích. Kolikrát jí zdůrazňoval, že by se svým „hostem“ měla zacházet jako se zajatcem? Kolikrát připomínal, že by měli Carricka držet pod zámkem a že by ho neměla navštěvovat o samotě?

Ach, říct kapitánovi stráží o tom, že Carrick uprchl, to nebude jen trapné, to bude přímo ponižující. Už vycítila, že je do ní sir Alexander zamilovaný, přestože se snažil své pocity skrývat hodně hluboko. Všimla si, jak se na ni dívá, když si myslí, že ona ho nevidí, a cítila, jak se jí jeho pohled vpaluje do zad, když od něj odcházela.

Pokoušela se ignorovat varovná znamení, nechtěla si přiznat, že ho přitahuje, ale přesto to tak bylo. Kvůli tomu se od chvíle, kdy do tvrze dovlekli zbitého a krvácejícího Carricka, cítila stále nepříjemněji.

V sále ale po Alexandrovi nebylo ani stopy.

Namísto toho tam objevila jeho zástupce sira Lyllea, který stál u krbu se sirem Jamesem.

Lylle byl vysoký, mohutný voják s řídnoucími hnědými vlasy, neudržovaným plnovousem a hromovým hlasem.

Dnes ráno však hovořil tiše, jeho šepot téměř nebyl slyšet přes pokřik kuchaře, šoupání nohou, praskání ohně a obvyklý ruch panující v hradě probouzejícím se do nového dne.

V sále probíhaly přípravy na snídani. Od stěny už přitáhli doprostřed místnosti stoly. Kolem nich služebnictvo spěšně rozmísťovalo lavice a celým sálem se šířila vůně rožněného masa, pečeného chleba, skořice a zázvoru. Služebnictvo rychle přebíhalo mezi kuchyní a sálem a Mort s čenichem přitisknutým k rákosu na podlaze slídil pod stoly a hledal zbytky, které unikly metlám nebo je neobjevili ostatní psi.

Morwenna pohlédla k nedotčené kupě dřeva u krbu. Hradní psi sice leželi na svých místech poblíž ohně, plameny praskaly, plápolaly a polykaly suché dřevo, ale o oheň se nikdo nestaral. Obvykle všudypřítomný Dwynn nebyl tentokrát nikde vidět. Nejspíš šel pro další dřevo nebo někde poslouchá za dveřmi.

Lylle si ohříval záda a měl tolik slušnosti, že při pohledu na ni zčervenal. Zašeptal něco siru Jamesovi a Morwenna ztuhla. Člověk nemusel být jasnovidec, aby pochopil, že oba muži probírali její roli v Carrickově zmizení.

Zvykni si na to. Tohle je jen začátek.

„Kde je sir Alexander?“ zeptala se.

„V noci tu vypukl zmatek, má paní,“ vysvětlil jí sir Lylle. Stáhl si rukavice, držel je pod paží a mnul si dlaně. „Sedlákova žena tvrdila, že jejího manžela uprostřed noci napadla skupina mužů. Útočníky pořádně neviděli, ale předpokládají, že to je stejná banda lotrů, kteří se zdržují v lesích kolem Havraního brodu. Sir Alexander se šerifem si ještě před úsvitem vyrazili promluvit s tím napadeným. Zatím se nevrátili.“

Dnes ráno není nic tak, jak má být, pomyslela si rozčileně. „Předpokládám, že sir James tě informoval o zmizení Carricka z Wybrenu.“

„Ano,“ přikývl Lylle. „Už jsem vyslal pět tříčlenných skupin, aby prohledaly hrad. Začínají u vstupních bran, pak bude následovat padací brána, věže a hradební ochozy kolem celého sídla, načež se budou pozvolna přesouvat dovnitř ke středu tvrze.“

„Dobře.“

„Další pátrací skupinu jsem vyslal do města pro případ, že by se mu podařilo vyklouznout ven.“

Jeho plán zněl rozumně. „Dej mi vědět, kdyby něco objevili.“

„Okamžitě, má paní,“ souhlasil.

Morwenně se udělalo zle. Carrick v noci utekl. Využil toho, že usnula, a nějak se mu podařilo uprchnout.

Ale proč právě tuto noc? Proč ve chvíli, kdy s ním byla v pokoji? Lepší příležitost zmizet měl přece v době, kdy byl o samotě a stačilo se jen protáhnout kolem stráže.

A ten napadený sedlák… Je jen shodou okolností, že k tomu útoku došlo v noci, kdy Carrick utekl?

Nebo za tím stojí on sám?

Mohla právě ta banda lotrů, která ztrpčuje život pocestným, napadnout Carricka a zanechat ho zbitého jeho osudu?

Otázky se jí honily hlavou stále dokola, a přestože se snažila, na žádnou odpověď nepřišla.

Zamračila se a vyšla ven, kde ocelově šedá obloha hrozila deštěm a ostrý vítr rozháněl poslední cáry mlhy. Potřebovala si s někým promluvit, odhalit svou duši, ale přesto ji zamrazilo, když si představila, co by jí asi řekla Isa. Stařena ráda mluvila v hádankách, o temných znameních a kletbách, ale Morwenna chtěla odpovědi.

Ušklíbla se a natáhla si kapuci. Nemůže se svěřit ani Bryanně. Sestra by z jejího svedení a Carrickova útěku jistě udělala nějakou romanci nebo srdcervoucí drama. Nemůže se vyzpovídat ani otci Danielovi, ale alespoň se o samotě pomodlí v kapli.

A co když tam objevíš kněze jako minule, jak leží nahý roztažený na zemi a bičuje se?

Pak odejde. Najde si nějaké místo v ústraní, kde k Bohu promluví, a bude doufat, že poprvé v jejím životě se jí dostane nějakého vnuknutí. Možná se jí díky modlitbám a Boží pomoci podaří navždy vypudit Carricka z Wybrenu ze svého života.

Začaly dopadat první kapky deště, a tak si stáhla kápi ještě víc do čela. Dřeváky mlaskaly v blátě, když kráčela po úzké pěšince ke kapli.

Bláhová ženská. Copak se nikdy nepoučíš?

Nebe roztál blesk. Kdesi zaplakalo dítě a vyděšeně zaržál kůň.

Ve svíčkařově chýši hořel oheň, podkovář stál u kovadliny a jeho kladivo jen zvonilo, jak bušil do podkovy rozpálené doruda. Pacholci otevírali stavidla rybníků a rybáři vytahovali pasti na úhoře. Hrnčířova dcera sbírala vejce a její mladší sestra rozhazovala zrní hltavým slepicím, kachnám a nevrlým husám. Páv zavřískl a roztáhl pestře zbarvený ocas, zatímco pávice poblíž hrabaly v blátě u chlévů.

Za kopci zaduněl hrom a děvčata se starostlivě zadívala k nebi. „Pojď, Mave,“ vzala starší svou sestru za ruku. „Doděláme to později, blíží se bouřka.“ Chopily se košíků a společně uháněly ke kuchyni.

Morwenna je sledovala a cítila, jak ji smáčí studený déšť. Připadalo jí to dávno, co byla tak mladá. Potlačila tu myšlenku a rychle mířila ke kapli. Déšť se změnil v lijavec. Už byla skoro u dveří, když tu si v zahradě všimla Isy, opřené zády o kmen stromu.

„Co tam děláš?“ zavolala na stařenu. Bylo jí to ale jasné. Čarodějka nejspíš zůstala vzhůru celou noc, kreslila runy a šeptem se modlila k Morrigu, Rhiannoně, Morganě le Fay a dalším bohyním.

Určitě zuří, že všechno její úsilí přišlo vniveč, protože její paní se nejen oddala Carrickovi, ale ten lotr ji zase opustil, přesně jak odpovídá jeho povaze.

„Iso, pojď sem. Je hrozná zima a budeš promočená na kost.“ Morwenna se blížila ke stařeně, ale ta neodpovídala. „Iso?“ zeptala se a v zádech ji najednou zamrazilo hrůzou. „Co to děláš?“

Pak si všimla krve.

Stařenin krk pokrývaly tmavě rudé skvrny.

„Ne, ne, Bože, to ne!“ vykřikla a hnala se dopředu, i když ji ochromoval děs. „Pomoc! Stráže!“ ječela a modlila se, aby nebylo příliš pozdě, aby byla Isa ještě naživu, aby…, aby… Sotva dorazila ke staré chůvě, podlomila se jí kolena.

„Iso!“ křičela, chytila stařenu za ramena a třásla jí, doufajíc, že v prázdných očích zahlédne nějaké známky života. „Iso, prosím. Řekni něco. Ach, prosím, prosím, prober se!“ Ječela, rozkazovala, modlila se, ale stejně věděla, že je to marné. „Pomoc! Proboha pomozte nám někdo!“ kvílela a kolébala nehybné tělo. „Ne, ne, ne! Iso!“ Tiskla se ke své chůvě, svírala ji, houpala, snažila se do studeného těla vdechnout život.

Někdo k nim běžel a kaluže se pod ním rozstřikovaly. Muži cosi volali, zatímco ona stále zoufale pátrala po nějaké známce života, po slaboučkém dechu, sotva hmatném tepu, tichém zabušení srdce, ale bylo příliš pozdě. Isino tělo už bylo ztuhlé.

Morwenně z očí kanuly slzy.

„Paní!“ vykřikl někdo dutě. „Lady Morwenno! Prosím, nech ji být! Musíš ji pustit! Třeba jí ještě můžeme pomoci.“

Byl to hlas sira Jamese a Morwenna nakonec otočila tvář po zvuku. Přes kapky deště viděla ustarané vrásky v jeho obličeji a hlubokou účast v očích.

Pořád stařenu objímala, její hlavu měla v klíně a houpala ji, zatímco z oblohy se řinul déšť, bičoval zemi a prosakoval jí přes šaty. Morwenna vnímala, že přibíhají vojáci i řemeslníci, pokřikují a mluví mezi sebou.

„Zavolejte felčara.“

„A kněze!“

„Bože na nebesích, co se to tu děje?“

Když se přiblížili, tváře se jim zkřivily nelibostí a vykulili oči hrůzou.

Kameníkova žena nesla v náručí batole, které se chvělo zimou. Zakryla synovi oči dlaní. Zchromlý muž, který kdysi býval koželuhem, se pokřižoval.

„Prosím, paní.“ Sir James se sklonil, po nose mu stékal déšť. Nabízel jí pomoc. „Teď je v Božích rukou. Dovol mi, abych ji odnesl dovnitř, do tepla.“

Morwenna mu zatím nedokázala vyhovět. Kousla se do rtu a snažila se utišit vztek, který jí koloval v žilách.

Zjistím, kdo to provedl, Iso, zapřísáhla se mlčky. Hrdlo měla stažené vzlyky a třesoucími se prsty jemně zamáčkla staré chůvě oči. Ať to byl kdokoli, draze za to zaplatí. Budu ho pronásledovat, i kdyby na to měl padnout zbytek mého života!

To ti slibuji.

Pomalu pustila ženu, která jí stála celý život po boku, a teprve v tu chvíli si všimla, že něco svírá v pěsti. Opatrně jí rozevřela zaťaté prsty a v šedivém světle se zlověstně zaleskl prsten Carricka z Wybrenu.

Někdo vyjekl. Morwenna nechápavě vzhlédla. Okolostojící lidé upírali hrůzou vyvalené oči na mrtvou stařenu. Morwenna instinktivně sledovala dráhu jejich pohledů.

Isa měla na krku rozšklebenou ránu ve tvaru písmene W.

„Ne! Isa ne!“ Bryanna měla tvář strnulou hrůzou. Seděla na stoličce ve své ložnici a Fyrnne jí splétala neposlušné vlasy.

„Je to pravda, Bry. Sama jsem ji našla u kaple.“

„Někdo ji zabil?“ Bryanna odstrčila služebnou a přešla na druhou stranu pokoje. Oči měla zalité slzami a třásla se jí brada. „Proč?“

„Nevím.“

Dívka pomrkávala, poté dlouze a přerývané vydechla. „Má to něco společného s Carrickem z Wybrenu, že?“

„Zřejmě ano.“ Morwenna vybídla sestru, aby se znovu usadila na stoličku, a poté požádala Fyrnne, aby je nechala o samotě. Jakmile ji Bryanna poslechla, vylíčila jí všechno, co věděla o Carrickově útěku, Isině smrti a prstenu, který našla v její sevřené pěsti.

„Carrick ji zabil,“ prohlásila Bryanna, vztekle vystrčila bradu a z očí jí kanuly slzy. „Ten bídný červ jí podřízl krk a nejspíš také siru Vernonovi.“

„To není jisté.“ Proč ho stále brání?

„Kdo jiný to mohl udělat?“

„Já… nevím. Když byl ale zabit sir Vernon, Carrick se ještě nedokázal ani hnout.“

„To si myslíme my. Možná to jenom hrál.“

„Vidělas ho, Bryanno. Byl zmlácený, samá modřina, stěží mohl promluvit.“

„Byl dost při vědomí na to, aby zašeptal ženské jméno, ne? Neopakoval snad pořád dokola jméno Alena?“

Morwenna měla pocit, jako by se jí do srdce zarývalo tisíc nožů. „Nevěděl ale, co říká, tehdy blouznil.“

„To tvrdíš ty.“

„Když zabili sira Vernona, Carrick byl v bezvědomí a ležel ve střeženém pokoji, ze kterého vedou jen jedny dveře.“

„Ale stejně tak včera v noci! Tobě ale proklouzl, ne?“

Morwenna si povzdechla. „Ano.“

„A nějak se protáhl také kolem sira Jamese.“

„Ale…“

„A potom unikl všem zatraceným strážím v téhle proklaté pevnosti!“ Bryanna se rozmáchla paží v gestu, jímž chtěla zahrnout všechny obyvatele žijící za hradbami Calonu. „To chceš vysvětlit jak?“

„Nevím.“ Morwenna zavrtěla hlavou. Na otázky, které ji sžíraly už celé hodiny, zatím nenašla odpověď. Carrickův útěk je záhada. Přešla ke krbu a hřála si ruce, ovšem v duši měla chlad. Jako by jí na ramenou celou vahou spočinul každý kámen, jejž použili na stavbu Calonu.

„Chci ji vidět.“

Morwenna prudce zvedla hlavu. „Nemyslím, že bys měla…“

„Chci ji vidět,“ trvala na svém Bryanna a v očích se jí leskly slzy. „Hned.“

„Ještě ji ale neohledal felčar.“

„To je mi jedno.“ Bryannin pohled se nyní rozhořel odhodláním, které nesneslo odporu. Nebyla tak vysoká jako Morwenna, ale vystrčila bradu a zpříma se sestře zadívala do očí. „Nechceš mi snad upřít poslední rozloučení s Isou, že ne?“

„Ne, ale nemyslím si, že teď je na ně správná doba.“

„Kde je?“

Morwenna zaváhala, ale pak usoudila, že sestru stejně neodradí. „Je ve felčarově domě.“

„Říkala jsi ale, že ji ještě neohledal.“

„To je pravda. Čekám, až se Nygyll vrátí. Povolali ho do města. V brzkých ranních hodinách se začal v křečích svíjet kovářův syn. Měl by se brzy vrátit.“

Bryanna si zajela prsty do vlasů, zničila tak nedopletený cop, a následovala Morwennu. V hradě to doslova hučelo řečmi o útěku Carricka z Wybrenu a Isině vraždě. Všichni byli jako na trní a drby se jen sypaly. Brány byly zamčené a strážní pátrali po Carrickovi. Morwenna se ovšem domnívala, že je to zcela zbytečné, a navíc je to odvádí od daleko důležitějšího úkolu, jímž je najít Isina vraha.

Venku se rozednilo do chladného a nevlídného dne, mraky pronikalo jen pár slunečních paprsků. Řemeslníci se věnovali své práci, bylo slyšet tesařovo kladivo, hospodské míchaly pivo ve várečných kádích, pod nimiž plápolaly ohně. Tkalcovský stav klapal a skupinka žen s dětmi si vyměňovala drby, přičemž některé z nich praly prádlo, jiné chystaly zbytky jídla pro chudé a další škubaly slepice, husy a kachny.

Morwenna cestou zaslechla útržky řečí. Dva chlapci ve vlněných čapkách věnčili psy a chechtali se. Koželuh přidušeným hlasem rozmlouval s jedním z lovců, ale jakmile uviděl svou paní, rychle zavřel ústa a zrudly mu uši.

Bude to dlouhý den.

Morwenna s Bryannou po boku zabočila za roh u svíčkařovy chýše a zahlédla dvě ženy sedící na trnožích u ohně. Byly zabrané do práce a nevšimly si, že se Morwenna zastavila u švadleniny chalupy.

„To je hanba, s tou Isou,“ pronesla Leah, bezzubá včelařova manželka. Baculatýma rukama otáčela nad ohněm slepici a opalovala jí zbytky peří.

Menší žena, vdova po padlém vojákovi Dylis, zručně škubala husu, ruce se jí jen míhaly a třídila peří podle velikosti a kvality do připravených váčků. „Skoro jako by ji Bůh potrestal za to, že se furt modlila k velký bohyni,“ odpověděla, a jako by chtěla hned naznačit, že Isiny hříchy se jí netýkají, rychle se pokřižovala.

„Zajímalo by mě, co to má společnýho s Carrickem z Wybrenu,“ přemítala dál Leah. „Isa prej našla jeho prsten. Měla prej ho vmáčknutej do dlaně tak pevně, že se jí tam votisklo to písmeno W.“

„No, a stejný písmeno měla vyřízlý do krku!“

Leah spiklenecky ztlumila hlas: „Víš ale, že Carrick byl skoro vězeň a najednou zmizel jako pára nad hrncem, jako kdyby byl nějakej zatracenej duch.“ Luskla prsty. „Prostě tak!“

Dylis vědoucně vytáhla obočí. Nádvořím se přehnal poryv větru, zachytil stuhy na jejím klobouku a vehnal jí je do tváře. „Vážně?“ Rychle si tkanice zase uvázala pod kostnatou bradou.

„Jo. A podle toho, co sem slyšela, s ním paní byla celou noc.“ Leah přítelkyni šťouchla buclatým loktem.

Morwenna zamrkala. Věděla, že by se měla ozvat, ale nedokázala přestat poslouchat. Někdy se člověk z hovorů služebnictva doví víc než při výslechu. Cítila, že se Bryanna po jejím boku ošívá, ale položila jí ruku na paži a zarazila ji.

Sledovaly, jak Leah ponořila oškubanou husu do škopíku studené vody.

Dylis si hlasitě odfrkla. „Jestli chceš něco vědět, vona ho furt miluje. Slyšela sem, že to s Carrickem táhla před tím vohněm a že ji sprostě vopustil.“

„Kvůli Aleně, sestře lorda Rydena z Heathu.“ Silnější ženě zářila očka. „A to byla pěkná běhna, to ti povím. Skoro jako chlap. Sama měla dost milenců, i prostýho člověka.“ Zahihňala se té pikantnosti.

„Byla vdaná za některýho z wybrenskejch bratrů, ne?“

„Jo, ale ne za Carricka. Nemůžu si vzpomenout, kterej… Počkej chvíli. No, byl tam Owen, Byron a… asi eště jeden.“

„Jo. Menoval se Theron,“ doplnila ji Dylis a cpala do pytlíku prachové peří, které se použije do peřin, a větší brka odkládala stranou na šípy a na psaní. Právě zavazovala šňůrky na větším z pytlíků, když náhodou vzhlédla a střetla se pohledem s Morwennou. Okamžitě zavřela klevetivá ústa.

„Jo, to je vono, Theron,“ pokračovala bezzubá Leah, jako by si chtěla jeho jméno vychutnat. Navzdory chladu se jí zpod čapky řinul pot. „To byl ten paroháč.“ Rozesmála se tak, že až zachrochtala, odložila oškubanou a očištěnou husu do košíku a zachytila varovný pohled své přítelkyně. Nakonec také vzhlédla a budiž jí ke cti, že okamžitě zrudla. „Och, má paní,“ vyhrkla a tvářila se, jako by tu nebyla. „Neviděla jsem tě.“

„To je zjevné,“ poznamenala rozzuřená Bryanna.

„Nu, dobré ráno vám oběma.“ Leah si pilně otírala ruce do zástěry.

„I tobě, Leah.“ Morwenna zaťala zuby. Uvažovala, že by mohla té ženě za její řeči vyčinit, ale pak se rozhodla držet jazyk za zuby. Bryanna si ovšem nehodlala dělat násilí.

„Možná by bylo lepší, kdybyste si vy dvě spíš hleděly své práce a nebraly si do úst paní této tvrze!“ napomenula je. Soptila vzteky, obrátila se a mířila k felčarově obydlí.

„Mrzí mě to,“ přiznala Leah rychle. „Esli sem tě, paní, něčím urazila, prosím… Vodpust mi to.“ Upírala pohled do blátivé, peřím poseté půdy pod nohama a vypadala nešťastně jako opravdová kajícnice. Jestli to jen předstírala, byla dobrá herečka.

„Příště si dávej pozor,“ varovala ji Morwenna. Zase zjistila jen to, že lidé si rádi předávají a přikrášlují historky a jsou šťastni, že zlý osud dopadl na někoho jiného a jim se vyhnul.

Morwenna pospíchala k felčarovu domu a říkala si, že musí být trpělivá a držet svůj vztek pod pokličkou, přesto ale měla pocit, že ztrácí čas. Ať už Isu zabil kdokoli, mohl uprchnout. A také Carrick se jistě vzdaluje víc a víc.

Jakmile dostane příležitost promluvit si s šerifem a kapitánem stráží, ihned odjede, sama se postaví do čela pátrací skupiny a nebude poslouchat argumenty obou mužů, kteří budou určitě proti. Tohle je její hrad, ona je tu paní. Přímo před nosem jí někdo zavraždil dva nevinné lidi a další člověk, možná sám vrah, jí proklouzl mezi prsty. Je její povinností přispět k zadržení obou zločinců.

Nebo jenom jednoho. I když je to nepravděpodobné, jak jsi zdůraznila Bryanně, není nemožné, že za smrtí Isy i sira Vernona stojí Carrick.

Následovala sestru a pokračovala až k felčarovu obydlí, k domku se dvěma místnostmi, který byl nalepený k hradbě poblíž jižní věže. Pár kroků před Nygyllovým domem, kde stál strážný, Bryannu dohnala. Voják bez debat vpustil obě dovnitř.

Místnost byla tmavá a voněla po sušených bylinách visících od stropu. Svíčky už vyhořely a jediné světlo sem pronikalo malým okénkem. I to však stačilo.

Morwenně se obrátil žaludek, když na Isu znovu pohlédla. Ležela na těžkém stole překrytém prostěradlem, plášť měla nasáklý krví, kůži bílou jako sníh a na krku se jí šklebila klikatá otevřená rána.

Bryanně se při pohledu na starou chůvu vydral z hrdla výkřik. „Ne, ne… Ach bože, ne!“ fňukala. Poté spustila nářek, který Morwenně drásal duši. „Ach, Iso… Ne, ne, ne,“ šeptala chraplavě a z očí se jí řinuly další slzy. Stiskla v dlani ruku mrtvé ženy a padla na kolena. „Kdo ti to provedl?“ ptala se, jako by ji zesnulá mohla slyšet a dát jí odpověď. Bryanna zavrtěla hlavou a zašeptala stejná slova jako předtím její sestra: „Přísahám, že budeš pomstěna. Tvá smrt nebyla marná. Nenajdu klid, Iso, ani na okamžik, dokud ten hnusný vrah nebude lapen a potrestán. Jeho vykuchané tělo pověsíme všem na očích!“ Vzlykala, dusila se slzami a rukou třela nehybné stařeniny prsty. „Slibuji matce Morrigu i všem bohům a bohyním, kterým jsi důvěřovala, že spravedlnosti bude učiněno zadost.“

Morwenně se sevřelo hrdlo. Také ona prožívala žal a zoufalství nad smrtí ženy, jež se o ni starala, radila jí, učila ji, ženy, která byla nedílnou součástí jejího života, až kam sahaly její vzpomínky. Dívala se na ni a potlačovala vlastní hořké slzy.

„Já… Chtěla bych s ní zůstat o samotě,“ zašeptala Bryanna a podívala se na sestru zarudlýma očima.

„Jistě,“ přikývla Morwenna. Obě měly spoustu námětů k přemýšlení a hodně práce. „Budu v hodovní síni.“ Přitáhla si plášť k tělu, vyšla ven a věděla, že její život už nikdy nebude jako dřív.

Tvrdě pobízel koně. Hnědák byl pokrytý potem a pěnou. Jakmile si bude jist, že jsou sami, budou si muset odpočinout. Byl přesvědčený, že teď už se přišlo na jeho zmizení, a tak se snažil potlačit myšlenky na Morwennin výraz v okamžiku, kdy zjistila, že ji podvedl. Ohlédl se přes rameno a neviděl žádné pronásledovatele, ale přesto ho trápil pocit, že od odjezdu z Calonu se mu někdo drží v patách.

O nic nejde! To je jenom strach… Ale stejně…

Prsty sevřel otěže a vzhlédl k hrozivě potemnělé obloze. Hřebec cválal dál a jezdec ho na každém rozcestí instinktivně navedl k Wybrenu. Tam čekají odpovědi na otázky jeho totožnosti. Někde za silnými kamennými hradbami tam najde pravdu, ať už je jeho minulost jakkoli ošklivá.

A co když jsi Carrick?

Vrah?

„Uvidíme,“ pronesl do větru a patami pobídl koně k ještě rychlejšímu cvalu. Předklonil se, cítil, jak ho koňská hříva šimrá ve tváři, a neomylně zvíře vedl dál.

Projížděl lesem suchých dubů se zlámanými větvemi, které chřestily ve větru, dokud nedorazil k řece a k místu, kde sice nebyl most, zato se tam koryto řeky zužovalo. Na břehu našel v blátě spoustu hlubokých otisků kopyt, což byl důkaz, že se jedná o Havraní brod. Tudy se odvážlivci v sedlech dostávali na druhý břeh.

Hnědák se vody zalekl.

„No tak,“ pobízel ho jezdec, ale kůň ustupoval stranou, hrabal kopyty, pohazoval velkou hlavou a poulil oči. „To bude dobré,“ konejšil ho, ačkoli netušil, jak je tu řeka hluboká a tok prudký. „V klidu…“ Hřebec váhavě vstoupil do řeky a ponořil nohy do ledové vody, která vířila a pěnila se.

Nořili se stále hlouběji, voda už zvířeti sahala k hrudi a jezdcovy boty se dostaly pod hladinu. Zaťal zuby, pustil otěže a nechal koně, aby si našel vlastní cestu. Vycítil okamžik, kdy hřebec začal plavat, a měl zvláštní pocit, že se vznáší, zatímco kůň napínal svaly a bojoval se silným proudem.

Hnědák držel nozdry nad hladinou a plaval stále dál, dral se vlnami a proud ho celou dobu unášel stranou. Carrick měl promočené nohavice, lem kabátce se vznášel kolem něj, i sedlo už se dostalo skoro pod vodu. „A je to,“ vydechl, když cítil, že o kámen na dně zaškrábala podkova. „Do toho, chlapče!“

Kůň se v tu chvíli vrhl dopředu, voda se rozstříkla po obou stranách, jak se snažil dát do cvalu. Kopyta mu podkluzovala a Carrick se musel pevně přidržovat hrušky sedla, aby z něj nespadl.

Jedním mocným odrazem se zvíře dostalo z hlubokého ledového říčního koryta asi padesát stop od brodu. Kůň se zastavil, otřepal se a dychtivě se vydal ke zdupanému břehu a cestě vinoucí se zalesněnými kopci.

K Wybrenu.

Jezdci hlavou probleskla vzpomínka. Viděl cestu na jaře, ale nevěděl, kterého roku. Jel po ní se svými bratry, ale jejich tváře měl rozmazané. Klusali bok po boku… Ale kolem skupiny se vznášelo víc než jen pocit rodinné soudržnosti, cosi temného a neblahého.

Otřásl se. Chlad od řeky mu pronikl do kostí, až se mu roztřásly ruce, v nichž třímal otěže, ale přesto se pokoušel soustředit, přivolat si tu vzpomínku.

Sakra, zamysli se!

Záblesky, které ho tak rády napínaly a škádlily, ale rychle zmizely.

Rozčarovaně pokračoval v cestě a občas míjel další pocestné. Skupinu minstrelů, volský potah naložený kamením, vesnický povoz, který kočíroval pacholek, a dva osamocené jezdce na koních.

Hodiny ubíhaly, mraky táhly oblohou a slunci se nepodařilo tou pohyblivou clonou proniknout. Zuby mu drkotaly, otěže třímal ve zmrzlých prstech, ale stěží si toho všímal, neboť zaznamenal, že se blíží k hradu. Zahlédl starobylou opuštěnou katedrálu a napůl ztrouchnivělý můstek, který mu připadal povědomý. Pak projel kolem statku, kde prasata hledala žaludy pod vysokými duby.

Útržky vzpomínek si s ním pohrávaly, sotva se mu zdálo, že něco zachytil, hned se to zase vytratilo, dřív než si stihl utvořit nějaký jasný obrázek. Přesto cítil, že se blíží, tušil, že je jen otázkou času, než něco pozná a ztracená paměť se mu zase vrátí.

Minul dva chlapce mířící opačným směrem. Řítili se po cestě, pokřikovali na sebe, nevnímali chladné počasí, hrozící bouři ani nic jiného. Smáli se, honili, přehnali se kolem něho a od kopyt jejich koní odlétaly kusy bláta.

Když cválali kolem, v duchu se mu vynořila jiná představa. Sám byl jedním z těch darebáků, hnal se bez ohledu na okolí, toužil jen závodit pod širým nebem. Vítr odnášel jeho smích a všichni čtyři… Tak je to, čtyři bratři pobízeli koně zelenými jarními poli a bezstarostně si hleděli jeden druhého.

„Dostanu tě!“ zakřičel jeden. To byla výzva. Viděl se, jak se předklání na černém koni, tiskne obličej do hřebcovy hřívy, cítí, jak ho silné žíně bičují do tváří a čerstvý vítr mu vhání slzy do očí. Byl v čele a nehodlal žádnému ze svých bratrů dopřát vítězství!

Koutkem oka zahlédl nozdry bratrova koně. Zvíře ztěžka supělo, nohy se mu bořily do měkkého jílu a bylo už tak blízko, že cítil jeho teplý dech.

„Běž!“ zakřičel na svého hřebce a malinko popustil otěže. Neprohraje, znovu ne! „Běž, běž, běž!“ Zvíře vyrazilo dopředu, ale druhého koně nemohlo setřást. Když se přiblížili k lesu, uslyšel bratrův smích, ovšem tak zlomyslný, až ho zamrazilo v zádech. Pak zaznamenal nějaký pohyb, rychlé mihnutí rukavice, jak se ten bastard přihnal blíž a krátkým bičíkem švihl černého hřebce do zadku.

Jeho kůň zařičel, zarazil se a vzepjal. On prudce přepadl dopředu a otěže mu vyklouzly z ruky. Snažil se je zachytit, ale už visely k zemi a komíhaly se hřebci mezi předníma nohama. Strnul hrůzou. Spadne a kůň ho rozdupá.

Slyšel výkřiky.

Další dva bratři!

Zdrželi se vzadu, jejich koně nebyli tak rychlí. Jistě se jim podaří nějak se mu vyhnout, odvedou své hřebce jinam. Kůň se mu splašil, zakopl a bláznivě se hnal doprava, přímo do cesty opozdilým pronásledovatelům.

Ježíši, to ne!

Ze všech sil sevřel hrušku sedla a pokoušel se celým tělem vytáhnout zpátky na hřbet pádícího koně, ovšem táhlo ho to k zemi a sedlo začínalo klouzat ke straně.

„Zatraceně, zastav!“ ječel bezmocně. „Zastav!“

Visel stále níž u země, vnímal rozmazanou vysokou trávu neúprosně drcenou kopyty. Paže ho bolely, záda měl vypjatá do oblouku a sedlo sjíždělo stále níž, třmeny bušily koně do boků.

Už se neudrží!

A pak… A pak…

Nic!

Vzpomínka se najednou ztratila, zmizela stejně nečekaně, jako se vynořila, jako když had zaútočí a hned se zase stáhne. V hlavě měl zase jen temné prázdno.

Prudce zamrkal, když z nebe spadly první dešťové kapky a ledové krůpěje mu ještě víc ochladily zmrzlou kůži. Ti čtyři chlapci, to byl určitě on se svými bratry. Byl si jistý, že si vybaví další události. Hráz, jež vzpomínkám brání dostat se na povrch, začíná povolovat a brzy se na něho vyvalí všechny najednou.

S novou nadějí pobídl koně a hnal umdlévající zvíře po blátivé cestě. Věděl, že se blíží k Wybrenu, cítil ve vzduchu něco nového.

V hlavě ho šimraly další obrázky, mlhavé a nejasné. Zahlédl takřka zarostlou cestu vedoucí houštinou a vybavil si, jak tam kdysi na lovu vyplašil jelena. I tehdy byl s bratry…

Nadechl se, uvolnil a pozvolna si vybíral mezi útržky vracejících se vzpomínek.

Upamatoval se na den, kdy nepátrali po jelenech ani jiné zvěři. Bylo to brzy na podzim, stromy začínaly shazovat listí, vzduch byl chladný a sklizeň dávno ve stodolách… Opět si vyjel, ale tentokrát byl sám a stříbrný měsíc visel nízko na nebi.

Jel rychle, v krvi mu koloval vztek, duši mu sžírala touha po pomstě. Kupředu ho hnala nenávist, touha zabíjet mu bušila v hlavě.

Byl pevně odhodlán zbavit tento svět jednoho bídáka.

Teď přitáhl otěže, prudce zastavil svého hnědáka a snažil se vybavit si, koho tehdy pronásledoval, koho to chtěl zabít. Nepřítelova tvář ale byla rozmazaná, jen nezřetelný? obrys.

Kdo ho mohl tak rozzuřit? Paže mu pokryla husí kůže, když si uvědomil, že to byl někdo blízký, někdo, komu důvěřoval.

Ta vzpomínka se drala na povrch, jen se vynořit.

Kdo ho to zradil?

Celé tělo měl napjaté a v hlavě mu tepalo bolestí. Kdo?

„Zatraceně,“ zavrčel. Z nebe se teď snášely provazce deště a jemu se vybavil další obraz. Tentokrát nebyl mlhavý, zřetelně viděl svého nepřítele: byl to vysoký, silný muž s černým plnovousem, vypočítavým úšklebkem ve tváři a očima stejně modrýma, jako jsou ty jeho.

Srdce se mu rozbušilo a prsty sevřel otěže. V duchu spatřil svého bratrance, muže, který měl pořád pocit, že ho osud podvedl, a o němž teď jasně věděl, že by udělal cokoli, jen aby dosáhl svého.

Graydynn!

Lord z Wybrenu.

Krev mu vzkypěla vztekem.

V hrdle ucítil žluč a v ústech měl hnusnou, trpkou pachuť zrady.

Naklonil se ke straně a odplivl si.

Je načase postavit se nepříteli!

Morwenna neměla chuť k jídlu, a tak jen seděla u stolu a sledovala, jak v hodovní síni snídají vojáci a řemeslníci. Při jídle to v síni obvykle jen hučelo, lidé se bavili, smáli, panovala radostná atmosféra, ale dnes tomu tak nebylo. Všichni vypadali zkroušení a tiše si nabírali pokrmy z prkének. Zdálo se, že tu změnu zaznamenali i hradní psi, kteří neloudili tak neodbytně jako obyčejně a natahovali uši či obraceli pohledy ke dveřím, jako by se i oni chtěli dozvědět něco, cokoli o uprchlém zajatci.

Morwenna se stěží dotkla lososových pirohů a vařených vajec. Omáčka, jíž bylo jídlo zalité, vsakovala do chleba na prkénku. Nezajímala se ani o kousky pečeného úhoře s cibulí, což byl jeden z jejích nejoblíbenějších pokrmů.

Chuť k jídlu přešla i jiné. Bryanna seděla vedle ní bez jediného slova a nevzala do úst vůbec nic, dokonce ani mandlový pudink ozdobený datlemi máčenými v medu, což byla kuchařova pýcha. Tvář měla bledou a zachmuřenou a v okamžiku, kdy přinesli poslední chod, hned vyskočila na nohy a odešla od stolu. Bez omluvy spěchala hodovní síní ke schodišti vedoucímu nahoru k její ložnici.

Morwenna si pudinku uzobla, ale měla pocit, že jí v žaludku leží jako kámen. Myslela na Isu a poslední děsivé chvíle jejího života i na Carricka a na to, jak se mu podařilo vyklouznout z postele, kterou s ním sdílela, a protáhnout se kolem strážného u dveří. Vyčkával snad tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že sir James dřímá? Nebo měl prostě štěstí a otevřel v pravou chvíli, takže ho nikdo nezahlédl, ani strážný u dveří ložnice, ani nikdo jiný?

Jsou bezpečnostní opatření na hradě tak mizerná, že si může každý vcházet a zase odcházet, jak se mu zlíbí, Carricka a Isina vraha nevyjímaje? Anebo jde o nějaké spolčení, o skupinu zrádců a hrdlořezů, kteří tímto způsobem podrývají její autoritu a bouří se proti ní? Neměla často pocit, že ji někdo tajně sleduje, že na hradě je nějaký zloduch? A nevarovala ji Isa právě před takovou zradou, neviděla neblahá znamení smrti a zkázy?

Isa za to nakonec zaplatila.

Měla ta stará žena pravdu?

Je hrad prokletý?

Je možné, že všichni, jimž věřila, jsou zrádci?

Morwenně se stáhl žaludek. Rychle vzhlédla a přejela pohledem hodovní síň i všechny přítomné. Jsou to jen její představy, nebo koželuh opravdu uhnul očima? A co výrobce kuší, nečetla mu v očích vzdor vždy, když s ním mluvila? Myslela si, že je to kvůli tomu, že je žena… A kde je sakra Alexander, kapitán stráží a muž, který má zajišťovat bezpečnost hradu? Je pryč celé ráno, prý kvůli nějakému pátrání, ale může mu skutečně důvěřovat? Neslyšela snad své poddané, jak o ní klevetí, pomlouvají ji za zády a vysmívají se, že ji už zase opustil milenec?

Nevydržela by už u stolu ani jedinou vteřinu. Nechala vychladlé jídlo, kterého se stěží dotkla, utřela si ruce do ubrousku a složila ho do trojúhelníku. Než jí šenk stačil dolít pohár, prošla kolem něj a zamířila nahoru. Musí se zamyslet, přijít na to, co dělat.

Nemůže čekat, až někdo jiný z pevnosti přijde s nápadem či plánem. Ona tu vládne, ona rozhodne, co podniknout. Kráčela ke své ložnici, pak se však zarazila a vešla do Taddova pokoje, místnosti, kterou sdílela s Carrickem.

Tvář jí zrudla při pohledu na nyní ustlanou postel. V pokoji nehořely svíčky ani lojovice, v krbu vyhaslo. Obešla postel, vzpomněla si, jak sem v noci vešla a viděla ho tu ležet, dotýkala se ho, cítila jeho horké rty a poddala se kouzlu jeho dotyků.

Myslela si, že se do něho může znovu zamilovat.

Mýlila se.

Povzdechla si a opustila pokoj. Další hodinu strávila v přijímacím salonu, postávala u okna, shlížela na nádvoří a uvažovala, jak mohl Carrick tak snadno uprchnout. Měl nějaké spojence? Pomohl mu někdo? Narazil snad někdo z nich na Isu, zabil ji a nechal jí prsten se znakem Wybrenu jako odpornou vzpomínku?

Proč, proč, proč?

A jak, k čertu, jak?

„Velká Matko, odpusť mi,“ mumlala Bryanna a duši jí rval žal. Zavřela oči, aby zaplašila obrázek Isy ležící na felčarově stole se studenou a mrtvolně bílou kůží a hrdlem smáčeným vlastní krví, ale ten výjev měla stále před sebou, jako by se jí vypálil do mysli.

Klečela vedle ženy, která ji kojila i vychovala, a dotkla se Isiných ztuhlých prstů. Vtom cosi pocítila, ne známku života, ale jakýsi záchvěv, jako by Isina duše dosud neodešla.

„Neopouštěj mě,“ zašeptala Bryanna a na ruce mrtvé stařeny kanuly její slzy.

Vždycky budu s tebou.

Bryannu to spíše překvapilo než vyděsilo. Pohlédla na rty zesnulé. Isa promluvila! Slova jí ale z úst vyjít nemohla.

S bušícím srdcem se dívka nesměle zeptala: „Ale jak?“

Slyšela Isin hlas, jako by jí zněl přímo v hlavě: Ve tvých vzpomínkách, dítě, a ve všem, co jsem tě naučila. Nemyslím tím výšivky, šití nebo předení, ale naše učení o starých dobách, o duchovním světě a o cestách srdce.

„Já v nic takového nevěřím.“

Ach, Bryanno, ale právě v tom se pleteš… Ze všech Lenořiných dětí jen ty znáš velká tajemství země. Pila jsi z mého prsu a víš, co je pravda. Jenom ty máš dar vidění.

Bryanna zadržovala dech. „Vidění? Ne, ne, mohu spatřit jen to, co mám přímo před očima.“

Jenom proto, že se sice díváš, ale nevidíš, slyšíš, ale nenasloucháš, dotýkáš se, ale necítíš. Od této chvíle se tvůj život změní, dcero, a poznáš věci, které ostatním unikají. Vždycky hledej pravdu, Bryanno.

„Mýlíš se!“

Vážně?

„Ano!“

Proč tedy slyšíš můj hlas?

Bryanna pustila bezvládnou ruku. „Je to jenom klam,“ vykřikla. „Jenom hlas v mé hlavě. Asi… Asi už blázním.“ Vyškrábala se na nohy a chystala se pokřižovat jako už tisíckrát předtím, ale ruka se jí zastavila ve vzduchu a ona zůstala civět na stařenu, jíž kdysi říkali čarodějka.

Naslouchala tlukotu svého srdce, a přestože Isa už k ní nepromlouvala, slyšela svištění větru za okny, ťukání deště do střechy a ještě něco jiného… Něco, kvůli čemu ji zamrazilo v zádech. Byl to šepot něčeho temného a zlovolného.

Podívala se na Isino tělo. „Kdo tě zabil?“ zeptala se, a ačkoli se uvnitř celá chvěla, znovu sevřela v dlani prsty zesnulé. „Kdo, Iso?“

To je tvůj úkol, Bryanno. Vyhledej ho a donuť ho zaplatit.

„Udělám to,“ přísahala, sklonila se, políbila Isu na čelo a přesně věděla, kde musí začít. Carrick z Wybrenu zmizel právě v tu noc, kdy Isu někdo zabil.

Začne u něho.

Opustila zemřelou a vykročila ven do zšeřelého a šedivého dne, kde bouře střídaly jedna druhou. Ponuré počasí dokonale vyhovovalo jejímu úkolu. Rychle prošla kuchyní k zadnímu schodišti a vůně kouře i škvířícího se tuku ji provázela až do třetího patra. Minula svůj pokoj a zadívala se na dveře k bratrově ložnici, k místnosti, kde předtím tak dlouho ležel údajně raněný Carrick.

Vstoupila dovnitř a pozorně si prohlédla ložnici s vysokým stropem, velkým krbem a vyvýšeným lůžkem. Zavřela oči, soustředila se a doufala, že najde nějaké znamení nebo bude mít vidění, čehož je podle Isy schopná.

Soustřeď se, nabádala se, ale bezvýsledně.

Poklekla, jako by to udělala Isa, a položila dlaně na kameny pod rozsypaným rákosem, jako kdyby jí ten pokoj z kamene, malty, mazaniny a proutí mohl povědět něco o Carrickovi… Nic ji ale nenapadlo. Srdce jí bušilo, ale přiblížila se k posteli a posadila se na okraj. Představila si Carricka a Morwennu minulou noc, dva dávno odloučené milence, kteří se znovu spojili. Mělo to v sobě cosi magického a romantického.

Až na to, že zemřela Isa a Carrick zmizel.

Přejela dlaní po lůžkovinách a doufala, že se snad dočká nějakého vidění. Vnímala však pouze čistý a uklizený pokoj, z nějž služebné vymetly veškeré důkazy o tom, že tu někdo byl.

Vyčkávala, ale nic se nedělo.

„Mýlila ses, Iso,“ zamručela. „Nemám dar vidění. Nic tu nevidím. Vůbec nic!“ Lehla si na polštáře, zahleděla se ke stropu a očima pátrala po silných trámech, jako by hledala odpověď.

V tom okamžiku si všimla prasklin v maltě vysoko nad svou hlavou. Stejné škvíry předtím viděla i ve své ložnici. Vždycky předpokládala, že když se hrad budoval, nechali tu průduchy, aby mezi ložnicemi lépe cirkuloval vzduch a nedržela se v nich zatuchlina, ovšem teď jí to připadalo zvláštní. Nevedou přece ven, nacházejí se ve vnitřní zdi!

Zamířila do své ložnice, prohlédla si úzké škvíry a poté totéž udělala v přijímacím pokoji a v Morwennině ložnici. Ve všech místnostech objevila těsně pod stropem stejný podivný vzor.

No a co? To přece není žádné znamení. Neviděla jméno Isina vraha napsané krví. Neměla vidění, jak se Carrick plíží nádvořím a podřezává stařeně hrdlo. Při tom pomyšlení se celá roztřásla.

Vybavila si, že Isa vždycky zapalovala svíce, svazovala je stužkou, házela na ně bylinky a pak zírala do plamenů. Nuže dobrá. Slýchala přece modlitby staré ženy dost často.

Spěchala do Isiny ložnice a naplnila vak svícemi, kameny, sušenými bylinkami i barevnými stuhami. Následující půl hodiny sestavovala v Taddově ložnici maličký oltář.

Nezajímalo ji, co by se stalo, kdyby ji někdo objevil – buď by si mysleli, že je zoufalá a šílená žalem, nebo by ji považovali za hloupou husu, jako ostatně už tolikrát předtím. Za zavřenými dveřmi bratrova pokoje tedy zapálila svíčky, lojovice i oheň v krbu. Jakmile to v krbu praskalo a plameny ozařovaly celou místnost, pomodlila se k Velké Matce, nasypala do plamínků svíček na oltáři trochu bylin a čekala na znamení. To však nepřišlo.

Nenech se odradit, říkala si a stále znovu se snažila něco zaslechnout, zahlédnout nějaké Isino znamení, kde má začít s pátráním.

Stejně však neuspěla.

Uběhla hodina a z modliteb měla jen bolavá záda a kolena, jak klečela u ohně.

„Zatraceně!“ procedila mezi zuby.

Byla znechucená svými marnými pokusy o čarování, a tak uhasila plameny voskovic na oltáři a přešla do rohu místnosti, aby zadusila také svíce v držáku na stěně.

Pak si všimla škrábance na podlaze – ne, několika škrábanců, z nichž některé se táhly už od zdi, jako kdyby někdo opakovaně vlekl něco těžkého od jedné stěny ke druhé. Na jedné straně zářezy končily kousek od zdi, ovšem na té druhé jako by vycházely přímo z ní… Nebo dokonce procházely na druhou stranu. Posvítila si, poklekla a prohlédla si podlahu důkladněji. Jsou to jen její představy, nebo tu cítí průvan?

Se srdcem až v krku vzala kousek slámy z podlahy a sunula ho těsně u země. Stéblo se ohýbalo, dokud se nedostala k místu, kde byly poškrábané kameny. Tam a ještě asi o stopu dál stéblo proklouzlo škvírou, jako by se za stěnou nacházela další místnost.

Srdce jí pádilo jako o závod. Kousla se do rtu, zhoupla se na patách a zkoumala zeď. Je to možné? Je tohle to znamení? Nebo dělá z komára velblouda?

Neviděla dveře, žádný pravidelný zářez… Ani prsty nenahmatala viditelnou skulinu… Ale nějak…

Bryanna civěla na kameny, snažila se protáhnout prsty uzoučkým otvorem u země, ale nenašla žádnou páčku ani tajný klíč. Za svou snahu si vysloužila jen zlomené nehty a zkrvavená bříška prstů.

Musí to být tady, přemítala, ačkoli do mysli se jí začaly vkrádat pochybnosti. Opatrně přejížděla dlaněmi po stěně, kam jen dosáhla, a pak zas podél podlahy, začala v rohu a propracovávala se až k opačné straně místnosti.

Nic.

Zpátky do rohu.

Znovu postupovala kousek po kousku dolů po zdi a soustředila se na hrubý povrch kamenů. Zavřela oči, naslouchala, vnímala, zaměřovala se jen na svůj cíl, potlačovala myšlenky na všechny ostatní zvuky a vůně… Pomalu osahávala každý kámen, až po čtvrthodině našla malou páčku ukrytou mezi kameny v koutě.

Konečně!

Zatajila dech.

A co teď?

Dychtivě tiskla ten kousíček kovu, tlačila ho, tahala za něj… Marně. Nic se nestalo. „Ach, pro lásku svatého Judy,“ zašeptala, ale pak si vzpomněla na Isinu radu. „Matko Morrigu, pomoz mi,“ pronesla. „Veď mě a, prosím, dej, ať najdu tu zrůdu, která připravila Isu o život.“ Zhluboka se nadechla, stiskla kovovou páčku ještě silněji a uslyšela tiché, vzdálené klapnutí.

S bušícím srdcem zatlačila na kámen poblíž škrábanců na podlaze a v tu chvíli se pozvolna otevřel vstup do další, temné místnosti.

Tudy tedy ten bastard uprchl!

Bryanna si do kapsy zastrčila dvě svíčky. Pak vzala z držáku zapálenou pochodeň a vešla do tmavé, zatuchlé chodby. Byla odhodlaná zjistit, jak se Carrickovi z Wybrenu podařilo utéci a ještě přitom zavraždit Isu.

Morwenna stále dumala nad mnoha otázkami, ale nepřišla na žádnou odpověď, a tak zírala z okna přijímacího salonu a cítila se mizerně. Třela si paže a vzhlédla. Znovu měla pocit, jako by někdo z úkrytu mlčky sledoval každý její pohyb.

Tiché zaklepání na dveře ohlásilo správce. „Kde jsou všichni?“ zeptala se Alfrydda, který zase nesl ty zatracené účetní knihy. „A prosím, dnes nechci slyšet nic o daních.“ Nezaplacené daně ji teď trápily ze všeho nejméně. „Mám na starosti spoustu mnohem důležitějších záležitostí.“

Alfrydd vypadal jako vždy utrápeně, ale tentokrát byl navíc ještě mrzutý a neústupný.

„Ale, má paní, musíme toho hodně probrat a domnívám se, že navzdory žalu by to bylo nejlepší udělat předtím, než dorazí sir Ryden.“

Ryden!

Úplně zapomněla! Za chvíli se objeví před branami Calonu a bude očekávat, že ho pěkně uvítají. Bude čekat hostinu a… Ach, ne… „Bože na nebesích,“ zašeptala. Ještě než došlo k poslední tragédii, měla v úmyslu Rydenovi oznámit, že se za něho nemůže provdat, že spojení jejich baronií nepřipadá v úvahu. Doufala, že ji pochopí, jistě si přece přeje nevěstu, která by k němu něco cítila. „Na Rydena teď nedokážu ani pomyslet,“ prohlásila a ignorovala vyčítavý Alfryddúv pohled. Znovu přešla k oknu a zahleděla se na nádvoří, které dosud prohledávali vojáci. „Kde je sakra Alexander?“

„Vyrozuměl jsem, že sir Alexander se šerifem vyrazili za úsvitu hledat bandu hrdlořezů a zlodějů, kteří řádí v lese nedaleko Havraního brodu. Včera v noci okradli dalšího muže, myslím, že sedláka,“ upřesnil, ale jen zopakoval něco, co už dávno věděla.

„A co felčar?“

„Nygyll je ve městě a pomáhá ženě, která má potíže při porodu. Prý čeká dvojčata a porodní bába, která jí měla posloužit, je u jiné rodičky.“

„A Isa už pomoci nemůže,“ vydechla zajíkavě Morwenna.

„Ne. Ta nebohá dítka si vybrala pro příchod na svět špatnou dobu.“

Položil účetní knihy na stůl a Morwenna se neochotně vzdálila od okna.

„Proč se ještě nevrátil otec Daniel?“ ptala se. „Ví někdo, kde je?“

„Také ve městě,“ ujistil ji Alfrydd. „Pomáhá kaplanovi u zpovědí a potom budou rozdávat almužny.“

„Je pryč už celé hodiny.“

Koutek Alfryddových úst se zvlnil smutným, unaveným úsměvem. „Je tu tolik hříšníků,“ pronesl a otevřel účetní knihu. „Jako vždy.“

„Předpokládám…“ Morwenna krátce zauvažovala o Alfryddovi, jestli je i on proti ní. Vypadal jako laskavý a trpělivý muž, nikdy nezvýšil hlas, neměl žádné narážky na to, že hradu vládne žena, ale tichá voda často břehy mele. Pokud není člověk obdařen intuicí a bedlivě druhého nepozoruje, je skoro nemožné odhalit zrádce.

Poklepala prstem na otevřené účetní knihy. „Až tu skončíme, pošli mi sem písaře. Chtěla bych napsat dopis lordu Rydenovi a také svému bratrovi.“

„Jak si přeješ,“ pronesl. Tázavě se na ni zadíval, ale jen zavrtěla hlavou, nehodlala se mu svěřit.

„Je to soukromá záležitost.“ V hlavě už spřádala plán, který si však hodlala nechat pro sebe, protože nemůže nikomu věřit. Výjimkou je jen sestra, ale kdyby se svěřila Bryanně, mohla by ji ohrozit.

Následující hodinu naslouchala Alfryddovým starostem s krádežemi na hradě. Byl přesvědčený, že někdo krade bylinky, cukr, rýži, med, datle a dokonce i víno. Ukázal jí, že záznamy písaře nesouhlasí s jeho výpočty ohledně nakoupeného a spotřebovaného zboží.

Právě se chystal znovu začít o neplatičích daní, ale Morwenna ho přerušila.

„Jindy,“ poznamenala. „Dnes truchlíme.“

„Jistě.“ Vykouzlil na rtech chápavý, i když poněkud nucený úsměv a okamžitě poslal pro písaře. Jakmile Alfrydd odešel, rychle nadiktovala písaři dva dopisy. V prvním sdělovala lordu Rydenovi, že si ho v žádném případě nemůže vzít. Hodlala ten dopis zanechat v tvrzi, aby ho lordu Rydenovi předali, kdyby dorazil, až bude ona pryč. Ve druhém oznamovala bratrovi, že někdo zavraždil Isu a že by byla ráda, kdyby jí poslal na pomoc nějaké spolehlivé vojáky. Dopis pro Kelana svěří siru Fletcherovi, jednomu z mužů, kteří s ní přicestovali z Penbrooku, člověku, který strávil celá léta s jejím bratrem. Byla si jistá, že patří k nemnoha lidem, kteří by za ni ochotně položili život.

Sotva písař odešel, spěchala do své ložnice. V hlavě už se jí rýsoval plán, a tak protáhla pásek poutkem na koženém váčku, uvázala si ho kolem pasu a navlékla si teplý vlněný plášť s kapucí lemovanou černou kožešinou. Nemůže už jen posedávat a vyčkávat. Od nálezu Isina těla uběhly celé hodiny a ještě více času od chvíle, kdy uprchl Carrick. Jestli zůstane na hradě ještě o minutu déle, asi zešílí. Vklouzla do bot a uháněla dolů po schodech. Překvapilo ji, že nenarazila na Dwynna. Také on zmizel a už nešpehoval u klíčových dírek.

Rozhodla se ihned vyhledat sira Lyllea. Kráčela rychle, skoro běžela, dech se jí v chladném vzduchu srážel v páru. Na vnitřním nádvoří míjela skupinky řemeslníků a služebnictva. Kývnutím jim odpovídala na pozdrav, ale nezdržovala se posloucháním drbů. Jen ať si klidně pouští jazyky na špacír a klevetí, ona už se jejich řečmi nenechá vyvést z míry.

Po udupané pěšině mířila ke strážnici, rozstřikovala kaluže a bořila se do bahna, které se jí lepilo na boty.

Ignorovala strážného, který se jí ptal, proč přichází, oškrábala si bláto z bot a vpadla do strážnice. Dusala nahoru po schodech ke dveřím do pokoje kapitána stráží.

Jak očekávala, našla za Alexandrovým stolem jeho zástupce, sira Lyllea. Vypadalo to, že si své nové postavení velice užívá, a jistě už snil o tom, že jednoho dne současného kapitána stráží nahradí docela.

Když vešla, ztuhl a zprudka vstal. „Má paní, co tě přivádí…“

„Našli vojáci něco, podle čeho by se dalo usoudit, kdo zabil Isu?“ ptala se.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou, zamračil se a jeho dlouhý obličej vypadal ještě protáhlejší, neboť svěsil koutky úst. „Jenom stopy v blátě a runy poblíž úhoří tůně, kde se podle nich Isa asi modlila.“

Morwenně se sevřelo srdce, když si představila nebohou Isu, jak zaříkává a modlí se k Velké Matce, vyhazuje do větru byliny a škrábe do bláta ochranné runy, runy na Morwenninu ochranu, přestože bezpochyby ví, že její smrt se blíží. Morwenna sevřela ruce v pěst a nehty zaryla do dlaní. V duchu opakovala přísahu, že se Isinu vrahovi pomstí.

„Stráže v noci u úhoří tůně slyšely její zaříkávání, ale nevěnovaly tomu pozornost.“ Voják se jí zadíval do očí. „Mívala to ve zvyku, má paní. Žádné řeči jí v tom nemohly zabránit.“

„Já vím. Dovolila jsem jí to,“ připustila Morwenna a pocítila další bodnutí viny. Nechala stařenu, aby vyznávala svoje náboženství i přesto, že všichni od kněze po felčara se jejím pohanským rituálům vysmívali. Otec Daniel ji považoval za kacířku, Nygyll si myslel, že její „hrabání v bahně“ a „vytí na měsíc“ je nesmysl. Dokonce i sir Alexander se snažil Isu od jejího jednání odradit, ale nikdo ji nedokázal přesvědčit a Morwenna neviděla nic špatného na tom, když ji nechá modlit se tak, jak je zvyklá.

A to ji stálo život.

„Neviděl někdo něco podezřelého?“ zeptala se Morwenna. Nehodlá se užírat vlastními prohřešky. Nastal čas odplaty. „Nevšimly si stráže poblíž Isy někoho? Neslyšely její výkřik? Nevycítily, že se něco děje?“

„Ne, paní, jak jsem říkal, nevíme vůbec nic.“

„A co pekař, ten byl určitě brzy vzhůru? Nebo kněz? Nebudí se někdy otec Daniel ještě před úsvitem?“ Když zavrtěl hlavou, pocítila hlubokou beznaděj. Toužila udělat něco, cokoli, co by pomohlo. „A co mnich v jižní věži? Bratr Tomáš? Vyslechl ho někdo?“

„Zřídka opouští svou celu.“

„To si myslíme my,“ poznamenala, „ale kdo může opravdu vědět, co dělá, zvlášť v noci?“

„Přece si nemyslíš, že Isu zabil on.“ Sir Lylle na ni civěl, jako kdyby zešílela.

„Ne, ne! Ale říkám si, že mohl někoho zahlédnout nebo něco zaslechnout! Nezaštěkal včera v noci náhle pes? Nezaržál nervózní kůň? A co Dwynn… Neviděl někoho? Pořád slídí kolem! Nebo… Nebo… Nebo co nějaká matka, která bděla u novorozeněte? Netrpí dítě kameníkovy ženy na koliky? Možná byla vzhůru a mohla zaslechnout něco zvláštního, nějaký zvuk nebo neobvyklý závan.“ Zase ji popadl vztek, krev jí v žilách zuřivě bouřila z Vlastní bezmocnosti. „A kde jsou sakra všichni? Proč zmizeli zrovna dnes? Kněz, felčar, kapitán stráží, šerif – všichni jsou pryč. Dokonce i Dwynn, který se tu pořád motá, se navzdory všem strážím vypařil!“

Napadla ji další děsivá myšlenka. „Ach bože,“ zašeptala. Stěží se vzmohla na slovo. „Ne… Nemyslíš si, že se jim něco stalo, že všechny potkal stejný strašlivý osud jako nebohou Isu?“

„Ne, paní, přikládáš tomu příliš velkou váhu.“

„Vážně? To si nemyslím. Isu včera v noci zavraždili, podřízli jí hrdlo od ucha k uchu, a navíc uprchl Carrick. Teď zmizela většina lidí, kterým důvěřuji. Děje se tu něco moc zlého, sire Lylle, něco odporného a ďábelského.“ Ztěžka polkla a zjistila, že voják jí konečně věnuje plnou pozornost. Naklonila se přes stůl a zabodla prst do hladkých dřevěných prken. „Někdo v této tvrzi o událostech včerejší noci něco ví, sire Lylle. Musíme jen zjistit, kdo to je. Navrhuji, abychom začali s bratrem Tomášem, strážnými, kameníkovou ženou a pekařem. O kom dalším víme, že vstává brzy – o lovcích? Správce… Ano, Alfrydd nikdy nespí. Vypadá to, že snad nepotřebuje odpočívat.“ Byla teď hluboce zamyšlená, přecházela kolem stolu a poklepávala si ukazováčkem na bradu. „A kdo naopak chodí spát pozdě – možná žalářník?“ Přimhouřila oči a obrátila se zase k siru Lylleovi. „Znovu je všechny vyslechneme.“

Rty mu zbělely a nosní dírky se rozšířily, protože to byl hrdý muž a zjevně se mu nelíbilo, že někdo zpochybňuje jeho autoritu.

Přesto ale zdvořile přitakal. „Jak si přeješ.“ Obešel stůl právě ve chvíli, kdy na schodišti zaduněly něčí spěšné kroky.

„Sire Lylle,“ ozvalo se a za okamžik už otevřel dveře sir Hywell. Za sebou vlekl rozmrzelého chlapce, v němž Morwenna poznala Kyrtha, pacholka ze stájí. Chlapec klopil oči, šaty i čapku měl celé od sena. „Tady Kyrth ví, co se včera v noci stalo,“ oznámil Hywell triumfálně. Pak si všiml Morwenny a spěšně ji pozdravil. „Má paní.“

„Co jsi viděl?“ zeptala se Morwenna. Hoch smekl vlněnou čapku, nevšímal si toho, že mu vlasy na jedné straně trčí vzhůru, a sotva vzhlédl.

„Byl sem napadenej.“

„Kdo tě napadl?“ otázala se rychle.

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Byla tma a já sem kydal hnůj ve stáji, neviděl sem ho, ale von mi přitiskl nůž na krk, rovnou sem,“ dotkl se ušmudlaným prstem místa poblíž ohryzku, „a… a vyhrožoval, že mě podřízne, jestli jenom ceknu.“

„Řekni mi všechno,“ vybízela ho Morwenna.

Kyrth zajíkavě vysvětlil, jak ho útočník svázal, ucpal mu ústa roubíkem a nechal ho ve stájích. Nemohl se pohnout ani křičet, a tak ho objevili až po několika hodinách. Ať už ho přepadl a zneškodnil kdokoli, ukradl také koně, velkého hnědého hřebce jménem Rex.

„Je mně to líto,“ tvrdil, když se na schodech rozezněly další kroky. Ve dveřích se objevil vrchní stájník. Při pohledu na Kyrtha zaklel pod vousy.

„Je to tvoje vina, že sme přišli vo fajnovýho koně,“ obvinil ho a ukázal na něj sukovitým prstem. „Kriste Ježíši, na cos vůbec myslel?“ Tvář měl rudou, rty sevřené a na Morwennu se málem ani nepodíval. „Neměl sem ti věřit,“ vyhrkl a zamračil se, až se mu husté obočí stáhlo. „Jak se to mohlo stát? Proboha, Rex je dobrej hřebec a teď nám ho ukradli!“ Obrátil ustaraný pohled k Morwenně. Vybil si vztek na chlapci a teď poněkud zrozpačitěl. „Je mně to líto, má paní.“ Konečně si vzpomněl na dobré vychování a smekl čapku z hlavy. „K týdle… hanbě nemělo nikdá dojít.“ Zavrtěl pozvolna hlavou. „Nejdřív zdrhne ten chlap, pak zabijou ubohou Isu… A teď todle.“

Morwenna při mužově řeči přimhouřila oči. Smutek jenom hraje. John Ise nikdy nedůvěřoval, často se jí vysmíval a najednou dělá, že truchlí po ženě, o níž nad korbelem piva šeptem říkával, že je to „kacířka a prokletá čarodějnice“. Snaží se jen zachránit si místo tím, že obviní chlapce a bude předstírat, že mu na stařeně záleží. A přitom jí pohrdal.

„Toho koně najdeme,“ ujistil ji sir Lylle odhodlaně, „a spolu s ním i jezdce.“

„Dobře,“ pronesla, ačkoli mu vůbec nevěřila. Připadalo jí, že všichni na hradě jsou hloupí a neschopní.

Už předtím se rozhodla, že své úkoly nesvěří nikomu jinému. I když to nevyslovila nahlas, uvědomovala si, že právě ona udělala chybu, protože nechtěla naslouchat Isiným varováním. Dovolila svérázně čarodějce, aby si dělala, co uzná za vhodné, a ta shovívavost možná Isu stála život. Také věděla, že ona, Morwenna, je tou osobou, která poskytla Carrickovi příležitost k útěku, ona trvala na tom, že ho nezavřou do vězení nebo nesvážou a nedopraví na Wybren.

Proto je její povinností ho najít.

„Předpokládejme, že toho koně ukradl Carrick,“ pronesla a všichni ostatní přikývli. „Kam myslíte, že měl namířeno?“

Kyrth pokrčil rameny, John se ani nenamáhal odpovědět a sir Hywell si odfrkl: „Kdoví, kde se scházej takoví jako von?“

Sir Lylle se chvíli zamyslel a na rtech se mu objevil samolibý, takřka povýšený úsměv. „Carrick se snaží dostat co nejdál odsud a od Wybrenu,“ prohlásil. „Vzal si nejsilnějšího hřebce s velkou výdrží. Hádal bych, že má namířeno k moři, možná do nějakého města, kde by si mohl zajistit místo na lodi opouštějící Wales.“

V zamyšlení přimhouřil oči, jeho úsměv se rozšířil a Morwenna si v tu chvíli uvědomila, jaký je sir Lylle tupec. Věděla sice, že Carrick je lhář, děvkař a podvodník, ale v hloubi duše nevěřila, že by byl vrah. Na tomto jejím názoru se zatím nic nezměnilo.

Pomyslela si, že nejvíc ze všeho jistě touží po tom, aby očistil své jméno. Jediný způsob, jak toho může dosáhnout, je vydat se na Wybren, tedy přesný opak domněnky sira Lyllea.

A právě tam ho Morwenna hodlá následovat.

* * *

Vynořil se před ním hrad, masivní sídlo s kruhovými hláskami, pevnými hradbami a širokým vodním příkopem táhnoucím se kolem celého kopce, na němž bylo postaveno. Ve větru vlály rudozlaté praporce, a jelikož se blížil soumrak, zapalovali už pochodně.

Wybren.

Ze sedla znaveného koně zíral na hrad.

Cink! Myslí mu proletěla vzpomínka jako šíp. Je v posteli se ženou s vlasy jako len. Vzhlédla k němu a usmála se, jako by měla tajemství, která on nikdy neodhalí, a pak si k sobě přitáhla jeho obličej.

Alena.

Kdysi ji miloval… Nebo si to alespoň myslel.

Cink!

Další vzpomínka, ostrý obraz jednoho z jeho bratrů… Nevěděl kterého… Bičíkem pohání koně, který odmítá přeskočit překážku. Vyděšené zvíře se staví na zadní, pysky má zkrvavené od udidla, tmavou srst mu pokrývá pěna.

V hlavě se mu vynořovaly další útržkovité vzpomínky, a tak vůbec nepochyboval, že toto je jeho domov.

Vybavil si sad a jabloň, z níž jako dítě spadl, připomněl si střapatého poníka, který ho shodil, když ještě neuměl jezdit, v duchu se viděl, jak šermuje zbraněmi vyrobenými z klacků, když ještě nesměl používat skutečný ocelový meč.

Cink!

Vynořil se prchavý obrázek jeho otce, mohutného muže, který páchl po pivu a milování, jak se potácí po schodech a míří ke dveřím ložnice, již sdílel se svou manželkou.

Na matku měl stále jen matné vzpomínky. Zdálo se, že byla slabá, její oči stále hleděly smutně a vypadala jako bez života.

Otec s matkou měli chladné manželství, chovali se k sobě formálně a k dětem odtažitě, zaměstnávali kojné, chůvy, učitele i kohokoli dalšího, jen aby své potomky neměli na očích. Vybavil si velkolepé bály, temná tajemství a dětství plné fantazií, zábavy i beznaděje.

Ano, toto je místo, kde vyrůstal. Na povrch se prodraly další střípky vzpomínek: pranice o jablka, chytání žab, vytahání za uši, protože kvůli sázce sebral knězi kalich…

Srdce mu sevřel pocit viny, když tak civěl ke strážním věžím. Jak se mu podařilo přežít? Proč si i přes všechny ty vzpomínky nedokáže vybavit, kým je, ani tu děsivou noc, v níž zemřela většina z lidí, na něž si pamatuje? Během požáru, před nímž nebylo úniku?

Protože šlo o tebe!

Jestli jsi ten požár nezaložil, pak jsi pomáhal někomu, kdo to udělal, a ten tě pak přelstil. Jinak bys nemohl uniknout. Požár přežila jen jediná osoba, která odcválala do noci s prstenem se znakem Wybrenu. Jediná osoba, již z této tragédie obvinili.

Ty.

Carrick z Wybrenu.

Hrdlo se mu stáhlo. Zdálo se to tak samozřejmé. Musí být Carrick… A jestli tomu tak je, pak má podíl na tom, co se přihodilo.

Přimhouřil oči, protože se znovu rozpršelo.

Jeden člověk zná pravdu.

Odpověď musí hledat u Graydynna, lorda z Wybrenu.

„Už jdu, ty hnusný čubčí synu,“ procedil přes zaťaté zuby. Pobídl koně k hlavní bráně. „Dej si pozor.“

Vykupitel nehlučně proklouzl vnitřním nádvořím Wybrenu.

To je jeho domov.

Sem patří.

Tmu prozařovaly ohně z hrnčířovy, koželuhovy a kovářovy chýše a lákaly dovnitř. Z hodovní síně zaslechl hlasy, dokonce i veselí, blížila se doba večeře.

Z potemnělé oblohy se snášel déšť, v kostech ale necítil chlad. Přemohlo ho vzrušení, které mu proudilo v krvi, očekávání, že konečně uskuteční svůj sen. Má ho na dosah ruky.

Zadíval se nahoru ke druhému poschodí, kde se nacházely lordovy komnaty. Sídlo přebudovali, bylo teď silnější a vyšší než dřív, ale když zavřel oči a zhluboka se nadechl, vyvstal mu před očima každý detail té noci, v níž zaslechl Boží hlas. Ještě teď cítil zápach hořícího oleje. Vzpomínal si, jak praskaly plameny a hladově pronikaly pode dveře nic netušících spáčů.

I teď ho rozpalovala pouhá představa toho, jak oheň požírá rákos, blíží se k postelím, pohlcuje závěsy visící z nebes, neúnavně se pokrývkami sune k spícím hříšníkům, je případné, že všichni zemřeli v tom malém pekle… Více než příhodné… Je to ta nejsladší spravedlnost.

A vykoupení.

Usmál se, byl spokojený s dobře provedenou prací… Nu, ještě ji musí dokončit.

Brzy už uskuteční vše, co si naplánoval.

Napraví dřívější chybu. Požár totiž nezahubil všechny, které Vykupitel chtěl.

Dnes v noci.

Všechno, o co usiloval, bude jeho.

Včetně Morwenny z Calonu.

Cítil, jak se mu tělo rozechvělo neukojeným chtíčem, žhavou touhou. S jistým úsilím třes potlačil.

Počká si.

Nejdříve dokončí to, co začal.

Zakusí ještě chvíli trýzně, že se jí nesmí dotknout… Zatím. Ale už brzy, možná hned zítra, bude jeho. Třel si zpocené dlaně o nohavice, až měl stehna celá rozehřátá.

Zítra.

Práce bude u konce.

A Bůh bude mít radost.

„Stát! Kdo je tam?“ Hlas strážného zahřměl nocí a odrážel se od silných hradeb Wybrenu.

Na okamžik ztuhl v sedle. Už si však připravil lež, a tak uvolněně pronesl: „Jmenuju se Odell. Přijíždím z hradu Calon se vzkazem od lady Morwenny pro lorda Graydynna.“ Mluvil chraplavě, jednak kvůli zranění, jednak proto, aby ho strážný nepoznal po hlase, protože teď už si byl jistý, že tu kdysi žil, vyrůstal tu jako Dafyddův syn.

Nůž si schoval do rukávu, takže to vypadalo, že je neozbrojený. Chtěl ještě něco dodat, aby muže přesvědčil, ale raději držel jazyk za zuby. Pokud to bude třeba, rychle vytáhne zbraň a přinutí vojáka, aby ho nechal projít. Ale raději by se obešel bez potíží, nechce vyvolat zbytečný rozruch. Ne, doufá, že vklouzne do pevnosti nenápadně jako lehký vánek.

Strážný zvedl pochodeň do výše, ale clona deště plamen dusila. „Odell?“ opakoval, jako by mu to jméno připadalo divné.

„Ano. Přijel jsem s paní z Penbrooku, kde jsem byl ve službách lorda Kelana.“

„Zdáš se mi povědomý.“

„Byl jsi v Penbrooku?“

„Ne, nikdy.“ Strážný zavrtěl hlavou.

„Tak jsme si možná spolu vypili pohár piva v Abergwynnu nebo v hospodě U Kohouta a býka poblíž Twyllu?“

„Ne, to si nemyslím, ale…“

Zezadu se blížili dva jezdci a na chvíli odpoutali strážcovu pozornost. Nově příchozí se hlučně domáhali vpuštění. „Hej, kde to vázne? No tak, chlape, potřebujem voheň, ženskou a pohár piva na rozehřátí kostí! Belfare, to jsi ty?“

Strážný, kterého ozařovala skomírající pochodeň, se zamračil a zamumlal cosi nesrozumitelného. Naposledy se podíval na osamělého jezdce. „Můžeš projet,“ řekl mu. „Sir Henry tě dovede k pánovi.“ Ukázal ke strážnici. „Henry, ty tam, zaved tohodle posla z Calonu k baronovi.“

Muž se odlepil od strážnice.

Jezdci na znaveném koni hlasitě bušilo srdce a jen doufal, že ho ten člověk nepozná. Dříve či později k tomu ale musí dojít. Tady vyrostl a všichni už určitě slyšeli o tom, že Carricka našli poblíž Calonu. Raději by tedy nepokoušel štěstí a držel se stranou. Naštěstí strážní byli většinou žoldnéři, za jejichž věrnost se platilo zlatem a kteří nezřídka přecházeli sloužit těm, kdo nabídli nejvíc. Mnozí tedy byli na Wybrenu noví.

Jeden z Graydynnových vojáků mu nyní s malou svítilnou svižně kráčel po boku a tak vjel na spodní nádvoří.

V chabém mihotavém světle a za deště, který se v provázcích snášel z nebe, zaútočila na jeho mysl záplava vzpomínek. Instinktivně věděl, kde je ohrada se stádem ovcí. Nemohl si vzpomenout na jméno ovčáka, ale měl ho před očima, čiperného mužíčka s plešatou hlavou a velkým břichem… Richard, ano, to je jeho jméno, a má syna, ryšavého kluka s mezerou mezi zuby, který skvěle střílí z praku.

Poznal také podkovářovu chýši, kde teď za tmy zahlédl siluetu svalnatého muže ozářenou žárem výhně… Jmenuje se Timothy a za ženu má Mary, vysokou ženu s mohutným poprsím, která vždy nemilosrdně laškovala se všemi chlapci na hradě.

Ztěžka polkl, jak se mu vracela vzpomínka za vzpomínkou. Snažil se opanovat svou mysl a chovat se tak, jako by denně po probuzení neslýchal wybrenské zvuky a nevnímal zdejší vůně. Zastavil se se strážným u stájí, kde se jakýsi chlapec, páže, které nepoznal, chopil otěží jeho koně. „Dohlídnu na to, že se vo něho podkoní postará. Nakrmí ho, napojí a vykartáčuje,“ slíbil hoch.

Páže odvádělo velkého hřebce k přístřešku a jemu se vybavila další vzpomínka, tentokrát na vrchního stájníka Yorka, robustního muže s nohama do o, který byl vždycky vzhůru už za úsvitu, kontroloval zvířata i sklady krmení a každému koni říkal jménem.

York měl dceru Rebeccu, dívenku s plachýma očima, nevinným úsměvem a nakažlivým smíchem. Rebecca byla první dívkou, kterou políbil, a to právě tady za dveřmi do stájí.

„Ježíši,“ zašeptal.

Proč si tedy nevybavuje ten požár?

Jestli je Carrick, proč si nevzpomíná, že zapálil slámu a ujížděl pryč, aby stačil zmizet, než hrad shoří… Proč, proč, proč?

Dnes večer to zjistí.

Zaťal zuby, protože se mu chtělo vtrhnout do hodovní síně, ale namísto toho se nechal vést dál. Naštěstí strážný zamířil ke stezce, která mu byla povědomá. Přesně věděl, kdy má začít jednat a skočit na něj. Vypadalo to sice, že strážnému nevěnuje pozornost, ale když pěšina ostře zabočila a ocitli se v úzkém prostoru mezi mlynářovým obydlím a větrným mlýnem, kde je nikdo nemohl vidět, nechal si nůž vklouznout do dlaně a prsty sevřel rukojeť. Strážný šel asi půl kroku před ním.

Odrazil se, skočil, přitiskl muži nůž na krk, a zatímco překvapený voják prskal a valil oči, přimáčkl ho ke zdi. „Odhoď zbraň,“ procedil přes zaťaté zuby.

Strážný bojoval. Svítilna mu vyletěla z ruky, plamen zasyčel, držák bouchl o zeď.

„Jak myslíš.“ Kolenem kopl muže do slabin, a když se zlomil v pase, sebral mu zbraň. Znovu mu přitiskl ostří na krk.

„Nezabíjej mě,“ kňoural strážný, držel se v rozkroku a vypadal, jako by se chtěl na rozblácené pěšině dlážděné kameny pozvracet nebo pomočit.

„Je to na tobě,“ pronesl rychle. Nechtěl, aby si napadený znečistil uniformu. „Věř mi, jestli poslechneš, nechám tě žít. Jestli ne, probodnu tě tvým vlastním mečem.“

„Ne, já…“

Přitiskl špičku meče vojákovi k hrudi. „Jak jsem říkal, je to na tobě!“ Nespouštěl zajatce z očí, v jedné ruce pevně třímal meč, druhou si rozepnul opasek a rychle ho muži upevnil kolem úst jako roubík, jakmile si zajistil, že strážný nebude volat o pomoc, dostrkal ho do sýpky větrného mlýna a svlékl mu šaty. Ve vzduchu vířil prach a bylo cítit drcené obilí, panovala zde naprostá tma.

Ničím se nezdržoval, utrhl rukávy své vojenské haleny a spoutal strážnému zápěstí i kotníky, poté z haleny odtrhl lem a přivázal nahého vojáka ke kůlu uprostřed místnosti. Není pochyb, že se ten člověk z pout časem vyvlékne nebo ho někdo najde, ale při troše štěstí se neosvobodí dřív než za několik hodin.

Potmě ze sebe strhal zbytek oděvu a oblékl si wybrenskou uniformu. Udělal pár chyb a ztratil vzácný čas, když si nejprve natáhl halenu naruby, potom zase zápasil s tkanicemi nohavic. Šaty mu příliš nesedly, halena mu byla těsná v ramenou a nohavice ho škrtily přes stehna, navíc oděv páchl po strážném, ale musel se s ním spokojit.

Znovu si zasunul nůž do rukávu a chopil se ukradeného meče. Byl připraven.

Nepozorovaně vyklouzl do noci, využil dešťové clony a plížil se známými pěšinami vinoucími se přes prostorné střední nádvoří. Našel cestu k zadnímu vchodu do hlavní budovy, protáhl se kuchyňskými dveřmi a nehlučně vyšel po schodišti určeném pro služebnictvo až do druhého patra. K lordovým komnatám.

Ke Graydynnovi.

Se zaťatými zuby a rukou položenou na jílci meče vešel do horní chodby, která vypadala poněkud jinak, než si ji pamatoval. Připadala mu širší, stěny byly omítnuté vápnem, zářily čistotou a novotou, v nových držácích plápolaly lojovice.

Srdce se mu rozbušilo. Takže tady k tomu došlo. Tady zemřeli. Krev mu vřela v žilách a zmítaly jím různé emoce. Miloval tu ženu a zároveň ji nenáviděl. Věřil jí, ale zradila ho.

Vzpomněl si na ni. „Alena.“

Zastavil se na místě, o němž věděl, že bývalo vchodem do jeho ložnice, a dotkl se stěny. Zaplavil ho pocit, že to vše již někdy viděl, a rázem měl před očima Alenu, jak mu šeptá cosi nesrozumitelného. Ohnutým prstem ho lákala dovnitř, a přestože věděl, že překročit práh by bylo chybou, nemohl odolat, nikdy jí nedokázal odolat.

Na hrudi ho tížilo tak, že se skoro nemohl nadechnout. Při pomyšlení na ni a na to, jak zemřela, mu vždycky docházel dech, a protože on přežil, hlodal v něm i pocit viny. Miloval ji. Možná ale ne tolik, kolik měl.

Alena! Na okamžik zavřel oči a viděl ji před sebou: zlaté vlasy jí splývaly po zádech, v očích měla rozpustilý výraz, zdobila ji dokonalá ňadra a útlý pas. „Pojď ke mně,“ šeptala, a ačkoli tušil, že by jí už neměl věřit, ochotně vkročil do místnosti…

„Takže je to pravda!“ Jeho vizi přerušil čísi hlas, a tak se s taseným mečem zprudka otočil. Příliš pozdě si všiml, že není sám. Chodbou se plížil ještě někdo jiný.

Jen pár kroků před ním stál jeho bratranec.

Graydynn z Wybrenu se usmíval a bílé zuby se mu v plnovousu jen blýskaly. „Takže je to pravda,“ zopakoval a potřásl hlavou. „Carrick je opravdu naživu.“

„Nerada tě obtěžuji, má paní. Vím, že toho teď máš hodně,“ pronesla utrápená Sára, šerifova manželka. „Ale můj muž se ještě nevrátil a to se mu vůbec nepodobá.“ Stála před Morwennou v hodovní síni a nervózně si mnula dlaně.

„Je to šerif, Sáro,“ uklidňovala ji Morwenna. „Určitě odjel na delší dobu už dřív.“ Pokynula k vedlejší židli a mohutná žena se na ni sesunula. Seděla ale na samém krajíčku, jako by každou chvíli chtěla zase vyskočit.

„Ano, ale vždycky mi řekl…, jak dlouho asi bude pryč. ‚Sáro, budu pryč tři dny, a kdyby to trvalo déle, pošlu někoho se zprávou, aby sis nedělala starosti,‘ říkával. Anebo: ‚Budu do večera zpátky, tak ať mi nevystydne kaše.‘ Ale za celá léta našeho manželství se nikdy nestalo, aby se tak opozdil. Jistě, párkrát už jsem na něho musela čekat, když mu něco narušilo plány, ale nikdy ne víc než několik hodin.“

„Tentokrát je to jiné,“ prohlásila Morwenna.

„Ano.“ Několikrát ostře přikývla. „Tvrdil mi, že si se sirem Alexandrem jedou promluvit s nějakým sedlákem, jenomže to bylo ještě před svítáním.“ Kousla se do rtu, ale když si uvědomila, co dělá, hned se zarazila. „Oznámil mi, že snídani určitě nestihne, ale do oběda bude zpátky.“

„A teď je večer.“

„Ano a jsem si jistá, že kdyby mohl, poslal by zprávu… Ví, jak moc se o něho bojím.“ Spráskla ruce. „Obávám se, že se mu něco přihodilo, má paní,“ pronesla hlasem, který zněl spíše jako zakňourání. „A při tom, co se tu kolem děje… Co se stalo nebohé Ise a, ach, siru Vernonovi.“ Přitiskla si dlaň na prsa, ztěžka polkla a uhnula pohledem. „Mám o něho starost, má paní, pořádnou starost.“

Morwenna chtěla nad ženinými obavami mávnout rukou, nějak ji utěšit, ujistit ji, že je všechno v pořádku, ale byla by to lež. „Musíme počkat do rána, Sáro,“ přiznala, „ale už jsem se rozhodla, že po svítání vyšlu ven pátrací skupinu.“

„Musíš čekat?“ pomrkávala Sára. „To už může být pozdě.“

Morwenna s ní v duchu souhlasila. Také ona se obávala, že se stalo něco hrozného. „Bojím se, že v té bouři by se stejně nic nenašlo, přinejmenším před rozedněním.“ Usmála se a poplácala Sáru po ruce. „Musíš věřit,“ nabádala ji, i když sama se k tomu musela přemlouvat. „Možná se brzy vrátí. Vím, že on i sir Alexander jsou chytří, silní muži, které hned tak někdo nepřelstí, navíc oba dobře vládnou mečem.“

„Ano, jenomže meč někdy nestačí,“ prohlásila Sára, vstala a rozloučila se. Morwenna dlouho mlčky seděla a musela s ní souhlasit. Poklepávala prsty na područku židle a snažila se uklidnit. Ani ona přece nezahálela! Ze svého místa na druhé straně krbu se zvedl Mort, posadil se vedle ní a ona ho poškrábala za ušima.

Dříve toho dne požádala sira Lyllea, aby vyslal do města své muže pro felčara a kněze. Ani jeden z nich se dosud nevrátil, poslové také ne. „To je divné,“ zamumlala. Zamrazilo ji strachem a cítila, že to je nějaká zrada. Proč jinak by všichni, kdo dnes opustili Calon, zmizeli, jako by se do země propadli?

Přimhouřila oči a zahleděla se do plamenů.

Léta doufala, že bude vládnout vlastní baronii, ale nikdy ji nenapadlo, jak to bude obtížné. Když poprvé dorazila na Calon, všichni ji zkoušeli, protože je žena. Očekávala, že poddaným bude nějakou dobu trvat, než ji přijmou. Doufala, že když bude vládnout s chladnou hlavou, pevnou rukou a vřelým srdcem, lidé se jí naučí důvěřovat a chovat ji v účtě. Nešlo to ale podle plánu a často cítila napětí z těch, kteří ji jako paní tvrze nepřijali, protože by se nikdy nesmířili s tím, že za ně rozhoduje neprovdaná žena.

Dokud do hradu nepřinesli Carricka, směřovala veškeré své úsilí k jedinému cíli, a to být tou nejlepší hradní paní, jakou dokáže. Když však pomohla někdejšímu milenci, zbitému a polomrtvému, ukázalo se, že na svůj úkol nestačí. Všechno, o co usilovala, veškeré její naděje byly pošlapány. Tím, že se mu oddala, navíc svůj osud zpečetila. Teď už jí nikdo věřit nebude.

Co s tím tedy budeš dělat, Morwenno? Hodláš tu posedávat a litovat se? Budeš si donekonečna vyčítat svou hloupost? Nebo se chystáš něco udělat, abys dokázala, že za něco stojíš? Jsi vůdkyně, nebo jen rozmazlená fňukna, která sní o tom, že bude paní?

„Do háje,“ zamumlala pro sebe a pes vedle ní zakňučel. „Máš pravdu,“ řekla mu, i když ji z pocitu, že ve tvrzi je zrádce, stále mrazilo v zádech. Je to tak? Snaží se ji někdo připravit o Calon?

Rozhlédla se po místnosti. Několik služebných uklízelo po večeři stoly ke stěnám a v koutě se mihla kočka. Hradní psi si vetřelce příliš nevšímali, málem ani nezvedli hlavu. Zdálo se, že ani Mort černou kočku nezaznamenal. Chová se také ona jako ti psi a jen se opájí falešným pocitem bezpečí?

Komu na Calonu může důvěřovat?

Ta otázka ji strašila v hlavě.

Lidé, kterým jsi věřila, jsou pryč. Zkřivila ústa a uvažovala, jestli se nezapletla do nějaké léčky. Necítila snad, že ji někdo sleduje? Nezaslechla útržky rozhovorů zpochybňujících její schopnosti, a to hlavně proto, že se nenarodila jako muž? Necítila napětí, nevšimla si strojených, nesouhlasných úsměvů a nedůvěry v četných pohledech? Někteří nepřátelé byli čitelní: alchymista, koželuh a dva nebo tři lovci se jí ze všech sil snažili vyhýbat. Kdykoli s ní museli jednat, mluvili spěšně a úsečně. Také hrnčíř byl úskočný. Vůbec mu nevěřila, protože se jí zdálo, že má dvě tváře. Mlynářova manželka byla zase semetrika, která měla pořád pocit, že jiné ženy hází očkem po jejím bezzubém a šilhavém manželovi. A pak tu máme kněze a felčara – ani u těch nikdy nevěděla, na čem vlastně je. Teď nejsou k nalezení, přestože pro ně poslala. Ano, něco se děje.

A všechno to začalo, když našli Carricka. On je ke všemu klíčem. Od chvíle, kdy ho přinesli dovnitř, došlo ke dvěma vraždám a teď zmizeli další lidé. Podle sira Lyllea byli důkladně a opakovaně vyslechnuti všichni lidé žijící na hradě.

Všichni ne, pomyslela si. Z nějakého důvodu si sir Lylle nepromluvil s bratrem Tomášem, což je chyba. Ne že by byla první.

Znovu dospěla k názoru, že může spoléhat jen sama na sebe. Jak slíbila Sáře, hned za úsvitu vyrazí hledat sira Alexandra a šerifa. Do té doby tu ale nebude sedět s rukama v klíně. Půjde do jižní věže a sama si promluví se starým mnichem. Podle Fyrnne žije bratr Tomáš na Calonu déle než ostatní a je tu jistá naděje, že z okna vysoko nad nádvořím zahlédl předchozí noci něco neobvyklého.

Jenom doufala, že nesložil slib mlčení!

„Okamžitě vylez na toho zatracenýho koně!“ Hlas byl zvučný, panovačný, navyklý vydávat příkazy.

Alexander se chtěl bít, vzít svůj meč a probodnout toho parchanta, ale na to bylo příliš pozdě. Se zavázanýma očima se vyškrábal na koně – nejspíš na svého, protože sedlo mu připadalo známé a zvíře mělo právě takový rovnoměrný krok, na jaký byl zvyklý. Alespoň něco dobrého – jede na vlastním koni.

Jenomže to nestačí, obával se. Ruce měl svázané a z čelisti mu vystřelovala ochromující bolest.

Se šerifem si mysleli, že jedou na pomoc sedlákovi, který se stal obětí zákeřného útoku, ale namísto toho ze sebe udělali blázny. Za úsvitu dorazili do sedlákova domu a hlučně zabušili na dveře.

Když nikdo neodpovídal, vpadli dovnitř a uprostřed místnosti našli sedláka, kolem nějž se po udupané hliněné podlaze proháněly slepice, prasata a kozy. Oheň už vyhasl, ale přesto viděli, že muže někdo zmlátil k nepoznání, ruce i kotníky měl svázané dohromady a i krví slepenými ústy procházel provaz.

Jakmile vstoupili, zasténal a vyvalil oči hrůzou. Alexandrovi pozdě došlo, že s Paynem vlezli do pasti. Napadli je zezadu a dostali takovou ránu do hlavy, že oba padli na kolena. Slepice zakdákaly a rozprchly se, kozel zamečel a vyděšeně se přehnal kolem. V hlavě se Alexandrovi rozlila tma, i když se mu silou vůle podařilo zůstat při vědomí.

Snažil se vstát a otočit se, zaútočit svým mečem, ale muži – a bylo jich hodně – ho kopanci zase rychle srazili k zemi, takže tváří dopadl na tvrdou udusanou zem. Než stačil zareagovat, přetáhli mu přes hlavu hrubý pytel a sebrali mu zbraň. S řevem se dostal na nohy, kopal a mlátil kolem sebe, takže se mu podařilo praštit jednoho z útočníků. Slyšel, jak bolestí zaskučel, ale pak někdo zasyčel: „Zatracenej smradlavej bastard!“

Špička boty ho tvrdě zasáhla do čelisti.

Hlavou mu projela oslepující bolest. Zuby mu cvakly a nohy se pod ním nakonec podlomily. Svalil se jako raněný jelen a znovu padl na kolena. Než stačil vydechnout, někdo mu tvrdě sevřel ruce a svázal je koženými popruhy, které se mu zarývaly do kůže. Přes pytel mu do úst vecpali roubík a pevně ho uvázali.

„Tak to máš, hochu, teď seš naditej jako posvícenská husa!“ pronesl stejný muž s páchnoucím dechem, načež se svému ubohému žertu hlasitě zasmál.

Takové ponížení.

Teď tedy seděl na koni s rukama svázanýma za zády a rozbitými rty a natahoval uši. Muži spolu rozmlouvali, ale žádný z hlasů nepoznával. Nebyl si ani jistý, že ta banda zlodějů s sebou vzala také Paynea, ovšem předpokládal, že i jeho ta lůza zajala. Doufal, že jsou spolu a že se jim nějak podaří útočníky přemoci.

A jak bys to chtěl provést, kapitáne zatracených stráží?

Svěsil mohutná ramena. U všech svatých, selhal.

Nezklamal jen sebe a hrad, ale i lady Morwennu, ženu, která na něm závisí a kterou miluje.

Ano, je ubohý kapitán stráží z hradu Calon. Dny, kdy si přál, aby byl urozeného původu a mohl se odvážit požádat paní o ruku, teď byly tytam stejně jako jeho meč. Zdálo se, jako by o tom snil už nesmírně dávno, jako by byl někdo jiný.

Nevzdávej se!

Sakra, bojuj!

Dlužíš jí to!

I sobě.

Možná ještě najdeš cestu ven.

Musíš!

Navzdory bolesti se Alexander snažil soustředit a vzít rozum do hrsti. Kam ho ti hrdlořezové vedou a proč? Nevěděl, kterým směrem jedou, ale i v dešti cítil vůni vlhké kůry a listí. Pozorně naslouchal, až se mu podařilo zachytit pár šeptaných slov. Některá byla nesrozumitelná, ale jiná slyšel zcela zřetelně. Mluvilo se o Calonu, Carrickovi a pomstě.

Co mají na mysli?

Dobrý Bože, co mají v plánu?

Vleče je tahle banda lumpů do noci jen proto, aby na Calonu žádala výkupné? Ne, to se nezdálo pravděpodobné. Bylo to příliš riskantní a nemělo by to nic společného s Carrickem a pomstou. Mysl mu běžela na plné obrátky a toužil dostat se do hlav mužů, kteří ho přepadli.

Mají ti zločinci v úmyslu zabít jeho i šerifa? Možná jen tak pro zábavu nebo proto, aby se předvedli všem, kdo by snad jejich řádění chtěli zastavit? Jak lépe by prokázali svou moc, bystrost a neporazitelnost, než kdyby zabili kapitána stráží a šerifa?

Připadalo mu to ale přitažené za vlasy.

Naslouchal pravidelnému čvachtám koňských kopyt v blátě a cítil kapky deště. Najednou mu to všechno došlo.

Bylo to jako rána do slabin.

Jeho ani šerifa nevedou do hradu, aby je vyměnili za vězně nebo za peníze. Nebudou ani zavražděni, alespoň ne hned.

Ne.

V hloubi duše věděl, že je vedou na Calon z jediného důvodu.

Poslouží jako návnada.

Morwenna schody skoro vyběhla, pes se jí držel v patách. Připadalo jí, že stěny síně se kolem ní stahují, takže už tam nedokázala vydržet ani vteřinu.

Nelhala, když říkala Sáře, že dává dohromady pátrací skupinu, která vyrazí za úsvitu. Hodlala vzít pět nejlepších mužů, které dokáže mezi vojáky vybrat. Doufala ovšem, že se pohřešovaní do rána vrátí. Možná budou mít s sebou toho lotra Carricka. Ach, jak ráda by se mu znovu postavila tváří v tvář! Od plic by mu řekla, co si o něm myslí.

A co vlastně, Morwenno?

Co si o něm myslíš?

Víš jistě, že kdyby tu teď byl a stál přímo před tebou, nepropadla bys zase jeho šarmu?

„K čertu s tím vším.“ Nebude teď myslet na Carricka, tu prašivou krysu. Teď se musí soustředit na nalezení kapitána stráží a šerifa. Sáře řekla pravdu: na Calonu není silnějších ani chytřejších mužů. Jestli sira Alexandra a Paynea potkalo něco zlého, pochybovala, že jí a méně zdatným vojákům se povede lépe.

Alespoň to však zkusí.

A pak vyrazí na Wybren, nejen aby řekla Graydynnovi, co provedla, že nechala uprchnout muže, po němž on pátrá, ale také aby zjistila, zda je oprávněné její podezření, že Carrick zamířil přesně do toho sídla, kde je hledán coby zločinec obviněný ze zrady a vraždy.

Nejdřív ale najde bratra Tomáše.

Na vrcholku schodiště se zarazila a zašla k sestřinu pokoji. Kousla se do rtu, tiše zaklepala na těžké dveře a vyčkávala. „Bryanno?“ zavolala, ale uvnitř panovalo ticho. „Jsi v pořádku?“

Sestra neodpovídala. Bryanna byla od chvíle, kdy spatřila Isino tělo, po většinu dne zavřená ve svém pokoji a Morwenna to chápala.

Teď už sahala na kliku, ale pak si to rozmyslela. Bryanna potřebuje být sama, aby se mohla smířit s Isinou smrtí. Musí jí dopřát čas. Chápala, jaké prázdnotě sestra čelí, když Isa nežije. Později se jí svěří se svým plánem postavit se do čela pátrací skupiny. Jen doufala, že Bryanna nebude trvat na tom, že se také připojí.

Ve své ložnici si Morwenna navlékla plášť lemovaný veverčí kožešinou a vklouzla do dřeváků, protože vysoké boty se sušily u krbu. Vzala z police svítilnu a klapala dolů po schodech. Mort se stále držel těsně za ní. V přízemí zamířila ke vstupním dveřím, kde se ji strážný Peter snažil přesvědčit, aby počkala na doprovod. „Měla bys mít někoho s sebou, má paní,“ prohlásil a ustaraně na ni hleděl. „Mysli na to, co se včera v noci stalo Ise.“

„Budu v pořádku,“ ujistila ho. Nezmínila se o tom, že má v koženém váčku u pasu dýku ani že si do boty zastrčila nůž.

Venku zuřila bouře, černé těžké mraky clonily měsíc. Déšť bičoval zemi a vytvářel stružky, které se zarývaly do pěšin. Mort vyšel ven za ní, ale zamrkal, otřásl se a okamžitě se otočil. S ocasem staženým mezi nohama uháněl ke krbu v hodovní síni.

„Ty jsi mi tedy hlídač, když tě vyděsí trocha deště,“ zamumlala Morwenna, a razila si cestu po kamenité stezce. Svítilna na vše vrhala slabé světlo.

Celá napjatá zamířila kolem chýší, z jejichž oken prosvítala záře ohňů. Minula šerifovo obydlí a zahlédla Sáru, která seděla u krbu a smutně zašívala nohavice.

Morwenna se rychle pokřižovala a pomodlila se za Alexandrův i Payneův bezpečný návrat. Přešla trávník pod sadem a pomyslela také na ostatní pohřešované, takže nakonec do svých modliteb zahrnula i Nygylla, otce Daniela a Dwynna.

Jižní věž, která se z cimbuří tyčila v nejzazším rohu ochozu, byla na hradě nejvyšší, skoro jako by sahala k samotným nebesům.

Když Morwenna dorazila ke vchodu, plamínek svíčky uhasí, takže ho musela znovu zapálit od voskovice uvnitř věže.

Z kapuce jí kapala dešťová voda, ale přesto stoupala nahoru po nekonečném točitém schodišti. Na stěnách se odrážel její stín a kromě škrábání drápků hlodavců a bušení deště neslyšela vůbec nic.

Kdy vlastně viděla bratra Tomáše naposledy? Zúčastnil se společné hostiny na Vánoce? Nemyslela si to a při vzpomínce na hostinu si navíc vzpomněla, že o rok dříve na Štědrý den byl na Wybrenu založen ten smrtící požár.

Lidé, kteří se později stali oběťmi, ten večer oslavovali, nejspíš zpívali, tančili a podávali si mísu s punčem. Možná je bavila skupina potulných kejklířů, v krbu hořela velká vánoční polena… A nakonec skončili mrtví, snad se udusili kouřem dřív, než se jich zmocnily nenasytné plameny.

Otřásla se při tom pomyšlení, stoupala stále výš a připomněla si, že Carrick z toho ohnivého pekla na Wybrenu vyvázl… Právě tak, jako se dostal ze své ložnice na Calonu…

Nehodlala se tím bastardem zabývat, a tak zrychlila krok, minula několik opuštěných poustevnických cel a nakonec se zastavila u té nejvyšší, která se nacházela u paty úzkých schůdků vedoucích do strážní vížky.

Už bylo načase. Zhluboka se nadechla a zaklepala na dveře cely bratra Tomáše.

Čekala, ale nikdo neodpovídal.

„Bratře Tomáši?“ zvolala a zaklepala hlasitěji. Mluvila s tím mužem jen jednou, pár dní poté, co dorazila. Tehdy také vystoupala po tomto schodišti, aby si byla jistá, že se setkala opravdu se všemi obyvateli tvrze. Všechno, co o něm věděla, se doslechla od ostatních – Alfrydda, Alexandra a Fyrnne –, kteří ho znali už léta. „Bratře Tomáši, tady lady Morwenna. Mohu vstoupit?“

Opět žádná odpověď.

Nehodlala se vzdát, a tak zkusila stisknout kliku a zjistila, že není zamčeno. „Bratře Tomáši?“ zavolala ještě jednou a pak zatlačila do vrzajících dveří.

Mnich uvnitř klečel s hlavou skloněnou v modlitbách a mezi prsty mu klouzaly korálky růžence. Ve svícnu na trojnožce plála jediná voskovice a její plamínek ozařoval stísněnou místnost chabým, mihotavým světlem. Kromě lůžka, stoličky a vědra tu žádné zařízení nebylo. Jedinou ozdobu tvořil dřevěný kříž přibitý nad postelí a dva malé háčky, na nichž ale nic neviselo. Čekala ve dveřích, a když mnich dokončil modlitbu, obrátil se k ní a kývl hlavou.

„Má paní,“ pozdravil ji a vstal. Kdysi býval vysoký, ale teď se zdálo, jako by se scvrkl a nahrbil, kůže na něm visela. Měl mnišskou tonzuru, sněhobílý plnovous, nos zahnutý jako orlí zobák a oči černé jako noc, oblečen byl v hnědé kutně převázané provazem. Člověk by mu hádal aspoň sto let. „Co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se skřípavým hlasem.

„Snažím se zjistit, co se stalo mé chůvě Ise,“ oznámila mu Morwenna. „Včera v noci ji někdo zabil, nějaký neznámý vrah. Říkala jsem si, že jsi třeba zaslechl nebo zahlédl něco, co by mi pomohlo zjistit viníka. Vím… Tedy, sir Alexander se zmínil, že někdy v noci vycházíš nahoru na vížku nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„To je pravda.“ Přikývl a ve vrásčité tváři měl trpělivý výraz. „A ano, i včera v noci jsem byl venku, pátral jsem po hvězdách a doufal, že zahlédnu měsíc.“ Smutně si povzdechl. „Slyšel jsem, jak do větru šeptá své pohanské modlitby.“ Zavěsil růženec na háček nad postelí. Morwenna si všimla, jak se mu bílá, skoro průsvitná kůže napíná přes klouby a žíly na rukou vystupují. „Někdy si říkám, že Bůh nakládá s kacíři po svém.“

„Ty myslíš, že ji zabil Bůh?“ zeptala se zděšeně.

„Ne… To je nedorozumění…“ Zvedl ruku na obranu.

„To doufám, bratře Tomáši, protože někdo včera v noci Ise prořízl hrdlo ranou ve tvaru W, vložil jí do dlaně prsten Carricka z Wybrenu a poté zmizel. Ať už to byl kdokoli, nechal ji vykrvácet jako nějakého obětního beránka.“ Krev v žilách se jí zase vzteky bouřila. „Chci, aby byl ten člověk nalezen a postaven před soud.“

„Před tvůj soud,“ poznamenal.

„I Boží. Ať už ji zabil kdokoli, spáchal smrtelný hřích.“ Přistoupila ke shrbenému muži o krok blíž. „A teď mi prosím řekni, bratře Tomáši, co jsi včera v noci viděl.“

Zavrtěl hlavou. „Celkem nic. Byla tmavá noc, jak jistě víš. Slyšel jsem její zaříkávání a zadíval jsem se tím směrem. Neslyším už tak dobře jako dřív, ale myslím, že byla někde poblíž tůní. Pak se zarazila, ne zprudka, jako by na ni někdo zaútočil, ale spíš asi dokončila, co chtěla říct. Bylo pozdě a já jsem byl unavený. Nechtěl jsem už poslouchat její rouhání, kdyby snad spustila znovu, a tak jsem sešel po schodišti do své cely.“

„A to je vše? Neviděl jsi ani neslyšel nikoho jiného?“

„Řekl jsem ti všechno, co vím.“

Zklamáním svěsila ramena a v duchu se plísnila. Co vlastně čekala? Že byl tento muž svědkem onoho činu, ale nikomu o tom neřekl ani slovo?

„Včera utekl jeden muž,“ sdělila mu.

„Carrick z Wybrenu,“ poznamenal. Morwenna prudce zvedla hlavu, a tak dodal: „Slýchám, o čem se baví stráže. Stojí přímo nade mnou, však víš. Jejich rozhovor často pronikne mým oknem. A také chlapci, kteří mi nosí jídlo a vodu, rádi klevetí. Myslí si, že zmizel jako pára nad hrncem.“ Luskl prsty a vykouzlil na rtech laskavý úsměv. „Je mi líto, paní, ale neviděl jsem Carricka utíkat ani jsem nebyl svědkem smrti tvé chůvy.“

Čekala, cítila, že chce říct ještě něco. Když mlčel, vybídla ho: „Ale zaváhal jsi, bratře Tomáši, jako bys ještě něco věděl.“

Vytáhl obočí a chvíli se díval do země.

„Něco víš!“ zaútočila na něho a veškerá její únava byla rázem pryč. „O co jde, bratře Tomáši?“ Stále mlčel, a tak měla chuť přistoupit k němu a vytřást z něj to, co má na jazyku. „Prosím, musíš mi to říct. Jde o bezpečnost všech ve tvrzi.“

„Už tu žiji dlouho,“ pronesl a očividně bojoval s rozhodnutím, zda se jí má svěřit. „Vlastně déle než většina ostatních, možná nejdéle ze všech. Vyrůstal jsem tu jako chlapec, to bylo dávno předtím, než jsem pochopil své poslání.“

„Ano,“ vybízela ho, když se odmlčel.

„Můj dědeček byl kameník, který budoval toto sídlo.“ Na okamžik sevřel rty a obrátil oči ke stropu, jako by hledal znamení shůry, zda má pokračovat.

Pro Morwennu bylo čekání obtížné, odporovalo její povaze. Cítila ale, že mnich obezřetně volí slova, a tak musí být trpělivá.

„Můj dědeček ten hrad navrhl pro lorda Spencera,“ pokračoval konečně bratr Tomáš. „Lord Spencer vyžadoval, aby… byl za chodbami v hlavním sídle ještě další systém chodeb.“

„Chodby za chodbami?“

„Ano. Tajné průchody a místnosti, o nichž věděl jen pán. Lord původně tvrdil, že se budou používat v případě útoku jako skrýš před nepřítelem nebo cesta, kudy se bude moci nepozorovaně dostat ven, ale to byla lež. Můj dědeček si nakonec uvědomil, že většina chodeb se užívá jako pozorovatelny, odkud lord z úkrytu špehuje své hosty a manželku.“

„Cože? Sleduje z úkrytu?“

„Ano, z tajných komor.“

„Ale kde jsou?“

„To nevím. Vím… Vím jenom to, co jsem zaslechl jako dítě od své rodiny. Nikdy jsem ta místa neviděl na vlastní oči, nikdy jsem se nepokusil je najít a myslím, že ani můj otec nebo jeho bratři se o to nesnažili.“

„Ale někdo o nich ví,“ zašeptala Morwenna, vlasy na zátylku se jí zježily a vzpomněla si, jak často na sobě cítila něčí pohled, jak se jí zdálo, že ji někdo sleduje, když v ložnici spala, oblékala se nebo koupala. Zmocnil se jí vztek.

„Celá léta, po celý můj život neužíval ty chodby nikdo, koho znám, a postupně utichla i šuškanda, že existují. Když o nich někdo mluvil, vždycky se myslelo, že je to jen žert… Nebo legenda…, kterou si někdo vymyslel a pak ji další s léty přikrášlovali.“ Přistoupil ke stěně a opřel se o ni zády. „Teď se ale obávám, že ty chodby někdo objevil a využívá je.“ Upřel na ni pohled. „Hodně by to vysvětlovalo.“

„Ano,“ přitakala a snažila se představit si, kdo by mohl o tajných prostorách vědět.

„Když zabili sira Vernona, přemýšlel jsem. Z klevet jsem se doslechl, že nikdo nechápe, jak mohl vrah tak rychle a beze stopy zmizet. Nic jsem neprozradil, protože jsem si říkal, že je ten zabiják možná prostě chytrý. Ale pak Isa…“

A Carrick.

„Pak ty chodby musíme najít,“ pronesla Morwenna. Myslela už dopředu a srdce se jí rozbušilo při představě, že objeví vrahovo doupě, jeho únikovou cestu, jeho totožnost!

Bratr Tomáš si povzdechl a pokřižoval se. „Můj dědeček se obával, že jeho mistrovské dílo by mohlo posloužit zlu, a vypadá to, že k tomu opravdu došlo.“

„Musíš mi pomoci najít ty prostory, ty chodby i… Co? Tajné dveře?“

„Jak už jsem řekl, paní, nevím, kde jsou ani jak se k nim dostat, jen vím, že existují.“

Je to možné? Připadalo jí to neskutečné, ale… Naskočila jí husí kůže při pomyšlení, že se někdo plížil stíny a měl ji na očích, kdykoli se mu zlíbilo.

Carrick?

Unikl právě tak?

Zná tajemství Calonu?

Mohl opustit svůj pokoj a zabít Vernona i Isu?

Stáhl se jí žaludek, ale uvěřit tomu nedokázala. Ne, ne, ne! Je to někdo jiný, musí to být někdo jiný.

„Pojď se mnou,“ nařídila starému mnichovi.

„Ne, musím zůstat zde.“

„Dnes v noci ne, bratře Tomáši.“

„Mám povinnosti vůči Bohu, musím dodržet slib.“

Prsty mu sevřela kolem zápěstí. „A neporušíš ho, ale dnes v noci, bratře Tomáši, půjdeš se mnou a pomůžeš mi najít ty zapomenuté tajné chodby a prostory, nebo co to vlastně je. Mám takový pocit, že je to Boží vůle.“ Vykulil oči nad jejími kacířskými slovy, ale nevšímala si toho. Už se nehodlá řídit žádnými pevnými pravidly – stejně jí to nikdy nevyhovovalo. Vždycky je porušovala, takže dnešek nebude výjimkou.

Svítilna se jí pohupovala na ruce, vzala starce pod paží a pomáhala mu dolů po schodech. „U všech čertů,“ zaklela tiše.

„Co říkáš?“

„Nic, bratře Tomáši,“ uklidnila ho. „Jen pojď se mnou.“

„Ale vážně, má paní, nemám tušení, kde začít hledat.“

Nenechala se odradit. „Já ano,“ prohlásila a pomyslela na ložnici, kde se předchozí noci tak dychtivě oddala Carrickovi z Wybrenu.

„Nezabil jsem je,“ prohlásil v chodbě před lordovými komnatami na Wybrenu. Zíral na svého bratrance a několik mužů za ním – byli to mohutní tělesní strážci, jejichž meče se v matném světle svíček upevněných na stěnách zlověstně blýskaly. „Nezabil jsem je,“ zopakoval a postoupil o krok blíž, „ale ty ano.“

„Já?“ Graydynn tasil zbraň, zavrtěl hlavou a zasmál se. „Och, ne, Carricku, mně svůj zločin nepřišiješ!“

„Kdo měl z jejich smrti největší prospěch?“ zeptal se. „Já určitě ne.“ Přistoupil ještě blíž, Graydynnova meče se najednou nebál. Graydynn se mu podíval do očí, pátral mu ve tváři a v obličeji se mu objevil zmatený výraz. „Ten požár jsem nezaložil já ani nikdo jiný, byls to ty. Teď jsi lordem z Wybrenu, Graydynne, ale kdo jsi byl před tím ohněm?“

„To je šílenství!“ V tom prohlášení ale zaznívala nejistota.

„To si nemyslím.“ Vpíjel se pohledem do baronových očí. Zahlédl tam problesknout pocit viny? Objevila se mu v koutku úst slina? Zacukalo mu jedno víčko?

„Nesnaž se to hodit na mě. Nezkoušej tu žádné triky, Carricku.“ Graydynn se při vyslovení jména zakoktal, trochu přimhouřil oči a zkoumal svého bratrance. „Tady s nimi nepochodíš. Nejen že ses sem vloupal, ale navíc jsi vrah a zrádce.“ Jeho slova jako by ho nabila novou sebejistotou, vrátila mu pocit moci. „Myslíš, že jsem tě nečekal? Jestli ne dnes v noci, tak zanedlouho? Věděl jsem o tom, že tě napadli, a mí vyzvědači mi prozradili, že ta pitomá lady z Calonu ti poskytla útočiště a pomohla ti, aby ses uzdravil! Tušil jsem, že jakmile budeš dost silný, vrátíš se sem.“ Rty pod plnovousem se mu roztáhly v nepatrném úsměvu. „Proč myslíš, žes tak lehce prošel branami?“ zeptal se. „Hmmm? Proč tě do hodovní síně doprovázel jenom jeden tupý strážce? Vážně sis myslel, že tu budu jen tak posedávat a čekat, až sem vtrhneš s taseným mečem a s pusou plnou urážlivých řečí? Nenapadlo tě, že počítám s tím, že toho jediného strážného přelstíš? Kde vůbec je? V hrnčířově chýši?“ Luskl prsty a naklonil hlavu ke straně. „Ne, hádám, že ho najdeme ve mlýně.“

Takže to všechno byla jen past, kterou mu Graydynn nastražil! Se zaťatými zuby se připravoval k boji. Čekal na příležitost, na chvilkové zaváhání, aby ho mohl přemoci.

Jako by Graydynn dokázal číst nepříteli myšlenky, ušklíbl se a v očích se mu vypočítavě zablýsklo.

„A nemysli, že tu někdo uvěří, že ty a já jsme… Co? Spolčení? Vidím ti tu lež na očích, Carricku.“ Mávl rukou, jako by ho to právě napadlo, ale v jeho slovech znělo něco víc, jakési varování, ale ani to nebylo všechno: Graydynn má strach. Pokračoval v řeči, ale vypadalo to, že mluví jen kvůli strážcům, jako by hrál svou roli v nějaké hře. „Jistě se chystáš tvrdit, že to já jsem přišel s nápadem zabít tvou rodinu a ty jsi byl jen pohunek ochotný splnit mi každé přání.“

To upoutalo jeho pozornost. „Co tím chceš říct?“ zeptal se.

„Nikdo ti nikdy neuvěří, Carricku!“

Jde tu ale o něco víc. Graydynn se určitě nevědomky podřekl. „Tvrdíš, že jste s Carrickem ten požár naplánovali společně…“

„Řekl jsem, že ta tvoje lest je k ničemu!“ prohlásil Graydynn hlasitě. Mávl volnou paží ke strážím stojícím za ním. „Všichni víme, že jsi lhář.“

Něco tu nehraje, něco tu chybí, něco velmi důležitého. „Viníš Carricka z vlastních skutků,“ pronesl pomalu.

Zezdola se ozval křik a kroky. „Lorde Graydynne,“ zavolal někdo nahoru. „Lorde Graydynne! Chytili jsme ho! Chytili jsme toho špeha!“

„A co teď?“ zavrčel Graydynn a ukázal na bratrance prstem. „Chopte se ho a přiveďte ho dolů!“

Tohle je jeho příležitost! Okamžitě se obrátil a vyrazil na útěk, mečem máchal kolem sebe. Strážní uskočili před jeho zbraní a poté vyrazili za ním. „Stát!“ zařval jeden.

„Běž k čertu!“

Napadli ho zezadu, někdo na něj skočil dřív, než dorazil ke dveřím. Spadl s útočníkem na jednu hromadu, meč mu vyletěl z ruky. Snažil se prosmeknout dopředu, ale strážný, který ležel na něm, mu přitiskl koleno na záda, až mu páteř zapraštěla. Ze všech sil se bil, až se mu málem podařilo osvobodit, ale pak se na oba bojující muže celou vahou vrhl ještě další strážný.

Dopadl obličejem na podlahu.

V ústech ucítil krev.

Během pár vteřin měl zápěstí svázaná silnými popruhy ze surové kůže a paže přitisknuté k tělu. Do úst mu vrazili roubík a pevně ho uvázali. Vytáhli ho na nohy a pobídli kupředu po příkrých točitých schodech dolů do hodovní síně.

Z rány na hlavě mu do oka stékala krev, přesto se rozhlížel po sále. V krbu praskal oheň, pochodně svítily a zlatě ozařovaly překrásné tapiserie visící na obílených stěnách. Na řetězech ze stropu visela veliká kola zdobená parožím a stovky zapálených svic zalévaly celou místnost třpytivým jasem.

Jako předtím.

Sevřelo se mu srdce.

Podíval se na vyvýšený stupínek.

Tam sedával se svou matkou, otcem a sourozenci.

Srdce mu bušilo a mlha zahalující jeho mysl se rázem zvedla.

Teď mu je vše jasné!

Konečně se upamatoval na svůj život. Viděl se u velkého stolu, po jednom boku mu seděla sestra, po druhém manželka.

Ztěžka dýchal přes roubík a všechny střípky jeho vzpomínek do sebe náhle zapadly.

V tom okamžiku pochopil, kým je.

„Má paní!“

Morwenna s bratrem Tomášem po boku právě dorazila ke krátkému schodišti vedoucímu do hodovní síně. Rychle se obrátila a zjistila, že se k ní žene sir Hywell.

„Počkej, prosím,“ požádal ji.

„Co zas je?“ Nechtěla mu odseknout, ale byla unavená a toužila už najít skryté dveře i tajné chodby v tvrzi – jestli tedy opravdu existují. Po cestě z jižní věže ji nejednou napadlo, jestli je starý mnich při smyslech, jestli si ty „chodby za chodbami“ jen nevymyslel během let strávených v osamění. Přesto má alespoň co dělat, po čem pátrat.

„U hlavní brány je skupina mužů, kteří s tebou chtějí mluvit.“

„Teď?“ zeptala se a vzhlédla k temné obloze. Déšť sice zeslábl, ale fičel ledový vítr, noc byla temná jako peklo a shlukující se mraky slibovaly další déšť nebo plískanici.

„Ano, mají u sebe zajatce.“

„Zajatce? Kdo to je?“

„Nevím, ale sir Lylle ty dva, kteří sem přišli, zadržel. Oni tvrdí, že v lese jich čeká ještě víc spolu se zajatci.“

„A co je mi po jejich zajatcích?“ vyhrkla, ale pak se zarazila. „Našli Carricka? Nebo vraha?“

Sir Hywell zavrtěl hlavou. „Ne, má paní, prohlašují, že mají sira Alexandra a šerifa.“

„Cože?“

„Právě to říkají.“

„Jako zajatce?“ zeptala se. „Ale proč by někdo zajímal kapitána stráží a sira Paynea?“

„To nevím,“ připustil a Morwenna dokonce i ve tmě četla v jeho tváři zmatek.

„Hned tam přijdu.“ Obrátila se k mnichovi. „Bratře Tomáši, počkej na mě prosím uvnitř. Můžeš se ohřát u krbu, hned se vrátím. Pak začneme s průzkumem.“

„Možná bych se měl vrátit do své cely.“

„Ne! Prosím… Dej mi jen pár minut. Nebude to dlouho trvat,“ slíbila mu. „Sire Cowane,“ zavolala na strážného u dveří, „mohl bys prosím dohlédnout na to, aby bratr Tomáš dostal pohár vína? A také požádej kuchaře o nějaký vaječný rosol, sýr nebo kousek uzeného úhoře.“

„Prosím, nedělej si starosti.“ Mnichovi ale zasvítila očka a přísahala by, že slyšela, jak mu zakručelo v žaludku.

„O nic nejde,“ ujistila ho rychle. Spěchala a nechtěla se pro něho znovu plahočit do věže. „Pojď.“ Vedla muže po schodech a předala ho strážnému u dveří. „Sir Cowan se o tebe postará.“ Přes shrbená mnichova ramena pohlédla Cowanovi do očí a mlčky ho vybízela, aby její rozkaz splnil. „Jak jsem řekla, hned budu zpátky.“

Pak se otočila a následovala Hywella po ztemnělých pěšinkách. Měla pocit, jako by se noc kolem ní zavírala. Na dřeváky se jí lepilo bahno, vítr jí profukoval plášť, ale přesto kráčela tmou a uvažovala, kdo měl tu drzost, kdo si mohl troufnout Alexandra a Paynea zajmout.

Však ty víš kdo, Morwenno.

Nemůže to být nikdo jiný než Carrick.

„U všech svatých, přísahám, že ho zardousím holýma rukama,“ procedila přes zaťaté zuby.

„Copak jsi říkala, má paní?“ zajímal se Hywell.

Zavrtěla hlavou a zalhala: „Ale nic.“

Z oken strážnice probleskovalo světlo plamenů a většina posádky byla vzhůru. Ti, kdo si předtím zdřímli, se už probudili, a pár vojáků, kteří se bavili kostkami nebo šachy, teď přestalo hrát. Někteří se shromáždili v největší místnosti strážnice, ostatní zaujali strategické postavení na ochozech.

Sir Hywell ji zavedl do místnosti kapitána stráží, jejíž dveře hlídal voják. Uvnitř se sir Lylle a pět dalších rytířů shlukli kolem dvou mužů, které nikdy předtím neviděla. Vyšší z nich měl na tváři cejch, chyběl mu přední zub a choval se naprosto lhostejně, takže bylo Morwenně hned jasné, že to bude nelítostný hrubián. Značka na tváři prozrazovala, že už ho jednou odsoudili jako zločince, pohled měl chladný jako nějaký ještěr. Druhý muž byl asi o tři palce menší a mnohem mladší, vlastně spíš ještě chlapec.

V dlaních žmoulal čapku a popotahoval za její okraj, očividně byl nervózní jako myš v místnosti plné kocourů.

„Ti dva trvají na tom, že s tebou chtějí mluvit, lady Morwenno,“ prohlásil sir Lylle a Morwenna se zadívala do očí vyššímu z nich. „Odevzdali zbraně.“

Morwenna nečekala na nějaké formality. „Vyrozuměla jsem, že máte dva z mých mužů a držíte je jako rukojmí.“ Přiblížila se k tomu s ještěříma očima. „Okamžitě je pustíte.“

„Proto jsme tady,“ prohlásil. „Chceme jednat o jejich propuštění.“

„Jednat? Proč bych s vámi měla jednat? Řekněte mi, kde jsou.“

Ocejchovaný chlapík se usmál a ještě víc odhalil mezeru mezi zuby. „S Carrickem z Wybrenu.“

Věděla to! Ten prolhaný slizký had! Byla tak vzteklá, že se málem roztřásla, ale sevřela dlaně v pěst a zeptala se: „Tak proč se mnou tedy nejedná on? Co je to za zbabělce a proč pro něj pracujete? Proč vás sem poslal?“

„Aby měl jistotu, že nebude falešně obviněný a uvězněný.“

„Falešně obviněný? Unesl dva muže a dělá si starosti s falešným obviněním?“ Zavrtěla hlavou a pomalu povolila pěst. „S vámi se dohadovat nebudu. Jestli chce Carrick vyjednávat o svůj život nebo svobodu, pak to musí udělat sám.“ Upřela zase pohled na vyššího z dvojice, ale koutkem oka zahlédla, jak se ten druhý zavrtěl. „Měla bych vás oba uvrhnout do žaláře nebo ještě lépe do hladomorny. Jednu tu na Calonu máme.“ Mladík se teď potil a kousal se do rtu. „A pak bych na vás mohla prostě zapomenout.“

„Jestli se nám něco stane, jsou tví muži mrtví,“ oznámil jí ten s ještěřím pohledem.

„Pak tedy běžte. Vyřiďte Carrickovi, že se mi bude muset postavit sám, a jestli se něco stane siru Alexandrovi nebo šerifovi, dohlédnu na to, že ho budou vojáci pronásledovat jako prašivého psa, což mu také patří.“ Podívala se na sira Lyllea. „Nevracej jim zbraně, ale vyprovoď je ven z tvrze.“ Obrátila pozornost zpět k Vyššímu lotrovi. „Očekávám, že sira Alexandra, sira Paynea a kteréhokoli dalšího svobodného muže, kterého jste vzali do… vazby, uvidím před svítáním. Ať už s Carrickem, nebo bez něho.“

Ocejchovaný ještě víc přimhouřil oči a pod neudržovaným plnovousem zkřivil rty. „Řekl bych, že ho uvidíš už brzy,“ vysmíval se jí. Zprudka se obrátil na podpatku, pokynul svému nohsledovi, a když se vojáci rozestoupili, opustili oba strážnici.

Dva strážní je doprovodili ven z hradu. Teprve když Morwenna slyšela, jak se brána se skřípotem zavřela a vrzající padací brána sjela dolů, znovu se pořádně nadechla.

„Nelíbí se mi to,“ prohlásil sir Lylle, když se jeho vojáci vrátili zpět na svá místa. Založil si ruce za zády a rázoval kolem stolu. „Mám divný pocit, jako by to byla nějaká past.“

„Ani mně se to nelíbí. Předpokládám, že ty dva někdo sleduje.“

„Jistě, ale to ti lotři určitě vědí, tuší, že jsme na ně někoho nasadili. Nejspíš mé lidi pořádně protáhnou, ale pochybuji, že je zavedou ke Carrickovi nebo zajatcům.“

„Pak je prostě musíme najít sami,“ řekla Morwenna. „Ať už půjdou kamkoli, i kdyby se rozdělili, musíme je sledovat. A naši vojáci by se měli poohlédnout nejen po Alexandrovi a Payneovi, ale také po felčarovi, otci Danielovi a všech ostatních pohřešovaných – včetně těch dvou mužů, které jsme předtím vyslali do města.“

Přikývl.

„Carrickův tábor bude nejspíš někde poblíž, jestli čeká, až mu ti dva přinesou zprávu o mém rozhodnutí.“

„Možná ani žádný tábor nemá,“ namítl Lylle.

Souhlasila a s těžkým srdcem pomyslela na Alexandra, který sice nikdy nemluvil o svých pocitech, ona ale přesto věděla, že ji hluboce miluje. Pak je tu Payne a starosti jeho milující manželky.

„S nikým o tom nemluv, ať tví muži přísahají, že se o tom nedoví nikdo kromě tebe a mě. Není důvod děsit v tvrzi někoho dalšího, dokud nebudeme vědět víc.“

Znovu přikývl. Morwenna si hlasitě povzdechla a cítila narůstající bolest hlavy. Zamířila ke dveřím. „Až se něco dovíš, okamžitě mi dej vědět.“ Odmlčela se, opřela se rukou o dveřní rám a ohlédla se po muži, který tak mizerně zastupoval kapitána stráží. Nebyl jen mnohem menší než sir Alexander, ale také o hodně slabší. „Najdi je, sire Lylle,“ nařídila mu. „A pak mi o tom ihned podej zprávu.“

„Nejsem Carrick.“

Podařilo se mu vyplivnout uvolněný roubík a jeho hlas se rozezněl hodovní síní na Wybrenu.

Vojáci, kteří ho drželi, i ti, kteří se v rozlehlém sále shromáždili, si ho podezřívavě prohlíželi.

Graydynn, panovačný jako vždy, se zasmál, i když v tom zvuku nebylo stopy po opravdovém veselí. „Jistěže jsi…“

„Ne, Graydynne, nejsem a ty to dobře víš,“ osočil ho, vztekem rozžhavený doběla. „Poznal jsi mě.“ Rychle škubl rameny a setřásl ze sebe ruce strážných. „Jsem Dafyddův syn Theron. Jistě, jsem Carrickův bratr a hodně se mu podobám, ale nejsem Carrick.“

„Theron uhořel při tom požáru,“ prohlásil Graydynn, ovšem už to neznělo tak jistě. Prohlížel si mateřská znaménka na Theronově tváři a pátral pod blednoucími podlitinami, škrábanci i plnovousem.

„Tu noc jsem nebyl na Wybrenu,“ trval na svém Theron, jehož vzpomínky na minulost se vrátily. Přistoupil ke Graydynnovi blíž. „Opustil jsem hrad, když jsem svou manželku našel v posteli s jiným mužem, jejím milencem, a ne, ten bastard také nebyl Carrick.“ Rty se mu sotva pohybovaly a všichni ve velkém sále ztichli. „Byl to někdo, koho znala už z hradu Heath, muž, kterého vyslal její bratr Ryden, aby na ni dohlédl.“ Theron se ušklíbl při té ironické představě, při vzpomínce na manželčinu poslední zradu. „Ani jsem neznal jeho jméno, ale to on zahynul v plamenech s mou ženou. Všichni předpokládali, že jsem to byl já.“

„Lžeš!“

„Vážně, Graydynne? Podívej se na mě. Pořádně si mě prohlédni. Všichni bratři, synové Myrnny a Dafydda – Byron, Carrick, Owen i já –, všichni jsme si byli hodně podobní, takže jsme dokázali napálit ty, kdo nás dobře neznali. Jenom sestra Alyce se podobala matce, my ostatní jako bychom otci z oka vypadli. Ale ty, Graydynne, ty bys měl zjistit pravdu, když ti civí do tváře.“

„To není možné,“ zasyčel Graydynn a přehlušil mumlání mužů i praskání plamenů plápolajících v krbu.

„Že ne? Jak bych jinak mohl vědět, že jsi kradl mému otci víno, protože jsi podplatil sklepníka?“ zeptal se, přiblížil se ještě víc a cítil, jak se Graydynn potí strachy. „Jenom proto, že jsem v tom jel s tebou. Byl jsem tam. Wynn tu nejspíš ještě pracuje, ne? Může to potvrdit.“

„O tom vínu ti mohl říct Theron, Carricku,“ trval na svém Graydynn. Špičkou jazyka si nervózně olízl rty.

„Myslíš, že bych řekl Carrickovi i o tom našem druhém tajemství?“

„Nevím, o čem mluvíš.“ Nosní dírky se ale Graydynnovi zachvěly a v očích se mu zračily pochybnosti.

„Ale víš, Graydynne. Jistě jsi to nezapomněl.“ Theron zaťal zuby. „Přistihl jsem tě při krádeži Carrickovy dýky, té s vykládanou rukojetí, vzpomínáš? Bylo to v létě… před šesti lety a Carrick přísahal, že jestli někdy zjistí, kdo to provedl, usekne viníkovi koule a nacpe mu je do chřtánu!“

Graydynn viditelně zbledl.

„Vidím, že už sis vzpomněl. Předpokládám, že tu dýku pořád ještě máš.“

„Ty jsi Theron,“ prohlásil jeden z vojáků, přistoupil blíž a pohledem pátral v zajatcově tváři. „Teď to vidím.“

„I já si tě vybavuji, sire Benjamine,“ řekl Theron obtloustlému muži s hustým rezavým plnovousem.

„Ano, a já tě taky znám,“ připojil se další, menší chlapík. „Sloužil jsem tvému otci dvacet let.“

„I já“

Přidávaly se další hlasy. Jakási pradlena si otřela ruce do zástěry a usmála se přes závoj slz. „Díky Bohu, že jsi v pořádku, sire Therone. Díky Bohu!“

Jeden voják s řídkými hnědými vlasy a očima, od nichž se táhly vějířky vrásek, se odpojil od ostatních, vykročil dopředu a dlouze se na Therona zahleděl. „Zachránil jsi mi život nebo jsi mě aspoň ušetřil vězení,“ prohlásil vážně. „Nějaký chlap mě obvinil, že jsem okrádal pána, a ty ses mě zastal. O týden později našli pravého zloděje.“

„Ty jsi Liam,“ přitakal Theron. „Tvá žena Katherine – ne, ty jí říkáš Katie – porodila před rokem dvojčata, chlapce.“

„Teď už to budou skoro dva roky,“ opravil ho a tvář se mu roztáhla v úsměvu.

„U všech svatých, myslel jsem, že jsi mrtvý!“ zakřičel další voják.

„Můj lenní pane,“ zvolal jiný a poklekl. Následovalo ho několik dalších, kteří tak přísahali věrnost Dafyddovu synovi, právoplatnému lordovi.

„Vstávat! Hned! Všichni!“ nařizoval jim Graydynn zuřivě a mával při tom pažemi, jako by je chtěl osobně vytáhnout na nohy. V ruce stále třímal meč, který protínal vzduch v divokém oblouku. „To je… To je neslýchané! Ten chlap je Carrick! Zrádce! Vrah!“

„Lžeš!“ obvinil ho Benjamin a jedním rychlým pohybem mu sebral meč.

Theron se na bratrance zadíval přimhouřenýma očima. „Řekni jim, ať mě rozvážou,“ poručil mu, ale než stačil lord z Wybrenu zareagovat, Benjamin Graydynnovým mečem přeťal pouta a zbavil ho i roubíku visícího mu teď kolem krku.

Liam se zvedl z pokleku. „Omlouvám se, že jsem se podílel na tvým zadržení, můj pane. Měl jsem tě poznat.“

„On tu není žádným pánem!“ Graydynnovu tvář zkřivil vztek i strach. „Nepouštějte ho! Neopovažujte se! Nevíme, proč sem přišel.“

„Je tu, protože sem patří!“ zakřičel jeden z mužů. Ostatní souhlasně zajásali a zvedli zbraně do výše.

„Přišel jsem odhalit pravdu a postavit se ti.“ Theron mluvil tiše, neboť se snažil opanovat zuřivost, která i jeho přiváděla do varu, ale moc se mu to nedařilo. „A přišel jsem také pomstít svou rodinu.“ Vzteky se celý chvěl a měl co dělat, aby tomu bastardovi nezakroutil krkem. „Všechny jsi je zabil.“

„Ne.“

„Myslel sis, že jsem v ložnici s Alenou, a žil jsi v domnění, žes nás povraždil do jednoho, takže můžeš baronii prohlásit za vlastní jako právoplatný dědic, prvorozený syn bratra mého otce. Přežil jenom Carrick, a poté co utekl nebo udělal tu špinavou práci za vás oba, hodil jsi vinu na něho.“

„Ne, Therone…“ Graydynn zbledl, hlas ho zradil a nevědomky použil jeho skutečné jméno. „Ne… Nemám nic společného s vraždou tvé rodiny.“

„Lháři!“ zakřičel Theron. „Nevím, jak jste se s Carrickem dohodli. Možná jste se spolčili. Není žádným tajemstvím, že on otce nesnášel, ale nechápu, proč by důvěřoval hadovi, jako jsi ty.“

„Přísahám, že s tím požárem nemám nic společného!“

„Dokaž to.“

„To nemusím. Já jsem tu pánem!“

„Ale neměl bys být. Ne, když je jeden ze synů barona Dafydda naživu,“ namítl Benjamin a na Graydynna se najednou upřely desítky pohledů. V místnosti se rozhostilo hrobové ticho, jež rušilo jen syčení a praskání ohně.

Graydynnovi se z čela řinul pot. „Poslouchejte,“ pronesl, zatlačil ramena dozadu a celý se vypjal. „Vy vojáci – všichni do jednoho – jste přísahali věrnost mně, slíbili jste, že položíte život za krále a zemi. Já jsem váš pán, takže odveďte toho muže do žaláře a zamkněte ho tam dřív, než vás všechny obviním ze zrady.“

„Přísahali jsme věrnost právoplatnému dědici Wybrenu,“ procedil kdosi přes zaťaté zuby.

„Král mě za takového dědice uznal.“

„Jenomže král neví, co jsi provedl.“

„Nic jsem neprovedl!“ Strach Graydynnovi sevřel hrdlo, nedokázal se už ovládat. Zaplavil ho vztek a tepna na spánku mu divoce pulzovala. „Jestli uděláte, co vám říkám, zapomenu na tuhle vzpouru. Jestli ne, půjdete všichni do žaláře. Takže se nenechte zmást. Odveďte zajatce a hoďte ho za mříže. Zítra rozhodnu, co s ním bude dál.“

„Počkejte!“ Místnost prořízl vysoký hlas a z boční chodby vstoupil voják, který za sebou vlekl menšího šlachovitého muže. S pomocí druhého strážného se mu podařilo zajatce uklidnit.

Theronovi se rozbušilo srdce, když v něm poznal člověka, kterého viděl nakukovat do dveří svého pokoje a o němž podle řečí usoudil, že to bude přihlouplý Dwynn.

„Omlouvám se, můj pane,“ omluvil se zarudlý a ztěžka oddechující voják Graydynnovi, protože mu uniklo, k čemu tu mezitím došlo. „Poté, co jsem ti poslal zprávu o špionovi, vysmekl se nám, protáhl se zadními dveřmi a už byl na půli cesty ke stájím. Museli jsme ho znovu chytit.“ Ukázal na druhého strážného a zle se na zajatce zadíval. „Předtím jsem ho našel, jak se schovává u studny. Myslím, že sledoval tady toho.“ Namířil prst na Therona. Pak se zarazil a ve tváři se mu objevil skoro komický výraz, protože ho zmátlo, že Theron není spoutaný a nikdo ho nehlídá. „Co se tu děje?“

Graydynn se podezřívavě zadíval na Therona. „Takže sis s sebou přivedl spojence?“

„Ne.“

„Přicházím z Calonu!“ řekl Dwynn a divoce pokyvoval hlavou.

„Vypadá to, že on s tím nesouhlasí,“ namítl Graydynn.

„Možná mě sledoval, ale já o tom nic nevím.“

„Přišel jsem sám. Tam… Ve tvrzi jsou potíže!“ vymáčkl ze sebe Dwynn, na okamžik se zahleděl Theronovi do očí, ale pak ihned sklopil pohled k zemi. „Ona potřebuje pomoc.“

„Kdo?“ zeptal se Theron, ale dobře to věděl. Před očima mu vyvstal obraz Morwenny a krev mu ztuhla v žilách. „Jaké potíže?“ zeptal se a srdce se mu rozbušilo při pomyšlení, že by mohla být zraněná nebo ještě něco horšího.

„Ona…“

„Paní? Morwenna?“

Dwynn přitakal. „Je v nebezpečí.“

„Jak to?“

„Bratr,“ pronesl Dwynn a stále se Theronovi vyhýbal pohledem. Kousal se do rtu a choval se, jako by prozrazoval nějaké tajemství a bál se, že ho za to potrestají.

„Carrick,“ hádal Theron stísněně. „Carrick se vrátil?“

Dwynn ale najednou oněměl a nedostal už ze sebe nic jiného.

„Řekni mi to!“ vybízel ho Theron a chytil menšího muže za ramena. „Zatraceně, Dwynne!“

„Bratr!“

Bylo to marné. Zoufalý Theron se obrátil na Benjamina. „Potřebuji pět mužů a čerstvé koně. Vydáme se na Calon.“

Deset vojáků udělalo krok dopředu.

„Dobře.“ Horečně přemýšlel, v hlavě už měl různé plány, ale pak si všiml, že Graydynn pátrá v tvářích zbylých mužů. Obrátil se k němu: „O svého bratra se postarám, Graydynne, nic se neboj. Prozatím si ale říkám, že ten tvůj nápad se žalářem zase není tak špatný. Navrhuji, abys tam strávil noc a zamyslel se nad tím, cos provedl.“

„Nic jsem neprovedl,“ protestoval Graydynn. „Nemůžeš…“ Přejel očima po místnosti a slova mu uvízla v hrdle, když si všiml, kolik vojáků je více než ochotných vykonat Theronovy rozkazy.

„Ne?“ Theron ho počastoval ledovým úsměvem. „Pak tedy, lorde Graydynne, jistě nemáš strach z odplaty nebo trestu, že?“ Podíval se na sira Benjamina a dodal: „Zavřete ho.“

Vykupitel přejel prsty po svém noži.

Je připravený.

Dychtivý.

Nervy měl napjaté k prasknutí.

Ze své skrýše za závěsem balkonu sledoval, jak Carricka zajali a odvlekli do hodovní síně, jenomže pak se dověděl, že ten zmetek je ve skutečnosti Theron.

Vykupiteli se při tom pomyšlení sevřely útroby. Vždycky si myslel, že Theron zahynul při požáru, a teď si připadal neschopný. Ohni, který měl zahubit celý rod Wybrenů, unikl nejen Carrick, ale i Theron!

Nyní však zná pravdu a to vědomí mu dává moc. Nadhled.

Co je ještě horší, byl také svědkem toho, jak do hodovní síně přivlekli toho idiota Dwynna, který blekotal o věcech, jež si měl nechat pro sebe. Pomyšlení, že všechny Vykupitelovy pečlivě osnované plány může zhatit takový ubohý tupec, ho přivádělo k šílenství. Také Dwynn bude muset zaplatit nejvyšší cenu.

Teď se Theron se skupinou vojáků chystá na Calon. Další nepříjemnost, ale s tou se vypořádá později. Nejdřív přijde na řadu Graydynn.

Podařilo se mu vyplížit z balkonu a sejít několik pater schodů do žaláře, odporného zatuchlého místa, kde se dařilo jen moru a zoufalství. V celách většinou kromě hlodavců, hmyzu a plazů, kteří se provlékali rezivými mřížemi, nikdo nebyl. Někde kapala voda a vlhkost, moč, špína a hnijící sláma se mísily v takovém zápachu, až ho skoro pálily oči.

Nezůstane tu ale dlouho. Jakmile bude Graydynn za mřížemi, proplíží se k nic netušícímu strážnému, vrazí mu dýku do srdce a odemkne dveře. Graydynn nabude dojmu, že ho přišel osvobodit. Pochopí teprve ve chvíli, kdy bude chtít vyjít z cely. Tehdy totiž ucítí ostří na krku a během okamžiku padne. Hrdlo mu bude zdobit rána ve tvaru dokonalého W.

Vykupitele ve skrýši zalila vlna vzrušení, srdce se mu rozbušilo očekáváním a krev v žilách mu divoce pulzovala. Bříškem palce přejel po čepeli dýky ostré jako břitva, vyčkával a naslouchal.

Za pár minut už uslyšel kroky mířící dolů po schodech. S dupotem se mísilo i Graydyrinovo žvanění, jak neustále prohlašoval, že je nevinný, a nabízel jako úplatek peníze, ženy nebo cokoli, co si strážný bude přát.

Och, jak je příjemné slyšet, že smlouvá o život, doprošuje se strážného. To vědomí, že je zděšený a zoufalý, protože rázem přijde o všechno.

Zachrastily řetězy, v zámku se otočil rezivý klíč a za matného světla dvou lojovic Vykupitel viděl poslední Graydynnovo ponížení, když byl vržen do páchnoucí špinavé cely.

Graydynn zakňoural a poté ze sebe chrlil nadávky.

Vůbec netušil, že by se měl raději modlit za svou duši.

K Vykupitelovu úžasu strážný zamkl celu, načež pověsil kruh s klíči na háček ve stěně poblíž schodiště a obrátil se k odchodu.

„Nenechávej mě tady! To nemůžeš!“

Strážný se otočil, zadíval se Graydynnovi zpříma do očí a odplivl si. O chvíli později už dusal nahoru po schodech.

„Zatraceně! Nemůžeš mě tady nechat!“ Rozzuřený Graydynn se držel mříží a ze všech sil jimi třásl. „Nařizuji ti, abys mě pustil! Sire Michaeli!“ Zhluboka se nadechl a kopl do země, až na stěnu s hlasitým bouchnutím odlétla hrouda hlíny nebo kámen. „K čertu s tím vším!“ vztekal se.

Vykupitel se pousmál. Slyšel, jak se nahoře zavřely dveře, a pak už se kromě vězňova blábolení neozývalo nic. Vystoupil ze stínu a přesunul se do slabého světla.

Graydynn byl tak pohlcený vztekem, že si ho nevšiml, dokud nedošel skoro k cele.

„Kdo jsi?“ zeptal se vyděšeně a civěl do tmy.

„Přišel jsem ti pomoci.“

„Dobře, takže můžeš začít tím, že otevřeš ty proklaté dveře.“ Graydynn si oběma rukama odhrnul vlasy z očí. „Nedokážu tomu uvěřit! Zavřeli mě tu jako nějakého sprostého zločince! Nemůžeš si pospíšit?“

Vykupitel přikývl a zamířil ke schodišti pro klíče. V tu chvíli druhou rukou vytáhl dýku z pochvy.

Graydynnovi to uniklo.

Viděl jen kruh s klíči a příslib svobody.

Vykupitel uvažoval, že by si s ním mohl trochu pohrát a dát si načas, malinko toho rádoby lorda poškádlit, ale pak si to rozmyslel. Potřebuje se vrátit na Calon a svítání se kvapem blíží.

Zasunul do zámku první z klíčů a otočil jím.

Nic se nestalo.

„Ježíši Kriste, rychleji by to nešlo?“ vrčel Graydynn.

Druhý klíč.

Cvaknutí se stále neozývalo.

„Dej mi ten kruh, ty idiote!“ nařídil mu Graydynn a vyškubl mu těžký kruh z ruky. Zkoušel klíče jeden po druhém, až zámek nakonec s klapnutím povolil. Zatlačil do dveří. Vykupitel čekal.

Graydynn ho chtěl obejít. Vykupitel ho chytil za vlasy, zaklonil mu hlavu a rychle a čistě mu prořízl hrdlo dřív, než ten nebožák stačil otevřít ústa a zaječet.

„Je mi to líto, má paní,“ prohlásil bratr Tomáš, když naposledy prohledali přijímací místnost. „Možná něco najdeme, až se venku rozední, ale obávám se, že dnes v nocí už nic nezjistíme – a možná ani zítra.“

Morwenna se nehodlala vzdát, ale bylo jí jasné, že stařec je už opravdu hodně unavený. Tmavé kruhy pod očima se mu prohloubily a pohyboval se stále pomaleji. Horší ovšem bylo, že pátrali už celé hodiny, a neobjevili nic.

„Udělal jsi, cos mohl, bratře Tomáši,“ ujistila ho. Za kopci na východě už se začínaly rýsovat první paprsky světla. Přicházelo ráno, kohouti hlasitě kokrhali, strážný na hlásce troubil na lovecký roh a oznamoval výměnu stráží. „Běž si před návratem do své cely ke kuchaři pro ovesnou kaši, krvavou tlačenku nebo masový piroh.“

„Možná půjdu,“ odpověděl tiše a očka mu při zmínce o jídle jen zajiskřila.

Už se otočil ke dveřím, ale Morwenna se ještě zlehka dotkla jeho paže. „Nemusíš přece trávit tam nahoře veškerý čas. Našla bych ti teplé místo s krbem a poskytla ti lůžko s měkkou matrací.“

„Ne, dítě,“ odpověděl a pousmál se, „ale děkuji ti. A teď si běž odpočinout.“

Odpočinout si! To je poslední, na co teď myslí. Hrad už se probouzí a ona má spoustu práce.

Došla se starým mnichem do kuchyně, kde mu kuchař nabídl dušené jehněčí a jedno z pážat slíbilo, že ho po jídle doprovodí do jižní věže. Morwenna se pak vrátila do svého pokoje, opláchla si tvář a s novým odhodláním se chystala hledat tajné prostory.

Mohou to být jen výmysly pomateného starce, připomněla si. Otřela si obličej a zavrtěla hlavou. Věří mu. Během hodin, které s mnichem strávila, prokazoval stále, že má jasnou mysl, a jen občas se trošku opakoval. Stále ale trval na tom, že jeho dědeček vybudoval síť tajných chodeb.

Ještě zbývá jedna místnost, s rozedněním teď nastal čas pustit se i do ní. Kromě toho chtěla mluvit se svou sestrou. Mort, který spal schoulený na posteli, zvedl hlavu, když šla kolem něj, a poté zavrtěl ocasem, když ho podrbala na hlavě. Pak ale zase usnul, protože po většinu noci se jí loudal v patách.

„Nemám ti to za zlé,“ připustila, zadívala se na lůžko a představa pár hodin spánku jí připadala nesmírně lákavá. Ještě to ale nejde. Slíbila, že za svítání se sama vydá hledat Alexandra a Paynea, ale teď bude muset Sáře povědět o tom, jak se v noci setkala se dvěma z Carrickových mužů.

Carrick!

Ten podvodník.

Proč s ní chce jednat o propuštění těch mužů? Jde mu o peníze? Ti dva prolhaní psi, které poslal dovnitř, ale výkupné nežádali. Možná je měla uvrhnout do žaláře, ale bála se, že Carrick Alexandrovi a Payneovi podřízne hrdlo.

Srdce se jí sevřelo.

Možná už jsou mrtví. Jestli se ti lotři vrátí, žádej důkaz toho, že jsou ještě naživu.

Nebude na to myslet, nechce tomu věřit. Zatím ne. Nebude si ani domýšlet, že se něco stalo i ostatním pohřešovaným, přestože felčar, kněz ani Dwynn se zatím neukázali. Sama prohledá město.

Zaklepala na Bryanniny dveře a vyčkávala.

Odpovědi se nedočkala.

„Bryanno?“ zavolala a zaklepala hlasitěji, neboť dívka spala tvrdě jako špalek. „Bryanno, potřebuji s tebou mluvit.“ Znovu vyčkávala, pak zase zabušila. Sestřiny kroky se neozývaly, a tak Morwenna prudce otevřela dveře. „K čertu, Bryanno prober se. Vím, že truchlíš za ubohou Isu, ale…“

Uvnitř bylo chladno, místnost byla prázdná a postel ustlaná.

Morwenně se divoce rozbušilo srdce. Její sestra je jistě tady, to je přece jasné! Začala hledat. V ložnici, o něco menší než její, byl poblíž krbu jen malý výklenek se zabudovanými policemi. Sestru nenašla ani pod postelí, určitě tedy v pokoji není. Kde tedy vězí?

Morwenna spěchala k oknu. Bylo vysoko, ale člověk se na ně mohl vyšplhat. Dívka Bryannina vzrůstu by se jím jistě protáhla ven. Okno mělo širokou a pevnou římsu, ovšem pod ním zela propast tří poschodí. Morwenna mžourala do mlhavěly úsvitu a na nádvoří daleko pod sebou. Z římsy nevisel žádný provaz. Dokonce i kdyby byl někdo tak bláhový, že by chtěl seskočit do měkké blátivé půdy, riskoval by vážné zranění, možná i smrt. Ne z okna Bryanna nevyskočila.

Morwenna se bezmocně rozhlížela po místnosti. Bryanna musela odejít dveřmi. Utekla její sestra, protože se nedokázaly vyrovnat s tragédiemi a bolestnými událostmi, k nimž ve tvrzi došlo? Kam by ale šla? Na Penbrooke?

Nebo ji někdo unesl?

Morwenně se stáhl žaludek a chlupy na pažích se jí zježily. Potkal její drahou sestru stejný osud jako Isu a Vernona? Chytila ji ta zrůda a podřízla jí hrdlo?

„Ach bože,“ zašeptala Morwenna a kolena se pod ní málem podlomila. Vzhlédla ke stropu. Sleduje ji ten zabiják, který udeřil už dvakrát předtím?

Vrhla se ke dveřím, ale právě když se chystala vyběhnout do chodby, málem narazila do muže, který vešel do ložnice. Chtěla zaječet, zavolat stráže, ale hlas ji zradil, neboť zírala do tváře svého někdejšího milence.

Dlaň si přitiskla k ústům a měla pocit, jako by se přenesla do jiné doby a na jiné místo.

Stál před ní Carrick z Wybrenu, o tom vůbec nepochybovala. Ve tváři neměl jedinou jizvu nebo podlitinu, žádné stopy po tom, že by měl zlomený nos, jen ty modré oči, jež si pamatovala z časů před třemi lety.

„Ani slovo,“ nařídil jí. Zabouchl za sebou dveře. Morwenně bolestně bušilo srdce a v hlavě měla zmatek.

„Ale… Ty nejsi ten muž…, kterého jsme našli. Ty… Tebe nikdo nezbil?“

„Pst…“ zasyčel, ale ačkoli na ni mířil mečem, nebála se ho.

„Kdo to byl?“ zašeptala a celý svět se s ní zatočil, když si představila raněného a zjizveného muže, se kterým ležela a kterému důvěřovala. Domnívala se, že právě on teď stojí před ní – právě ten silný a statečný válečník, jakého znávala. „Kdo to byl?“

„Můj bratr.“

„Všichni zahynuli při požáru,“ namítla, ovšem podoba těch dvou byla nezpochybnitelná.

„Theron ne.“

Morwenna se snažila všechno pochopit. „Theron? Alenin manžel?“ zeptala se a vybavila si, jak blouznící muž opakoval právě toto jméno. Měla pocit, že omdlí. Theron. Byl si toho vědom? Lhal jí? Předstíral, že je Carrick?

Co jen to říkal? Rázem si vzpomněla na jeho přiznání:

„Nevím, jestli jsem někdy někoho připravil o život… Matně se mi vybavuje… vztek, který mi koluje v žilách, ale při všem, co je mi svaté, se zapřísahám, že jsem nezavraždit svou rodinu. Ani nevěřím tomu, že bych tě mohl opustit, ať už s dítětem, nebo bez něj.“

Ztěžka polkla a šok vystřídal vztek. „Kde je? Theron… Kde je?“

„Nevím. Myslel jsem, že je tu s tebou.“

„Tys ho zmlátil a nechal umřít!“

„Ne!“ Carrickovi zajiskřilo v očích. „Udělal jsem chybu. Bojoval daleko odsud pod jiným jménem v králových službách, ale zjistil jsem, že se vrátil a míří na Wybren. Už tak si všichni mysleli, že jsem zabil svou rodinu, a Theron nebyl výjimkou. Věděl jsem, že znovu rozvíří zájem o ten požár a že mě zase začnou pronásledovat jako tehdy.“

„Tys ten požár založil.“

„Ne!“ zapřisáhl se, z očí mu šlehaly blesky a rty zkřivil znechucením z toho, že i ona si to myslí. „Řekl jsem svým mužům, aby ho zastavili, ale… zašli příliš daleko. Když jsem dorazil, byl už polomrtvý.“

„A tak jsi ho tam nechal?“

Přikývl a zatvářil se zkroušeně.

„To je stejné, jako bys ho zavraždil.“

Zhluboka se nadechl. „V životě jsem udělal mnoho věcí, na které nejsem hrdý, Morwenno. Co se týká Therona, slyšel jsem v dáli lovce a věděl jsem, že ho najdou. Se mnou by neměl šanci, já žiju v lese, ale věděl jsem, že když ho donesou sem do hradu, bude mít sice mizivou, ale přece jen naději, že přežije. Stáhl jsem si prsten a navlékl mu ho na prst, protože jsem věděl, že… Že ty se mu pokusíš pomoci.“

„A kdyby umřel, všichni by předpokládali, žes to byl ty a že jsi dostal, co sis zasloužil – trest za vraždu své rodiny. To bys dopustil? A co potom? Nenapadlo tě, že lidé tě stejně budou poznávat?“

„Doufal jsem, že Theron přežije.“

„Aby ho odsoudili jako vraha? Aby na sebe vzal vinu za tvé zločiny?“

„Já jsem svou rodinu nezabil!“ zapřisáhl se znovu. „Nemohl jsem tušit, že Theron ztratí paměť!“

„To bylo ovšem velice výhodné. A jak vůbec víš, že si nic nepamatoval? Ach!“ Ostře se nadechla. „Máš v mém hradě zvědy.“ Vybavila si, kolikrát zaslechla, jak si lidé šeptají, viděla, že si vyměňují pohledy, a cítila na sobě cizí oči – a po celou tu dobu za tím stál Carrick!

„Někteří lidé rádi vymění nějaké informace za mince,“ připustil a ona okamžitě pomyslela na hrnčíře, úskočného a dotěrného chlapa, jemuž nedůvěřovala. Je ovšem pouze jedním z mnoha.

„Takže tvoji špioni slídí v tajných chodbách tohoto sídla?“ napadla ho.

„V tajných chodbách?“

„Nesnaž se předstírat, že nevíš o tajných vstupech a chodbách táhnoucích se po celém Calonu.“ Jen to zkoušela, to ale on nemohl tušit.

Už se otočil ke dveřím, ale Morwenna se ještě zlehka dotkla jeho paže. „Nemusíš přece trávit tam nahoře veškerý čas. Našla bych ti teplé místo s krbem a poskytla ti lůžko s měkkou matrací.“

„Ne, dítě,“ odpověděl a pousmál se, „ale děkuji ti. A teď si běž odpočinout.“

Odpočinout si! To je poslední, na co teď myslí. Hrad už se probouzí a ona má spoustu práce.

Došla se starým mnichem do kuchyně, kde mu kuchař nabídl dušené jehněčí a jedno z pážat slíbilo, že ho po jídle doprovodí do jižní věže. Morwenna se pak vrátila do svého pokoje, opláchla si tvář a s novým odhodláním se chystala hledat tajné prostory.

Mohou to být jen výmysly pomateného starce, připomněla si. Otřela si obličej a zavrtěla hlavou. Věří mu. Během hodin, které s mnichem strávila, prokazoval stále, že má jasnou mysl, a jen občas se trošku opakoval. Stále ale trval na tom, že jeho dědeček vybudoval síť tajných chodeb.

Ještě zbývá jedna místnost, s rozedněním teď nastal čas pustit se i do ní. Kromě toho chtěla mluvit se svou sestrou. Mort, který spal schoulený na posteli, zvedl hlavu, když šla kolem něj, a poté zavrtěl ocasem, když ho podrbala na hlavě. Pak ale zase usnul, protože po většinu noci se jí loudal v patách.

„Nemám ti to za zlé,“ připustila, zadívala se na lůžko a představa pár hodin spánku jí připadala nesmírně lákavá. Ještě to ale nejde. Slíbila, že za svítání se sama vydá hledat Alexandra a Paynea, ale teď bude muset Sáře povědět o tom, jak se v noci setkala se dvěma z Carrickových mužů.

Carrick!

Ten podvodník.

Proč s ní chce jednat o propuštění těch mužů? Jde mu o peníze? Ti dva prolhaní psi, které poslal dovnitř, ale výkupné nežádali. Možná je měla uvrhnout do žaláře, ale bála se, že Carrick Alexandrovi a Payneovi podřízne hrdlo.

Srdce se jí sevřelo.

Možná už jsou mrtví. Jestli se ti lotři vrátí, žádej důkaz toho, že jsou ještě naživu.

Nebude na to myslet, nechce tomu věřit. Zatím ne. Nebude si ani domýšlet, že se něco stalo i ostatním pohřešovaným, přestože felčar, kněz ani Dwynn se zatím neukázali. Sama prohledá město.

Zaklepala na Bryanniny dveře a vyčkávala.

Odpovědi se nedočkala.

„Bryanno?“ zavolala a zaklepala hlasitěji, neboť dívka někdy spala tvrdě jako špalek. „Bryanno, potřebuji s tebou mluvit.“ Znovu vyčkávala, pak zase zabušila. Sestřiny kroky se neozývaly, a tak Morwenna prudce otevřela dveře. „K čertu, Bryanno, prober se. Vím, že truchlíš za ubohou Isu, ale…“

Uvnitř bylo chladno, místnost byla prázdná a postel ustlaná.

Morwenně se divoce rozbušilo srdce. Její sestra je jistě tady, to je přece jasné! Začala hledat. V ložnici, o něco menší než její, byl poblíž krbu jen malý výklenek se zabudovanými policemi. Sestru nenašla ani pod postelí, určitě tedy v pokoji není. Kde tedy vězí?

Morwenna spěchala k oknu. Bylo vysoko, ale člověk se na ně mohl vyšplhat. Dívka Bryannina vzrůstu by se jím jistě protáhla ven. Okno mělo širokou a pevnou římsu, ovšem pod ním zela propast tří poschodí. Morwenna mžourala do mlhavého úsvitu a na nádvoří daleko pod sebou. Z římsy nevisel žádný provaz. Dokonce i kdyby byl někdo tak bláhový, že by chtěl seskočit do měkké blátivé půdy, riskoval by vážné zranění, možná i smrt. Ne, z okna Bryanna nevyskočila.

Morwenna se bezmocně rozhlížela po místnosti. Bryanna musela odejít dveřmi. Utekla její sestra, protože se nedokázala vyrovnat s tragédiemi a bolestnými událostmi, k nimž ve tvrzi došlo? Kam by ale šla? Na Penbrooke?

Nebo ji někdo unesl?

Morwenně se stáhl žaludek a chlupy na pažích se jí zježily. Potkal její drahou sestru stejný osud jako Isu a Vernona? Chytila ji ta zrůda a podřízla jí hrdlo?

„Ach bože,“ zašeptala Morwenna a kolena se pod ní málem podlomila. Vzhlédla ke stropu. Sleduje ji ten zabiják, který udeřil už dvakrát předtím?

Vrhla se ke dveřím, ale právě když se chystala vyběhnout do chodby, málem narazila do muže, který vešel do ložnice. Chtěla zaječet, zavolat stráže, ale hlas ji zradil, neboť zírala do tváře svého někdejšího milence.

„O čem to mluvíš?“

„O tom, jak se tví zvědové kradou tvrzí!“

Carrick pro jednou vypadal, že se mu nedostává slov.

„Popíráš, že bys o nich věděl?“

„Popírám, že něco takového existuje,“ vyhrkl bezradně. „Mám tu špiony už skoro rok, a o těch tvých… průchodech jsem nikdy neslyšel.“

Zírala na něj a nevěděla, čemu má věřit. Připadal jí upřímně zmatený. Je to ovšem zkušený herec! Nepředstíral snad, že ji miluje? Neuvěřila mu tehdy v létě, které se teď zdálo dávno ztracené?

Hlava se jí zatočila nad všemi výmysly, které tehdy spřádal. Z jazyka mu s naprostou lehkostí splývala jedna lež za druhou. Už nikdy mu nesmí důvěřovat. Nikdy! Ví přece, jak umí být otrlý a bezcitný. „Opustil jsi mě,“ napadla ho, „když jsem čekala dítě.“

V očích mu zajiskřilo a malinko zbledl, ovšem nepopřel to, takže se jí srdce znovu rozběhlo jako o závod.

Stále mu však nedala pokoj, krev jí vřela vzteky a hlas zněl pohrdavě. „Mě jsi opustil těhotnou a vrátil ses k Aleně, bratrově manželce, Theronově ženě, která pak zemřela při požáru.“

Ani to Carrick nepopíral.

„A teď čekáš, že ti uvěřím. I když jsi své muže poslal na Therona a nechal ho surově zmlátit…“

„Byl to omyl!“

„… A přestože jsi zajal dva z mých mužů jen proto, abys se mnou mohl vyjednávat – i když zatím není jasné o co –, mám teď věřit tomu, že máš čestné úmysly? Že nejsi ten hnusný vrah, za kterého tě všichni mají? O to ti jde?“

Snažil se zformulovat odpověď. Morwenna zvedla bradu a čekala.

„Ano.“

„Mám uvěřit, že už Therona nebudeš pronásledovat?“

„Ano.“

„Tak to už chceš příliš! Jsi ten nejhorší mizera, Carricku z Wybrenu,“ osočila ho. „Podle všeho jsi nejen pobil svou rodinu, ale zavraždil také jednoho z mých strážných a porodní bábu, která bývala mou chůvou.“

„Přísahám, Morwenno, že jsem to neudělal.“

„A na co přísaháš? Na život svého nenarozeného dítěte? Na hrob své sestry, rodičů a bratrů? Na svobodu mužů, které jsi zajal jen proto, aby ses dostal do mého hradu?“

Ve tváři mu cukal sval, ale hlavu držel hrdě vztyčenou.

„Pochop, Carricku, že ti nevěřím, nemůžu ti důvěřovat. Raději bych jednala s Luciferem a všemi démony, než abych ti pomohla.“ Přiblížila se k němu s vystrčenou bradou a pohledem se vpíjela do jeho svůdných a tak zrádných modrých očí. „Co jsi k čertu provedl s mou sestrou?“ zeptala se.

„S tvojí sestrou? Nevím.“

„Lháři!“ zakřičela na něj a zaťala ruce v pěst. „Řekni mi, kam jsi ji odvedl, a modli se k Bohu za svou nesmrtelnou duši, jestli jsi jí nějak ublížil!“ Morwenna se zastavila teprve ve chvíli, kdy už se špičkami dřeváků dotýkala jeho bot. Musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře, ale udělala to a měřila si ho pohrdavým pohledem. Uvnitř se celá chvěla, žaludek měla stažený a slova syčivě cedila přes zaťaté zuby. „Jestli je Bryanna zraněná nebo… nebo něco horšího, ty hnusná špíno, nechám tě pověsit za paty a rozříznout z jednoho konce na druhý, až se ti vnitřnosti zaživa vyvalí z břicha!“

Neuhnul pohledem.

„Přísahám ti, Carricku, ty mizerný čubčí synu, že tě vlastnoručně zabiju!“ Vrhla se na něho, bušila mu pěstmi do hrudníku, ale pak ucítila, jak se kolem ní sevřely jeho paže. Bojovala s ním, škubala sebou, ale on jí to neoplatil ani se nebránil. Jenom ji přitáhl k sobě, zatímco ona na něj plivala, svíjela se a nadávala, posílala ho do horoucích pekel a proklínala ho. Strach a zlost způsobily, že do něj zuřivě mlátila, a z úst jí vycházely přerývané vzlyky, dokud vztek neopadl. Vyčerpaná a zpocená lapala v jeho náručí po dechu.

Podívala se do jeho pohledné tváře a neviděla už muže, jehož milovala, ale lháře, podvodníka a zrádce. Srdce jí nebušilo láskou, touhou ani pokušením, jen strachem o všechny, které měla ráda, a zoufalstvím z toho, že je nemůže zachránit.

Zaplavily ji pochybnosti. Způsobily snad její naděje, sny a plány stát se paní z Calonu, vládkyní vlastní baronie, všechnu tu bolest, zmar a smrt, k nimž došlo za těmito hradbami?

Konečně si uvědomila, že ji Carrick stále ještě svírá. Ňadra měla přitisknutá k jeho pevné hrudi, hranatá brada se jí opírala o čelo a v nose ucítila jeho vůni.

Zachvěla se odporem. „Pusť mě!“

„Jak si přeješ.“

„Přeji.“

Pochybovačně vytáhl černé obočí, až měla chuť z něj tu aroganci vymlátit.

„Co tu k čertu vůbec děláš?“ zeptala se ho, když ji pustil a ona od něj rychle ucouvla. Pak se však opanovala.

„Čekal jsem na tebe,“ pronesl tím známým hlubokým hlasem. „Tady v této ložnici. Když jsi vedla mnicha dolů, jenom jsem si odskočil.“

„Jak víš, co jsem dělala, a kde je sakra má sestra?“

„Vím, co jsi dělala, protože jsem tě sledoval a čekal na příležitost, abych se s tebou mohl setkat o samotě. Většinu času jsem se schovával tady, protože sem nikdo nechodil. A co se týká tvé sestry, netuším, kde je. Když jsem sem dorazil, dveře byly zavřené, oheň vyhaslý a postel ustlaná.“

„Kdy ses sem dostal?“

„Když jste se všichni zabývali mými muži.“ Vybavila si dva chlapy, s nimiž se setkala ve strážnici. „Bylo to jednoduché,“ pokračoval Carrick. „Věděl jsem, že za nimi někoho pošleš, stejně jako jsi vyslala zvědy za údajným Carrickem, takže jsem nařídil Willovi a Hackovi, aby se rozdělili a vedli tvé vojáky různými směry pryč od tábora. Zatímco jste ve strážnici probírali plány a vojáci se soustředili na své úkoly, já jsem proklouzl branami do pevnosti.“

„Prostě jen tak?“ zeptala se trpce.

Přikývl, sklopil pohled a pak se jí znovu zadíval do očí. „Tvá bezpečnost, má paní, není… zdaleka zajištěna tak, jak by sis představovala.“

V tomto směru mu věřila. Dva lidé tu byli zavražděni, další se ztratili a nikdo – žádný voják, zvěd, špeh ani lovec – neznal klíč k vrahově totožnosti a nevěděl, jak najít ty, kteří jsou pohřešováni.

Vydechla. „Máš mé muže?“

„Ano, jsou schovaní.“

„Všechny? Felčara, kněze a… a toho dalšího, který je považován za přihlouplého?“

„Ne, jenom šerifa a kapitána stráží.“

„Postrádáme ale i další.“

„S tím nemám nic společného,“ prohlásil a zamračil se. „Jsi si jistá, že prostě neodešli po své práci?“

„Nevím,“ připustila. „Zdá se mi ale divné, že jsou najednou pryč, zmizeli během noci, kdy byla zavražděna Isa a Car… Theron utekl.“

„Spletla sis mě s mým bratrem,“ poznamenal. „Věděl jsem, že všichni ostatní si nás pletou, ale myslel jsem, že ty… Že ty bys měla poznat rozdíl.“

Začervenala se a kousla se do rtu. „Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ zašeptala. „A pak se objevil ten muž s tvým prstenem. Musela jsem uvěřit… Ne, chtěla jsem uvěřit, žes přežil.“

Carrick přikývl, jako by to bylo zcela jasné, a to Morwennu znovu rozčílilo.

„Odlákal jsi mé muže, abys je mohl použít jako rukojmí,“ řekla pevně. „Tak mi pověz, za co je chceš vyměnit.“

„Potřebuji tvou pomoc,“ odpověděl, takže okamžitě zbystřila pozornost.

„Ty potřebuješ mou pomoc?“ Málem se zasmála nad absurditou té situace. Potřásla hlavou a prohlásila: „To je směšné. Za celý svůj mizerný život jsi ničí pomoc nepotřeboval!“

„Až doteď. Chci, abys mi pomohla dokázat, že jsem nezaložil požár, který zničil mou rodinu. Budeme o tom muset přesvědčit hlavně Therona.“

„Muže, kterého jsi skoro umlátil k smrti? To asi nebude snadné.“

„A musíme najít skutečného vraha. Nebo vrahy.“

„Od požáru už uplynul více než rok a celý Wybren se nesnažil o nic jiného.“

„Vážně?“ Zavrtěl hlavou. „Současný lord rozhodně ne. Graydynn je spokojený s tím, jak se věci mají.“ Promnul si bradu. „Poslouchej, Morwenno. Vím, že nemáš jediný důvod mi důvěřovat, zato spoustu důvodů mě nenávidět, považovat mě za toho největšího nepřítele. Ale jestli mi pomůžeš v pátrání, já ti to oplatím. Propustím tvé muže, aby ti byli při ruce,“ pokračoval, „a mohli najít tvou sestru i všechny ostatní pohřešované. Budu se ze všech sil snažit zjistit, kdo zabil toho strážného, Isu a… a především, Morwenno,“ pronesl vážně, „ti pomůžu hledat mého bratra.“ Jeho modré oči se vpily do jejích. „To je vše, co můžu nabídnout, ale myslím to upřímně. Máš mé slovo.“

„Nevěřím tobě ani tvému slovu.“

„Mé slovo je stejně dobré jako slovo každého, kdo žije v této pevnosti, protože polovina obyvatel by ráda viděla, žes neuspěla. Nesmíří se s tím, že jsi jen žena.“

O tom se s ním Morwenna nehodlala přít.

Tasil svůj meč a odhodil ho na postel, načež se sehnul a z boty vytáhl zlověstně zahnutou dýku. Také ta přistála na Bryannině lůžku.

„Jak to tedy bude, Morwenno?“ zajímal se. „Dovolíš, abych ti pomohl, nebo se do toho chceš raději pustit sama?“

Přistoupila k posteli a sebrala jeho zbraně. Zadívala se mu zpříma do očí a zakřičela: „Stráže! Sire Jamesi a sire Cowane, okamžitě pojďte sem!“

Na schodišti zaduněly kroky.

Carrick si odfrkl. „To je tvoje odpověď?“

„Bůh je mi svědkem, Carricku, že ti už nikdy nebudu důvěřovat,“ procedila přes sevřené rty, „ale dopřeji ti tvou svobodu. Budeš spolupracovat s mými nejdůvěryhodnějšími vojáky. Oni budou ozbrojeni, ty ne.“

„Lady Morwenno?“ zavolal sir Cowan.

„Tady, v Bryannině pokoji!“ Zírala na svého někdejšího milence. „Neplet se, Carricku, dokud budu dýchat, už nikdy ti neuvěřím, ale dám ti poslední příležitost, abys dokázal, že za něco stojíš. Jestli se opovážíš se mi postavit, lhát mi nebo ohrozit životy mých drahých, přísahám, že zbytek svých dní obětuji tomu, abych ti ze života udělala peklo!“

„Řekni mi ještě jednou, jaké že jsou na Calonu potíže,“ žádal Theron, když se zastavili u potoka, aby se koně mohli napít. Zvířata si potřebovala odpočinout, od Wybrenu je hnali rychlým tempem. Therona doprovázeli vojáci z Wybrenu, z nichž nejlepší byli Benjamin a Liam, a také ten podivínský Dwynn. Muži sesedli a teď buď žvýkali sušené hovězí, které jim přibalil wybrenský kuchař, nebo si šli ulevit do dubového houští.

Theron netušil, co ho na Calonu čeká. Ten hlupák jako by ztratil řeč, jenom pořád cosi mumlal o „potížích“, „bratrovi“ a „Bohu“.

„Viděl jsi Carricka?“ zeptal se ho asi podvacáté, ale Dwynn jenom zavrtěl hlavou.

„Bratr.“

Theron si povzdychl. „Můj bratr, já vím.“

Nebo jde o něco jiného?

„Máš na mysli mnicha?“ Vzpomněl si na převleky, které našel v tajné místnosti, jedním z nich byla přece i mnišská kutna a kápě. „Ten bratr, o kterém mluvíš, žije na Calonu?“

Přihlouplému mladíkovi zajiskřilo v očích, ale víc z něj nedostal.

Theron se zamračil. Možná ho špatně pochopil. Podle všeho, co věděl, je Carrick mrtvý, i když z ohně určitě vyvázl. Theron si připomněl, že muž, kterého našel v ložnici s Alenou, nebyl jeho bratr.

Kde je tedy Carrick teď?

Muži se vraceli, koně už se trochu občerstvili. Na Calon zbývaly ještě dvě hodiny cesty, takže se Theron vyhoupl zpět do sedla mohutného rezavého hřebce a zavelel: „Jedem.“

„Na Calon,“ dodal Liam s rozzářenýma očima.

„Na Calon,“ souhlasil Theron a jen doufal, že ať už tam došlo k čemukoli, Morwenna je v bezpečí. „Kéž Bůh stojí při ní,“ zašeptal a patami pobídl koně do slabin. Hřebec vystřelil dopředu a ostatní se rozběhli za ním.

Špion seděl proti lordu Rydenovi u táborového ohně a špičkou nože se šťáral mezi zuby. Na rožni se otáčeli dva králíci a bažant, tuk odkapával do plamenů a kouř stoupal k nebi. Ostatní muži dávali pozor, aby se neobjevili nějací zloději, a přitom se starali o koně nebo obcházeli kolem tábora.

Ryden usrkával ze džbánku pivo a opíral se o kmen stromu. Nohy ho po hodinách jízdy bolely a doufal, že na Calon dorazí ještě před setměním.

„Říkám ti, můj pane, je to Carrickova banda,“ trval na svém Quinn. Špeh byl malý mužík s krysí tváří. Měl dlouhý nos a čelo příliš vysoké, malá očka a v ústech zažloutlé zuby. Ukázal špinavým nožem ke kopcům na západě. „Schovávaj se tam u starýho kamenolomu.“ Mávl nožem směrem k táboru a přitakal, jako by byl potěšený tím, co zjistil. „A maj rukojmí.“

„Morwennu?“ Rydenovi došlo, že se zeptal příliš dychtivě. Špionovi se rozzářila očka a ze zubů si vydloubl kus masa.

„Nemyslím.“

„Říkáš ale, že Carrick z Wybrenu žije? Jenom to není ten chlap, kterého polomrtvého přivlekli na hrad Calon.“

„To je pravda.“

Ryden se snažil utišit hněv, který mu pěnil krev, když pomyslel na milence své snoubenky a vraha své sestry.

Špeh se pousmál a z pečínky na rožni si odkrojil další kus zčernalého králíka.

„Myslel jsem, že Carrick je na prahu smrti a leží v tvrzi.“

Quinn se zakousl do spáleného masa a zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že Carrick je vůdce týdle bandy. Zatím nebyl nikdy zraněnej.“ Quinn se skloněnou hlavou usilovně žvýkal, ale oči zvedl k Rydenovi. „Ne. To byl jeho bratr.“

„Bratr? Všichni zemřeli při požáru.“

„To si myslí každej, jenomže jednomu se podařilo utýct.“

„Ještě jednomu kromě Carricka?“

Mužík s krysí tváří přitakal. „Menoval se Theron.“

Ryden se málem zadusil douškem piva. „Alenin manžel přežil?“ zašeptal nevěřícně. „Přestože ona zemřela?“ V duchu si představil požár, plameny, hořící postel… „Ale ona byla s Theronem.“

Špion moudře nevyslovil nahlas to, co mezi nimi najednou viselo.

„Ne, to je lež! Našli dvě těla.“

„A nechybí snad jeden chlap? Ten, kterýhos poslal na Wybren a kterej tvou sestru znal?“

Rydenovi se sevřelo hrdlo a zavřel oči. Alena, krásná, tvrdohlavá Alena. Vzala si do postele ještě dalšího muže kromě Carricka? Špeh, kterého za ní vyslal, býval jako chlapec v Heathu podkoním a učil Alenu jezdit. Domníval se, že když ho poslal, aby na Alenu dohlédl, prostě se svou bohatou odměnou zmizel. Zjevně tomu tak nebylo.

Zaťal zuby tak pevně, až ho to zabolelo. Jestli se Quinnovi dá věřit, pak muž, kterého sám zaměstnal, odjel na Wybren a svedl ženu, na niž měl dohlížet.

Rydenovo tělo se napjalo a v ústech ucítil hnusnou pachuť. Uvědomil si, že Quinn na něj zírá a snaží se odhadnout jeho reakci.

Když viděl, že už mu Ryden zase věnuje plnou pozornost, pronesl s plnými ústy: „Takže vidíš, pane, že ty drby vo tom, že je Carrick naživu, jsou pravdivý.“

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se Ryden.

„Osobně jeden z Carrickovejch lumpů, chlap, kterej si říká Hack. Vypadá dost divně. Na tváři má cejch a vočima skoro nezamrká.“ Quinn dožvýkal a přejel si jazykem přes zuby. „Každopádně Hack si jednou večer v hospodě pěkně přihnul a blábolil přede mnou vo tom, že patří ke Carrickově tlupě.“

„Proč zrovna před tebou?“

„Protože sem mu platil pití,“ odpověděl Quinn samolibě. „Dověděl sem se ten večer spoustu věcí.“

Ryden měl chuť z něj ty informace vytřást, ovšem spokojil se s tím, že mrštil do ohně vlhkou dubovou větev porostlou mechem. Plameny zasyčely a k nebi se zvedl dým.

Quinn měl obavy, aby pán o jeho historku neztratil zájem, a tak dodal: „Takže tendle Hack ještě s dalšíma dvouma chlapíkama toho bratra zmlátili do bezvědomí, skoro ho zabili, jenomže Carrick to zjistil a všem jim pohrozil, že je taky zamorduje. Ukázalo se, že nechtěl, aby ho zabili, jenom ho měli varovat, aby nedělal problémy kvůlivá tomu vohni na Wybrenu. Carrick byl celej rozčílenej a zuřil na svý chlapy. Říkal, že prej ho neměli zamordovat, jenom mu pohrozit. Každopádně ho tam nechali ležet.“

„A Morwennini lovci ho našli.“ Ryden se zhoupl na patách a hned se cítil o něco lépe, když teď věděl, že muž, o nějž Morwenna poslední týdny pečovala, není její dávný milenec. Možná byly jeho starosti ohledně chystané svatby úplně zbytečné.

Uvažoval, co by se stalo, kdyby zvolil správný postup.

Nebyl by snad pro ni hrdina, kdyby předal Carricka i jeho bandu spravedlnosti? Při té představě se usmál a pokynul jednomu z mužů, aby mu donesl druhý džbánek piva. Nejen že by zbavil baronii odporné tlupy zlodějů a hrdlořezů, ale navíc by Carricka z Wybrenu postavil před soud za vraždu jeho rodiny a ještě osvobodil Carrickova rukojmí!

Naplnilo ho to uspokojením, už se viděl jako baron z Calonu, Heathu, Wynndymu a Bentwoodu – poslední dvě panství mu zanechaly jeho zesnulé předchozí manželky. Ach ano, jeho moc se potáhne daleko… Usrkl piva a poblahopřál si ke své předvídavosti. Než opustil Heath, vyslal napřed tři špiony, aby vypátrali tlupu zlodějů, která prý obývá lesy poblíž Calonu. Ryden se rozhodl, že je vypudí dřív, než stačí napadnout jeho výpravu. Ukázalo se, že jeho plán zafungoval přímo dokonale.

„Dej si ještě trochu piva,“ vybídl špiona. „Až se setmí, zavedeš mě ke Carrickovu táboru, kde toho bastarda překvapíme a osvobodíme zajatce.“ Jeho úsměv se rozšířil při představě, jak na toho zrádce vyzraje jednou provždy.

Chytí Carricka osobně, což bude jen spravedlivé.

Konečně pomstí Alenu.

A Morwenna se stane jeho ženou.

Tiskla si dýku k hrudi.

Čekala sama ve tmě.

Na něj.

Na vraha, který připravil Isu o život.

Vrátí se, pomyslela si Bryanna, která se usadila na hromadu jeho odloženého oblečení. Převleky. Skrýval svou totožnost a nepozorovaně mohl procházet tvrzí.

Prohledávala chodby celé hodiny a srdce jí bušilo hrůzou, že na tu zrůdu nečekaně narazí, že jí podřízne hrdlo tak jako ostatním. Nevzdávala se ale, dala si za úkol prozkoumat co nejvíce temných chodeb a místností. Za tu dobu už musela mnohokrát vyměnit vyhořelou pochodeň. V úzkých chodbičkách našla nepoužitých pochodní hned několik a troufla si opatřit další, když vystoupila do chodby poblíž své ložnice či vedle kuchyně. Kdykoli našla dveře, naslouchala, dokud si nebyla jistá, že na druhé straně nikdo není. Dvakrát si jí málem všimly stráže prohledávající tvrz, ale vždycky se jí nakonec podařilo proklouznout nepozorovaně zpět do tajných prostor.

Dověděla se o tom neznámém labyrintu opravdu hodně.

Chodby podobné bludišti se větvily, některé končily v místnostech, z nichž nebyl žádný východ, jiné vedly ven. Během hodin strávených v polotmě objevila místa, odkud ta zrůda mohla nahlížet škvírami ve zdi do soukromých místností a ze skrytu špehovat ostatní.

Na pažích jí vyskočila husí kůže, když si představila, jak se plíží temnotou, vyčkává, pozoruje, možná se usmívá a olizuje si rty.

Brzy tomu ale učiní přítrž.

Vrátí se, tím si byla jistá.

Sáhla si na krk, kde visela kožená šňůrka s ohlazeným kamenem. Nepocítila ani špetku viny, když proklouzla zpět do felčarova obydlí a přivlastnila si Isin přívěsek. Nepovažovala za nic špatného ani to, že se vkradla do stařeniny ložnice a vzala odsud veškeré její poklady: bylinky, svíce, stužky, kameny, kostky, knihu run a drobnou dýku se zlověstně zahnutým ostřím. Bryanna vše naházela do zástěry, která visela na zdi, a pak celý uzel přinesla sem do tohoto prostoru, kam se on jistě vrátí.

„Neboj se, Iso,“ zašeptala. „Připravím ho o ten proklatý život.“

Buď opatrná, dítě. Je jako vítr, není vidět, ale pohybuje se všude. Buď stále ve střehu.

Neustále.

„Takže tu údajně jsou nějaké další chodby a ty si myslíš, že Theron jimi unikl,“ pronesl Carrick poté, co společně znovu prohledali přijímací místnost a ložnici.

„Ano. Nevím, jak by mohl jinak proklouznout kolem stráží.“

Carrick po ní vrhl vědoucí pohled, ale nevyslovil nahlas, co ho napadlo. „Tak ještě jednou prohledejme piď po pídi jeho pokoj.“

„Už jsem ho prošla třikrát, ne, čtyřikrát!“

„Jenomže je to jediné místo, odkud někdo zmizel a my to víme jistě. Když se ztratila Bryanna, není vůbec jasné, zda byla ve svém pokoji.“

Bryanna!

Dobrý Bože, kde jenom je? Proč se ještě nevrátila?

Když se Morwenna rozhodla spojit v pátrání s Carrickem, svěřila se s tím siru Lylleovi. Rytíř se naprosto zděsil, ale ona trvala na tom, že musí její rozhodnutí přijmout. O Carrickově přítomnosti v tvrzi věděli jen sir Cowan, sir James a zástupce kapitána stráží, a zatímco Carrick s Morwennou prohledávali horní patro, další vojáci byli vyslání do dolních pater i dalších budov, dílen a chýší na vnitřním i vnějším nádvoří. Jiná malá skupina odjela do města a hrad sám teď působil prázdně, pohybovalo se v něm jen pár služebných, věnujících se své práci.

Znovu vstoupili do Taddovy ložnice a Morwenna si chvíli přála, aby bratr přijel na návštěvu. Tadd byl sice někdy jako trn v patě, vždycky hleděl, kde by se mohl dostat nějaké dívce pod sukni nebo si pořádně přihnout piva, ale měl dobré srdce a… Och, u sta hromů, na co to vůbec myslí? Tadd by se jí jenom pletl do cesty. Pořád dokola by omílal její chyby, takže je jen dobře, že se sem zatím nechystá, rozhodně ne do doby, než se jí podaří znovu nastolit pořádek a najít sestru.

Myšlenky na záchranu Bryanny Morwenně vlily novou energii do žil, a tak přešla doprostřed místnosti a rozhlédla se po všech čtyřech stěnách.

Carrick měřil místnost na kroky. „Víme, že jestli tady nějaká chodba je, netáhne se podél hodovní síně, protože tam není dost místa. Stěny, do nichž jsou vsazeny dveře, nejsou dostatečně silné.“

„Ano.“

„A venkovní zeď také nepřipadá v úvahu – podívej se na šířku okenní římsy –, takže zůstává stěna mezi touto a vedlejší ložnicí nalevo od krbu. Jinak by se stavitel proboural do chodby.“ Morwenna přikývla a Carrick pokračoval. „Jediné místo, kde by v této ložnici mohl být tajný vchod, je tamhle mezi krbem a rohem pokoje nebo v dlouhé zdi, kde nejsou okna, dveře ani krb.“

„Nebo v podlaze,“ poznamenala. Přitakal a pousmál se.

„Nebo ve stropě, ale nevypadá to, že by se tam dalo nějak vyšplhat, není tu žebřík ani vystouplé kameny, po nichž by se mohlo vylézt.“

Morwenna zírala na podlahu, zatímco Carrick si prohlížel strop. „Všimla sis, že pokoje v tomto patře se od ostatních liší tím, že nejsou omítnuté?“ zeptal se Carrick. „Kameny mají přirozenou barvu a také malta je šedivá.“

Přikývla. „Když jsem sem dorazila, připadalo mi to zvláštní, ale pak jsem usoudila, že se to prostě pánovi, který nechal sídlo postavit, takhle líbilo.“

„Možná je to proto, aby se schovaly tajné vstupy, aby bylo jisté, že sem nikdo nepřijde opravit hliněnou omítku nebo bílit stěny vápnem.“ Přimhouřil oči a zaměřil se na kameny a maltu blízko u stropu.

Morwenna odkopla rákos, zkoumala maltu a dokonce odstrčila i postel. „Nic,“ zamumlala. Stíny se prodlužovaly a bezvýsledné pátrání pokračovalo. Carrick zapálil oheň v krbu pomocí lojovice z chodby a Morwenna zažehla v ložnici svíce.

„To je nemožné,“ bručela.

„To si jenom myslíš. Jestli věříš, že v místnosti je tajný vstup, pak ho najdeme.“

V duchu se modlila, aby měl pravdu, ale už se málem vzdala naděje, když vtom si všimla škrábanců, dlouhých zářezů na podlaze poblíž jednoho rohu. Okamžitě zbystřila pozornost. „Co je tohle?“

Carrick byl rázem vedle ní. Klekl na koleno a dotkl se kamenů. Ucítil, že mezi stěnou a podlahou je průrva, a usmál se. „Našla jsi to, Morwenno!“ prohlásil. „Tady je otvor.“ Přejel prsty po mezeře. „Teď musíme najít páčku, petlici, klíčovou dírku nebo něco podobného…“

A pak to uviděla… Zvláštní výklenek v kameni. Sáhla dovnitř, ucítila kov a zadržela dech. „Myslím, že jsem to objevila,“ zašeptala a silně na páčku zatlačila.

Pozvolna se otevřel vstup.

Než stačila vejít dovnitř, zahřměl chodbou hlas vojáka: „Lady Morwenno!“ zavolal.

„Sakra,“ zaklela. Spěšně podala Carrickovi jednu lojovici. „Běž!“

„Ty nechceš, aby…“ Trhl bradou směrem ke dveřím, za nimiž duněly kroky.

„Ještě ne. A teď běž, honem!“

Carrick se protáhl nově objeveným vchodem a Morwenna běžela na chodbu.

Sir Lylle k ní dorazil právě ve chvíli, kdy za sebou zavřela dveře do Taddovy ložnice. „Co je?“

„Přijel lord Ryden,“ sdělil jí trochu zadýchaně. „A není sám. Pochytal se svými vojáky tu bandu lupičů, které velí Carrick z Wybrenu.“ Široce se usmál. „Teď už se s ním nebudeme muset párat, má paní,“ prohlásil hrdě.

Morwenně se sevřelo srdce. Carrick už je dávno někde ve spleti skrytých chodeb. „Dobře. Ty tu zůstaň na stráži a já půjdu pozdravit barona. Nepouštěj nikoho ven ani dovnitř a ty se odsud také nehni.“

Vypadal zmateně, proto dodala: „To je zkouška, sire Lylle.“ Dál už to nerozváděla, věděla, že si nejspíš bude myslet, že jde o zkoušku jeho věrnosti, že si paní chce ověřit, zda je skutečně hoden zastávat funkci, v níž zastupoval sira Alexandra. „Je s nimi ještě někdo?“

„Jenom ti hrdlořezové, šerif a kapitán stráží,“ odpověděl. Uvažovala, co je asi s ostatními. Co Theron? Bože, není ještě v těch temných chodbách, které dosud neprozkoumala? A Bryanna? Sledovala ho tam? Kde je k čertu Nygyll? A Dwynn? A otec Daniel?

Čím déle je pohřešovali, tím to bylo divnější. „Prosím, zaveď mě k lordu Rydenovi a pošli zprávu šerifově ženě, že se manžel vrátil. Přived ji do hodovní síně. Pak se vrať sem na své místo.“

„Ale Carrick by mohl uprchnout.“

„Umísti stráže na oba konce chodby, na vrchol obou schodišť,“ nařídila mu. Sama už rychle kráčela k hlavnímu schodišti a připravovala se na setkání s mužem, jemuž se zaslíbila.

„Do háje,“ zamumlala a přehodila si vlasy přes rameno.

Už skoro došla na první schod, slyšela mužské hlasy linoucí se z hodovní síně a rozpoznala smích lorda Rydena, když tu se venku znovu rozezněl roh a sir Hywell rozrazil dveře.

Copak ještě? pomyslela si zoufalá Morwenna.

Dovnitř zavanul chladný vzduch, až se plameny lojovic rozzářily. „Dorazila skupinka jezdců z Wybrenu,“ oznámil.

Graydynn. Ne!

Morwenna zaťala zuby. Narovnala ramena a vtrhla do hodovní síně právě v okamžiku, kdy do něj z druhé strany vstoupil Theron oblečený v potrhané a zablácené uniformě. Srdce jí poskočilo a nemohla popadnout dech. Zírala do jeho modrých očích a ohromilo ji, jaká ji rázem zaplavila radost.

„Morwenno,“ začal, zatímco se k němu připojili další muži. „Nejsem…“

„Já vím!“ Neváhala ani vteřinu a vrhla se mu do náručí. „Díky bohu, že jsi naživu…, Therone.“

Pevně se k němu tiskla, čerpala útěchu z jeho objetí, a teprve když uslyšela zakašlání, uvědomila si, že sir Ryden z Heathu, muž, za nějž se slíbila provdat, stojí jen kousek opodál, oči mu jiskří a tvář má rudou potlačovaným hněvem. Nosní dírky se mu chvěly a na tváři vyloudil povýšený výraz, jako by ho to Morwennino představení naprosto znechutilo.

„Rydene,“ pozdravil ho Theron, když se od něj Morwenna odtáhla.

„Therone.“ Ryden mladšího muže propaloval pohledem. „Možná bys mi mohl vysvětlit, jak jsi unikl té tragédii, co se přihodila na Wybrenu,“ prohlásil a pomalu postupoval kupředu, přičemž slova odměřoval stejně jako kroky, „zatímco všichni ostatní, včetně tvé ženy a mé sestry, zahynulí?“

„Opustil jsem Wybren dřív, než požár propukl.“

„Nechal jsi svou ženu, aby se starala sama o sebe?“

„Byla s někým jiným.“

„A to ses nemohl bít za její čest?“

Theron sotva pohyboval rty. „Vidím, že její věrnost nezpochybňuješ. Alena v sobě moc cti neměla, Rydene, což oba dobře víme. Sama si zvolila muže, kterého jsi poslal jako špeha.“ Podíval se na Morwennu. „To teď nebudeme probírat,“ řekl, „protože cestou sem jsme našli otce Daniela.“

„Konečně! Kde byl?“ zeptala se Morwenna, kterou rozčílilo, že kněz opustil hrad. Její hněv však brzy opadl, když si všimla vážného výrazu v Theronově tváři a jeho smutného pohledu.

„Také on byl zavražděn, Morwenno, někdo mu podřízl hrdlo stejně jako ostatním.“

„Ach bože,“ zašeptala a cítila, že se o ni pokoušejí mdloby. „Další už ne.“ Vybavila si den, kdy ho zahlédla v jeho soukromém pokoji s bičíkem v ruce, s jizvami a krví na zádech. Ubohá duše.

„Zaveď mě k němu,“ požádala.

„Ještě ne,“ nařídil Ryden panovačně. „Právě jsme dorazili.“

„Hned.“ Morwenna se na něj vyzývavě podívala. Zdálo se, že Ryden opravdu zuří, ale bylo jí to jedno. Hrad Calon není jeho, a jestli si ona prosadí svou, pak ani nikdy nebude.

Vyřítila se za Theronem ze sálu.

Vykupitel nepozorovaně proklouzl vnitřním nádvořím. Řítil se z Wybrenu jako posel z pekla, neúnavně pobízel koně, aby byl na Calonu co nejdříve.

Přesně jak čekal, po objevení knězova těla propukl zmatek. Usmál se, když si vybavil jejich poslední setkání. Otec Daniel byl vyčerpaný, strávil celý den rozdáváním almužen a potom seděl u umírajícího starého kupce, který si prokašlával cestu do království nebeského.

Nezachránilo ho pouštění žilou ani modlitby, a když nakonec kněz utěšil jeho rodinu a chystal se vrátit do hradu, padla už noc. Kráčel sám ulicemi a překvapilo ho, že slyší známý hlas.

„Myslel jsem, že ses už vrátil,“ pronesl, zatímco pokračovali směrem k tvrzi.

„Rozhodl jsem se, že na tebe počkám. Můžeme jít spolu.“

Kněz přikývl a oba se ponořili do svých myšlenek. Jakmile vyšli z města, Vykupitel sevřel v dlani dýku. Krev mu vřela touhou zabíjet a nervy měl napjaté při pomyšlení, že by ho mohli chytit.

Promluvil: „Myslím, že je někdo před námi. Něco tam vidím.“

„Kde?“ zeptal se kněz a mžoural do tmy.

Pak udeřil, zabodl mu dýku hluboko pod žebra, aby pronikla až k srdci.

„Co… Och, milosrdný Otče!“ vykřikl ohromený Daniel. Vykupitel vytáhl zbraň, a když kněz padl na kolena do bahna, zvedl mu hlavu.

Otec Daniel se modlil k Bohu za odpuštění a Vykupitel hleděl své oběti do očí. Rychle a čistě muži podřízl hrdlo. Rána měla tvar písmene W. Bylo to součástí jeho plánu. Chtěl se zbavit všech možných uchazečů o baronii i těch, kteří mu nedůvěřovali. Ačkoli ten připitomělý Vernon a kacířská porodní bába byli jen překážkami na cestě k jeho hlavnímu cíli, Vykupitel si jejich odchod z tohoto světa užil. Totéž platilo o otci Danielovi. Kněz pořád někde slídil a podezřívavě ho sledoval.

Nu, s tím je teď konec, pomyslel si.

Případná smrt pro takovou utrápenou duši. Už si nemusí bičovat záda, už nebude toužit po paní tvrze! Ušetří si hodiny pokání.

Otec Daniel se potkal s Vykupitelem.

Mezitím uběhlo několik hodin a on teď slyšel hluk v hodovní síni, lidé pobíhali kolem, bylo rušněji, než čekal… Spěchal po pěšině kolem studny a uvažoval, jestli se snad nepřihodilo něco, co mu uniklo. Vražda kněze jistě vyvolala pozdvižení, ale tady šlo o něco víc než jen o očekávanou paniku a hrůzu, ozývaly se výkřiky, hrubá slova, zvýšené hlasy… Hrdlo se mu sevřelo, když zjistil, že Theron sem dorazil rychleji než on. Theron a Dwynn, ten zrádný pitomec.

Kdo by si byl pomyslel, že právě Dwynn je varuje – po tom, co všechno pro něj Vykupitel udělal, jak ho bránil a pečoval o něj. Teď si toho tupce představil mrtvého.

Ale ty ho zabít nemůžeš.

Neslíbil jsi snad, že se o něj postaráš? Že mu zajistíš ochranu?

A jak se ti odvděčil?

Zradou a klamem. Spolčil se s Wybrenem. Vykupitel mu nic nedluží. A co se týká ženy, jíž přísahal, že bude Dwynna chránit: jistě by ho o to nežádala, kdyby tušila, že ten malý prosťáček je ve skutečnosti prolhaný podvodník. Ten holomek si nezaslouží nic jiného než kněz.

Rozzuřený Vykupitel zatočil za roh včelařovy chýše. Poté přešel zahradu a vstoupil postranními dveřmi do kuchyně poblíž ohromného krbu, kde už na noc udusili oheň.

Sotva se opovažoval dýchat. Vklouzl do chodby a po schodech pro služebnictvo se vydal ke krátkému průchodu k žalářním celám, v nichž za Morwenniny vlády nedrželi žádné vězně. Ve vězení bylo ticho, jen seshora sem pronikal zvuk kroků a hlasy.

Z prázdného žalářníkova pokoje prošel dveřmi a protáhl se do hladomorny umístěné hluboko v základech hradu. V maličké cele to stále nevábně páchlo, přestože si nepamatoval, že by kdy do té díry někoho hodili – přinejmenším ne během doby, kdy tu žije on, což už je skoro dvacet let. Na vzdáleném konci zatlačil na skrytou páčku a opřel se do kamenů. A zatímco zbytek hradu plakal, kňoural a uvažoval nad knězovým osudem – nebo oslavoval, že je Theron z Wybrenu naživu Vykupitel proklouzl do temného bludiště plného pavučin, jež se stalo jeho domovem.

„K čertu, tenhle muž je Theron? Ne Carrick?“ Alexander se temnýma očima podezíravě díval na muže, který se na lůžku v Theronově ložnici uzdravoval ze zranění a o němž si myslel, že je Carrick. Morwenna, Alexander, Theron a Payne mířili do strážnice, aby mohli ohledat zavražděného kněze. Ostatní, včetně hlasitě protestujícího lorda Rydena a uplakané šerifovy ženy, které se silně ulevilo, že se manžel vrátil, zanechali v hodovní síni a Morwenna služebnictvu nařídila, aby se postaralo o jejich pohodlí. „Theron ale zahynul při požáru,“ namítl Alexander, když minuli studnu. Dva chlapci spěšně vlekli do hodovní síně plná vědra, až voda šplíchala kolem.

„Je zjevné, že jsem přežil,“ procedil Theron přes sevřené rty.

Oba zajatci Morwennu ujistili, že Carrickovi muži jim nijak zvlášť neublížili, ale jí bylo jasné, o co jim jde. Snaží se ji přesvědčit, že jsou schopni se znovu zhostit svých povinností.

Theron namítl: „Měl bys vědět, že já nemůžu být Carrick, jestliže byl Carrick vůdcem té zatracené bandy, která vás zajala.“

„On tam vůbec nebyl,“ hájil se Alexander.

„To je pravda,“ potvrdil Payne. „Vůdce jsme ani nezahlédli. A kde vůbec je?“

„Hlídáme ho v tvrzi.“ Morwenna se podívala na Therona. „V pokoji, kde jsi ležel ty. Zajetí sira Alexandra a Paynea bylo jen léčkou, aby se rozptýlila pozornost stráží a Carrick se mohl dostat dovnitř.“

„Pořádně sis s ním promluvila,“ poznamenal Theron.

„Ano.“

„Hlídat ho v té ložnici nestačí,“ odsekl Alexander vztekle. „Jestliže tady ten,“ ukázal prudce palcem Theronovým směrem, „se dostal ven, pak to může dokázat i proklatý Carrick!“

„To si nemyslím,“ ujistila ho, ovšem přepadly ji chmury. Naposledy Carricka viděla, když proklouzl skrytými dveřmi a přitáhl je za sebou. Kdoví, co má opravdu v plánu? Tehdy souhlasila, že mu pomůže, pokud on pomůže jí, ovšem teď o jeho úmyslech začínala pochybovat. Sevřel se jí žaludek při pomyšlení, že mu nejen dopřála svobodu, ale možná ho poslala rovnou za Bryannou. Kde by mohla jinde být než v těch chodbách?

On jí neublíží. To by neudělal. Těmto mužům také neublížil, ne?

Odvážila se pohlédnout na sira Alexandra a viděla oteklou a zhmožděnou tvář. Také Payne vypadal, jako by ho surově bili. Možná je Carrick neudeřil vlastní rukou, ale navedl jiné. Jejich zajetí vymyslel on.

Vzhlédla k muži, kterého obdivovala… A překvapilo ji, jaké ji zaplavily pocity. Zcela přirozeně si uvědomila, že Therona z Wybrenu miluje. Pohled na něj jí zlomil srdce. Kdysi z celé duše věřila, že miluje Carricka.

Ale není snad Carrick v pozadí toho všeho? Jistě, tvrdí, že nezaložil ten požár ani nezabil Isu a Vernona… Ale jak mu můžeš věřit? Lži, lži, lži! Možná je sám nezavraždil, ale navedl někoho jiného… Pomysli na toho Hacka s bezcitnýma ještěříma očima a cejchem na tváři. Nemyslíš, že je schopen těch nejodpornějších skutků? A upsal se do služby Carrickovi…

Snažila se potlačit bezútěšné myšlenky a uklidnit se tím, že jí Carrick dal své slovo.

Slovo lháře a ještě někoho horšího. Možná ne vraha, ale přinejmenším zloděje a mizery, který nechal bez milosti zmlátit vlastního bratra! Och, tvrdí, že ho nechtěl zabít, ale to už bylo pozdě. Věděl přece, čeho jsou jeho lotrové schopni.

Zamrazilo ji a ruka jí vklouzla do Theronovy dlaně.

Carrick v tajných chodbách nemůže nic provést.

Jsi snad hloupá? Tam právě může spáchat nejhorší skutky. Vcházet dovnitř a vytrácet se ven, jako by byl neviditelný.

Udělalo se jí slabo.

Co když tam narazí na Bryannu?

Zvedl se jí žaludek.

Nezapomínej, že i když Carrick vypadá nevinný, je v pasti a zvíře v kleci může napadnout i vlastního pána, když se cítí v ohrožení.

Došli ke strážnici, kde hořely všechny lojovice a v krbu plápolal oheň. Morwenna byla ovšem studená jako bez života a při pohledu na kněze si začala třít paže.

Tělo otce Daniela leželo na stole pokrytém prostěradlem. Sutanu měl zakrvácenou od rány v břiše i od příšerné klikaté rýhy na hrdle. Kůži měl bílou, jako by z jeho těla vytekla opravdu veškerá krev, a nevidoucí oči upíral ke stropu, dokud se Payne nenatáhl a nezatlačil mu je.

„Kéž by tu byl Nygyll,“ povzdechla si, ale sotva ta slova vyřkla, přejel jí mráz po zádech. „Kde vůbec je?“

Šerif zkoumal nebožtíkovy rány. „Už je pryč dlouho?“

„Od té noci, kdy zabili Isu, jsme pohřešovali vás dva, Dwynna, otce Daniela a Nygylla. Zmizela také Bryanna.“

„Bryanna?“ Alexander prudce zvedl hlavu. „Co se stalo?“

Morwenna vydechla a pohlédla na Therona. „Možná našla tajné dveře, které jsi použil ty.“

„Jaké dveře?“ zajímal se Alexander a upíral zrak na Therona.

„Ty, které podle mě použil vrah. Vedou do tajných chodeb a prostorů, některé dokonce ven. Myslím, že tudy přicházel i odcházel.“

„A Carrick je tam?“ zařval Alexander.

„Ano,“ připustila Morwenna.

Theron sevřel její paži, jeho prsty se jí zarývaly do kůže, zuby měl zaťaté. „Neříkej mi, že o těch zatracených dveřích ví.“

„Ano,“ odpověděla znovu a připadala si jako blázen. Jak mohla Carrickovi znovu naletět? Jak? „Vešel dovnitř chvíli před vaším příjezdem.“

„Sakra!“ Alexander se podíval na Therona. „Ty znáš vstupy do těch chodeb?“

„Některé ano.“

„Pak tedy jdeme!“ Kapitán stráží se zamračil na Morwennu. „Jenom doufám, že ještě není pozdě.“

Cítil to.

Někoho jiného.

Někoho cizího ve svém hájemství.

Vykupitel natahoval uši a zaslechl tenounký šepot. Ženský hlas. Zaříkávání.

Sevřely se mu útroby. Kdo se to opovážil narušit jeho soukromí? Okamžitě se zapřisáhl, že ať už je to kdokoli, zabije ho…

A pak ji poznal. V modlitbách nezněl hluboký a svůdný hlas Morwenny, nýbrž její sestry. Vybavil si, jak ji sledoval v její ložnici: vlnité vlasy jí ve svitu ohně rudě zářily, měla menší, ale pevná ňadra s růžovými bradavkami, houština chloupků v klíně také odrážela smyslné narudlé odlesky.

Vzrušil se při pomyšlení na to, jak neklidně spala, nahá se převalovala na lůžku a očividně potřebovala muže. Právě jeho.

Mužství měl touhou rozbolavělé. Olízl si rty a představoval si, co jí udělá.

Nakonec zemře.

Ona není vyvolená.

Ale když už teď takřka splnil svůj úkol, určitě by si mohl dovolit trochu potěšení.

Je to hřích. Ona není ta pravá.

Ale je panna. Žádný muž na ni zatím nesáhl. Och, kéž by tak mohl být první, slyšet ji, jak vzdychá rozkoší i hrůzou, zatímco on do ní proniká, zarývá se stále hlouběji a přivlastňuje si ji…!

Zavřel oči, protože si uvědomil, že dýchá přerývaně, úd má tvrdý jako skála, srdce mu vzrušením divoce bije a krev v žilách tepe tak rychle, že mu to připadalo nemožné.

Přestaň! Drž se svého cíle! Tohle by bylo jen rozptýlení…

A přesto věděl, že se nedokáže zastavit.

Už to je tak dlouho.

Nejdřív ta mladší. Panna. Vezme si ji, pak ji zabije a potom… Potom Morwenna.

Zaříkávání ustalo, jako by vycítila, že je poblíž.

Na tom ale nezáleží.

Ví, kde je.

Zvuk vycházel z místnosti, kde skladoval své převleky. Rty mu zvlnil ďábelský úsměv a neomylně kráčel rovnou k ní.

Morwenna s Theronem vstoupili do tajných chodeb vchodem v Taddově ložnici, zatímco Alexander rozmístil své muže na všechna ostatní místa, jež Theron označil. Nechyběla dvířka do zahrady a další tajný vchod v přijímací místnosti. Do pátrání se zapojil dokonce i lord Ryden se svými vojáky, ačkoli byl zřetělně rozmrzelý. Dwynn, který stále blábolil cosi o bratrovi, trval na tom, že také pomůže. Alexander si vzal všechny na povel.

Morwenna měla pocit, že se neznámými prostory pohybuje příliš pomalu. Věřila, že někde tam čeká Bryanna a že je v nebezpečí.

Možná je už mrtvá nebo umírá, její krev vytéká do temných, ponurých chodeb.

Theron v ruce třímal pochodeň a vedl ji tím neuvěřitelným bludištěm. Trval na tom, že nemá křičet, aby Bryannu, Carricka ani nikoho dalšího, kdo by se mohl plížit labyrintem, neupozornila na jejich přítomnost. Morwenna s jeho plánem souhlasila, přestože jí krvácelo srdce. Bryanno, ach, sestřičko, kde jsi? Kde? Její strach s každým krokem sílil. Napínala uši, zda něco neuslyší – tichounké kročeje, přidušený vzlyk, rozrušený dech –, ale vnímala jen rychlé a nepravidelné bušení vlastního srdce.

Představovala si to nejhorší. Co v těch tmavých chodbách a tajných místnostech najdou? Další zkrvavená a zohavená těla? Bryannino? Ach, Bože, prosím, ne. Prosím, uchovej ji v bezpečí!

Theron jí ukázal pozorovatelnu s otvory vedoucími do její ložnice, přijímací místnosti, do Bryannina pokoje a pochopitelně i do toho Taddova, kde se spolu milovali.

Uvažovala, jestli se na ně to odporné stvoření, jež obývalo zatuchlé chodby, dívalo. Při té představě se jí obrátil žaludek, ale nesměla se nechat odradit. Především musí najít svou sestru.

Začínala už věřit, že vypočítavý Carrick využil hledání Bryanny jako záminku pro to, aby mohl uprchnout. Tak ať. Pokud je sestra v bezpečí, nezáleželo Morwenně ani v nejmenším na tom, jak on naloží se zbytkem svého mizerného života. Je lhostejné, že z ní zase udělal blázna. Teď záleží jenom na Bryanně.

Uslyšela kroky.

Morrigu, Velká Matko, stůj dnes v noci při mně.

Tiché, ale rázné našlapování.

Iso, jestli mě slyšíš, já jsem teď poslem smrti. Pomstím tě.

Pode dveřmi do této tajné místnosti Bryanna viděla mihotavé světlo a cítila pach hořící voskovice.

Už je blízko.

Morgano le Fay, dej mi sílu. Pomoz mi porazit toho zloducha a sprovodit ho ze světa.

Pomyslela na všechny nevinné duše, které zavraždil, na zmatek, jejž vyvolal, na bolest, kterou způsobil. Tiše se nadechla a představila si Isinu tvář, slyšela její hlas, cítila její sílu z amuletů, talismanů a nezapálených svíček, které kolem sebe rozmístila. Načrtla do prachu runy, naslouchala… Vyčkávala…

Už je skoro tu.

Nervy měla napjaté a kousla se do rtu.

V chodbě se objevil stín.

Srdce se jí skoro zastavilo a nespouštěla pohled z malého vstupu do tohoto zatuchlého prostoru.

Prosím, prosím, dej mi sílu.

Ukázal se – vztyčila se před ní temná postava.

V okamžiku, kdy zvedl světlo, aby se mohl podívat do temné místnosti, vyrazila s Isinou dýkou v ruce. „Chcípni, bastarde!“ zaječela a zabodla ostří co nejhlouběji. „A jestli je nějaké peklo, zmizni tam a už se nikdy nevracej!“

Theron ztuhl, když se chodbami rozlehl Bryannin hlas.

„Tudy!“ pobídl Morwennu a vedl ji po krátkém schodišti.

„Bryanno!“ křičela, protože už nedokázala mlčet. „Bryanno!“ Slepě uháněla těsnými prostory za Theronem. Poháněl ji strach, srdce jí sevřela hrůza. Kéž je sestra v bezpečí! Bože na nebesích, nenechej ji zemřít. Prosím, prosím, nenechej ji zemřít!

Theron pádil do malé místnosti, kde se prudce zarazil a lojovice zalila prostor tajuplným zlatavým světlem. Na zemi klečela Bryanna obklopená hromádkami oblečení, v prachu byly načmárané runy a všude byly rozesety oblázky, svíce a jiné roztodivné věci, v nichž Morwenna rozpoznala Isiny amulety. U nohou jí ležel zhroucený Carrick, kterému crčela krev z boku.

„Ještě není mrtvý,“ pronesla Bryanna, jež v ruce třímala dýku se zahnutým ostřím. Zbraň i Bryanniny ruce pokrývala krev. Dívka valila oči hrůzou, ale zářil v nich i jakýsi triumfální výraz. „Dokázala jsem to,“ zašeptala, vstala a upustila dýku. Byla bledá a rozechvělá a zdálo se, že každou chvíli omdlí. „Pomstila jsem Isu.“

Carrick na zemi zachroptěl. Obrátil oči v sloup a zahlédl Morwennu s Theronem. Rty se mu lehce pohnuly a koutek úst se zkroutil nahoru. „Bratře,“ zašeptal.

„Neopovažuj se mě nazývat bratrem po tom, co jsi provedl,“ zavrčel Theron.

Carrick zavřel oči. „Já… jsem… ne…“

„Lháři!“ osočil ho Theron. „Spoléhal jsem na tebe, a cos udělal ty? Ukradls mi ženu! Zabil naši sestru a bratry! Opustil těhotnou Morwennu! Ježíši Kriste, zasloužíš si tu umřít o samotě nebo ještě něco horšího!“

Carrick neodpovídal a Morwenna shlížela na muže, který býval jejím milencem. Jak mu mohla věřit? Proč? Pořád k němu něco cítí? Ne, pomyslela si a dotkla se Theronova ramene. Teď miluje jeho. Na Carrickovi jí nikdy tolik nezáleželo.

„Nemůžeme ho tady nechat,“ prohlásila.

Theron vztekle vydechl.

„Nemůžeme,“ zopakovala.

„Zabil Isu a sira Vernona!“ zdůraznila Bryanna.

„Přiznal se ti?“ zeptal se Theron.

„Já ne…“ Carrick už ze sebe nedokázal vypravit nic dalšího a Theron se k němu sklonil.

„Co jsi udělal a neudělal, to je mezi tebou a Bohem.“ Podal Morwenně pochodeň a požádal ji: „Vezmi to světlo a drž je nahoře. Já ho ponesu.“

Udělala, co jí řekl. „Pojď, Bryanno,“ vyzvala sestru, ale ta se nehýbala.

„Počkejte,“ zašeptala a Morwenně se zježily vlasy na zátylku. „Nejsme tu sami.“

„Já vím, Bryanno. Chodby prohledávají i další lidé. Sir Alexander, sir Lylle, šerif a… Pojďme.“

Bryanna znehybněla a Morwenna si uvědomila, že sestra je duchem nepřítomná. Skutečnost, že někoho probodla, ji naprosto ohromila. „Prosím, Bryanno,“ vyzvala ji tiše. „Ukaž mi, jak se odsud dostaneme.“

„Už je příliš pozdě,“ odpověděla sestra a zornice se jí rozšířily hrůzou. „Je tady.“

„Kdo?“ zeptal se Theron, který si přidržoval bezvládného Carricka na rameni.

Koutkem oka Morwenna zahlédla pohyb. Obrátila se a zvedla pochodeň do výšky. V mihotavém světle se v chodbě tyčil felčar Nygyll s mečem v ruce. Na sobě měl zakrvácené šaty. Oči mu horečně zářily a pohled upíral na Therona. „Následník,“ zašeptal a zaútočil. Rozehnal se mečem tak, že Therona málem připravil o hlavu.

„Ne!“ Morwenna se celým tělem vrhla na felčara.

Theron se sehnul a pustil Carricka na zem.

„Chcípni, Arawne!“ nařídila Bryanna a vrazila felčarovi do tváře lojovici.

Bolestí zakřičel a upustil smrtící zbraň. Morwenna se po ní natáhla, ale Theron meč sevřel a oběma rukama ho zabodl Nygyllovi do břicha. Ten zaskučel, vyvalil oči a padl na kolena. Ostří mu prošlo zády ven.

„Proklínám tě!“ zvolal. „Proklínám tebe i všechny syny Dafydda z Wybrenu!“

Ozval se další výkřik a spěšné kroky. Chodbou se potácel Dwynn a při pohledu na Nygylla ječel: „Ne! Bratr ne! Bratr ne!“

Felčar vyplivl krev z úst. „Měl jsi chcípnout při narození,“ prohlásil. „Ty nejsi můj bratr, nejsi mé dvojče… Ty… jsi byl… jenom… břemeno… Moje… moje prokletí.“ Pak přepadl dopředu a jeho hlava dopadla s hlasitým zaduněním na kamenitou podlahu.

Dwynnovo tělo se otřásalo příšernými vzlyky a z očí se mu řinuly slzy. Přitiskl se k mrtvole právě ve chvíli, kdy se venku na chodbě objevila světla a dovnitř se přihnali další muži.

Alexander se zastavil ve vchodu do místnosti a zvedl pochodeň do výše. „Svatá Matko Boží,“ zašeptal. „Co se stalo?“

Morwenně připadalo, jako by už neměla sílu vůbec na nic. Zhroutila se na zeď, dokud jí Theron neovinul pevnou paži kolem ramen.

„Je po všem,“ pronesla a rozhlédla se kolem sebe. „Konečně je po všem.“

Hrad Calon

20. února 1289

„Nechci, abys jezdila.“

„Já vím,“ odpověděla Bryanna ze sedla hbité bílé klisny, kterou ji darovala Morwenna. „Ale musím.“ Shlížela na sestru a Therona, kteří postávali ve dvoře poblíž stájí. Vzduch byl chladný, zima se stále ještě nevzdala, ale Bryanna věděla, že nastal čas.

Minulou noc se jí ve snu zjevila Isa.

Teď musíš jít vlastní cestou, děvče. Musíš žít svůj život a splnit svůj úkol.

Nevěděla, kam ji ten sen zavede, ale zabalila veškerý Isin majetek, pár šatů a kožený váček se sušeným jídlem od kuchaře.

„Pro ženu není bezpečné cestovat o samotě,“ trvala na svém sestra.

Theron přikývl na souhlas. „Můžeš zůstat s námi tady nebo na Wybrenu.“

„Ano, a až se přestěhujeme na Wybren, mohla bys být paní na Calonu. Už jsem o tom s bratrem mluvila.“

„Jednou možná,“ připustila Bryanna. Teď ale potřebovala opustit místo, kde zemřelo tolik lidí. Vzhlédla k tvrzi a vybavila si Dwynna, ubohé Nygyllovo dvojče. Otcem obou byl Dafydd z Wybrenu, který je zplodil se svou milenkou. O porodu se tehdy ledacos šuškalo, ale všichni pak předpokládali, že jedno dvojče zemřelo, udusilo se pupeční šňůrou omotanou kolem křehkého krčku. Ve skutečnosti chlapec přežil a jeho bratr Nygyll ho pomáhal vychovat. Po nějaké době se ho však zmocnil vztek, že s ním otec Dafydd jedná jako s bezvýznamným levobočkem. Vztek byl tak mocný, že přerostl v posedlost a šílenství.

Ryden si tehdy přečetl list, který mu Morwenna napsala, a když se tak vzepřela jeho autoritě, neochotně se vrátil zpět na Heath. Neuniklo mu jistě ani to, že Therona s Morwennou pojí silné pouto lásky. Zdvořile se s nimi rozloučil a odporoučel se. Bezpochyby se vydal hledat jinou nevěstu, možná s bohatším věnem.

Dwynn na Calonu zůstal, ale raněnému Carrickovi se podařilo odejít po vlastních nohou. Znovu zmizel uprostřed noci a nenechal žádnou zprávu. Byl pryč už skoro týden a Theron ho nehodlal pronásledovat.

Teď už ho neobviňovali z vraždy jeho rodiny a založení požáru na Wybrenu, ovšem stále měl na svědomí loupeže a útoky svých mužů, kteří také málem zabili Therona.

Bryanna ucítila bodnutí viny, protože Carrick byl poznamenaný. Rána, kterou mu uštědřila dýkou, zasáhla hluboko do svalů na rameni a horní části paže, možná přeťala šlachy nebo nervy. Zdálo se, že to Carrick přijímá coby jakýsi zvrácený trest za své zločiny, ale ona se na to dívala jako na svůj největší omyl.

„Prosím, ještě si to rozmysli,“ žádala ji Morwenna a v ruce držela Alabastřinu uzdu.

„Nemůžu.“ Naposledy se na Morwennu usmála, zatáhla za otěže a sestra kožené řemínky pustila. „Mám spoustu práce.“

„Bojím se o tebe!“ zašeptala Morwenna a Theron ji pevně objal.

„Neboj se!“ Bryanna mezi mraky zahlédla sluneční paprsek a přijala ho jako božské znamení. Ačkoli sama netušila, co ji v budoucnu čeká, byla si jistá tím, že Theron a Morwenna se vezmou, budou spolu šťastní a pořídí si spoustu tmavovlasých, modrookých dětí.

Poslala sestře vzdušný polibek, pak rychle vyvedla koně ven a prošla vytaženou padací bránou hradu Calon.

Uvítal ji chladný vánek a rozfoukal jí vlasy.

Stromy vzdychaly.

Bohové a bohyně ji sledovali.

A někde tam za mraky se skrývala Isa, aby ji mohla vést při plnění nového a tajného poslání.

Bryanna se předklonila. Cítila, že se její život změnil. Netušila, co si pro ni osud připravil, ale pobídla koně. Klisna zareagovala a natáhla krok. Dívka popustila otěže a cítila, jak jí vítr cuchá vlasy a vhání slzy do očí. „Utíkej, Alabaster!“ pobídla zvíře a Calon nechala daleko za sebou. „Uháněj s větrem o závod!“

doufám, že se vám Pokušitelka líbila.

Chtěla bych dodat, že já jsem si psaní tohoto románu náramně užila. Ráda se vracím staletími do jiných dob, na jiná místa, k jiným perspektivám. Tentokrát to bylo zvláštní, protože se mi podařilo spojit lásku k napínavým příběhům s romantikou a podbarvit děj mystikou středověkého Walesu.

Už od okamžiku, kdy jsem dokončila práci na Zrádkyni, kde se poprvé objevila postava Morwenny, jsem s jistotou věděla, že jí budu muset věnovat vlastní příběh. Byla to příjemná, schopná žena, která měla v hlavě jasno, ale dopustila se osudného omylu: zamilovala se do Carricka z Wybrenu, o němž se ve Zrádkyni také mluví. Bylo mi jasné, že Carrick musí vystupovat i v Pokušitelce, aby se Morwenna mohla vypořádat s minulostí, se svými sny, chybami a zklamáním. Pochopitelně jsem musela vymyslet též zloducha, jehož chorobné posedlosti Morwennou se vyrovná jen jeho touha po krvi a pomstě. Proto se stránkami plížil Vykupitel a napětí se stupňovalo.

Alespoň pro mě. Při psaní knihy jsem se ztratila v temně romantickém světě, který jsem stvořila. Sice jsem to neplánovala, ale zase jsem se zamilovala do několika nových postav, zvláště pak do Bryanny, Morwenniny mladší, do sebe ponořené sestry, jež během Pokušitelky nejen dospěla, ale také zjistila, že je obdařena něčím zvláštním, a to schopností nahlížet do budoucnosti. Nebyla si jistá, jestli vůbec stojí o něco, čemu bychom dnes říkali schopnost mimosmyslového vnímání, ale opustili jsme ji ve chvíli, kdy se bude muset postavit čelem svému životu i prokletí svého zvláštního „daru“. Nebylo by skvělé, kdyby se Bryanna také objevila v knize? A možná v ní znovu narazila na Carricka? Dejte mi vědět, co si o tom myslíte, napište mi prostřednictvím mých webových stránek. Jsem zvědavá, jestli se mnou souhlasíte.

Na oslavu vydání Pokušitelka jsem vytvořila na svých webových stránkách www.lisajackson.com zvláštní sekci www.thedarkfortress.com, která se věnuje Pokušitelce i mým dalším románům ze středověku. Když už stránky navštívíte, můžete se také zapojit do diskuse, hlasovat nebo mi poslat e-mail, v němž mi napíšete, co si o mých dílech myslíte. A hlavně mi prosím dejte vědět, jak se vám líbila směsice romantiky, napětí a historické fikce v Pokušitelce.

Čtěte dál!

Lisa Jackson

Nakladatelství DOMINO chystá k vydání závěrečný díl romantické trilogie Lisy Jackson zasazené do třináctého století.

A jedná se vskutku o velkolepý závěr!

ČARODĚJKA

Bryanna z Penbrooku už od dětství velmi těžce nesla, že je jiná než ostatní. Viděla věci, které lidé v jejím okolí spatřit nedokázali, slyšela zvuky, které sluchu druhých unikaly. Své výjimečné nadání začala považovat za prokletí a snažila se je dlouhá léta potlačit. Nyní však nastal čas, aby svůj dar využila k naplnění starobylého proroctví. Vydává se tedy na osamělou pouť a zdaleka netuší, co všechno bude muset podstoupit.

V temném hvozdu ji pronásleduje ďábelský Hallyd, jenž strádá pod letitou kletbou a velmi dobře ví, že jedině Bryanna může prokletí zrušit. A ve svých nenávistných plánech nemá pro ni uchystán vděk, nýbrž krutou pomstu.

Naštěstí Bryanna nalezne zastání v osobě Gavyna, který v ní rozpozná dívku ze svých snů. Bude-li Bryanna svolná, může ji leccos naučit – pokud ovšem dříve nepadne do rukou svých pronásledovatelů…

Román Čarodějka vychází v listopadu 2010, ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství.

S potěšením Vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571,

mobil: 736 538 393 e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai