Čarodějka

Lisa Jackson

Domino (2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Beletrie

Bryanna z Penbrooku už od dětství velmi těžce nesla, že je jiná než ostatní. Viděla věci, které lidé v jejím okolí spatřit nedokázali, slyšela zvuky, které sluchu druhých unikaly. Své výjimečné nadání začala považovat za prokletí a snažila se je dlouhá léta potlačit. Nyní však nastal čas, aby svůj dar využila k naplnění starobylého proroctví. Vydává se tedy na osamělou pouť a zdaleka netuší, co všechno bude muset podstoupit. V temném hvozdu ji pronásleduje ďábelský Hallyd, jenž strádá pod letitou kletbou a velmi dobře ví, že jedině Bryanna může prokletí zrušit. A ve svých nenávistných plánech nemá pro ni uchystán vděk, nýbrž krutou pomstu. Naštěstí Bryanna nalezne zastání v osobě Gavyna, který v ní rozpozná dívku ze svých snů. Bude-li Bryanna svolná, může ji leccos naučit – pokud ovšem dříve nepadne do rukou svých pronásledovatelů…

Čarodějka

2010

Copyright © 2007 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2010 by Tereza Horáková

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SORCERESS,

vydaného nakladatelstvím Signet, New York 2007,

přeložila Tereza Horáková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Kneblová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2010

ISBN 978-80-7303-564-8

ch o

Pro Roz Noonanovou.

Bez tebe bych to nedokázala.

Díky!

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji všem lidem, kteří mi s touto knihou pomohli, je skutečně výsledkem skupinového úsilí. Především chci poděkovat Roz Noonanové, která se neúnavně zabývala postavami. Rozinu pozitivní povahu a vytrvalost mi seslalo samo nebe. Také musím ocenit zásluhy své editorky Claire Zionové, díky jejíž bystrosti a pečlivým opravám jsem se dostala přes několik obtížných míst v zápletce.

Nesmím zapomenout na svou agentku Robin Rueovou, která byla přesvědčená, že tuto práci dokážeme řádně dokončit, a slíbila mi po dopsání knihy koktejly zdobené deštníčky.

Doma mám za sebou neuvěřitelný podpůrný tým, a tak bych chtěla poděkovat Nancy a Kenu Bushovým, Marilyn Katcherové, Kathy Okanové, Alexis Harringtonové, Matthewovi Croseovi, Niki Wilkinsové, Michaelovi Croseovi, Kenu Melumovi a spolu s nimi nejspíš ještě desítce dalších, o nichž jsem se zapomněla zmínit.

Severní Wales Zima 1273

Utíkej, Bouře, utíkej!

Ledový vítr rval Kambrii vlasy a hvízdal jí kolem uší, když mlčky pobídla koně kupředu po zledovatělém sněhu mezi holé stromy. Ubohá kobylka ze všech sil lapala po dechu, ale srdnatě se vrhla do spletitého houští tisů a borovic. Z nozder jí stoupal horký vzduch a kopyta duněla na tvrdé, zmrzlé zemi, ale kůži měla pokrytou potem a navzdory modlitbám, které Kambria vznášela k Morrigu, Matce Bohyni, jí začínaly docházet síly.

Pronásledovatelé Kambrii brzy doženou. Takzvaní svatí muži v černých oděvech na ní hodlali uplatnit svou pokřivenou představu spravedlnosti, a tak ji hnali s nenávistným a pomstychtivým zápalem, který nemohly zchladit žádné rozumné argumenty ani přesvědčování.

„Rychleji!“ Kambria se sklonila ke koňskému krku, slyšela, jak se nebohá kobylka dře, jak hvízdavě oddychuje. Její silné svaly začínaly ochabovat. Je už jistě ztracená, do západu slunce je ještě příliš daleko. Dokonce i pod příkrovem noci by ji honci vystopovali, pronásledovali ji a nakonec uštvali. Žádná tma není dost hluboká, aby ji mohla skrýt.

„Dej mi sílu. Vlož své ruce na mou kobylku,“ modlila se Kambria, zatímco jí ledový vítr cuchal vlasy. Před sebou zahlédla jezdce pádícího po zmrzlé půdě. Tmavé postavy byly všude kolem.

Přestože stále škubala otěžemi a mířila na západ k horám, v hloubi duše věděla, že je v pasti. Nemůže se vrátit ani odbočit.

Pět jezdců se mezi holými stromy rozvinulo do rojnice, čímž ztratila veškerou naději na útěk, protože jí zablokovali všechny cesty vedoucí k jejímu domovu, do bezpečí.

Zběsile přitáhla otěže a vedla klisnu k úzké klikaté stezce vedoucí mezi nízkými kopci vzhůru na hřeben. Krajina pro ni byla nová, neznámá, zapovězená. Neměla však na výběr.

Už slyšela jejich křik.

Hrůza jí svírala srdce.

Bouře se snažila, ale kopyta jí podkluzovala, boky se chvěly, na vlhké šedivé srsti se už objevovala pěna. „Prosím…, ty to dokážeš.“

Zvíře stále pomaleji šplhalo vzhůru. Začínalo sněžit a Kambrii ochromila ostrá bolest. Podívala se na svou vysoko vyhrnutou sukni a všimla si, že jí po noze stéká teplý pramínek krve a kape na zem, kde se zářivě rudá barva jasně odráží od zmrzlého sněhu.

Srdce se jí rozbušilo.

Nejenom že kvůli krvi za sebou zanechává dokonalou stopu, ale navíc tak určitě posílí odhodlání pronásledovatelů.

„Zatraceně,“ zamumlala, vzala otěže do úst a volnýma rukama se marně snažila zastavit krvácení. Koutkem oka zahlédla pohyb, černě oděné postavy na hbitých koních šplhající na hřeben a uhánějící kolem houštiny neduživých stromků. U všech svatých, už ji mají!

Vítr unášel krev, jejíž kapky stále třísnily zem.

Musí to šílenství nějak zarazit.

Na vrcholku hřebene pobídla koně kupředu. Klisna našla pevnou půdu pod nohama a vyrazila po úzké jelení stezce. Kambrii bušilo srdce, sukně jí vlály a na okamžik si pomyslela, že to zvládne, že její kobylka je zdatnou soupeřkou mohutnějším hřebcům, kteří se také musejí vyškrábat na úzký horský hřeben. „Hodná holka,“ zašeptala a nemohla ani uvěřit svému štěstí.

Modlila se, aby kopec jejich koně zpomalil. Kdyby se to nepodařilo, kdyby ji chytili, alespoň dýka je v bezpečí, o to se postarala. Ve zbrani tkvěla velká magická síla, Posvátná dýka je určena pro Vyvoleného, jak říká prastaré proroctví:

Zplozen Temnotou,

zrozený ze Světla,

chráněný Posvátnou dýkou,

vládce všech lidí, zvěře a tvorů

je ten, který se narodí v předvečer Samhainu.

Dýka nemůže padnout do rukou mužů s temným srdcem, takových, kteří ji právě teď pronásledují.

Zatímco kůň uháněl vstříc ledovému závanu z hor, Kambria ucítila svíravou bolest v podbřišku, což jí připomnělo děťátko, jež musela odložit. Pro matku není žádná bolest větší než ztráta dítěte, musela se ale postarat, aby bylo její dítko Světla v bezpečí.

Na hřebeni kopce se stezka rozdvojovala jako hadí jazyk, a jestli má dostatečný náskok, možná by mohla pomocí kusu odtržené zakrvácené látky svést pronásledovatele na špatnou cestu. Ohlédla se přes rameno a nikoho neviděla, nezahlédla žádného temného jezdce.

Že by je setřásla?

Ne.

Ti se jen tak nevzdají, jdou za svým cílem příliš odhodlaně. Zabořila paty do slabin sípajícího šedáka a kličkovala mezi stromy. Krev se jí rozproudila v žilách, když sledovala rozcestí. Jedna stezka vedla dolů k městu a řece, druhá se táhla po úpatí strmých hor. Muži za ní budou jistě předpokládat, že zamíří dolů k městečku…

Koně najednou něco vyplašilo.

Klopýtl.

Kambrii se sevřelo srdce.

Cukla sebou dopředu a málem přepadla přes Bouřin skloněný krk. Ježaté černé žíně z kobylčiny hřívy ji zaštípaly v očích a na okamžik ji oslepily. Jakmile kůň nabyl rovnováhu a Kambrii se podařilo znovu zaostřit, uviděla ho: osamoceného černého dravce na bílém hřebci. Hlavu měl skrytou pod černou kápí a ve tmě byl vidět jen bílý kněžský kolárek, ale cítila, že na ni zírá, a vnímala jeho odporný záměr.

Pokusila se obrátit koně, ale už bylo pozdě. Blížili se i ostatní, takže byla i se supící klisnou v pasti.

Zdálo se, že osudu neunikla.

„Hříšníci nevyváznou,“ pronesl hrubě jezdec, který jí blokoval přístup k rozcestí.

„Já jsem nezhřešila.“

„Vážně?“ Tmavé oči měl pod kápí přimhouřené a dlouhým prstem ukázal žalobně k zemi, kde se do zledovatělého sněhu vpíjela krev. „Tady je důkaz tvé proradnosti, Kambrie, potomku Lewellynův,“ prohlásil. „Tvého kacířství a cizoložství. Jsi běhna a děvka nejhrubšího zrna, dcera ďáblova.“

Vnímala, že ostatní jezdci se stále blíží a stahují se do kruhu kolem ní, a na chvíli měla pocit, jako by se dusila. Klisna se pod ní třásla. Kambria se snažila vyděšeného koně uklidnit a položila mu dlaň na plec. Copak neexistuje cesta ven? Mohla by přimět svou malou klisničku, aby prorazila kruh těch krutých mužů? Soustředila se na své nitro, na sílu, jež vycházela ze samé její podstaty, na víru a odvahu, díky nimž se dostala tak daleko. Jsou tu možnosti, jak ty zrůdy porazit, nejsou to prostředky z tohoto světa, ale síly, jež stačí jen povolat.

Jako by jí vůdce četl myšlenky, vytrhl jí otěže z dlaní a seskočil z koně. „Sesedni,“ nařídil jí.

Když zaváhala, pokynul jednomu z ostatních jezdců. Mohutný muž v kápi a s rameny širokými jako almara svižně seskočil ze svého hnědáka a jeho boty hlasitě zaduněly na zmrzlé půdě. Ačkoli se pevně držela hrušky sedla, nic jí to nepomohlo. Ten obrovitý hrubián ji stáhl z koně a sevřel jí paže za zády tak drsně, až jí málem vykloubil ramena. Cítila, že jí krev mizí z tváří, ale nevykřikla, byla odhodlaná postavit se zuřivosti těch prolhaných zmetků vlastním odhodláním.

Nejhorší byl jejich vůdce – horlivec, který měl plná ústa zbožnosti, ale ve skutečnosti byl ostudou celého lidstva.

Byl znám jako Hallyd a jeho kápě měla jen skrýt ďábelský odkaz, který mu zanechal jeho otec, o němž se šuškalo, že byl sám napůl démon.

Ano, znala toho muže, který se přes den vydával za kněze, ale za nocí až příliš rád laškoval se ženami ve vesnici. Nepokusil se ji snad dostat do postele? Nevyhrožoval jí, když ho odmítla? Zahlédla to divné světlo v jeho očích, vycítila kouřovou temnotu jeho duše. Vnímala rozšklebenou propast nenávisti, jež hrozila pozřít všechno nebeské světlo. Věděla, o co mu jde doopravdy, a nemohla dopustit, aby mu to padlo do rukou, i kdyby při tom měla zemřít.

Kéž by tak ostatní pronásledovatelé pochopili, co je to za zloducha… Zdálo se však, že muži až příliš ochotně vykonávají jeho rozkazy, když na Hallydovo strohé pokývnutí také seskočili z koní a obklopili ji.

Prosím, Velká Matko, slyš mou modlitbu. Nezachráníš-li mě, ušetři alespoň život mého děťátka.

„Pokrytecký zplozenče Arawnův,“ zašeptala vzdorně, „vrať se zpátky do Annwnu, do světa mrtvých. Nechť už nikdy znovu nespatříš denní světlo!“

Ohromeně ztuhl.

„Ticho!“ nařídil Hallyd.

„Znám tě,“ zašeptala a dívala se mu do očí. Přestože ji obviňoval z užívání černé magie, navzdory křesťanskému chování a kolárku byl i on obeznámen se starými způsoby. Zlo jasně čišelo z podivného, éterického lesku v jeho hnědých očích – divokých, odhodlaných očích muže, kterému ještě není ani dvacet let. „Vím o tvých hříších, Hallyde, a že jich není málo.“

Na okamžik zaváhal.

„Jestli mi teď ublížíš, navěky se budeš ohlížet přes rameno, protože tě bude pronásledovat pocit viny i má pomsta.“ Oblohu rozčísl blesk, jako by chtěl jejím slovům dodat váhu. Les se zachvěl.

„Matko Boží,“ zašeptal nervózně jeden z mužů.

Vůdce se ale zastrašit nenechal. Postupně se stmívalo a on přes rty, které se sotva pohnuly, zasyčel: „Ty, Kambrie z Tarthu, dcero Waylynna, potomka Llewellynova, jsi cizoložnice a čarodějnice. Můžeš se zachránit jedině tehdy, když mi prozradíš, kam jsi ukryla dýku.“

Neodpověděla, ačkoli v duchu spatřila obrázek malé zahnuté dýky zdobené drahokamy.

„Ty víš, kde je,“ obvinil ji a naklonil se blíž.

Plivla mu do obličeje. Slina mu stekla po tváři a krku až za kněžský kolárek.

Rozzuřeně vytáhl z kapsy růženec a násilím jí ho přetáhl přes hlavu, až se jí ostré korálky zamotaly do vlasů. „Za své hříchy proti Bohu i člověku jsi tímto odsouzena k smrti.“

Tehdy v jeho očích zahlédla ten zrádný záblesk. Ach, je to bídák, člověk s duší černou jako nejtemnější noc. Odsuzuje ji k smrti jen proto, aby chránil sebe a své pravé poslání. Její zkáza s ní má pramálo společného, jde hlavně o jeho cíl zmocnit se Posvátné dýky.

„Zabíjení tě nezachrání,“ pronesla, zavřela oči a začala zaříkávat, přivolávala na něj temnou a smrtící kletbu. Cítila, jak se vítr změnil, jak ševelí ve větvích stromů a žene se přes zmrzlý horský hřeben. Nemusela se ani dívat a věděla, že po nebi se ženou mračna, kupí se a zbarvují do ocelové šedi. Zdálky se ozval hrom.

„Bože na nebesích,“ zašeptal jeden z mužů chraplavě,“ co to je?“

„Je opravdu spřízněná s Llewellynem Velikým?“ zeptal se jiný. Kambria vycítila jejich strach.

„Nevšímejte si jejích laciných triků,“ nabádal je Hallyd, ačkoli ani jeho hlas už nezněl tak přesvědčivě. „Snaží se jen využít vašeho strachu.“

„Bůh nás ochraňuj,“ vykřikl jiný muž, padl na kolena a pokřižoval se.

Kambria byla ztracená ve svém zaříkávání, a tak jejich slova stěží slyšela. Přitiskla si prsty na čelo, modlila se, povolávala duchy, šeptala, aby ochránili její dítě a zničili nepřátele.

„Přestaň! Jezábel! Nepřivolávej své démony!“

Slova se jí z úst řinula dál, starodávné modlitby jí splývaly ze rtů.

„Ne!“ vykřikl temný jezdec, kterého rozzuřil její klid, její vnitřní mír. Chtěl vidět její strach, cítit její hrůzu. Její vyrovnanost ho neuspokojovala. „Řekni mi to, čarodějnice!“

I přes monotónní zaříkávání vnímala, jak jeho zloba narůstá, cítila, jak v něm kypí strach, který už nedokázal skrýt.

„Proklínám tě, Hallyde, nechť se vyplní tvé nejhorší obavy. Otevřela oči a zírala přímo do jeho vzteky rozšklebené tváře. „Tvá černá duše budiž odsouzena navěky a i ty budeš žít jen v temnotě, bolest dne nedokážeš snést. Od tohoto dne se staneš nočním stvořením.“ Tehdy si všimla hrůzy, kvůli níž se mu zornice rozšířily na jámy temné jako nejčernější hladomorna, černé víry, které už nikdy nezmizí. Bude postižen nejen slepotou duše, ale i slepotou za denního světla. A také bude poznamenaný, duhovka jednoho oka změnila barvu na bledě šedou.

Třásl se zuřivostí a zaťal pěsti tak silně, až mu klouby zbělely.

Nenechala se však zastavit. „Vrať se do pekla, odkud ses vynořil,“ dodala a hleděla mu do černých očí, jež jako temná zrcadla odrážely její obraz.

„Řekni mi, kde je ta dýka,“ pěnil. „Řekni, ty děvko!“ Vzteky bez sebe ji udeřil a jeho pěst ji zasáhla do tváře.

Rozdrtil jí nos. Krev se rozstříkla po zemi, ale Kambria přesto nepovolila.

Když viděl, že to s ní nehnulo, pronesl: „Dobrá. Zemřeš hned teď. Slyšíš mě, děvko? Už tě nic nezachrání. Běž si k Satanovi!“ Zatřásl s ní, až další krev rudě potřísnila jeho bělostný kolárek a pocákala mu bradu.

Měl zaťaté zuby a krev ve spáncích mu bušila. Sáhl do prostorných záhybů svého roucha a vytáhl ostrý kámen.

V tom okamžiku Kambria sice nepřerušila zaříkávání, ale zavřela oči a odevzdala se Velké Matce. Za chvíli už cítila, jak její duch stoupá k bouřkovým mrakům. Shůry daleko pod sebou viděla, jak její tělo odhodlaně stojí na rozeklaném útesu a vítr nadouvá sukně šatů. Pozorovala, jak Hallyd mrštil kamenem se zuřivostí, jež se zrodila ze strachu. Kámen ji tvrdě udeřil do tváře, roztříštil jí čelist a rozrazil bledou kůži. Další kámen jí dopadl na čelo a ona padla k zemi. Skupina mužů se na ni hned vrhla, černě odění démoni bušili do jejího těla.

Necítila žádnou bolest.

Jen klid.

Kambria věděla, že její dítě je v bezpečí. A ona se pomstí.

Severní Wales Únor 1289

Gavyn se co nejtišeji po kolenou prodíral křovím a modlil se, aby co nejdříve padl soumrak. Pronásledovatelé nebyli daleko, blížili se stále víc. Slyšel frkání jejich koní i dusot kopyt velkých hřebců, cítil pach koňské kůže a potu. Především však vnímal, že honci pátravými zraky zkoumají les, jsou stále ve střehu, hledají právě jeho.

Neslyšel však žádné psy, žádné zuřivé stopaře, kteří by byli připraveni okamžitě se rozštěkat, jakmile zachytí jeho pach. Alespoň za to byl vděčný.

Celé tělo ho po výprasku bolelo a věděl, že kdyby se podíval do zrcadla, spatřil by kůži křížem krážem pokrytou modřinami a šrámy. Získal je díky Craddockovi, šerifovi z Agendoru a nejhoršímu čubčímu synu pod sluncem.

Z toho je ale už nebožtík.

Gavyn teď neměl čas o tom přemýšlet. Nedovolí si vzpomínat na bitku, na bičování, zápach potu ani na zuřivé výhrůžky. Nehodlá si představovat křupnutí přeražené páteře, po němž se Craddock sesul k zemi s hlavou vytočenou v děsivém úhlu na zlomeném krku.

Zaryl prsty do vlhké půdy, protáhl se kapradím a podrostem a doufal, že ho skryjí stíny mohutných tisů a dubů. Plížil se k okraji útesu, kde se po příkrém svahu dolů vinula úzká pěšinka. Žádný rozumný člověk ani zvíře při smyslech by se po ní nevydali, ale pro něj to byla jediná možnost záchrany.

Se zaťatými zuby mířil k hřebenu s hrozivým převisem, bylo to však bezpečnější než se dostat do blízkosti lorda z Agendoru.

„Hej! Co je to tam?“ zakřičel nějaký muž.

Gavyn ztuhl.

Zadržel dech a neopovažoval se ani pohnout.

„Co?“

„Zdálo se mi, že jsem něco viděl… Ach, to byl jenom tchoř.“

Vyplašený kůň zaržál, když se mezi břečťany a kapradím vznesl pach tchořích výměšků. Gavynovi začaly slzet oči.

„Jo, Seamusi. Cos to udělal? Ježíši Kriste, to smrdí! Fuj, pro lásku boží.“

„Ježíši!“ vykřikl někdo, zatímco jiný muž, kterého skrýval soumrak, kdesi poblíž zakašlal.

Gavyn vyčkával v tichosti a sledoval, jak útočný tchoř rychle mizí ve stínu spadlého kmene.

„Psst!“ rozkázal někdo.

Zatímco štiplavý zápach stále ulpíval všude kolem, Gavynovi se zastavilo srdce. Otcovo zasyčení poznal naprosto bezpečně, jako by s tím hadem vyrůstal, přestože pochopitelně do hradu lorda z Agendoru v životě nevstoupil, namísto toho ho vychovávala jedna z milenek tohoto starého muže. Polknutím uvolnil stažené hrdlo. Panovala mezi nimi silná nenávist.

„Je blízko.“ Opět otcův hlas.

Měl ostatně pravdu. Přes husté listoví si Gavyn všiml nejasného obrysu koňských nohou, které byly tak blízko, že kdyby natáhl ruku, mohl by se zvířete dotknout a vyplašit je. Byl to kůň jeho otce, hřebec s jednou nepravidelnou punčoškou. Gavynovi se rozbušilo srdce při pomyšlení, že je jen kousíček od muže, který ho zplodil, od barona, který ho nenávidí, od zatraceného válečníka, jenž si ho přeje zabít.

„No jo, můj pane, ale ten smrad.“

„To tě nezabije, Baddene,“ pronesl Deverill netrpělivě, když zakašlalo i několik vzdálenějších mužů, již měli ovšem dost rozumu, aby si nestěžovali. Otcův strážný Badden byl vysoký a svalnatý chlap, který se nebál říct, co má na srdci, přestože často na vlastní kůži okusil úder Deverillovy dlaně nebo musel poslouchat lordovy zákeřné posměšky.

Gavyn se rychle nadechl odporně páchnoucího vzduchu.

Kůň se pohnul, obrátil se, až mu od kopyt odlétly suché listy a hlína, uzda v houstnoucím šeru zacinkala. Gavyn si byl jistý, že kdyby vzhlédl, uviděl by otcovu vzteklou tvář, která se tolik podobala té jeho, jak zírá do tmy a nabádá noc, aby ještě počkala, než dokončí svůj úkol.

„Zatraceně, to je ale tma,“ připustil Deverill. „Najděte ho! Okamžitě toho vraha najděte!“

„Leith by se měl každou chvíli vrátit se psy a novými pochodněmi.“ Zase to byl Badden, který měl spoustu odvahy a málo rozumu, takže si troufl promluvit.

Gavynovi se strachy sevřelo srdce a zamrazilo ho v zádech. Otcovi lovečtí mastifové byli vycvičení k trhání. Jak tak zvažoval své šance, zdáli zaslechl štěkání obrovitých psů s dlouhými tesáky.

Neměl na výběr, musel se dostat blíž k útesu a riskovat odhalení. Koutkem oka stále sledoval bílou punčošku otcova hřebce a nehlučně se sunul kupředu. Zuby měl zaťaté, celé tělo ho bolelo, ale přesto se soumrakem a tchořím zápachem vlekl dál.

Najednou zašustil suchý list a zafrkal kůň.

Gavyn ani nedýchal.

„Psst,“ zasyčel lord znovu.

Rozhostilo se takřka mrtvolné ticho.

Pak se koně začali pohybovat, stahovali se do kruhu kolem něj. Gavyn vytušil, že baron z Agendoru svým mužům mlčky pokynul, aby ho chytili do pasti.

Musel se pohnout, i kdyby tím riskoval odhalení.

Civěl do tmy a zahlédl mohutný kmen vykotlaného dubu na okraji pěšiny.

Teď.

Gavyn okamžitě vyskočil na nohy a vrhl se k útesu a zrádné stezce, která se klikatila dolů do rokle.

„Tam,“ zakřičel Badden. „Tamhle!“

Fíííííí. Kolem ucha mu prosvištěl šíp. Padl k zemi.

Ssss. V houstnoucí tmě kolem něj proletěla další smrtící střela.

Už byl na stezce, hlína se mu pod botami drolila.

„Zrádce,“ zařval jeho otec.

Svištivý zvuk… A najednou ho kupředu odmrštila palčivá bolest v rameni. Obrátil se právě včas, aby stačil v temnotě zahlédnout zdvižený luk lorda z Agendoru, důkaz, že právě jeho střela našla cíl.

Má snad na rtech úsměv?

Ve tmě se to nedalo rozpoznat. Gavyn se v tu chvíli zřítil do tmavé rozšklebené strže.

Všecko to začalo Isinou smrtí, pomyslela si Bryanna, když projížděla padací branou na hradě Calon a nechávala za sebou sídlo, jež se v posledních měsících stalo jejím domovem. Když branami projížděla poprvé, nemohla tušit, že kvůli mnoha osudovým událostem tu přijde o život žena, jež ji v podstatě vychovala… A netušila ani, že jí bude v hlavě stále dunět Isin hlas a pronásledovat ji na každém kroku.

Bryanna se narodila a vyrostla v Penbrooku se čtyřmi sourozenci: bratry Taddem a Kelanem a sestrami Morwennou a Daylynn. Po smrti jejich otce Alwynna se Kelan ujal baronie v Penbrooku, ale hrad Calon, který též patřil k jeho državám, se stal sídlem bez pána. Nejprve mnozí pomýšleli na Tadda, který kdesi bojoval za krále, jenomže mladý a lehkovážný Tadd byl stěží připraven vládnout hradu.

Pak se Bryannina starší sestra Morwenna opovážila vzepřít konvencím. Trvala na tom, že je schopna Calon řídit, a jejich bratr jí neochotně dal šanci. Bryanna se sem vypravila, aby podpořila sestru, tvrdohlavou ženu s ebenově černými vlasy, která se od Bryanny tolik lišila. Navzdory nedávným vraždám na Calonu Morwenna prokázala, že je odvážnou a předvídavou paní hradu, což Bryannu nijak nepřekvapilo. Nikdo ovšem nepředpokládal, že Morwenna na Calonu najde lásku a provdá se. Teď se o vládu dělila s manželem.

Isa je mrtvá, stala se jednou z obětí hrůzy, jež se na Calonu rozpoutala. Právě v okamžiku její násilné smrti celé to šílenství propuklo naplno. Když se Bryanna zašla za chůvou podívat – nebohá Isa ležela mrtvá a studená, nevidoucí oči upřené k tmavým trámům –, uslyšela chůvin hlas. Byl zřetelný jako dešťová voda stékající okapem, hladce plynul a dával Bryanně pokyny, jimž naslouchala.

Vždycky budu při tobě, tvrdil Isin duch. Ty jediná ze všech sourozenců máš schopnost vidění. Věř mi, a já tě budu učit. Tobě, Bryanno z Penbrooku, budou říkat čarodějka.

Nyní, necelých čtrnáct dní poté, si Bryanna v sedle hbité klisny pomyslela, že možná dělá největší chybu svého života, a to už bylo co říct. Během předchozích šestnácti let chybovala často a stejně tak často ji při tom přistihli. Tento čin – opustit teplo a bezpečí hradu Calon – jí však najednou připadal neuvážený a bláznivý, a tak uvažovala, jestli se opravdu dočista nezbláznila.

Kdyby to vidění nebylo tak skutečné, výjevy tak jasné a hlas v její hlavě tak hlasitý, možná by myšlenky na tuto cestu potlačila, avšak nedokázala to. Pak tu byly ještě sny, které se opakovaly už od dětství, sny o drahokamech padajících z noční oblohy, sny, v nichž zazníval děsivě známý nápěv:

Opál pro ostroh severní,

smaragd zas pro východ,

topaz pro jižní výběžek,

rubín pro ten západní.

Až dosud těm slovům nerozuměla…

Bůh mi pomáhej,“ zašeptala tiše, zatímco ji chladný zimní vítr štípal do nosu a uší. Alabastřina kopyta se odrážela od udusané cesty a odvážela ji na tuto vskutku bláznivou výpravu.

Zaslechla sestřin hlas, který až děsivě přesně odrážel její zoufalou modlitbu. „Kéž tě Bůh provází, Bryanno,“ zvolala Morwenna a ostrý zimní vítr nesl její slova do dáli.

Bryanna v sedle přiměla chladem ztuhlé rty k úsměvu a ohlédla se přes rameno, aby mohla jednou dlaní schovanou v rukavici Morwenně zamávat, zatímco druhou ze všech sil svírala otěže. Zahlédla svou vysokou tmavovlasou sestru i muže, za něhož se provdala. Bryannu při pohledu na něj píchlo u srdce. Byl vyšší než jeho žena, měl silná a široká ramena, takřka černé vlasy mu padaly do vysokého čela a očí modrých jako letní obloha.

Dobrý Bože, nedovol, abych po něm toužila. Prosím. Nedovol to. Na modlitby už ale bylo pozdě, protože už teď do něj byla napůl zamilovaná.

Bláznivé, bláhové děvče.

Krátce se podívala dopředu a poté se znovu ohlédla na silné kamenné zdi hradu Calon, který se vypínal za Morwennou a jejím novomanželem. Ačkoli v mohutných branách se to jen hemžilo rolníky, služebnictvem a obchodníky, Bryanna nespouštěla zrak z muže po sestřině boku.

Je tak silný.

Tak mužný.

Tak zneklidňující.

Stál vedle své manželky a jednu silnou paži ochranitelsky ovinul kolem Morwennina pasu.

Jak v něm mohla nalézt takové zalíbení, když je naprosto zjevné, že je zamilovaný do Morwenny? Proč se při pomyšlení na něj trápí, proč touží, aby ucítila ve vlasech jeho dlaň a jeho rty se jí přitiskly na tvář? Panenko Marie, jak jen může být tak hanebná a odporná a toužit po manželovi své sestry? Bryanně se při tom pomyšlení obrátil žaludek a v duchu se zapřísáhla, že toto tajemství nikdy nikomu neprozradí. Vezme si je s sebou do hrobu.

„Šťastnou cestu, sestro!“ Stál v hradní bráně, jeho hlas se nesl nad kopci a zarýval se rovnou do Bryannina černého srdce.

Sestro. Myslel na Bryannu jako na sourozence své manželky, nic víc.

Pochopitelně. Miluje svou ženu. Svou ženu, Bryanno. Jsi zvrácená, jestli chceš něco jiného. Možná, jen možná jsou ty hlasy v tvé hlavě, hlasy, které tvrdí, že jsi čarodějnice, pravdivé. Možná máš srdce černé jako obsidián.

Hrdlo se jí najednou stáhlo. Zmocňovala se jí závist a nenáviděla sama sebe za tak nevhodné myšlenky.

Navzdory rozporuplným pocitům, které se svářily v její očividně prokleté duši, předstírala, že je všechno v nejlepším pořádku, že se jen vydává vstříc velkému dobrodružství a brzy se bezpečně vrátí. Naposledy zamávala a potlačila lítostivé slzy, které se jí draly do očí.

Pobídla kobylku k rychlejšímu tempu a cítila, jak Alabaster, dárek od její sestry, ihned zareagovala. Protáhla krok a uháněla vpřed. Bryanna vypudila z hlavy veškeré myšlenky na Calon, Morwennu i na něj. Odhodlaně se obrátila v sedle a zahleděla se dopředu, oči upírala na zmrzlou cestu vedoucí na sever, ale věděla, že ji nečeká nic snadného. Vítr jí hvízdal kolem uší a cuchal jí vlasy, zatímco mohutné kamenné hradby Calonu jí postupně mizely v dáli.

Míří pryč od své sestry.

Pryč z Calonu.

Pryč od něj.

Do neznáma.

Neboť podle hlasu, který byl jasný jako zvon, podle hlasu ženy, která už tlí v hrobě, leží na severu její osud. Jestli může takovým nesmyslům věřit.

Šestnáct let.

Je prokletý už šestnáct nemilosrdných let od okamžiku, kdy ukamenoval tu čarodějnici a viděl, jak její duch stoupá vzhůru, aby se mu mohl vysmívat. Šestnáct let trpěl hnusnou kletbou, jež ho nesmírně tížila. Jako by žil ve svém vlastním soukromém pekle.

Přesto však přežil.

Hallyd pevně zaťal dlaně v pěst. Stál na cimbuří Chwarelu a zíral do temné noci. Byl sám, strážný ve věži na východní hradbě usnul. Afal byl lenoch se špatnými zuby a zálibou v pivu. Byl ale věrný, díky čemuž si na rozdíl od jiných udržel místo.

Hallyd se zachmuřeně díval k jihu, odkud k němu putovala. Cítil, jak se mu krev pění vzrušením, jako tomu bývalo v mládí. Léta ubíhala, dávno už nebyl mladý, horkokrevný a nenechal se tak snadno rozzuřit. S věkem přišla trpělivost, síla a vytrvalost, jež se zrodily z nejhlubšího přesvědčení, které naplnilo jeho duši.

Teď konečně nastal čas.

Jeho sny o dýce se nevytratily a cíle měl stejně dvousečné jako ona zbraň ostří: chtěl se zbavit temné kletby a přisvojit si nesmírnou moc Posvátné dýky.

Ona už se blíží.

Bryanna.

Dcera té čarodějnice.

Vyhlížel střílnami v silné výplňové zdi. Zaznamenal zdvihající se mlhu a zdáli zaslechl klapot kopyt, jejichž pravidelný rytmus mu duněl v hlavě jako tlukot srdce.

Už se blíží, její kůň cválá k němu.

V žilách se mu rozlil rtuťovitý žár a olízl si rty. Chřípí se mu chvělo a přísahal by, že se k němu jako mírný vánek nese její vůně. Byla svěží, s náznakem levandule a pižma a způsobovala, že mu ztvrdl úd a před očima mu vytanuly erotické výjevy.

Foukal silný zimní vítr, ledová vichřice, která slibovala další sněžení a rozháněla mlhu. Znovu si olízl rozpraskané rty a pomyslel na její alabastrovou pleť, na oči jasné a pronikavé jako vybroušené smaragdy. Ona je ta pravá.

Usmál se pro sebe a pohladil si ztopořený úd. Och, co jen jí udělá. Čekal tak dlouho a teď, už brzy… Tak brzy… se jí zmocní. Představil si, jak se poprvé dotýká pevného, poddajného těla, jaký to bude pocit, až jí přejede zuby a jazykem až k hýždím, kde ji jemně kousne, než ji obrátí a zaměří se na její ňadra. Bude se k němu vzpínat, chtít víc, vzdychat a sténat, až zuby lehce skousne její bradavku. Vykřikne a pocítí první náznak jeho trestu, když se jí na prsou objeví kapka krve, načež jí roztáhne nohy a vmáčkne se do ní.

Pak přijde páření, tvrdé a rychlé jako u zvířat. V duchu si představoval, jak se pod ním prohýbají její záda, jak se jeho palce skoro dotýkají, když dlaněmi obepíná úzký pas a jeho úd naráží do horkého vlhkého klína. Viděl i okamžik, kdy dojde k naplnění osudu a on do ní vypustí své sémě. Zakloní hlavu, vykřikne rozkoší a prohlásí ji za svou. Za právoplatně svou.

Tím to ale neskončí. Och, ne. Vezme si ji znovu a znovu, dokud nebude zmořená a bez dechu. A pak, jako že je Bůh nad ním, si ji vezme zas. Naučí ji, co to znamená být otrokem bezbožné touhy. Přesně jako je tomu u něj.

Pousmál se, nechal vítr, aby mu chladil rozpálené tělo, a představoval si, jak moc po něm bude ona toužit. Zas a znovu ho bude prosit, aby ji osedlal. Bude se nenávidět za tu zvrácenou, žhavou potřebu, jež je tak mocná, že ji přiměje chtít víc. Udělá si s ní, co se mu zlíbí, a nezastaví se, dokud hluboko v ní nevzklíčí jeho sémě.

„Můj pane?“

Polekaně vyskočil a prudce se obrátil k vojákovi, který se zjevně probral a rozhodl se, že bude slídit.

„Nerad tě ruším,“ pronesl Afal obezřetně, „ale říkal sem si, jestli se něco neděje. Stát tady tak v noci, to se ti nepodobá.“

„Nejsem žádná stařena,“ odsekl Hallyd. Ten parchant si ale troufá!

„Ne, můj pane, já vím, ale stejně, většinou tu uprostřed noci nedumáš…“

„Nedumám?“ zopakoval, zaťal ruku v pěst a začalo mu škubat oční víčko. „Zatraceně, Afale, není to snad moje sídlo? Nemůžu se procházet po cimbuří, kdy se mi zlíbí?“ Měl by toho idiota na místě praštit.

Navíc se ten chlap plete, protože Hallyd vychází vždycky jen v noci. Od okamžiku, kdy na něj dopadla ta kletba, ho denní světlo pálilo v očích a nutilo ho trávit čas uvnitř. Jedině za nejponuřejších zimních dnů se opovážil vyjít ze stínu vysokých hradeb svého sídla před soumrakem.

„Určitě se můžeš procházet, kde je libo, ale…“

„Ale co?“ zeptal se Hallyd, kterého podráždilo, že se taková ubohá napodobenina strážného vůbec opovážila ho oslovit, a dokonce mu něco vytýkat.

„Vůbec nic,“ zareagoval Afal, který si poněkud opožděně uvědomil, že překročil jisté meze. Sklopil hlavu a couval jako zpráskaný pes. „Jenom jsem se chtěl poptat na tvé zdraví. Teď se vrátím na své místo.“

No konečně, pomyslel si Hallyd a přimhouřil oči, zatímco svalnatý voják spěchal na baštu a prkenně zaujal své místo, jako by tam neprodřímal celou noční hlídku. Hallydovi to neuniklo. Věděl i to, že si Afal v proláklině věžní zdi, kde se vydrolila malta a uvolnil kámen, schovává džbáneček piva.

Blázen.

Hallyd uvažoval, že by strážného zmlátil a shodil ho po hlavě z hradby, ale stěží si mohl dovolit přijít o dalšího vojáka. Také se mu nechtělo jeho smrt vysvětlovat knězi, který přijel na návštěvu, zbožnému muži, jenž byl už tak dost podezíravý.

Zaťal zuby, obrátil se opačným směrem a zamířil k jižní věži, kde seběhl po točitém schodišti potemnělém kouřem ze slabě hořících lojovic. Za ním se táhl pouze jeho stín, ale slyšel, jak po kamenech škrábou drápky vyplašené krysy. Sešel dolů a vykročil na tmavé nádvoří. Několik roztroušených hvězd na mlhavé obloze ozařovalo ztemnělé chýše a strmé hradby.

Sídlo kdysi bývalo úchvatným hradem, zářivou pevností, v níž se to hemžilo služebnictvem, rolníky, řemeslníky a vojáky. Nyní se rozpadalo, bylo napůl opuštěné, jenom kostra kdysi mohutné stavby, a plnila je jen kletba, již na něj kdysi Kambria uvrhla. Po všech těch letech tu zatracenou kletbu stále cítil až v morku kostí a jako by se tu odrážela i od stěn.

Přešel přes zažloutlou trávu na nádvoří a málem zakopl o plížící se kočku, která zamňoukala, zasyčela a vystřelila do tmy, aby se skryla za zednickým korýtkem. „Zatracená potvora.“ Vyběhl po schodech k hodovní síni a chvěl se vztekem, že se stejně jako ta kočka stal nočním stvořením.

„Dobrý večer, můj pane,“ pozdravil ho strážný a otevřel mu dveře. Hallyd vtrhl dovnitř a nasál vůni kouře, česneku a vepřového sádla, připomínku večeře. Rázoval nahoru po schodišti, dlouhýma nohama bral schody po dvou, černý plášť za ním vlál. Právě teď, uprostřed noci, se cítil nejsilnější, naplněný energií.

Pospíchal chodbou, kde slabě hořely svíce a boty duněly na kamenné podlaze. Na konci dlouhé chodby zabočil do své ložnice, prostorné místnosti s vysokým stropem a odhalenými trámy, díky čemuž v ní měl stále pocit prázdnoty. Z ohně už zbyly jen žhavé uhlíky. V narudlém svitu zamířil do výklenku, kde se na háčku prášilo na jeho stará kněžská roucha a na zašlý růženec, který byl stále potřísněn Kambriinou krví.

„Lhářko,“ zašeptal teď a prsty sevřel ostré korálky, když se mu před očima vynořil její obraz. U všech svatých, jak ho stále pronásleduje a kletba mu duní v uších!

Navždy budeš žít jen v temnotě… Tvá černá duše budiž navěky odsouzena…

Kdepak, navěky ne, ačkoli posledních šestnáct let mu opravdu připadalo jako celá věčnost.

Nemysli na minulost.

Představ si, co přijde.

Začni s Bryannou…

Vzpomeň si, co jí uděláš, jaké potěšení ti poskytne její něžné tělo…

Jeho špatná nálada se v chladném nočním vzduchu vytratila, když se svlékal a znovu si začal představovat, jakou rozkoš si vynutí na jejím těle a jaké uspokojení mu poskytne.

Přehodil plášť přes rohovou lavici a začal si rozvazovat tkanice nohavic. Opět byl vzrušený, jeho úd se vzpínal při pomyšlení na čarodějku, která změní jeho život. Vrátí dýce magickou sílu a ukončí jeho bolestivou slepotu. Odevzdá Posvátnou dýku do jeho rukou a přinese mu moc nad celým Walesem.

Zamnul si dlaně a mužství mu ještě víc zbytnělo.

Dýka.

Moc.

A další rusovlasá čarodějka, kterou může zprznit

Obrázek jejich primitivního páření viděl tak jasně, že se musel kousnout do rtu, až mu tekla krev. Dychtivé tělo se mu chvělo touhou, ale on svůj žhavý chtíč opanoval.

Ještě není čas.

„Bryanno,“ zašeptal a okusil svou krev, zatímco za okny slyšel skřípat větrný mlýn a zpívat nočního ptáka.

Dýchal mělce a rychle, skoro by se dalo říci, že supěl. Zdálo se mu, že čeká už tisíce let… na ni. Na Bryannu. Vyvolenou osudem.

Jenom ona má moc zrušit kletbu temnoty.

Jenom ona mu může předat kouzelnou zbraň, jež ho vynese na nejvyšší trůn.

Prsty si lehce hladil tvrdý úd a po čele mu stékal pot. Zavřel oči a vnímal tlukot jejího srdce, slyšel dusot koňských kopyt stále blíž. Zřetelně, och, jako by s ním v tu chvíli opravdu ležela, si představil její horký sladký dech na své kůži.

Ano, rozkoš se dostaví už brzy.

A moc také.

Bryanna stále pokračovala k severu.

Drkotaly jí zuby a ledovými prsty si přidržovala kapuci staženou do čela, aby se trochu ochránila před studeným zimním větrem.

Po třech dnech jízdy z Calonu už věděla, že kdyby nebylo té ohavné skutečnosti, že utíká pryč, protože je napůl zamilovaná do sestřina manžela, nikdy by hlasy ve své hlavě neuposlechla. Nikdy!

Ale co ta vidění? Podivné sny?

Zaťala zuby a potlačila myšlenky na výjevy, jež se jí honily hlavou. Viděla drahokamy padající z nebe a rusovlasou ženu cválající na koni. Jednou dlaní v rukavici stále pevně svírala otěže, druhou se mimoděk pokřižovala.

Vedla klisnu po rozjezděné cestě a snad posté uvažovala, jestli náhodou pozvolna nepřichází o rozum. Zatímco Alabaster zlehka klusala podél zoraného pole, přemýšlela, proč právě ji pronásledují tak živé noční můry plné neblahých znamení a drahokamy zdobených dýk.

„Hrom do toho,“ zamumlala a zabočila severozápadním směrem na křižovatce, kde se prali dva usmrkaní kluci ve vlněných čapkách, zatímco jejich těhotná matka škubala otěžemi unaveného osla, jenž měl na hřbetě naložené otýpky chrastí.

Tohle prokletí ji pronásleduje od nepaměti jako výstřednost, jíž se vždy odlišovala od ostatních, zvláště pak od svých sourozenců. Ačkoli nikdy předtím neslyšela hlasy ze záhrobí, zakoušela více než často různé podivnosti. V dětství si hrála s přáteli, které viděla jen ona, s lidmi a zvířaty, kteří pro ni byli stejně skuteční jako ti, jež viděli i ostatní.

Její bratři, kteří byli starší a vždycky připravení ji poškádlit, ji neúprosně plísnili, kdykoli mluvila o přátelích, jež oni neviděli. Tadda s Kelanem nesmírně těšilo, když si ji mohli dobírat a uvádět ji do rozpaků, až měla slzy na krajíčku, byla ale dost chytrá, takže jejich řeči raději vydržela, než by překousla další výbuch smíchu.

Sestry nebyly o mnoho lepší. Malá Daylynn se chichotala, přestože Bryanna měla podezření, že mladší dívka netuší, co je tu tak vtipného. Kvůli starší sestře Morwenně ale Bryanna litovala, že se s tím vůbec některému ze sourozenců svěřila.

„Takové nesmysly,“ kárala ji Morwenna, když prováděly koně po sadu a trhaly pár zapomenutých zimních jablíček, která ještě visela z holých stromů. Nacházely se na vnějším nádvoří hradu v Penbrooku. Zimní obloha měla šedivou barvu, vzduch byl ostrý, mísil se v něm pach kouře a koňského trusu. Podkovářova výheň žhnula, a když na kovadlině tvaroval podkovu, hlasitý řinkot jeho kladiva se nesl přes nádvoří. Zpocený pacholek tlačil k branám vozík plný špinavé slámy a hnoje.

„Je teď poblíž tebe někdo?“ zeptala se Morwenna sedící na mohutném valachovi, vysokém hnědém zvířeti s jednou bílou punčoškou. „Mám na mysli některého z těch přátel, o nichž jsi mluvila.“

Bryanna si pozdě uvědomila, že by se jí také sestra mohla smát, a tak pomalu přikývla. „Ano,“ pronesla a vzdorovitě zvedla hlavu. „Pár ano.“

„Skutečně?“ Starší dívka se zakousla do jablka, ušklíbla se a vyplivla červivý kousek. „No, já tu nikoho nevidím, takže tu nejsou.“

Morwenna přimhouřila oči, zatímco na jednu z holých větví usedla vrána. „Neděláš si ze mě legraci, že ne? Neříkáš to jenom proto, aby ses pobavila na můj účet?“

Bryanna pod sestřiným upřeným pohledem ztěžka polkla, ale zavrtěla hlavou, až se jí rezavé kudrny rozletěly do stran. „Jsou tu se mnou. S námi.“

Morwenna nevěřícně vyklenula jedno obočí.

„Tady? Kde?“ zeptala se. „S tebou na koni?“

„Jistěže ne,“ ušklíbla se Bryanna. „Co by dělali se mnou na koni?“

„No, to já nevím, ty huso. Proč mi to neřekneš ty?“ Bryanna si povzdechla, jako by ji to už nesmírně nudilo. „Vlčice… Ta je tamhle, vykukuje za kmenem toho stromu. Ne, toho ne… Tam, u ovčí ohrady.“ Ukázala na pokroucený strom. „A pak je tu Lil. Je stydlivá a schovává se tamhle u studny.“

Když Morwenna obrátila zrak ke studně poblíž stájí, byla si Bryanna jistá, že její mlčenlivá kamarádka Lil se určitě ukáže. Namísto toho ale jen nesměle vykukovala zpoza dřevěného vědra, které se houpalo na tlustém táhlu a skřípalo ve větru. „Lil?“ zopakovala Morwenna zastřeným hlasem. „To je také vlčice?“

„Jistěže ne! Nebuď hloupá.“ Bryanna si odhrnula vlasy z očí. „Lil je holka.“ Ztrácela už trpělivost s tím, jak se jí sestra otevřeně vysmívala, a tak kamarádce pokynula. „Lil, vylez ven.“ Ale zatímco se Bryanna nedívala, dívka se vytratila, jak mívala ve zvyku. „Och, teď zmizela a zase se schovala.“

„Och, Bryanno, ty jsi vážně pitomá.“ Morwenna byla rozčilená, ale zároveň si dělala starosti. „Není tu žádná vlčice ani dívka, která se schovává za studnou jako nějaká zlodějka.“ Aby svá slova zdůraznila, mrštila Morwenna ke studni okousané jablko a trefila se do vědra, které spadlo dolů, protože provaz se rozvinul a kroutil se jako had v posledním tažení.

Vlčice odskočila od studně. Bryanna úpěnlivě hleděla na malé zvíře, které mělo kolem krku výrazný střapatý límec z černých chlupů, což ostře kontrastovalo se stříbřitou srstí. O chlapci s hustou černou kšticí a zneklidňujícíma stříbrnýma očima se ani nezmínila. Podíval se na ni, ale pak skočil za vysoký stoh slámy. Morwenna by ho pochopitelně stejně neviděla. Zdálo se, že když přijde řeč na přátele, Morwenna je stejně slepá jako starý poustevník v jižní věži.

„Poslouchej, Bryanno. Nevím, proč trváš na tom, že ty lidi a zvířata vidíš, ale musí to přestat. Je to trapné. Je ti už sedm let, skoro osm, a všichni na hradě si povídají o tom, jak to je divné… Jak jsi ty divná.“

Bryanna se naježila.

„Nechci být zlá, ale…“

„Ale ano, chceš.“

Morwenna obrátila pohled k nebi, jako by obdivovala houstnoucí mračna. „Je to pravda. Chci, abys s tím přestala. Děláš starosti matce i Ise. No tak, nevztekej se. Jenom tě prosím, aspoň kvůli matce nebuď blázen.“

„Nejsem.“ Při pomyšlení na matku však Bryanna pocítila bodnutí viny.

„Dobře,“ přikývla Morwenna, jako by ji to uspokojilo. Pak škubla otěžemi koně a velký valach ukročil stranou. „Dáme si závod k padací bráně!“

„Kapitánovi stráží se to nebude líbit.“

Morwenně jiskřily oči a rty se jí zvlnily v rošťáckém úsměvu. „Já vím. Tím líp. Sir Hennessy je starý bručoun.“

Bryanna se zasmála, Morwenna se předklonila a koleny tvrdě pobídla koně do slabin. Valach vyrazil dopředu ďábelským tempem.

Bryanna ji na menším koni rychle následovala, vlasy za ní vlály a vzrušením ze závodu se jí rozbušilo srdce.

Pochopitelně prohrála. Se starší sestrou vždycky prohrála. Aspoň se ale poučila. Od toho dne držela jazyk za zuby a nemluvila o zvláštních přátelích, kteří ji navštěvovali. Předstírala, že vidí jen to, co jí potvrdili sourozenci, a během let se oni nadpozemští přátelé – vlčice, Lil i chlapec – skoro vytratili, takže nakonec usoudila, že byli jen výplody její znuděné mysli.

Až donedávna.

Tehdy zemřela stará chůva Isa a začala k Bryanně mluvit. A co horšího, po smrti byla Isa stejně panovačná jako za života!

„Je to prokletí,“ zamumlala Bryanna pro sebe, zatímco Alabaster uháněla po zmrzlé půdě, až kopyta duněla a odlétávaly od nich kusy hlíny. Minuly dva lovce mířící opačným směrem. Jeden muž měl za sebou přes hřbet koně přehozeného vykuchaného jelena, druhý vezl pořádný vak, v němž by se bezpochyby našli králíci, veverky a možná i bažant nebo holub.

Och, tohle je každopádně bláznivá výprava. „Nedělej si starosti, Bryanno, je to tvůj osud.“ Isin hlas se v Bryannině hlavě rozezněl stejně jasně jako kostelní zvon.

„Je to jenom šílenství praštěné ženské,“ bručela tiše.

Ta žena ke Gavynovi přišla v noci ve snu, když se ocitl někde a pomezí spánku a bdělosti.

Byla to žena s bledou kůží, zářícími vlasy a očima, jež se třpytily barvou nejhlubšího moře. Snášela se z mraků na koni světlém jako měsíční svit a šeptala jakési zaříkávání, jež se mu rozléhalo hlavě a mírnilo bolest, která mu rvala svaly.

Byla mladá a krásná, plná života a výjimečná a zdálo se, že si ho nevšimla, protože její kůň cválal kolem, jeho šedivé punčošky trhaly průsvitné mraky a odrážely se od čehosi tvrdého a drsného, až se objevovaly jiskry a hvězdy se rozzářily, než v brázdě za jezdkyní zase pobledly.

Zná ji? Proč má pocit, že se už někdy setkali? Jakmile zmizela, mraky se shlukly a potemněly, měnily barvu do růžova a stříbrna, až se rozhostila jen tma, padl hustý soumrak, v němž nebylo vidět jedinou hvězdu. V té tmě se ho znovu zmocnila příšerná bolest.

A v uhlově černé temnotě se plížilo ještě něco jiného.

Ze stínů vykukovalo nějaké zlo, zlovolná bytost, jež byla tichá skrytá, ale blížila se stále víc ke cválající ženě.

Gavyn se snažil vykřiknout, aby ji varoval, aby jí řekl, že za ní někdo jde, ne, pronásleduje ji, ale hlas ho zradil a nedokázal ani ovládnout nehybné nohy. Nemohl pohnout ani prstem. Nikdy v životě nebyl tak slabý ani bezmocný, připadalo mu, že když tu leží jako mrtvola, je k ničemu. Nepomůže sobě ani jí. A ten ďábel to ví. Ta beztvará bytost, jež kolem sebe šíří jen chlad, se nebojí ničeho. Zloduchova přítomnost vyzařující bezprostřední hrůzu Gavynovi svírala srdce a vháněla mráz do jeho duše.

Gavyn, který se nenechal lehce vystrašit, nebál se smrti a nikdy neucouvl před žádnou výzvou, poprvé v životě zakoušel hrůzu a zoufalství.

A nemohl nic dělat.

Vůbec nic.

* * *

Bryanna a Alabaster toho dne dojely daleko, teď projížděly poli pokrytými suchou a zažloutlou trávou.

„Hodná holka,“ pochválila Bryanna kobylku.

Posledních pár nocí strávily v hostincích podél cesty. Ačkoli spousta hostinských významně vytáhla obočí, když přijela sama a žádala pokoj, vždycky nakonec získala ubytování, mísu teplé vody, v níž se umyla, a k jídlu trochu fazolí, masa a suchého chleba. Nikdo se jí neptal, proč žena, jejíž šaty a chování vypovídají o tom, že je urozeného původu, cestuje bez doprovodu, a do jejího pokoje se v noci nikdy nevloupal zloděj, který by se ji pokoušel okrást.

Když se první noc v hostinci zabalila do hrubé pokrývky a vyčerpáním hned usnula, zaslechla nějakou hudbu, jež podbarvovala Isin hlas, který zněl stejně jasně jako déšť bušící do střechy. Isa jí sdělila, že se setká s osamělým potulným zpěvákem cestujícím opačným směrem. Hned po tomto setkání má zabočit doprava přes most.

Pochopitelně si myslela, že ten sen bylo jen hloupé poblouznění. Nicméně v poledne, když nebe hrozilo, že se z něj zase spustí studený déšť, opravdu potkala hudebníka, který cestoval na oslu a na zádech měl připevněný dlouhý píšťalový roh. Na následující křižovatce zahnula doprava a brzy přejela krátký most přes zurčící bystřinu.

Následující noci jí Isa znovu vstoupila do snů, ale tentokrát nebyly její pokyny tak jasné. Zmínila se ale o jestřábovi a úhlu jeho křídel.

Samé hlouposti, pomyslela si Bryanna druhý den ráno. Posnídala ovesnou kaši bez chuti, vyzvedla si ve stáji Alabaster a znovu zamířila na sever. Přestože zem nebičoval déšť, foukal silný vítr, který vanul z hor a hvízdal ve stržích. Krajina byla stále členitější a města a hrady stály daleko od sebe. Jak den ubíhal, dostala hlad a cítila se osamocená. Když na zamračeném nebi spatřila jestřába, mlčky proklela Isu i všechna vidění.

Vedla Alabaster do lesů a nespouštěla z očí jestřába vznášejícího se jí tak vysoko nad hlavou, že byla jeho kropenatá hruď stěží viditelná. Jelikož neměla, čím by se řídila, následovala dravce, který letěl nad zřídka užívanou pěšinou, jež ji vedla stále hlouběji do potemnělého lesa.

Cesta byla spíš jelení stezkou, a tak se jí taková trasa zdála směšná. Bryanna si řekla, že by se měla obrátit, vrátit se na Calon, přiznat, že je zamilovaná do Morwennina manžela, a přetrpět, že ji znovu vykážou na Penbrooke. Copak by bylo tak špatné podřídit se zase vládě bratra Kelana?

A co pak? Dovolíš mu, aby tě provdal za nějakého sousedního barona? Abys pak tancovala, jak on bude pískat, a porodila mu dědice? Tohle chceš? Stát se paní hradu a nechat se připoutat k muži, kterého nemiluješ?

Och, Morrigu, Kelan by přece určitě nebyl tak nemilosrdný.

Ale přesto, co by si počal s ní i s jejími vidinami, sny o mrtvých ženách, které k ní promlouvají? Dokonce i bratrova žena Kiera by si myslela, že je Bryanna pomatená.

Ne, na Penbrooke se vrátit nemůže.

Ani na Calon.

Zatímco kůň stálým tempem kráčel soumrakem, myšlenky se jí znovu stočily k sestřinu manželovi. Dobrý bože, proč na něj nemůže přestat myslet? Proč musí zakoušet ty mučivé pocity? Nebesa, proč jen musí honit nějaký bláznivý sen, když by se mohla snadno otočit a vrátit se domů? Zakručelo jí v žaludku a představila si kuchařovy bažanty zapečené v těstě, vejce v rosolu a pečené úhoře. Sbíhaly se jí sliny. Připomněla si také smích a veselí při vánoční hostině, jak všichni tančili a zpívali, i svou prostornou ložnici s ohněm žhnoucím v krbu a měkkou postelí s nebesy. Měla by se vrátit. Za denního světla by mohla zapomenout na tuhle hloupou výpravu, vrátit se zpátky na Calon, zamířit na jih a…

„Ne, Bryanno, nesmíš mě zklamat. Musíš zachránit to dítě,“ ozval se Isin hlas, který Bryanně duněl v hlavě, až se jí málem zastavilo srdce.

Takže teď jde o dítě.

Celé je to nesmysl.

„Jaké dítě?“ zeptala se nahlas a její slova se odrážela od stěn strže. Proč vlastně vůbec jela za tím jestřábem? Vydala se za nějakým ptákem na zarostlou, zřídka užívanou stezku. Copak už dočista přišla o rozum? „Ptala jsem se jaké dítě, Iso!“

Ale Isa se pochopitelně rozhodla, že jí neodpoví, a tak Bryannina otázka zůstala viset ve vzduchu. Alabaster odfrkla a zvedl se vítr, jako by mu stará chůva nařídila, že má Bryannu udeřit do tváře a pocuchat jí vlasy.

Pýcha jí nedovolila hledat přístřeší ve tvrzích a obtěžovat rodinné přátele. Ne, vydala se na výpravu, kterou by mnozí považovali za čiré bláznovství. Jak by vysvětlila, že se ve spřáteleném sídle objevila bez stráže či společníka? Pánové by byli podezřívaví, dámy by jí kladly otázky, služebnictvo by poslouchalo za dveřmi.

„U sta hromů,“ zamručela, když spatřila někdejší dřevorubcovu chýši, jež se už rozpadala, střecha se zřítila a chyběla jí jedna stěna. Bylo to sice žalostné přístřeší, ale alespoň trošku ji ochrání před plískanicí, jež už zase bičovala zemi.

Sesedla, odepjala sedlo a vzala si svou srolovanou přikrývku i deku určenou pro koně. Poté od sedla odvázala kožené vaky a postarala se o klisnu. Tráva tu na okraji lesa byla jen řídká, ale Bryanna s sebou ještě měla trochu zrní ze sýpky na Calonu a malý sáček si ho koupila také ve stájích u hostince.

Napojila Alabaster vodou z potůčku, který protékal kousek od zřícené chýše, a dala jí krmení, jež jí vystačí do zítřka, než pro ně pro obě opatří něco lepšího. Není přece bez prostředků. Ve skutečnosti s sebou má víc mincí, než je bezpečné, ale dá si na ně pozor, protože až jí dojdou, ocitne se na mizině.

Och, celá tahle výprava je hloupost, kterou jí nakukala ta zesnulá stařena.

Nebo démoni v tvé mysli, Bryanno.

Copak k tobě ty myšlenky nepřišly, právě když ses skrývala hluboko v temných chodbách hradu? Jistě, vidění se vynořilo právě ve chvíli, kdy jsi tam byla na stráži, čekala jsi, až budeš moci vyrazit na cestu, a modlila ses k Morrigu, aby ti dala sílu.

Je to pravda?

Nebo si to jen nalháváš?

„Přestaň!“ zakřičela sama na sebe.

Z malé chýše, kde byla uvázaná Alabaster, se ozvalo tiché zaržání.

V zuřící vichřici Bryanna našla trochu starého mechu a suchých větviček a podařilo se jí v chýši rozdělat žalostně skomírající ohníček. Pak zamířila k potůčku, opláchla si ledovou vodou obličej i ruce a celou dobu přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby opravdu přicházela o rozum. Věděla by to vůbec? Mohlo by to být horší než těch posledních pár šílených týdnů?

Když se vrátila do chýše, prohrábla skrovný ohníček. Sledovala, jak se na zvětralých, vyboulených stěnách míhají plameny, a v tu chvíli zaslechla Isin hlas tak jasně, jako by stařena stála přímo vedle ní.

„Neboj se, Bryanno,“ pověděla jí.

„Hmm. To se ti lehko řekne. Ty už jsi mrtvá.“

„A ty teď musíš splnit své poslání.“

Bryanna vytáhla z koženého váčku kousek sušeného masa. „Jak mám vědět, že ti můžu věřit?“

„Ach, dítě, copak jsem nebyla tvou chůvou? Tvou společnicí? Nepečovala jsem o tebe?“

„Ale teď jsi mrtvá. Sama jsem tě viděla, dotýkala jsem se tvého studeného těla, dívala se do vyhaslých očí.“ Bryanna se zachvěla, když si vybavila noc, kdy spatřila starou chůvu nataženou na felčarově stole. Isiny bledé oči zíraly vzhůru k trámoví. Tehdy k Bryanně promluvila poprvé a nabádala ji, aby si vzala věci, které ona předtím ukryla.

„Vezmi si to – všechno je to tvoje,“ řekla jí Isa, ačkoli rty zesnulé se pochopitelně ani nepohnuly a její šepot zněl pouze v Bryannině hlavě.

Isa měla u pasu váček a na krku zavěšený zvláštní talisman. Hlas Bryannu vybídl, aby obojí stáhla z těla zemřelé a ponechala si to.

Ve váčku našla nádobky s bylinkami, kousky svíček a barevných stužek. Bryanna si to vše vzala a spolu s tím i věci, které našla ukryté v Isině chýši. Isin hlas jí nařídil, aby opřela žebřík 0 podpěru střechy. V jednom z trámů se nacházel skrytý prostor, který zezdola nebyl vidět. Do těžkého dřeva byl vyřezaný tajný výklenek, schovaný za destičkou. V této skrýši Bryanna objevila dýku, jež byla pevně zavinutá do kusu jelenice a převázaná koženým řemínkem. Jednalo se vlastně o vcelku obyčejné železné ostří se skvrnitým a rezivějícím jílcem, na kterém zely prázdné otvory, kam kdysi zapadaly drahé kameny.

Když teď vítr hvízdal v úzkých škvírách ve zdech, vybavila si, jak se nejprve slov staré ženy bála, s jakým odporem se dotýkala studeného těla, takže Isiny pokyny uposlechla jen z čisté zvědavosti. Z oné zvědavosti nakonec vyplynula tato cesta.

Ve světle ohně otevřela jeden ze svých vaků a zalovila uvnitř. Prsty se dotkla váčku s mincemi, ten však odstrčila a hledala dál, až se dotkla jemné kůže, kterou hledala. Usadila se na vyhlazený kámen, vytáhla srolovanou useň a rozvázala stužku, kterou byla převázaná. Uvnitř našla ošklivou malou dýku se zlověstně zahnutým ostřím. Pokud má věřit svým snům, tato zbraň bývala kdysi krásná, v rukojeti bývaly usazeny drahé kameny.

Podržela jílec v ruce, jako by chtěla odhadnout jeho váhu. Pak malou zbraní učinila výpad dopředu, jako by na někoho či něco útočila. Ano, tuto dýku vídala hodně často ve snu, který se opakoval každou noc. V těch viděních však bývalo ostří vždycky lesklé a hladké a rukojeť zdobily drahokamy, které se zářivě blyštěly.

Lákavě.

Teď tomu bylo jinak.

Když byla Bryanna ještě dítě, Isa jí vyprávěla příběhy o magické dýce, o zbrani, o níž se zmiňují proroctví předků. Jak jen to bylo? „Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla…“ Něco na ten způsob.

Bryannu dýka jako vždy podráždila, a tak ji odložila a uhladila kůži, aby si mohla prohlédnout vybledlé značky, jimiž byla pokrytá. Soustředěním se mračila, neboť si byla jistá, že rýhy na podivně tvarovaném kusu usně jsou mapou, jenomže jediné, co dokázala rozluštit, byl bod, který označoval cestu na sever. Kousla se do rtu a snažila se pochopit ty klikyháky a značky. Tady na východním okraji by mohla být řeka? A na severozápadě hory? Nedokázala na to přijít. Jenomže nějak se stalo, že tenhle cár kůže představuje její zmatený osud.

Morwenna si připadala jako zrádkyně.

Ne, ona je zrádkyně.

Kousla se do rtu, podívala se na spícího manžela a vyklouzla z postele. Do úsvitu bylo ještě daleko a muž, za kterého se provdala, tvrdě spal, lehce pochrupoval a netušil, že se právě chystá porušit jeho příkaz.

Její pes Mort se zvedl, že půjde s ní, ale sykla na něj a ukázala na postel, kde se tedy neochotně znovu stočil do klubíčka. Kříženec sledoval temnýma očima každý její pohyb, a tak se modlila, aby nezaštěkal nebo se zase nepohnul. Nutně potřebovala, aby se manžel neprobral.

Možná je jí prostě vrozené, že nedokáže přijmout mužskou autoritu. Možná už byla paní Calonu, právě tohoto sídla, příliš dlouho, protože ačkoli manžela z celého srdce milovala, tentokrát se spletl. A mohl by to být smrtelný omyl.

Morwenna nehodlala dát v sázku sestřin život. Vklouzla do vlněné tuniky a tmavého pláště, pak sevřela váček, který si už dříve zastrčila do kapsy. Mince uvnitř trochu zacinkaly, takže ztuhla a byla si jistá, že se manžel vzbudí. Stěží se odvážila dýchat a čekala až do chvíle, kdy ji pravidelné chrápání ujistilo o tom, že dokonce ani bůh podsvětí Pwyll by ho neprobudil. Pak tiše, avšak rázně nařídila psovi, aby zůstal na lůžku, a protáhla se do chodby.

V držácích dosud hořelo několik svic páchnoucích po loji a ovčím tuku. Když přešla kolem, plamínky se zamihotaly a její pohyb také rozvířil proužky dýmu vinoucí se ke stropu. Schovala ruce pod plášť a kradla se po schodišti do hodovní síně, kde zvedl hlavu jeden flekatý pes, jakmile ale uviděl Morwennu, zase se uvelebil vedle svého druha u skomírajícího ohně.

Nemá moc času.

Dělníci už budou brzy vstávat, služebnictvo začne nosit vodu, rozdělávat ohně, vyměňovat svíčky a sbírat vejce.

Přetáhla si kapuci přes hlavu a vydala se dlouhou chodbou kolem kuchyně ke dveřím vedoucím do zahrady. Venku lehce mrholilo, zimní vzduch byl chladný a vlhký. Dávala si pozor, aby stoupala jen na dláždění, a ne do hlíny, kde na jaře vyraší květiny a bylinky. Teď z blátivé půdy trčelo jen pár trnitých větviček namísto loňských růží, a když přebíhala kolem přerostlého keře, ucítila vůni navlhlé rozmarýny.

Podívala se vzhůru a na hradbách zahlédla tmavé postavy vojáků, kteří střežili hrad. Oči upírali někam za hradby a jen zřídka sledovali nádvoří. Přitáhla si plášť k tělu a spěchala zahradní brankou ke kapli, v níž panovala tma, protože kněz ještě nevstal a nezahájil ranní modlitby.

Vklouzla dovnitř a spěšně se pokřižovala. Její modlitby byly útržkovité a plné pochybností. Kéž se rozhodla správně. Kéž by nelhala. Kéž by se naučila, jak být poslušnou ženou. Jenomže to se pochopitelně nikdy nestane. Za celý život nebyla nikdy schopná bezdůvodně se podřídit autoritě, nedokázala se sklonit před vůlí žádného muže, ať už to byl otec nebo bratr. Vždycky se pokoušela vyrovnat Kelanovi a Taddovi, prokázat, že je zdatná lovkyně, šermířka a nakonec i vládkyně vlastního panství. A teď… Teď je provdaná za muže, který ji z celého srdce miluje, který naslouchá jejím radám, jako by byla moudrá žena, a který by za ni bez váhání položil život.

Přesto se ale chystá jednat za jeho zády.

„Bůh mi pomáhej.“

Duši jí zachvátil smutek.

Pomyslela na Bryannu a uvažovala, kde asi je. Co ji přimělo odjet? Bryanna byla velice vyhýbavá, pokud přišla řeč na pravý důvod, proč odjíždí, nicméně trvala neústupně na svém. Nikdo ji nedokázal zastavit.

„Je paličatá jako mezek,“ mumlala si často pro sebe jejich matka Lenora. Žádné kárání, domácí vězení ani vynucené modlitby nezlomily Bryannina ducha a nezničily její nezávislost.

Tak tedy odjela dřív, než Morwenna stačila poslat zprávu bratru Kelanovi do Penbrooku, než mohla Bryannu přesvědčit, aby si s sebou vzala strážného a společnici… a… Pro lásku Morrigu. Vždyť už je pozdě. Morwenna zavřela oči, poklekla na studenou kamennou podlahu a rychle se šeptem pomodlila za sestřino bezpečí. Pak potlačila nejistotu, jež se jí stále zmocňovala, zvedla se, zase padla na kolena před křížem umístěným vysoko na stěně kaple a poté spěchala ven do houstnoucí mlhy.

On už bude čekat.

Morwenna o sobě nikdy příliš nepochybovala, nikdy se však necítila nucena lhát svým nejbližším.

Rychle zahnula za roh kaple a vyjekla, když ho uviděla, jak se jedním ramenem opírá o hladké kameny ve zdi. Jaká ironie, pomyslela si, že se s ní tenhle ďábelský muž rozhodl setkat právě ve stínu kaple.

Nepromluvili.

Nepotřebovali žádná slova.

Už si toho řekli dost.

Podala mu kožený váček a mince zacinkaly. Pak se odvrátila, když tu se najednou bleskurychle napřáhl a obemkl jí zdravou rukou zápěstí. Druhá paže mu visela podél těla, protože se mu ji dosud nepodařilo rozhýbat po zranění, které utržil, když se pokoušel vystopovat vraha, jenž sužoval hrad Calon.

„Bude to stačit?“ sykl. „Jestli splním, o co mě žádáš, znamená to, že tím splatím alespoň svůj dluh vůči tobě?“

Na okamžik pomyslela na všechny lži, zradu, vztek a životy ztracené právě kvůli tomuto muži. Podívala se ke kapli a věděla, že seznam jeho hříchů je velice dlouhý. Zmlátil vlastního bratra a nechal ho napospas smrti, přestože ten se potom v Morwennině péči uzdravil. Carrick oplýval takovým šarmem, že před léty dokonce svedl i Morwennu, vlákal ji do noci plné vášně a ještě před úsvitem ji opustil.

Morwenna toužila přetnout veškerá pouta s tím bídákem. Přesto to byl ale jediný muž, který měl dost síly a odvahy, aby zajistil bezpečí její sestry. „Prostě udělej, co jsi slíbil.“ Promluvila tiše, vysmekla ruku z jeho sevření a ustoupila, čímž mezi nimi zase zvětšila vzdálenost. „Víc nežádám.“

„Zatím.“

„Provždy.“

Ve tmě zazářil jeho pokřivený úsměv, který ji obviňoval ze lži. „Nemůžeš mi věřit o nic víc než já tobě.“

„Jdi k čertu!“ odsekla.

„A nejsem tam už snad?“

Nenechala se obměkčit. „Možná.“ Obrnila se, přistoupila k němu a zahleděla se do jeho pohledné, zachmuřené tváře. „Jenomže do tohohle pekla ses dostal vlastní zásluhou, že?“

Zase se obrátila a spěchala zpět do hradu. Tiše se modlila a doufala, že manžel ještě nevstal. Přeběhla zahradu a zamířila ke vchodu poblíž kuchyně. Pacholci už byli venku a chystali dříví. Zabučelo pár krav, které měly plná vemena a prázdná břicha a čekaly, až přijdou dojičky.

Morwenna mířila k zadnímu schodišti a v hloubi srdce tušila, že právě uzavřela smlouvu s ďáblem.

Ta žena se mu zase zjevila… A on ani netušil, kolik času mezi jejími návštěvami uplynulo. Mohly to být minuty, hodiny, dokonce i celé dny. Gavyn se na ni pokaždé snažil zavolat, ale nebylo to k ničemu, hlas ho zrazoval, a tak mlčel a propadal se do stále hlubší temnoty, kam ho stahoval smrtící stín, který ženu pronásledoval.

Dej si pozor, pomyslel si, ačkoli nemohl mluvit. Když vidění zmizelo, spal už jenom lehkým spánkem. Matně si uvědomoval, že kolem něj někdo šeptá, že mu ramenem projíždí ostrá bolest, jako by mu tam někdo vrážel rozžhavené ostří.

A potom chladivé ruce.

Ženy z jeho snů?

Jemně ho natírala mastí, která zmírňovala bolest, a tiskla mu něco ke rtům… Nápoj. Usrkl si odvaru, ale chutnal tak odporně, že se rozkašlal a vyplivl ho, načež se zkroutil bolestí, která mu projela hrudníkem.

Je živý, nebo mrtvý?

Nebo v nějakém světě na půl cesty?

Občas cítil vůni opékaného masa a žaludek se mu svíral hlady. Jindy poznával štiplavý zápach moči a domníval se, že by mohla být jeho vlastní. Často vnímal pach potu, a jelikož ho střídavě zalévaly vlny horkosti a zimnice, pomyslel si, že i tento zápach nejspíš vychází z něj. Zřídkavě zaslechl také hudbu, jakési rozladěné broukání, které mu bzučelo v hlavě.

Někdo o něho pečuje.

V hlavě se mu honily útržkovité myšlenky podobné střípkům rozbité nádoby, stačil vždy zachytit jen záblesk nějakého výjevu ze svého života, jednotlivé kamínky mozaiky, které nedávaly smysl. Věděl, že leží na nějakém slamníku, a jak dny ubíhaly a temnota v hlavě se trochu projasňovala, pokoušel se vyznat ve změti ve své hlavě a otevřít oči. Pak se ale vždy objevila ta žena na své klisně, bolest ustoupila a on se ponořil do blažené náruče nevědomí…

„Vidíš, žije,“ pronikl mlžnou oponou jeho mysli jakýsi vzdálený ženský hlas.

„Jo, vopravdu umíš lidi uzdravovat, Valo.“ Tentokrát promluvil muž, podle hlasu dokonce mohutný chlap. „Proto jsem ho sem taky donesl, když jsem ho našel v lese.“

„Říkáš, že spadl ze skály?“

„Jo, ale měl štěstí, to ti povídám. Pád zpomalily stromky a křoví.“

„Štěstí?“ Odfrkla, ozvalo se nějaké zaškrábání a kdesi poblíž zabučela kráva. „Esli myslíš, že je štěstí ležet polomrtvej a nechat se honit chlapama lorda Deverilla, tak potom jo, potom má tendle mladík největší štěstí pod sluncem. Vypadá to, že ten kluk zabil Deverillova šerifa.“

„Tak si myslím, že by ho měli pasovat na rytíře, a ne pověsit.“

„Hmm,“ zamumlala žena a škrábání pokračovalo. „Možná. Ale podívej se na něho. Ten vobličej… U všech svatejch, pochybuju, že ještě někdy bude vypadat jako dřív. Má zlomenej nos, rozdrcenou jednu tvář. A dívej na to voko. Jestli na něho eště bude vidět, tak je to zázrak. Možná bejval pohlednej, ale tomu už je konec.“

Dobře, pomyslel si Gavyn, protože tak ho alespoň nikdo nepozná. Ačkoli mu bolest rvala celé tělo, opovážil se malinko zvednout víčko, takže se mu otevřela škvírka mezi řasami. V chýši bylo sice šero, přesto ho světlo bodalo do očí, byl však odhodlaný podívat se, kdo ho to zachránil či zajal. Vala měla pravdu: viděl rozmazaně, ale dokázal rozpoznat světlo a stíny. Tvrdě se soustředil a zaostřil na ženu, která seděla u stolu zády k němu. Dlouhé tmavé vlasy měla spletené do copu, který jí splýval až k pasu. Byla vychrtlá a prostá halena na ní visela.

Naproti ní seděl nějaký muž a nohy měl natažené k ohni. Hliněnou podlahu rozhrabávaly slepice a podle supění, které se neslo ze vzdáleného kouta za ním, tam byla uvázaná kráva, neodvážil se ale otočit hlavu a přesvědčit se.

„Mluví se vo tom, že na hlavu šerifova vraha je vypsaná vodměna,“ pronesla žena a z jejích pohybů Gavyn usoudil, že brousí nůž.

Muž se zatahal za prošedivělý plnovous a podrbal se na bradě. „Nechci mít s lordem Deverillem nic společnýho. Čím míň vo nás bude vědět, ženo, tím líp.“

„Peníze jsou peníze a je jedno, esli jsou vod boháče nebo vod chudáka.“

„Krvavý peníze,“ zamumlal muž.

„Peníze potřebujeme, Dougale, i dyby byly krvavý. Peníze potřebujeme.“ Její hubená záda se narovnala, a přestože oproti manželovi byla poloviční, bylo zřejmé, že tady vládne ona. Gavyn vytušil, že pokud půjde o peníze, tato žena ho klidně předá jeho otci.

„Takže vo to de, Valo?“ zeptal se Dougal. „Staráš se vo něho kvůli penězům. A já jsem si zatím myslel, že to je kvůli jeho pěkný tvářičce.“ Usmíval se a škádlil ji.

„To není žádnej vtip,“ prohlásila, zvedla velký nůž a přes stůl ho namířila na manželův nos. „To, žes toho vraha našel ve strži, bylo Boží znamení. Musíme udělat správnou věc, Dougale, a vrátit ho baronovy spravedlnosti.“

„Proč se teda vo něho staráš, aby se uzdravil?“ Dougal se už neusmíval.

„Protože každej hlupák ví, že hledanej muž je mnohem cennější živej než mrtvej. Takhle může lord vykonat svůj trest, vystavit ho, ukázat lidem ve svým hradě, že je spravedlivej a čestnej, ale zradu si nenechá líbit ani vod svýho syna.“

Dougal pohlédl na Gavyna. „Von je baronův syn?“

„Levoboček,“ prohlásila a hlas se jí chvěl vzrušením, že se může podělit o úžasný drb. „Narodil se nějaký venkovance z Tarthu… Někteří říkají, že to byla čarodějnice.“

„Ježíši Kriste.“

„Ale to není všechno.“ Přestože jí Gavyn neviděl do tváře, z jejího hlasu vycítil, že se spokojeně usmívá. „Šušká se, že klukovu matku zavraždili Deverillovi muži.“

„Cože?“

„Jo. Vypadá to, že lord z Agendoru vložil svý semeno do tý ženy z Tarthu, takže se lady z Agendoru žárlivostí rozzuřila, protože sama je neplodná.“

Gavyn skoro ani nedýchal. Jak se ta baba opovažuje šířit o jeho matce takové bláboly? Jeho matka, švadlena ze severu, byla dobrá žena, která si svůj úděsný osud rozhodně nezasloužila.

„Co mi je po nějakým skandálu v Tarthu, daleko na severu?“ vyprskl Dougal. „A vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tu ženu připravil o život sám Deverill. Vod lorda z Agendoru je nejlepší držet se co nejdál.“

„Na to už je pozdě, když máme pod střechou jeho nemanželskýho syna. Nech to na mně. Deverill bohatě zaplatí, když se mu ten neposlušnej syn dostane do spárů.“

„Já nevím…,“ odpověděl manžel nejistě.

„Nech to na mně. Todle je hledanej chlap a já se vo něho nestarám pro nic za nic. Než vodsud vodejde, dostanem za něho pěknejch pár stříbrňáků.“

Bylo ráno. V temnotě své ložnice ve Chwarelu Hallyd uslyšel, jak kohout zakokrhal jednou, dvakrát, třikrát… A pak se rozhostilo ticho. Sídlo už ožilo, ozývaly se obvyklé ranní kroky a mumlání, dokonce se rozštěkali i ti zatracení psi. Brzy už se v kapli rozezní ranní zvony – to tupé vyzvánění za úsvitu a soumraku nenáviděl, protože mu připomínalo dobu, kdy se považoval za Božího muže, hluboce věřícího. Pochopitelně to jen předstíral, byl to jeden z mnoha klamů v jeho životě. V posledních šestnácti letech, kdy se stal z nutnosti vězněm ve vlastním hradu, zažíval Hallyd okamžiky, kdy toho litoval.

Oblékl si halenu a zavázal nohavice. Nehodlal čekat na sloužícího, který se ve dveřích brzy objeví s tou dráždivou srdečností, jež ho bodala jako osten. Copak je ten chlap úplný tupec? Pořád blábolí, jak nás čeká krásný den, jak je zaneprázdněný a jak zajímavý je tento hrad.

Všechno jsou to hlouposti, nic víc, pomyslel si Hallyd, zatímco si nazouval boty a příliš zřetelně si vybavoval, za co byl potrestán touto částečnou slepotou.

Byl mladý a touha mu prudce kolovala v žilách. Spletl se, když si myslel, že může silou opanovat tu čarodějnici. Teď už věděl, že měl využít lsti, aby dostal, po čem toužil. Měl použít magii…, to temné umění svádět, jež dokonale ovládal jeho otec. Stará Vannora ho naštěstí během let hodně naučila, a tak pozvolna zaměňoval svatou tvář za temnější výraz.

Vannořina kouzla patřila k těm nejčernějším, obdařila ho mocí odměnou za to, že se ochotně vzdal své duše.

Vannora dorazila do jeho hradu krátce poté, co prohrál souboj s Kambrií, a právě ona mu od té doby radila. Stala se jeho učitelkou a průvodkyní, a přestože se jejími radami řídil, nedalo se říct, že by jí bezmezně důvěřoval. Některá tajemství, nejtemnější kletby a zaříkávání z onoho světa si bezpochyby nechávala pro sebe.

Dokonce ani Vannora se vší černou magií však nebyla schopná zrušit Kambriinu kletbu. Osvobodit ho může jen ta, která teď přechovává dýku.

Zapnul si opasek, na který přidělal kroužek s klíči a pochvu pro meč. V nose ho zašimrala vůně pečených ryb, jelena a drůbeže. Kuchař už je tedy v plné práci a kuchtíci otáčejí rožněm. Spolu s pachem kouře a vepřového sádla se k němu donesla také sladší vůně kvasnic, protože se zadělávalo na chleba. Brzy už se bude podávat snídaně. V žaludku mu zakručelo, když si představil kusy úhořů, štik, jeleního a holubího masa ponořené v husté omáčce.

Dnes ráno se nasnídá tady v potemnělé ložnici u krbu. Okenice byly zavřené, škvírami dovnitř pronikaly jen ojedinělé paprsky šedivého ranního světla, které jeho očím nevadily, ale jeho značně dráždily.

Za podmračených dnů se mohl podívat škvírami a viděl dělníky na hradě. Zpoza zavřených okenic Hallyd přehlédl všechny chamtivce. Sledoval zbrojíře, který čistil kroužkovou zbroj v sudech písku. Byl svědkem toho, jak si muž schoval kousek oceli pro sebe, když si myslel, že se nikdo nedívá. Hallyd také viděl, že jedna z nejpěknějších dojiček ukradla škopík smetany. Pozoroval kapitána stráží, jak močí na stěnu stájí, protože se rozkmotřil se stájníkem kvůli mlynářové dceři, tmavovlasé holce, která laškovala s každým chlapem na hradě.

Prostou pravdou je, že nemůže nikomu věřit.

Jeho špioni nebyli o nic lepší než zbytek těch, kteří mu údajně měli sloužit. Platil je za to, aby se dívali a naslouchali místo něj, ale oni byli v lepším případě leniví tupci, v horším lháři a podvodníci. Dokonce ani Caelovi, který mu podával zprávy o té čarodějnici, se nedalo věřit.

Uvažoval, že by za ní vyjel sám, za tou čarodějnicí, která má v ruce klíč k jeho budoucnosti. Dosud ovládal svou touhu, nechtěl riskovat, že udělá stejnou chybu jako před šestnácti lety.

Jestli tedy nikomu nevěříš, co ta stará baba? Té důvěřuješ? Copak není možné, že ti také lže? Vypadá jako vyzáblá stařena, ale tebe neoblafne, že?

„Zatraceně,“ zamumlal a chopil se džbánku krve, který stál v jeho ložnici.

Otevřel dveře a rázně vykročil dlouhou chodbou, kde dosud hořelo pár svic, ale jejich světlo pohlcoval hustý kouř, takže ho nebodalo do očí. Podpatky jeho bot hlasitě duněly, když mířil k jižnímu schodišti, kde se vydal po točitých schodech o pět pater níž. Spěchal dolů, nezastavil se ani v přijímacím sále v prvním poschodí, ani v hodovní síni v přízemí, kde už služebnictvo rozestavovalo stoly na snídani.

Namísto toho pokračoval stále dolů do sklepem, minul žalářní kobky a sešel až do nejnižšího patra, kde vládla tma a podle něj tam také číhalo šílenství. Do potemnělých prostor nepronikalo seshora žádné světlo. Ze stropu kapala voda, stékala po zdech a kouř ze svíček se vinul vzhůru, takže horní část stěn i strop byly celé začernalé. Zvuky z horních pater tu zněly přidušeně, jako by přicházely z nějaké vzdálené země.

Jak příhodné, pomyslel si, když kráčel úzkou chodbou, jež se vinula žalářem a několika kryptami. Sešel po krátkém schodišti, jež vedlo dolů do prostoru, kam mířil a který byl ostatním zapovězený.

Vytáhl klíč a odemkl dveře do soukromé místnosti, kam nikdo jiný nesměl. Proto měl tedy na opasku kroužek klíčů. Nešlo o to, aby obyvatelku místa zamkl uvnitř, protože to by byl nemožný, směšný úkol, ale spíš aby nikdo jiný nevstoupil dovnitř, neboť obsah místnosti byl přísně tajný.

Prostor osvětlovalo několik svíček. Na severním konci místnosti stál stůl, který sloužil jako oltář. Kolem stolu byl křídou namalovaný kruh a na jeho desce stály svíčky, pohár, zvonek a dřevěný nůž se začernalým jílcem.

„Přicházíš pro odpovědi,“ ozval se starý hlas. Pak ji uviděl, jak leží na úzkém kavalci na vzdáleném konci místnosti. Vypadala tak na sto, možná na sto dvacet let. Její drobné tělo vypadalo ještě schoulenější, než když ji viděl naposledy, ovšem předpokládal, že to se dalo čekat. Kůži měla vrásčitou, tenkou jako pergamen a tváře propadlé. Přesto odmítala žít jinde než v této sluji, jíž říkala domov, a nechtěla ani přijmout pomoc felčara. Když to Hallyd naposledy navrhl, zasmála se a odhalila pár pahýlů zubů.

„Cha! Mám nechat toho idiota Cedrika, aby si prohlížel moje tělo, jako by mohl pochopit, co mám za nemoc? Nechal bys ho zkoumat moji moč? Nebo přikládat k mé kůži lačné pijavice? Nebo pročišťovat mé tělo fíky, aby se mi útroby svíraly celé dny?“

Opovržlivě si při tom pomyšlení odfrkla a namířila Hallydovi do tváře kostnatý prst. „Jediné, co by ten tupec dokázal, je zatahat se za vousy, zamračit se a naznačit, že umírám, což je pochopitelně pravda. Pro lásku Cerridwyna, dokonce i dřevorubcův přihlouplý syn by pochopil, že mé dny jsou sečteny. Pche. Ne, felčara nevolej. Nikdy.“

„Ztrácíš se před očima,“ namítl.

„Tohle tělo má svůj čas,“ pronesla bez lítosti, až se musel Hallyd zamyslet nad tím, jak prostě se smiřuje se svým osudem. Kdyby se on chystal překročit práh do onoho světa, pochyboval, že by to činil s takovým klidem.

Ona ovšem vládne silami, které on nemá.

Chápe, že duše a tělo jsou oddělené.

Žije a dýchá, aniž by potřebovala kosti a svaly. Možná se její čas nekrátí tolik, jak mu tvrdí, protože sice vypadá, že je mu oddaná, ale jak dalece jí může věřit? Nevyužívá ho jen pro své vlastní účely jako tolik ostatních?

Možná je i pohled na její zchátralé tělo jen zrakový klam.

„Ach, zase o mně pochybuješ,“ pronesla daleko hlasitěji, než by považoval za možné. Její bledé oči ho sledovaly zpoza kožních záhybů, jež byly očními víčky, jak obchází oltář a míří k jejímu kavalci. „Přišel jsi nahlédnout do budoucnosti,“ prohlásila.

„Ano.“

„Jako vždy.“ Zvedla křehkou ruku. „Nikdy se nepoučíš, že se máš prostě smířit s osudem.“

Nereagoval, protože měla pravdu.

„Víš, že ona, Světlo, přichází.“

Přikývl. Přestože byla stařena napůl slepá a z vlastní vůle žila v této sluji, věděl, že ho vidí. Až do posledního dechu, a možná dokonce i poté bude vidět víc než stovka mužů dohromady. Och, kéž by měl takový dar vidění a její moc. Jistě, ta se s věkem trochu vytrácela, ale pořád byla silnější než většina ostatních.

„Ano, vycítil jsem to. Ten neklid.“

„Hmm. A stejně jsi netrpělivý.“ Opřela se o loket a přikrývka z ní sklouzla, takže ještě víc odhalila vyzáblé tělo. Ačkoli na sobě měla košili, lněná látka příliš neskrývala vrásčitou kůži a povislá prsa, z nichž pila mléko už Hallydova babička.

„Čekám už tak dlouho, Vannoro.“

Kdákavě se rozesmála. „Zdaleka ne tolik, jako já, Hallyde. Ne. A ještě si počkáš. Je na cestě, nemá smysl ji popohánět. Než se setkáte, musí se hodně naučit.“

„Mluvíš v hádankách.“

„Hmm.“ Nepřela se s ním, jen ho probodla zvláštníma bělavýma očima. Vždycky mu trochu naháněly strach a často uvažoval, jestli se jeho čočky také potáhnou mléčně zbarveným zákalem, pokud se nezbaví Kambriiny kletby. Anebo je její vzhled zase jenom zrakový klam? Nikdy ji neviděl pít krev, ale domníval se, že životní sílu asi čerpá právě z ní.

„Musíš být trpělivý, Hallyde, žádnou kletbu nelze zrušit dřív, než nastane správný čas. Tvůj už se blíží.“ Sevřela v prstech cíp přikrývky a zahleděla se ke stropu. „A můj také. A teď mi nalij.“ Přes rty jí přeletěl úsměv, jako by si vzpomněla na mládí.

Udělal, o co ho žádala, přešel k oltáři, a aniž by překročil bílou čáru, nalil do poháru kozí krev, kterou jí přinesl. Služebnictvo se nikdy neptalo, proč trvá na tom, aby mu z každého poraženého zvířete dodali dva pohárky krve, než zbytek předají kuchaři na tlačenku. Vždycky pak krev přinesl sem k oltáři, kde ji nalil do prázdné mísy. Kromě denního přídělu bílého chleba a ovesné kaše s medem Vannora nic víc nežádala. Jedno páže mělo za úkol nosit jí denně ke dveřím kaši a vodu a vyměnit vědro s výkaly za čisté.

Všichni ve tvrzi si mysleli, že je Vannora ve vězení. Jenom Hallyd znal pravdu, že on je zajatcem daleko více než ona.

„Kromě zdokonalování v trpělivosti musíš být také opatrný,“ poradila mu, jako by byla svědkyní událostí, které ještě nenastaly. „Jsou tu i jiní, kteří na ni čekají, chtějí ji a sledují ji. Jsou stejně dychtiví jako ty a možná i odhodlanější a nebezpečnější.“

Nevěřil jí. Nikdo ji nemůže chtít víc než on. Nikdo nemůže být tak netrpělivý jako on. Nikdo není stižen takovou kletbou jako on.

Kromě ní.

Bryanna seděla na břehu potoka. Mezi stromy se snášel soumrak a vítr se utišil. Poslední tři noci spala sama, obklopoval ji jen les a tma. Čekala.

Na Isu.

Na vidění.

Na povzbuzující slova.

Neslyšela ale nic kromě jemného vánku šelestícího v křehkých větvičkách.

Měla pocit, že udělala strašlivou chybu.

„Do háje s tím,“ zamumlala. Naklonila se do tmy a použila malou síť, kterou si přinesla v naději, že uloví nějakou bezelstnou rybu, žábu nebo úhoře, které by mohla vykuchat a napíchnout na rožeň. V žaludku jí kručelo a snažila se příliš nemyslet na kuchařova pečeného bažanta, vaječný krém nebo mleté maso na bílém chlebu namazaném máslem. Táhla síť tmavou rozčeřenou vodou.

Mapu na jelení kůži za poslední týden nerozluštila, přesto si ale byla jistá, že kdyby se jí to podařilo, pochopila by své poslání.

Ale co to dítě?

Podařilo se jí chytit páreček vypasených ropuch a malého pstruha. Rychle je zabila, zbavila vnitřností a začala opékat nad skromným ohněm. Alabaster stála poblíž uvázaná k starému suchému stromu, zadní nohu měla pokrčenou a spala.

Zítra se znovu vydá na cestu.

Ale kam?

Bryanna rozvinula mapu na hladkém kameni, obracela ji na všechny strany a snažila se na otrhané jelenici rozluštit symboly, zatímco na horkých uhlících syčela šťáva z ryby a žabích stehýnek.

Kde je na té ubohé mapě Calon? Žádná z klikatých čar nepřipomínala místo, kde se sestrou posledních pár měsíců žily. A co její domov v Penbrooku?

Kde je Wybren, sídlo nedaleko od Calonu, kde se jedné noci hradem přehnal ničivý požár a připravil o život lordovu rodinu? Bryanna o tom dobře věděla, protože Morwenna se provdala za muže, jenž měl štěstí a té noci ze smrtících plamenů vyvázl. Přesto místo na mapě nenacházela.

Kde je nějaké jiné místo, které by poznala?

„Je to záhada,“ pronesla k Alabaster, přestože kobylka neodpověděla ani zdvižením ohonu. „Jistě, tobě je to jedno.“

Pořád přemýšlela nad značkami na kusu jelenice, najedla se a zase se vydala do tmy. Na chvíli se zarazila, aby se mohla pokochat naprostým tichem. Ve strži se nepohnul ani lísteček, žádný noční pták nemával křídly.

Klid před bouří.

Bryanna se zachvěla.

„Nedůvěřuj příliš velkému klidu,“ říkávala jí Isa, když rozplétala uzlíky na Bryanniných žalostných pokusech o výšivku během jejího dětství na Penbrooku. Zatímco bratři se venku cvičili v loveckém umění pomocí terčů připíchnutých na snopech slámy, Bryanna trčela uvnitř a musela vyšívat nebo se učit o léčivých rostlinách.

Matka Bryannu stále kárala za četné prohřešky. Jednou ji přistihli, jak sedí obkročmo na bratrově oblíbeném hřebci spolu se „surovým“ pacholkem ze stájí. Jindy ji zase chytili, když kradla koláčky, které položil kuchař na okenní římsu, aby vychladly. Jednou ji starší sestra našla, jak se skrývá v apatykářově chýši a sleduje, jak muž míchá bylinky. Nejhorším přečinem ale asi bylo, když si navlékla kněžské roucho a předstírala, že křtí svou mladší sestru Daylynn. Matku to sklátilo na lůžko a kněz Barton našel nesčetné způsoby, jak Bryanna mohla vyjádřit své pokání.

Bryanna ovšem věděla, že ji mohli potrestat daleko hůře. Pacholka ze stájí před jejíma očima zbičovali, přičemž přes všechny rány na holá záda ani jednou nezaplakal. Bryanna na stájníka křičela, aby přestal, ale jenom na ni ostře pohlédl a Morwenna ji zatahala za rukáv a nabádala ji, aby byla zticha.

Potom se Bryanna zachvěla s každým prásknutím mužova biče. Na chlapcových svalnatých zádech naskakovaly červené pruhy a všimla si, že nejsou první. Starší jizvy vypovídaly o tom, že ho bičovali už dřív. Provinilec byl o tři roky starší než ona. Když ho odváděli pryč, vrhl po ní vítězoslavný pohled. Šedivé oči měl zarudlé a lesklé, ale po tváři, kterou dosud nepokrývalo strniště, se mu nekoulela jediná slza. Navždy ho vykázali z Penbrooku, nechali mu jen šaty, aby mohl schovat zmlácená záda.

Bryanna pocítila vděčnost, že na ni takové přísné tresty nepoužívají, přestože matka často lamentovala, že paličatou Bryannu je třeba vychovávat silnou rukou. Lenoře dělali starosti už Bryannini neviditelní přátelé, ovšem její pro dámu nevhodné chování se jí dotklo ještě daleko více.

Nakonec se rozhodlo, že problematické dítě předají do péče Ise. Staré chůvě to vyhovovalo, protože Bryanně vždycky říkávala, že je výjimečná a že její dar jednou vyjde najevo. Pokud ovšem přestane laškovat s chlapci všeho postavení, protože Ise dělalo starosti, že její mladá svěřenka, která už brzy vyroste v ženu, projevuje příliš velký zájem o opačné pohlaví.

Bryanna tehdy své chůvě nechtěla věřit. Znuděně se vrtěla na kraji postele a sledovala, jak Isiny staré ruce neúnavně rozmotávají uzlíky a rozplétají zasukované nitě na jejím ubohém a nedbalém pokusu o výšivku.

„Co znamená příliš velký klid?“ zeptala se a popotahovala za žmolky, které se udělaly na opotřebované pokrývce.

„Klid je jenom Arawnova léčka, aby ses uvolnila, abys polevila v ostražitosti.“ Isa překousla nit výšivky a zvedla hlavu, aby se mohla Bryanně podívat zpříma do očí. „Právě v takové chvíli bys měla být nejbdělejší. Věř mi.“

Nyní si Bryanna znovu v duchu vybavila Isina slova a cítila, jak se jí do duše vkrádá ledový chlad. Přešla k potůčku a umyla si mastné ruce. Jak tak stála v temnotě a voda jí bublala kolem prstů, zaslechla Isin hlas.

„Jde si pro tebe.“

Bryanna vzhlédla k nočnímu nebi. „Kdo, Iso? Kdo si jde pro mě?“

„Otec tvého dítěte.“

„Mého dítěte? Ale Iso, já jsem žádné dítě neporodila,“ pronesla Bryanna a zavrtěla hlavou. Proč Isa mluví v takových divných hádankách? „Mýlíš se.“

„Dávej si pozor,“ pronesla Isa stejně zřetelně, jako by stála přímo vedle ní.

„Na koho? Proč?“

Isin hlas už však utichl a Bryanna měla pocit, jako by se jí kolem krku sevřely nějaké neviditelné prsty. Rychle se obrátila a zadívala se do potemnělého houští. Vycítila, že ji tam ze skrytu někdo pozoruje a vyčkává.

O nic nejde, snažila se uklidnit. Přesto jí však slova zesnulé ženy otřásla. Ať už jde opravdu o její hlas nebo jen o šílenství, od této chvíle se bude Bryanna ohlížet přes rameno.

Gavyn už nedokázal dál předstírat.

Už mnohokrát ho ta žena, Vala, málem přistihla, jak ji pozoruje a čeká na příležitost k útěku. Bylo pro něj také obtížné ležet tak nehybně, protože ho svaly bolely a pálily ještě víc než předtím.

Ne, musí uprchnout dnes v noci, až se manželé pomilují a tvrdě usnou. Nemůže už dál čekat, až se ten pár rozhodne odvézt ho na otcův hrad.

Útěk bude obtížný, protože ta žena je stále někde poblíž. Nikdy se nevzdálí, pokud není v chýši manžel, kterého tam podle Gavyna nechávala jako strážce. Žebra ho stále bolela, jako by ho z boku tvrdě nakopla mula, ale cítil, že rány a modřiny na jeho těle se hojí, přesně jak to žena říkala.

Slyšel, jak se dveře do chýše rychle otevřely a zase zabouchly, až se roztřásly trámy. Vůně deště a vlhké půdy se mísila s pachem hořícího dřeva a kravského trusu. Gavyn si troufl maličko pootevřít oči, aby zjistil, co se děje.

Dougal si odvázal šálu, kterou měl kolem krku, a přešel přes udusanou hliněnou podlahu k ohni, kde si hřál ruce. „Je načase se ho zbavit,“ pronesl nečekaně.

Vala, která strávila část dopoledne dojením krávy a oddělováním smetany, zatímco si nepřítomně broukala, okamžitě přišla o dobrou náladu. Promluvila napjatým hlasem. „Už sem ti říkala, že to nebude dlouho trvat… Vidíš, jak se uzdravuje?“ Gavyn předpokládal, že Vala teď prstem ukazuje na jeho tělo ležící na slámě. „I přes ty vousy je mu už zase vidět do tváře, takže se konečně dá poznat, když víš, koho hledáš. Jo, je to baronův bastard. Eště když měl voteklou tvář, myslela sem si, že bude vypadat stejně jako ten staroch, a když už se teď uzdravuje, vidíš, že je mu trochu podobnej. Není divu, když baron v mládí zvedl pěknejch pár sukní. Podívej se na něho. Je teď hnusnej jako hřích, ale když si ho představíš zdravýho s rovným nosem, plnejma tvářema a bez těch jizev a modřin, co má ve vobličeji, musí být docela pohlednej.“

„Pohlednej? Pche! Proto si ho tady držíš, co, Valo? Líbí se ti, že?“ Dougal postával u ohně a špičkou nože se šťáral mezi zuby. Vala seděla na stoličce naproti němu a mezi koleny svírala máselnici.

„Teď teda zrovna ne.“ Zlomyslně se zasmála. „Ale jo, kdyby vypadal tak, jak si myslím, že vypadal dřív, nevadilo by mně, kdyby mně zahřál postel. Voči šedivý jako královský stříbro, vlasy černý jako havraní křídla… No jo, toho bych si pod deku pustila kdykoliv.“

„Ty seš ale sprostá.“

„Vopravdu? No, jestli chceš znát pravdu, držím si ho tady, protože má každým dnem větší cenu, ne? Baron a jeho chlapi hledají tělo, šťárají v roští, v travinách i ve strži. Už celej tejden, takže začínají tvrdit, že ho snad rokle pohltila. Bertha mi dneska ráno u studně řekla, že na jeho hlavu vypsali vodměnu a že vojáci, kteří hledají jeho tělo, si nejenom myslí, že je mrtvej, ale věří taky tomu, že mrtvolu vodvlekla smečka vlků nebo divokej medvěd a pochutnali si na ní. Barona Deverilla ale zatím nepřesvědčili. Pořád posílá pátrat další lovce a vojáky.“

Tlukadlo v máselnici hlasitě pleskalo a kráva za Gavynem zafuněla a pohnula se. Gavyn musel natahovat uši, aby rozhovor pochytil, ale poznal, že se Vala usmívá. Byla na sebe hrdá a myslela si, že přechytračila lorda z Agendoru.

Gavyn pochyboval, že tuší, jak dokáže být jeho otec nemilosrdný. Držet ho tady a schovávat bylo nejen nebezpečné, ale přímo bláznivé.

„Pak bysme ho měli vodvízt k baronovi,“ prohlásil Dougal.

„Ne, dokud nezvýší cenu. Jenom vo kousek.“ Vala se zase zasmála a v duchu už počítala stříbrňáky.

„A co když lord zjistí, že sme ho tady schovávali? Co potom? K čemu nám bude veškerý velšský stříbro, když nás obviní ze zrady a kat nám navleče smyčku na krk nebo nás postaví na pranýř? Co pak, Valo?“

„Psst… Prostě řekneme, že sme ho nepoznali. Že nám ho tu nechal nějakej pocestnej a tvrdil, že je to jeho raněnej bratr, a potom se v noci vytratil. Museli sme se vo něho postarat a vůbec sme netušili, že je hledanej. Sme jenom vobyčejní rolníci, Dougale, na to nezapomínej. A ty si v agendorským lese nikdy nebyl, slyšíš? Nikdy si na lordovým území nehonil jelena ani kance!“

„Ach! Začíná mi to dělat starosti.“

„Och, pro lásku boží. Drž eště pár dní jazyk za zuby. Nic víc po tobě nechci. A nezpovídej se otci Petrovi. Já tomu chlapovi nevěřím.“

„Proboha, dyť je to kněz.“

„A to je ten problém. Mám dojem, že má radši sebe než Svatýho otce.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, během něhož ustalo i stloukání másla. „Neříkej mi, že už ses mu vyzpovídal ze svejch hříchů, Dougale. Vím, že tudy včera ráno projížděl, když se vracel na hrad Agendor.“

Další ticho. Gavyn si představoval, jak manžel ustaraně žmoulá okraj své čapky.

„Och, u všech svatejch, Dougale, cos to udělal?“ Její drsný šepot nabýval na hlasitosti. „Určitě skončíme v okovech a…“

„Ne když ho zítra předáme strážím v Agendoru. Můžeme vyrazit hned ráno a do večera sme tam,“ pronesl Dougal zoufale. „Slíbil sem otci, že toho chlapa, o kterým si myslíme, že by to moh být Gavyn, vydáme. Protože pravda je, Valo, že nevíme, kdo to vopravdu je. A právě teď, jak si říkala, když se mu rány začaly hojit, sme začali mít podezření, že ten chlap, kterej ho tu nechal, nám lhal.“ Hovořil rychle a během řeči spřádal plán, jako by tak u své ženy mohl všechno napravit.

„Seš blázen, Dougale, a já vůbec nevím, proč sem si tě brala.“ Znovu začala stloukat máslo, ale mlčení, které se mezi nimi rozhostilo, bylo doslova ohlušující.

Gavyn se obával, že v noci nikdo z nich nezamhouří oka. Na tom ale nezáleželo.

Minulou noc měl zase ten sen o ženě na bílé klisně, která uhání mraky. Temné stvoření se k ní stále víc blížilo a už ji dohánělo. Netušil, co ten sen znamená, možná ho vyvolával jen hořký nálev, který mu Vala každý večer lila do hrdla, ale považoval ho za osudové znamení.

Dnes večer, ať už bude riziko jakékoli, se pokusí uprchnout.

„Co utužuje každé manželství?“ zeptal se baron z Calonu své ženy, jež si rozepínala tuniku.

Byli sami v ložnici, oheň syčel, cimbuří i zavřené okenice bičoval déšť se sněhem. Morwenna se svlékla, pověsila šaty na háček a cítila, jak jí chladný vzduch laská kůži. Vklouzla do postele vedle muže, kterého milovala.

„Láska?“ zeptala se a zívla.

„A co tedy posiluje lásku?“

Obrátila-se k němu, opřela se o loket a vlasy, jež jí sklouzly přes rameno, ho zašimraly na hrudi. „Co to má znamenat? To je nějaká hádanka? Slovní hříčka?“

Škádlivě mu přejela prstem po klíční kosti a přes hrudník pokrytý houštinou kudrnatých chloupků. Špička prstu narážela na jizvy a rány, které se zhojily teprve nedávno, když ležel tady v jejím sídle a bojoval o život. Nečekala, že přežije, a už vůbec ne, že se ona do něj zamiluje a provdá se za něho. Přesto se stala jeho ženou. A teď najednou začíná s takovými otázkami o lásce a manželství? To se mu nepodobalo.

„Není to žádná hra, Morwenno,“ opáčil a v tu chvíli si všimla, že ho opravdu něco trápí, v modrých očích mu četla starosti. „Myslím, že manželství je založeno na důvěře.“

„Kromě případů, kdy člověka zasnoubí rodiče,“ pronesla. Pořád se ho snažila trochu rozveselit.

„To ale nebyl případ našeho svazku,“ odpověděl tiše, bez náznaku obvyklé procítěnosti.

„Pochopitelně.“

„Takže tu nezbývá prostor pro lži, že?“

V hlavě se jí rozezněl první varovný signál. „Jistěže ne.“

„Není potřeba se někam krást druhému za zády.“

Tehdy si uvědomila, že on o tom ví. Nějak se dověděl o jejím tajném setkání za kaplí. Měla by se snažit z toho vylhat? Obrátit to proti němu a obvinit ho, že o ní pochybuje? To neměla v povaze. Jenomže stejně tak neměla v povaze klam.

Vzduch mezi nimi najednou ochladl, jako by leželi každý na opačném břehu zamrzlé řeky. „Bylo by nejlepší, kdyby mezi mužem a ženou nebyly žádné lži, ani ty nejmenší nepravdy,“ přitakala obezřetně. „Jenomže někdy může být muž nebo žena v pokušení nepřidělávat druhému starosti a nějak ho… chránit.“

„Chránit?“ Zopakoval to slovo tak pohrdlivě, až se zachvěla. Och, tohle nevypadá dobře.

„V noci jsem tě viděl, Morwenno. S ním.“

Zavřela oči. „Nebylo to tak, jak to vypadá,“ připustila, položila se na záda a zahleděla se k baldachýnu. Dlaně zaťala v pěst a v duchu se pořád dokola proklínala.

„Vypadalo to, že ses sešla se svým milencem.“

„Ne! Ty jsi můj manžel a opravdová láska.“

„Tak proč jsi mi lhala, Morwenno? Proč jsi kradla z pokladnice? Proč ses setkala s tím mužem uprostřed noci a pak se vplížila zpátky do postele s nohama a rukama ledovýma jako hřích cizoložství?“

„Nikdy bych tě nepodvedla.“

„To už jsi udělala.“

„Nelhala jsem ti.“

„Zatajovat pravdu je totéž.“

Hlas měl tvrdý, chladný. Z toho se nevymluví. „Nešlo o mě,“ připustila, „ale o Bryannu.“

Když se mezi nimi rozhostilo ticho, dodala: „Dělám si o ni starosti. Je sama. Já… Chtěla jsem, aby na ni někdo dohlédl, našel ji a zajistil jí bezpečí.“ Povzdechla si, stiskla jeho dlaň a propletla si s ním prsty. „Je pravda, že jsem mu zaplatila, aby se o ni postaral, ale také jsem vyslala zprávu Kelanovi na Penbrooke a požádala o pomoc bratra. Říkala jsem si, že by se ji mohl vydat hledat on, Tadd nebo někdo jiný odtamtud.“

„A mě jsi požádat nemohla?“

„Udělala jsem to,“ připomněla mu jemně. „A ty jsi řekl, že se Bryanna rozhodla jet sama, že si chce najít vlastní cestu a následovat svůj osud.“

„Protože nám sdělila, že právě toto si přeje.“

„Ale já si to nepřeji.“

„Nejsi sestřinou opatrovnicí,“ prohlásil. Cítila, jak z něj sálá vztek.

„A ty jsi snad mým opatrovníkem?“

„Ne, Morwenno, ale jsem tvůj manžel a čekám, že ke mně budeš upřímná.“

„A že tě budu poslouchat?“ zeptala se a trápilo ji už jen vyřčení toho slova.

„Že mi budeš důvěřovat.“

Sevřela okraj přikrývky, převrátila se a otočila se k němu zády. „To funguje oběma směry, muži. Důvěra pramení ze dvou spřízněných srdcí.“ Vřelo to v ní. Zavřela oči, chtěla se vztekat a bojovat s ním, ale oba věděli, že ho skutečně zradila, když se obrátila na jeho bratra Carricka. Morwenna se spojila s mužem, který s nimi oběma sdílel temnou minulost. Carrick byl jejím prvním milencem, prvním mužem, jemuž se oddala. Opustil ji a nenechal za sebou nic než vztek a lítost… a dítě, o něž přišla dřív, než se stačilo narodit. Ano, to byly žalostné časy jejího mládí.

Přesto je však Carrick bratr jejího manžela. Nedokáže manžel věřit vlastnímu sourozenci?

Jistě, Carrick byl černou ovcí rodiny. Až donedávna mnozí věřili, že má na svědomí založení požáru, který zabil jeho rodinu, jež spala za hradbami hradu Wybren. Během nedávných potíží zde na Calonu byl Carrick tohoto obvinění zproštěn. Přinejmenším se neprovinil vraždou vlastní rodiny. Přesto se ovšem zkažený Carrick dopustil celé řady přečinů: svedl manželku vlastního bratra, opustil těhotnou Morwennu, zmlátil bratra a opustil ho na prahu smrti. Ano, Carrick se provinil mnoha zločiny, ovšem tentokrát se Morwenna domnívala, že má čestnější úmysly. Nevycítila snad v jeho modrých očích nové světlo…? Touhu po vykoupení? Nebo si to jen představovala?

A co Carrickovy proslavené lovecké schopnosti? Copak manžel nechápe, že není nikdo lepší, koho by mohla pověřit vystopováním a ochranou své sestry? Při vší nelítostnosti je Carrick silný a schopný, nepřestane se snažit, dokud nezvítězí.

Právě takové neochvějné odhodlání Morwenna potřebovala, aby zajistila sestřino blaho. Navzdory manželově zuřivosti byla hluboce přesvědčená o tom, že udělala správnou věc, když si Carricka najala.

Pod přikrývkou zaťala pěsti, zírala do tmy a představila si sestřinu bledou tvář a ohnivě rudé vlasy. „Bůh s tebou, Bryanno,“ zašeptala. „Bůh s tebou.“

Bryanna se snažila. Jako že jsou bohové nad ní, snažila se. Stále pilně pracovala, za nocí se cvičila v runách a zaříkávání a uvažovala, jestli vůbec fungují, protože nezaznamenala žádný důkaz, že by z jejích rukou vycházelo cokoli magického. Každý den mířila dál na sever k horám, hledala nějaké znamení, krajinu, kterou by mohla ztotožnit s kresbami na kusu jelenice. A celou tu dobu cítila, že ji někdo sleduje. S naprostou jistotou vnímala cosi temného, něco, co ji pozoruje. Říkala si, že je hloupá a stává se obětí vlastních obav jen proto, že cestuje sama. Přesto nedokázala zabránit tomu, že se jí ježily vlasy na zátylku, jakmile na ni padl sebemenší stín.

Objevila už několik tchořů, dokonce vyplašila lišku, která v kapradí honila zajíce, ale tohle bylo něco víc než prosté lesní stvoření na lovu. Ať už ji pronásledovalo cokoli, bylo to nesmírně zlé, opravdu ďábelské. Když vycítila jeho přítomnost, cítila v srdci hříšné chvění.

To je Arawn, který jede na svém světlém koni v doprovodu bílých chrtů, říkala si. Jede si pro tebe, pro tvou duši. Dávej si pozor.

Teď seděla u ohně, tiskla k sobě plášť, byla hladová a zoufalá. Natahovala uši a upřeně zírala do šera, pokoušela se zahlédnout to temné stvoření. Neviděla však nic.

„Nemysli na to,“ zašeptala a pokoušela se povzbudit svou sebedůvěru. Zachvěla se, přetřela si paže a potom vytáhla dýku. Nebyla to bůhvíjaká zbraň, ale musí stačit.

Zadívala se do ohně, kde zlaté plameny olizovaly mechem Obrostlý špalek, zatímco k obloze stoupal dým. Kde je to osvícení? Znalosti, které by jí pozdvihly sebevědomí tak, že by mohla uzdravovat nemocné, předpovídat budoucnost a rušit kletby?

Byla rozpolcená, její víra začínala ochabovat. Jako dítě vyrostla ve víře v Krista, Božího syna. Strávila celé hodiny na kolenou na chladné kamenné podlaze v kapli. Naučila se obávat ďábla, který je vždy připraven pokoušet i ty nejzbožnější duše.

Isa ji ale učila i něco jiného, co sice nepopíralo Krista, ale odchylovalo se to od církevního učení. Isina víra byla úžasnou směsicí magie a zaříkávání, vizí a uzdravování. Měla v ní místo pro všechny bohy a bohyně předků. Morrigu, nejvyšší bohyně ze všech, stála Ise vždy po boku a chůva se k ní modlila.

V dětství Bryanna míchala jedno s druhým, uvěřila troše z prvního a vetkala to do látky toho druhého, učila se na Penbrooku od otce Bartona i od Isy.

Teď se ale obávala, že udělala hroznou chybu. Nemůže být čarodějkou. Nemá dost silnou víru, je příliš slabá. Stará chůva se mýlila.

„Iso!“ vykřikla Bryanna rozčileně, ale ozvěna jí hlas vrátila zpátky, jako by se chtěla vysmívat jejímu zoufalství. „Pro lásku Morrigu, mluv se mnou.“

Když nic neslyšela, zahleděla se na pomačkaný kus jelenice ve své pěsti. Tahle mapa, pokud to vůbec mapa je, zatím nedává žádný smysl. Odhodila kůži a měla sto chutí na ni plivnout. Copak záleží na tom, co ta mapa říká, když to nedokáže přečíst?

„A ty ses to dověděl jak?“ zeptal se lord z Agendoru ubohého kněze, který stál před ním. Deverill byl unavený a už se chystal do postele, když se mu vnutil otec Petr, pojmenovaný po nejdůvěryhodnějším žáku Ježíše Krista.

Bylo to zvláštní.

Ale zvláštní mu připadal i kněz.

Rozhodně ne důvěryhodný.

Otec Petr byl tlustý chlap s orlím nosem, ustupující bradou a absolutně žádnou páteří. O jeho zbožnosti se dalo pochybovat, jeho věrnost byla nejistá. Přesto teď stál v hodovní síni Agendoru, jako by se musel podělit o nějakou naléhavou zprávu nebo ulehčit svému svědomí.

Deverill mu pokynul ke druhé židli, která měla kratší nohy, aby nikdo nemohl sedět výš než baron.

Kněz vděčně přijal místo a lačně se zadíval na tác se sýrem, uzenými švestkami a vaječným rosolem, takže se podobal hradním psům, kteří polehávali u krbu a sledovali každé sousto, které vzal lord do úst.

„Přines knězi pohár,“ nařídil Deverill pážeti, které mu dolilo víno. Všiml si, že po rtech toho údajného božího muže přejel lehounký úsměv. „A teď mi, otče, podrobně řekni, co si myslíš, že víš.“

Kněz mu vyhověl. Popíjel víno, cpal se sýrem, chlebem a vejci a vysvětloval přitom, že hovořil s jedním mužem – pochopitelně ne při zpovědi – o raněném, který se objevil skoro před čtrnácti dny u chýše rolníka Dougala. Dougal tvrdil, že ten muž byl polomrtvý a bez péče jeho ženy Valy by nepřežil.

„Ona je tedy čarodějnice?“ zeptal se Deverill.

„Och ne, kdepak, Vala je zbožná a bohabojná žena.“ Kněz zavrtěl hlavou a smetl pár drobků, které mu uvízly na sutaně.

Tři psi byli okamžitě na nohou a vrčeli na sebe, až se jednoho většího kousku chopila ta nejstatnější fena.

„Sedni!“ nařídil Deverill a psi se vrátili na místo u krbu, i když ještě trochu cenili zuby a stříbřitě černou srst měli zježenou. „Zatracené bestie,“ pronesl, ačkoli ve skutečnosti psy miloval možná víc než svou nejnovější a rozhodně neplodnou manželku.

„Vala má od Boha dar a nadání pomáhat nemocným, ale ujišťuji tě, můj pane, že se nevěnuje černé magii ani se nezabývá uměním předků.“

„Pak ji tedy navštívíme.“

„Teď?“ zeptal se kněz.

„Jestli je pravda, že ukrývá zrádce, pak ho musíme zadržet.“ Deverill lusknutím prstů přivolal páže. „Řekni stájníkovi, ať mi připraví koně a upozorní kapitána stráží, že na cestu potřebuji pět mužů jako doprovod.“

„Ale, můj pane,“ namítl očividně rozrušený kněz. „Ta informace byla důvěrná a Dougal slíbil, že svého… zajatce odevzdá hned ráno.“

„Takže není na co čekat, ne? Sám jsi mi řekl, že mi nesvěřuješ žádné zpovědní tajemství. Není se tedy čeho bát, protože jsi neporušil žádný slib.“

Kněz zbledl.

To tomu zbožnému lháři patří, pomyslel si Deverill, který už stál na nohou. Psi vycítili jeho vzrušení a motali se kolem něho, zatímco žádal služebnictvo, aby přineslo plášť, meč a boty. Krev se mu okamžitě rozbouřila očekáváním. Jestli ten kněz říká pravdu a Dougal jenom planě netlachal, pak je tu naděje, že Gavyna postaví před spravedlivý soud.

Zaťal zuby, když si představil svého nemanželského syna, důsledek spousty nocí strávených s pohlednou švadlenou, která žila na okraji agendorského panství. Pravda, v mládí rozséval své sémě, kdekoli se mu zlíbilo. Je opravdu neštěstí, že jediné nemanželské dítě, o němž věděl, jediný plod jeho slabin, se ukázalo být vzdorovitým spratkem.

Dokonce už dřív mu býval Gavyn trnem v oku. Chlapec odmítal Deverillovu pomoc, neshýbl se pro pár mincí, jež pohodil jeho směrem, nikdy se Deverillovi nepodíval do očí. Kdyby jeho matka nebyla tak milá, Deverill by toho kluka sám několikrát s chutí zbičoval. Ale Ravynne s ebenovými vlasy a stříbřitýma očima… Promilovali spolu nejednu noc.

Deverillova posedlost chlapcovou matkou trvala celá léta. Někdy si myslel, že mu snad přivodí smrt, protože Ravynne odvezla syna daleko od Agendoru a přinutila Deverilla, aby vyjížděl až na sever do Tarthu nebo do Penbrooku, kdykoli chtěl utišit svou nenasytnou touhu po ní.

Jistě, skončilo to zle, když se do toho vložila jeho pěkná, ale neplodná žena Marden. Ta se dověděla o Deverillově dlouho trvajícím vztahu se švadlenou a za jeho zády nařídila Ravynninu smrt. Ten pitomec Craddock její rozkaz splnil.

K čertu s nimi se všemi! Ravynnina smrt toho kluka rozzuřila k nepříčetnosti. Došlo k tomu skoro před dvěma lety a Gavyn, nyní dvacetiletý muž, se šerifovi z Agendoru pořádně pomstil. S Craddockovou vraždou to už Gavyn opravdu přehnal a nedal Deverillovi na výběr, vraha potrestat musí. Teď Gavyna konečně chytí a postaví před spravedlnost. Už se Deverillovi nebude moci vysmívat.

Navzdory knězovým chabým protestům si Deverill natáhl rukavice, připjal si k opasku pochvu a zasunul do ní svůj oblíbený meč. Sotva si přes nohavice přetáhl vysoké boty, už byl u dveří a vyrazil do chladné větrné noci. Ve většině chýší už byla tma, jenom žhavé uhlíky v podkovářově výhni rudě zářily do noci. Rázoval po stezce a podrážky bot mu křupaly na kalužích, které už stačily zamrznout.

Štvanice vždy patřily k jeho oblíbeným kratochvílím a nejraději měl, když se kořist nedala snadno lapit.

Jeho nemanželský syn prokázal, že je více než rovnocenným protivníkem.

Z mlhy k Bryanně přišel její milenec. Byl oblečený jako lovec a na černém koni se náhle vynořil z mlžného oparu. Byl vysoký, měl široká ramena a zastíněnou tvář, přesto věděla, že on je ten, na něhož celý život čekala.

„Máš tu dýku.“

Nebyla to otázka, přesto odpověděla. „Ano, je moje.“

„A drahokamy?“

„Ty teprve musím najít.“

„Cestuješ na sever.“ Seskočil z koně, ale jakkoli se pokoušela zahlédnout rysy jeho tváře, neviděla nic než stín jeho kápě a stále houstnoucí mlhu. „Pro opál.“

„Ano.“ Samozřejmě.

„A až ho najdeš, vyrazíš na východ?“

„Na východ?“ zopakovala. Jakmile to vyslovila, najednou pochopila, jaký význam má ta stará říkanka:

Opál pro ostroh severní,

smaragd zas pro východ,

topaz pro jižní výběžek,

rubín pro ten západní…

Po celou dobu se domnívala, že zmínka o světových stranách naznačuje, kde původně chybějící drahokamy zdobily jílec dýky, protože se pochopitelně dochovaly jen otvory, do nichž bývaly vloženy. Nyní se jí otevřela nová perspektiva, nová cesta, po níž mohla jít.

„Ano,“ odpověděla, když si uvědomila, že muž čeká, až něco řekne. „Nejprve pojedu na sever, potom na východ…“

„Takže to chápeš.“ Lovec se k ní blížil, tvář měl stále ve stínu. Ačkoli ho nepoznávala a nevěděla, jak se jmenuje, nebála se ho, dokonce ho přivítala do svého malého tábořiště v lese.

Než se mu stačila podívat do očí, objaly ji silné paže. Neprotestovala, nebránila se. Sama ho objala kolem krku, prsty přejížděla po silných svalech na zátylku. Zdálo se, že se zvedl vítr a divoce víří ve strži. Přitiskl se k ní a zaklonil ji, až se vlasy skoro dotýkala holé země.

Na ústa se jí přitlačily studené, dychtivé rty, políbil ji tak tvrdě, že stěží popadala dech. Slyšela jen divoké bušení svého srdce a cítila, jak se jí v žilách rozlévá horká touha.

Vklouzl jí jazykem mezi zuby a jemně ji škádlil, zatímco rukama jí přejížděl po zádech, hladil ji a tiskl ji k sobě. Zanořil tvář do jejího výstřihu a krev se jí rozbouřila dalším přívalem touhy. Chtěla ho stále víc. Prsty mu zarývala do svalů na zádech a jeho vlhký, horký dech ji laskal na holé kůži.

„Chci tě,“ zašeptala. Rty obkroužil vrcholek jejího ňadra.

Vítr začínal skučet a přes chladný zimní mlžný opar vykukovaly první hvězdy.

U všech svatých, jak po něm prahne!

Jako by vycítil její potřebu, stáhl jí živůtek a odhalil její ňadra. Vyrazila jí husí kůže a bradavky se v ledovém nočním povětří napjaly. Uvnitř však plála, rozehříval ji dotek jeho těla i jeho mužná vůně.

Věděla, že už není cesty zpět.

Tento muž z temnoty, důvěrně známý cizinec, jí rozvázal tuniku a stáhl ji z ní. Pak ji políbil, rozepnul jí košilku a spustil ji na zem k jejím nohám.

„Kdo jsi?“ zeptala se, zatímco si rozvazoval nohavice. Přes kvílení větru zaslechla dětský pláč tak tichý, že se dal stěží rozeznat.

„Však víš.“

Jistěže to věděla, ale nemohla si vybavit jeho jméno, když ji obrátil a k uším jí znovu dolehl zdušený dětský pláč.

„Počkej,“ řekla, když ji objal pažemi a sevřel jí ňadra. Pláč však ustal a on se k ní zezadu pevně tiskl a roztahoval jí nohy. Opřel se o kmen stromu a vyrazil hluboko do její nejženštější části.

Vyjekla.

Znovu vyrazil.

Och, u všech svatých, vířilo jí v hlavě. To přece nemůže být dětský pláč, to si s ní zase jenom pohrává její mysl… Ach bože, vyklouzl z ní, jenom aby zajel ještě hlouběji.

Doslova tála, byla rozpálená, poddajná, ztěžka dýchala, zatímco on se rytmicky pohupoval dopředu a zpátky, nejprve oddechoval pomalu a klidně, ale poté stále zrychloval až k divokému rytmu, při němž se kolem ní roztočil les i obloha. „Ach, laskavá Morrigu,“ vykřikla a měla pocit, že se snad zhroutí. Naposledy se do ní zanořil a jeho hlasitý sten pronikl nocí. Tělo se jí roztřáslo vyvrcholením, a zatímco mu ztěžka oddychovala v náručí, z hvězdnaté oblohy se snášely drahokamy.

Opály se mihotaly barvou měsíce.

Smaragdy jako bujná lesní zeleň.

Topazy jasné a třpytivé jako slunce.

A nakonec rubíny tmavé krvavé barvy. Padaly jí k nohám a jejich ostré okraje jí drásaly kůži, zatímco milenec jí odhrnul vlasy a přitiskl ostrý kámen k jemné kůži jejího krku.

Bryanna zprudka otevřela oči. Ležela ve skalní trhlině, malé průrvě, která se trochu podobala jeskyni. Oheň dosud plál, žhavé uhlíky jasně zářily do noci, nízké plameny syčely a olizovaly zuhelnatělé dřevo. Srdce jí dosud divoce bušilo, kůži měla zbrocenou potem, ale když se teď úplně probrala, roztřásla se.

Sen byl tak skutečný, tak živý. Bryanna ležela opřená o jemnou kůži sedla, třela si paže a pátrala v temnotě. Viděla pouze přízračnou siluetu kobylky Alabaster, která byla uvázaná u blízkého stromu. Všechno bylo v pořádku, nic se ani nehnulo.

Přesto nemohla ten sen zaplašit. Kdo byl ten lovec, který se stal jejím milencem? Proč mu důvěřovala? Jak věděl o drahokamech a o té dýce? Opravdu přes své vášnivé sténání slyšela pláč dítěte? Proč se tak ochotně oddala muži bez tváře, který se nakonec obrátil proti ní? Dotkla se zátylku a rychle ruku odtáhla. Na prstech měla kapičku krve. Své?

Zachvěla se, když si vybavila ten sen…

S obtížemi polkla a řekla si, že se bezpochyby ve spánku poškrábala. To je vše. Možná usnula na místě, kde se nacházela ostrá skalní hrana, nebo se jí o krk otřela ulomená větvička některého ze stromů.

Proč ji před tím škrábnutím neochránily vlasy?

„U sta hromů,“ zašeptala a měla pocit, jako by se ji lesní půda chystala pohltit. V tu chvíli jí došlo, že třímá svou dýku, tak jako každou noc, než se uložila k spánku. Obracela v dlani jílec a uvažovala, kdo ho asi před dávnými časy vytvaroval a co se stalo s těmi drahokamy. Byly rozprášeny do všech světových stran, jak tvrdí ten sen, tedy vlastně to proroctví?

Svatá matko, byl ten sen právě tím? Neblahým znamením?. Viděním budoucnosti? Její budoucnosti?

Srdce jí sevřela hrůza.

Ve jménu Morrigu, do čeho se to jen zapletla?

„Věř si.“ Lesem se rozezněl Isin hlas a její mysl jí ho vracela jako ozvěnou. „Už skoro nastal čas. Hodně ses naučila, dcero. Brzy dorazíš k sídlu. Je to hrad tvé matky.“

„Mé matky?“ zopakovala Bryanna znechuceně. „Ne, Iso, doputovala jsem daleko od místa, kde se narodila má matka.“

Isin hlas už ale zase umlkl a Bryanna se ohlédla za sebe, protože si byla jistá, že ji někdo sleduje.

Duch její staré chůvy?

Nebo někdo jiný?

Něco jiného.

Ztěžka polkla. Vítr se obrátil a skoro se utišil, jako by ji po kůži hladil ledový dech nějakého démona. Všechny noční zvuky najednou utichly.

Žáby přestaly kvákat, vítr už nerozechvíval holé větve a noční hmyz nebzučel své melodie. Dokonce i bublání bystřiny, která tu nedaleko protékala, znělo přidušeně a tiše, jako by se voda bála hnát přes kameny v korytě.

Morrigu, stůj při mně.

Vlasy na zátylku se jí varovně zježily.

Zašeptala ochranné zaříkávání a přejela prsty po amuletu, který nosila kolem krku, po krvavě rudém kameni ohlazeném od Isiných starých dlaní, které ho celá léta svíraly.

Tam v temnotě je něco zlovolného.

Sleduje ji to.

Vyčkává.

Je připraveno udeřit.

Útroby se jí sevřely a natáhla se pro dýku, přestože v hloubi duše věděla, že tento nepřítel není obyčejný smrtelník. Prostý nůž nemůže zarazit nic, co má moc ztišit celý les.

A obávala se, že ani ona ne.

Vyčkával, dokud slamník nepřestal šustit a neozvalo se manželovo pravidelné a hlasité chrápání. Pak se Gavyn odvážil otevřít jedno oko. Oheň už skoro vyhasl a v podlouhlé místnosti byla takřka tma, jenom poslední žhavé uhlíky dodávaly trochu jasu, takže mohl vyklouznout z lůžka. V okamžiku byl na druhé straně místnosti a natáhl se pro své otrhané šaty visící na háčku poblíž dveří. Jedna slepice hlasitě zakdákala, takže ztuhl s rukou na petlici.

Chrápání přestalo. Gavyn skoro ani nedýchal a mlčky naslouchal bušení svého srdce. Ozvalo se zafrkání a hlasité zachrápání, poté šustění slámy, jak se muž obracel. Gavyn vyčkával, pozvolna vypustil dech a doufal, že se ta zatracená kvočna zase uvelebila na hřadě z trámoví a neprobudila ženu. V tu chvíli ovšem zaslechl také rychle se blížící dunění kopyt. Uprostřed noci?

Proč?

Kvůli tobě. Jedou si pro tebe.

V ústech mu vyschlo.

Už se nemůže dál schovávat.

Rychle sebral mužův lovecký nůž a pochvu, které vždy ležely na stole, i toulec s šípy a luk visící u dveří. V tichosti zvedl petlici. Vzal si ještě lopatu, vyklouzl do noci a zavřel za sebou dveře. Nohy se mu třásly, protože těch pár chvil, kdy se mohl projít po chýši, když zrovna uvnitř nikdo nebyl, nepřipravilo jeho svaly a kosti na takovou námahu. Venku bylo jasno, neschová se za žádný mlžný pláštík.

Čas a bezpečí mu rychle docházely.

Jezdci se blížili, půda už se chvěla duněním kopyt.

Přitiskl se k boční stěně chýše, prsty sevřel násadu lopaty a poslouchal, jak jezdci zpomalují. Koně frkali, kožené postroje vrzaly a uzdy ve tmě cinkaly.

Zvedl lopatu, byl připraven použít ji jako kyj.

„Ty, Reeci! Zůstaň na stráži.“ Noc prořízl mužův zdušený hlas. Gavyn ho poznal. Byl to baron z Agendoru.

Jeho otec.

Se sevřenými útrobami vyčkával.

„Zbytek se mnou… Ano, tím myslím i tebe, otče,“ nařizoval Deverill.

„Ale ne, můj pane. To není má povinnost…,“ kňoural kněz vysokým hlasem.

„Ticho! To ty jsi mi přinesl zprávu, že se tu schovává můj syn,. ne, otče Petře? Tak teď zjistíme, jestli se zakládala na pravdě.“

Gavyn zaťal zuby. Copak neexistuje možnost úniku?

Napínal uši. Slyšel, jak muži sesedli, pak někdo hlasitě zabušil pěstí na dveře.

„Dougale, otevři,“ zařval chraplavě jeden ze strážných u silných dveří. „Přijel lord z Agendoru.“

Odpověď nedostal.

„Dougale! Otevři, nebo vyrazím dveře. Baron si s tebou přišel promluvit.“

„Co…?“ ozval se ospalý mužský hlas uvnitř.

„Och, u všech svatých.“ Zdálo se, že žena je zcela bdělá a vyděšená k nepříčetnosti.

Gavyn zaslechl úzkostný šepot, kterému nerozuměl. Šustění a vyjeknutí. Bezpochyby právě zjistili, že zmizel. Přehodil si přes rameno luk a toulec se šípy.

„Co chcete?“ zeptal se Dougal.

„Pst,“ zašeptala žena a na jejím hlase byl patrný strach. Gavyn se posunul blíž k přední straně chýše.

„Dougale, ty mě neslyšíš?“ zkoušel to voják znovu. „Otevři ty…“

„Zatraceně!“ Opět hlas jeho otce.

„Och, dobrý bože…,“ kvílela Vala.

Prásk!

Petlice na dveřích se zlomila. Ve stísněné chýši se rozlehly těžké kroky.

„Kde je ten zajatec?“ zeptal se Deverill. Gavyn se sunul ještě blíž ke vstupu. Dveře byly otevřené a opodál se popásali koně.

„Cože?“ zeptal se Dougal. „Říkáš zajatec? No, jak sám vidíš, jsem tu jenom já a moje žena. Nemám žádnýho…“

Prásk!

Někdo mrštil cosi, možná stoličku, proti stěně. Vala zaječela.

Gavyn se odvážil vykouknout zpoza rohu stavení. Jeden strážný, který zůstal venku, seděl v sedle vysokého hřebce a nakláněl se k otevřeným dveřím, aby mu neuniklo, co se děje uvnitř. Ostatní zvířata nedočkavě hrabala kopyty, ale držela se poblíž.

„Kde k čertu je?“ zasyčel baron. Slepice kdákaly a žena kňourala. Gavyn ani nechtěl uvažovat o tom, jaký nátlak jeho otec se svými muži využije, aby z nich dostal pravdu. Vyklouzl ze své skrýše a protáhl se ve tmě mezi dvěma koni. Zvířata zneklidněla, ale strážný si ničeho nevšiml. Gavyn uvolnil nejprve jeden sedlový řemen, pak další.

„Potřebuješ pomoc, lorde Deverille?“ zavolal strážný, když se uvnitř rozpoutala vřava. Gavyn ustoupil od koní dost daleko, aby se mohl rozpřáhnout, a právě když se strážný otočil… „Hej – co to sakra je?“

Gavyn zaútočil. Otočil se, rozmáchl se lopatou a tvrdě strážného udeřil do zad.

„Au!“ Voják kolem sebe divoce plácal pažemi. „Můj pane!“ vykřikl. Kůň zaržál, postavil se na zadní a Deverillův strážný ztěžka dopadl na zem. „Hej!“ vyjekl, ovšem to už se Gavyn vyhoupl do sedla otcova tmavého hřebce. „Zloděj!“ zaječel voják z plných plic. „Ne! Stůj! Och, zatraceně! Lorde Deverille!“

Muži křičeli a těžké boty duněly, když Deverill i jeho společníci vybíhali z chýše. Zvuky však zněly stále slaběji, protože Gavyn se předkláněl až k šíji obrovitého hřebce a pobízel koně stále kupředu.

Popohnal hřebce do cvalu. Zvíře okamžitě zareagovalo a zrychlilo, jeho dlouhé nohy se jen míhaly, krk mělo natažený a uhánělo tryskem plavnými a pravidelnými kroky. Gavyn bojoval s hvízdajícím větrem a civěl do tmy. Vzduch byl chladný a nehybný. Vnímal sílu zvířete, otcova oblíbeného koně, zatímco pádili po cestě na sever a nechávali se vést jen měsíčním světlem.

Určitě ho bude pár mužů pronásledovat, ale ti ostatní – otec, kterého připravil o koně, a ti dva, kteří budou muset nejprve zapnout sedlové třmeny – zůstanou daleko vzadu.

Nikdy ho nedohoní.

Nepochyboval, že krádeží tohoto koně jen přilil olej do ohně, ale ať. Svůj zatracený osud už zpečetil a věděl, jak ho budou od nynějška nazývat.

Zrádce.

Vrah.

A teď navíc zloděj koní.

Gavyn cválal na ukradeném koni a neunikla mu ironie toho všeho: z kdysi nechtěného dítěte vyrostl velice žádaný muž.

Hallyd se na lůžku neopovážil ani pohnout. Jestli mu v jamkách vůbec ještě zůstaly oči, pálily ho tak příšerně, až se obával, že už nikdy neuvidí.

Jako by mu do očních důlků v lebce nacpali pekelné žhavé uhlí, jež mu propálilo kůži a sežehlo zornice. Bolest nedokázala zmírnit ani studená voda, ani obklady, ani léčivé placky, jež mu tam přikládal felčar. Nevymáčkl ze sebe jedinou slzu, o to se ta čarodějnice postarala. Bylo to součástí jeho prokletí, toto pálení bude trvat celé hodiny, dokud nepadne soumrak a nevrátí se tmavá noc, jeho věčná společnice.

Musel se tedy spolehnout na jiné. Na jiné, které však také poháněly nenasytné potřeby.

„Nevím, jak tento neduh léčit,“ přiznal felčar a zamračil se. Cedrik si vzal vzorek Hallydovy moči, aby ji mohl prozkoumat, ale stále se jen chmuřil – jako by nějaká lahvička moči mohla toho přísného muže přimět k úsměvu. Celé je to nesmysl, přesně jak Vannora říkala. Kdyby jí jen naslouchal a udržel na uzdě svou netrpělivost, nevyjel by na koni a nezdržel se do svítání. Teď už je ale pozdě bycha honit. Škoda už je napáchána a ta stařena ve sklepení ho určitě za jeho bláznovství patřičně vyplísní.

Přes clonu bolesti Hallyd zahlédl neustále podmračeného Cedrika. Felčar byl štíhlý a malého vzrůstu, hlavu už měl takřka plešatou, trčelo mu z ní jen pár šedin stejné barvy jako hustý plnovous. Když Cedrik přemýšlel, krčil přitom nos, jako by stále čichal nějaký zápach. „Možná by pomohly pijavice.“ Zamyšleně se podrbal na bradě a zamračil se ještě víc, zatímco si prohlížel svého pacienta.

Hallyd ležel na posteli a snažil se nevnímat příšernou bolest, která mu roztínala lebku. „Pouštění žilou? Ani nápad.“ Zavřel oči, přitiskl si ke tváři obklad a ztěžka polkl. Bolest nakonec ustoupí, vždycky to tak bylo. Zachoval se bláznivě, ještě před svítáním ho to táhlo do lesů, doufal, že ji najde, jenomže tmavé mraky se roztrhaly, proniklo jimi jasné slunce, a tak musel věřit, že ho kůň sám dovede zpátky na hrad. Jakkoli se však skrýval pod kapuci, svůj zrak neochránil. Nakonec se ocitl tady na posteli ve své ložnici a doufal, že brzy nastane požehnaná noc a jemu se opět uleví.

Při pomyšlení na své ochromení se mu sevřelo hrdlo. Mlčky pokáral sám sebe.

Byl jsi příliš dychtivý, netrpělivý. Čekal jsi šestnáct let a teď už nevydržíš ani pár dnů? Ona přichází, vždyť to cítíš.

„Jak je známo, pouštění žilou léčí některé neduhy. Pečlivě bych přiložil pijavice na místa, která mají spojení s očima,“ odpověděl felčar a z hlasu mu zazníval lehký náznak nadřazenosti.

Jako by mu sypal sůl do ran.

„Řekl jsem, že žádné pouštění žilou,“ zopakoval Hallyd. „Copak jsi mě neslyšel? A to stejné platí pro projímadla. Proboha, nehodlám strávit celý den na latríně.“

Felčar si povzdechl, jako by na jeho již tak zatížená bedra dopadla celá váha hradu. Cedrik se nikomu nepodbízel, a už vůbec ne nějakému tvrdohlavému, nerozumnému pacientovi. „Pak pro tvůj zrak nemůžu nic udělat.“

Jistěže nemůžeš. Je to součástí Kambriiny zatracené kletby, pomyslel si Hallyd, ačkoli držel jazyk za zuby. Cedrikovo umění je k ničemu, on potřebuje čarodějnici, která z něj kletbu sejme. O dýce, Kambrii a kletbě, již na něj uvrhla před svou smrtí, věděli jen jeho nejbližší. Ti, kteří byli do tajemství zasvěceni, se stále pohybovali v jeho společnosti, ačkoli jeho důvěra v ně časem ochabla. Pár z těch, kteří klevetili o onom dni na skalním ostrohu, už zemřelo.

Rychle.

Hallyd nepřijímal žádné omluvy.

Tiskl si obklad k očím a zatínal zuby. Nakonec přijde noc a příšerná bolest, jež mu pulzuje celým tělem, ustoupí tupému bušení v lebce za jeho mžourajícíma očima různých barev. Dokáže to vydržet, v minulosti se mu to už povedlo. A pak bude čekat, přesně jak mu Vannora radila, protože věděl, že Bryanna do dvou týdnů dorazí.

Gavynovi šla pára od úst a kůň zpomalil. Bolely ho všechny kosti v těle, ale hnal se dál, byl odhodlaný dostat se od otcových vojáků co nejdál.

Už dva dny mířil na sever a projížděl ospalými vesničkami, kde nabízel zvěřinu, kterou se mu podařilo ulovit. Za kachnu, bažanta či zajíce se mu podařilo získat teplé jídlo a trochu zrní, dokonce i jeden či dva poháry piva. Vždycky jedl v temném koutě nějaké hospody a s nikým se nebavil. Stále se ohlížel přes rameno, jestli ho nepronásledují.

Vedl koně po zřídka užívaných cestách, kolem mlýnských náhonů a přes potoky, pobízel hřebce stále hlouběji do hor. Přestože neměl důkaz, že ho otec pronásleduje, věděl, že je jen otázka času, než uslyší neklidný štěkot hradních psů, který se bude mísit se vzrušenými výkřiky vojáků, jimž se podařilo vystopovat kořist.

Lord z Agendoru si nedá pokoj, dokud svého levobočka nevyslídí. Deverill se pak bude klidně dívat, jak Gavyna vedou na šibenici. Teprve když synovi zlomí vaz, bude otec spokojen, s radostí pohlédne na Gavynovo tělo pohupující se na šibenici a uleví se mu, že ten trn v patě, který zplodil, už nebude neposlušný a nebude ho uvádět do rozpaků. Otec bude šťastný, že byl Gavyn řádně potrestán za svou neúctu.

Pokud se mu tedy nepodaří starocha přelstít.

Přesně to měl také v úmyslu.

Pořád má ještě čas.

Ještě není mrtvý.

Uháněl tedy na mohutném černém hřebci, jako by mu na záda dýchal sám satan. Nevšímal si bolavého ramene ani horečky, která ho občas zachvátila, pokračoval dál a celé tělo už měl po té dlouhé jízdě vytřesené.

Předpokládal, že kdyby byl dost chytrý, mohl by hřebce prodat za dobrou cenu a koupit si menšího, nenápadnějšího koně i nějaké oblečení. Na obyčejnějším koni by se mohl vydávat za chudáka, zamoučil by si vousy i vlasy, aby vypadaly jako šedivé, a nahastrošil by se do šatů prostého vesničana.

Jenomže on se černého válečného oře prodat nechystal.

Nejenže hřebce obdivoval, ale díky tomu, že Rhi byl otcovou pýchou a radostí, mu jízda na něm přinášela značné uspokojení.

Riskoval tedy odhalení, ale cítil, že čím dál bude od Agendoru, tím méně bude pravděpodobné, že si někdo všimne černého koně se zvláštní hvězdičkou na čele a nepravidelnou bílou punčoškou.

Když se blížil soumrak třetího dne jeho cesty, začaly se mu na ramena snášet vločky, a tak se vydal hledat místo vhodné k utáboření. Zanedlouho už zemi pokryl sněhový poprašek a zmrzlá stezka se leskla pod potemnělou oblohou.

Koutkem oka zachytil nějaký pohyb – cosi stříbřitě šedého uskočilo do houští. Kůň zafrkal, zahrabal kopyty a neklidně střihal ušima.

„Pst, chlapče, to je v pořádku,“ tišil ho Gavyn, ačkoli se mu zježily vlasy na zátylku a varovně ho zamrazilo v zádech. „Klid, Rhi.“

Pozdě!

Kůň zaržál, vzepjal se na zadní a silnýma předníma nohama kopal do tmy.

Gavyn klouzal dozadu.

Rychle sevřel volnou rukou hrušku sedla a rázně vytasil dýku.

Paží mu vystřelila bolest a rvala mu rameno.

Hřebcovy přední nohy znovu dopadly na zem. Rhi vyděšeně řehtal a vrhl se dopředu. Zakousl se do udidla, uháněl lesem a od kopyt mu létala hlína a kamínky. Gavyn zaťal zuby, naklonil se nad krk vyplašeného hřebce, přitáhl otěže a tiskl se nízko ke koni, aby ho nesrazila žádná z větví, které se o něj stále otíraly a škrábaly ho.

Cítil, jak se hřebcovy svaly napjaly a zas povolily, když se přenesl přes padlý kmen a tvrdě přistál na druhé straně. Gavynovi vystřelovala bolest ze žeber. Omotal si otěže kolem zápěstí a pokoušel se ovládnout velké zvíře, vší silou tahal za uzdu, ale nebylo mu to nic platné. Na hřebcově kůži už se objevila pěna, ale Rhi stále divoce pádil mezi stromy. Naštěstí se mu nějak dařilo vyhýbat se kmenům, trnitým keřům i zvířecím norám.

„No tak, no tak, zpomal,“ nabádal ho Gavyn a cítil, že mohutný kůň konečně umdlévá.

Krajina se pozvolna začínala zvedat. Rhi s rozšířenými nozdrami pádil do kopce, ale nakonec zpomalil, dlouhé skoky se zkracovaly a kůň těžce oddechoval.

„To je ono,“ zašeptal Gavyn. „To je můj chlapík.“

Rhi byl stále neklidný, ale přešel do klusu, který otřásal všemi kostmi v Gavynově těle, až nakonec zpomalil do rovnoměrné chůze.

„No vidíš, není to tak zlé, že?“ zeptal se Gavyn. Ohlédl se přes rameno. Za křovím, co by kamenem dohodil od nich, zahlédl stříbřitě šedivou vlčici. Není divu, že se kůň splašil.

Gavyn zvíře ostražitě sledoval, ale přízračné stvoření se drželo zpátky, někdy je zahlédl, ovšem nikdy se příliš nepřiblížilo. Za jízdy Gavyn pátravě vyhlížel další vlky s vyceněnými zuby. Kde je jeden, určitě jich bude víc – zbytek smečky, připravený obklíčit ho a zaútočit nebo vyčkávající na první náznak, že kořist umdlévá či klopýtá.

Té noci se však žádní další vlci neobjevili.

Zdálo se, že vlčice je sama a je lehce zmrzačená, protože sice běhala rychle, ale pokulhávala.

Třetí noci od útěku z Dougalovy a Valiny chýše se Gavyn rozhodl utábořit u potoka. Vlčice ulehla přesně na hranici kruhu světla z táborového ohně, její oči se ve tmě blýskaly a odrážely svit plamenů. Byla chundelatá, měla stříbřitou srst s černým límcem kolem krku. Gavyn uvažoval, kde je asi zbytek smečky, a domníval se, že tuhle vlčici možná ostatní zavrhli, třeba proto, že zaútočila na vůdce a prohrála.

Trochu by se to podobalo jeho osudu.

„Proč se za mnou pořád táhneš?“ zeptal se Gavyn. Poprvé promluvil na zvíře, které se uvelebilo za padlým kmenem a upřeně sledovalo, jak Gavyn na provizorním rožni opéká králíka a veverku, již neměli štěstí. „Kde jsou všichni tví přátelé, co?“ zajímal se, jako by mu šelma mohla odpovědět. Na žhavé uhlíky kapal tuk, hlasitě syčel a způsoboval, že se ke korunám stromů vinul černý kouř.

Gavyn seděl na plochém kameni s nožem v ruce a čistil králičí kožku. Veverčí už opracoval a přidal ji k ostatním, které získal během posledních dnů. Doufal, že vyčiněné kůže prodá nějakému kupci nebo krejčímu v následujícím městě, ačkoli králíků, veverek a hranostajů bylo všude plno a platilo se za ně jen málo.

Stříbřitě šedivý vlčí kožich by mu vydělal daleko víc.

Zadíval se na zvíře stejně dychtivě, jako ono hledělo na něj.

Nebyla to nijak mohutná šelma ve srovnání s vlky, které kdy viděl, ale nebyla ani vychrtlá. Otáčel maso nad ohněm, dočistil kůži, sundal rožeň a opatrně položil horkou začernalou pečínku na skalku.

Po celou dobu ho vlčice upřeně sledovala.

„Máš hlad, co?“ Gavyn stáhl veverku z rožně a rozpůlil maličkou pečínku. Sice vlčici nedůvěřoval, ale nepřestával uvažovat, proč se asi oddělila od smečky. Možná bojovala s jiným vlkem, medvědem nebo nějakou divou zvěří. Nebo se mohla zranit, když se chytila do pasti.

Sice bylo velice hloupé nějak zvíře povzbuzovat, ale Gavyn stejně odhodil půlku veverky do lesa. Huňatá vlčice se na spálenou pochoutku vrhla, jako by opravdu umírala hlady.

„Víc ti dát nemůžu,“ prohlásil Gavyn, když dojedl malého hlodavce a zakousl se do králíka. Šťavnaté maso chutnalo jako nebeská mana a on se snažil nevnímat tu zatracenou divokou vlčici, která se připlížila o kousek blíž k ohni, se vztyčenou hlavou upírala pohled na Gavyna a neuniklo jí jediné sousto, jež vložil do úst. „Budeš si muset svou potravu ulovit sama.“ Utrhl zuby další kus spáleného masa a žvýkal, zatímco vlčice na něj hladově hleděla. „Řekl jsem, že už ti nic nedám.“

Proč vůbec tu vlčici krmil? Jenom si zadělává na potíže. Vysál jednu kost a vlčice si lehla, hlavu si položila na natažené přední tlapy. „Ať tě to ani nenapadne. Mohl bych tě zabít. Mohla bys jako poděkování zavrtět ocasem nebo se aspoň trochu opálit, aby se tvou kožešinou dal olemovat zimní plášť pro nějakou dámu, ne?“

Teď tedy mluvíš s divokým zvířetem? Nejdřív ty směšné sny a teď rozhovor s vlkem? Ježíši Kriste, Gavyne, ty ses snad pomátl!

Byl znechucený sám sebou. Ulomil si pořádnou porci masa z pečeného králíka, načež zbytek hodil vlčici, která křehké kosti málem ani nekousala, jak se toho snažila spolknout co nejvíc najednou.

„A je to. Víc nemám,“ pronesl Gavyn a mlčky připomněl sám sobě, že není jako ta vlčice, když se toulá sám po lese, protože ho vypudila vlastní rodina. Tohle není jeho opravdový osud.

Otřel si ruce, zabalil se do pláště a položil se na koňskou houni. Uložil se blízko ohně, hřebcovy otěže si omotal kolem jedné ruky, v druhé třímal nůž. Kdyby koně cokoli vyplašilo, zvíře nebo člověk, Gavyn by to vycítil.

Chtěl se prospat jen pár hodin a zamířit na sever, do kraje své matky. Žili s matkou v Tarthu, přestěhovali se tam na sever, když mu bylo dvanáct. Tehdy se domníval, že se matka snaží uniknout Deverillovi, teprve později se dověděl, že opravdovým problémem je Deverillova žena Marden. Její nezkrotná žárlivost hnala matku po celé zemi, z Agendoru na Penbrooke a pak do Tarthu. Poslední místo matčina pobytu nenavštívil od její smrti, a jestli se Deverill rozhodne tuto oblast prohledat, tak ať.

Lord z Agendoru si může pro svého levobočka klidně přijít.

Usnul, ale spal neklidně. Probral se za úsvitu a zjistil, že z táborového ohně zbyly jen začernalé oharky a popel. Tmavý kůň mu stál uvolněně po boku a pohnul se, teprve když se Gavyn Zvedl, protáhl se a očima pátral mezi stromy a houštím, jestli nezahlédne vlčici.

Zdálo se, že zvíře tu není, což bylo jen dobře. Ulevil si na hrubou kůru dubu, pak si protáhl svaly. Bok ho dosud bolel a raněná paže pálila jako čert. Horečka prozatím ustoupila, ale žebra ho stále bolela a bude nějakou dobu trvat, než zase nabude síly. Ne že by na tom záleželo. Je teď volný, přinejmenším prozatím.

Vyhoupl se do sedla, cukl sebou bolestí, přitáhl otěže a opustil malý tábor. Ujel skoro míli, když tu si znovu všiml vlčice, plíživého stínu, který se od něj držel v obezřetné vzdálenosti, ale nikdy ho neztrácel z dohledu. „Takové štěstí, že bych se tě zbavil, mít nebudu, co?“ poznamenal Gavyn, ale pak usoudil, že huňaté zvíře nepředstavuje žádnou hrozbu a nejspíš se jeho pronásledováním samo brzy unaví.

Jakmile se napojil na hlavní cestu, vlčice zmizela, takže si byl Gavyn jistý, že se vrátila zpět. Směnil své kožešiny za špatně padnoucí nohavice a plášť s obtloustlým kupcem mířícím na Wybren a zase vyrazil na sever. Přes zvedající se mlžný opar, který ohlašoval soumrak, brzy znovu zahlédl stříbřitý kožich.

Gavyn se pro sebe usmál a zamířil hlouběji do hor. Chundelatá vlčice s hladovýma očima a kulhavým krokem ho neúnavně následovala.

Možná se štěstí obrátilo na jeho stranu.

Za stromy se v černočerné tmě mihotalo světlo táborového ohně, oblohu pokrývaly těžké mraky a slibovaly déšť nebo ještě něco horšího. Gavyn byl unavený, rameno mu škubalo bolestí, tak se obrátil k nezaměnitelnému světlu. Je načase vypořádat se tím prosťáčkem, co se tu utábořil.

Potichu jako myška sklouzl ze sedla a přivázal otěže koňské uzdy k nízké větvi nejbližší borovice.

Kosti ho bolely po hodinách strávených v sedle, v hlavě mu bušilo, ústa měl vyprahlá a cítil v nich hořkou pachuť. S každým koňským krokem mu bolest v žebrech připomněla, že se zatím neuzdravil. Horší ovšem bylo, že rána na rameni byla na omak horká a začínala mokvat.

Což bylo zatraceně zlé.

Brzy už dorazí do Tarthu, do kraje, který kdysi býval matčiným domovem. Jistě tam najde přítele, místního léčitele, který u pomůže.

Prozatím se vypořádá s tím nic netušícím člověkem, který udělal chybu a utábořil se tu na noc. Vytasil nůž a obezřetně se blížil. Jeho kroky nevydávaly jediný zvuk, když se protahoval pod větvemi a našlapoval na jehličí, jímž byla pokrytá lesní půda.

Pak ji uviděl.

Nešlo o žádnou tlupu zlodějů či hrdlořezů ani o skupinku vojáků, ale o osamělou ženu. Přesně tu ženu, o níž se mu zdálo.

Ztuhl. Pro lásku boží, je to možné? Že by to byla tatáž zatracená žena, kterou viděl noc co noc na bílém koni?

Ne! To nejde. Nevíra a zdravý rozum mu říkaly, že už si zase něco nalhává a přikrášluje si skutečnost, aby měl pocit, že vidí, co vidět chce. A přece…

Ona je tu.

Stojí u ohně.

Svatá matko Marie.

V souladu se zvyklostmi z mládí se pokřižoval, ačkoli víru už dávno ztratil. Zase má horečku, to bude ono. Nejspíš vidí něco, co ve skutečnosti neexistuje. Ať už ho zachvátila jakákoli nemoc, to ona způsobuje toto vidění.

Přesto si byl jistý, že ta žena v lese je ona. Její vlasy měly tutéž narudle bronzovou barvu a spadaly jí na záda v hustých vlnách. Rysy měla pravidelné, bradu silnou, a ačkoli nebyl dost blízko, aby to mohl tvrdit s jistotou, myslel si, že na krátkém rovném nose by našel lehký poprašek pih.

Zaťal zuby a tupá, nepříjemná bolest v rameni ustoupila. Jak si k čertu mohl v duchu představovat ženu, kterou nikdy v životě neviděl? Jak jeho mysl utkala její podobu?

Jsi prokletý, slyšel svou matku stejně zřetelně, jako by stála přímo vedle něj. On však v magické kletby ani kouzla nevěřil. Rozhlédl se po malém tábořišti, kde bylo cítit vůni pečené ryby, a všiml si jejího koně, stejné kobylky, jež se proháněla jeho sny, až jí od kopyt odletovaly hvězdy. Je to pitomost. Blábol. Přesto ale zíral na bílou klisničku s šedivými nozdrami a punčoškami a černými žíněmi v ohonu i hřívě.

Zamrkal, jako by chtěl to vidění potlačit, ovšem obrázek zůstával stále stejný. Žena stála u ohně a třímala v ruce jakýsi potrhaný cár, nejspíš kus kůže.

V jeho snech na sobě vždycky měla bílé šaty protkávané zlatou nití, průsvitné a vzdušné, paže měla odhalené a tenoučkou látkou prosvítaly vrcholky ňader i silná lýtka a stehna svírající klisnu. Když jí vítr zvedl sukně, dokonce zahlédl i ploché bříško a měkké rezavé kudrlinky v klíně.

Dnes se s ní setkává doopravdy a průsvitný háv vystřídaly silnější, teplé šaty. Ke kotníkům jí splýval černý sametový plášť lemovaný králičí kožešinou a zdobený stříbrnými cvočky, pod vlasy se zřetelně rýsovala kapuce. Zatímco rázovala kolem ohně, plášť se jí rozevřel, takže zahlédl tmavě červenou sukni.

Šaty urozené ženy.

Cestuje sama?

Stěží se odvažoval dýchat a zkoumavě si ji prohlížel. Kdo je to? Nevěděl o ní nic víc, než že je to žena, jež se zhmotnila z jeho snů.

Co dělá tady uprostřed lesa?

Opět přejel pohledem po tábořišti, kde bylo ohniště obloženo kameny a jasně v něm plápolalo chrastí i menší větve. Nikoho neviděl, ale určitě se tu v lese neutábořila sama. Někdo s ní musí cestovat, manžel, strážný nebo nějaký společník. Teď si šel buď ulevit mezi stromy, nebo se vydal ulovit něco k jídlu.

Minuty však ubíhaly, měsíc na nebi stoupal stále výš a z temnoty se nevynořil žádný společník.

Vypadalo to, že je zde sama.

A má vztek.

Mluvila sama se sebou, třímala cár kůže v dlani a potřásala jím směrem k nebi, jako by byla blouznící šílenec, který se zlobí na božstva. Její slova nedokázal rozluštit, ale byla zjevně rozrušená, pohledné rysy měla zkřivené vzteky a tělo se jí chvělo zuřivostí.

Zvedla obě paže do vzduchu a zavrtěla hlavou, až se jí dlouhé bujné kadeře rozlily po zádech a odrážely světlo plamenů. „Prosím!“ křičela a prosba se rozléhala mezi stromy v liduprázdném Údolí. „Iso, přijď ke mně!“

Iso? To jméno mu cosi matně připomínalo. Nakonec tady přece jen není sama. Má s sebou společnici. Že by se jí někam schovala? Pohrává si s ní? Nebo ji snad opustila?

„Slyšíš mě? Iso! Prosím tě, přijď teď ke mně! Potřebuji tě.“

Žena, kterou volala, však stále mlčela a skrývala se v temnotě.

Nakonec to vzdala a spustila paže. „Dobře! Jak chceš,“ zakřičela, rozevřela pěst a rozvinula kus kůže. „Zvládnu to sama,“ zamračila se a prstem volné ruky přejížděla po jelenici, jako by zkoumala její obrysy.

„Iso,“ začala znovu, tentokrát tišeji. Jméno ke Gavynovi přivál lehoulinký vánek a vybavila se mu slabá, skoro už zapomenutá vzpomínka. Někdy v dávné minulosti už to jméno slyšel, tím si byl jist. Ale kde? A kdy?

Žena už se trochu uklidnila, usadila se na mohutný vystouplý kořen u ohně a kus kůže rozložila na plochém kameni. Sáhla do kravského rohu, který měla upevněný u pasu, a posypala hořící dřevo jakýmsi práškem. Plameny se hned zbarvily do modra a zapraskaly, k nebi se vyrojily jiskry a žena začala s tichým zaříkáváním.

Bože na nebesích, copak si tahle žena, taková krasavice, myslí, že je čarodějnice? Takový nesmysl. Blábol. Jistě, věřil, že některé ženy vědí, jak uzdravovat a pečovat o raněné, a to leckdy lépe než felčar. Ovšem vyvolávání duchů, kouzlení a proklínání je rozhodně pěkná pitomost.

Jenomže ona hodila do ohně prach, až zmodral.

Co dalšího tedy má v rozích a váčcích uvázaných u pasu? Má s sebou kromě prášků, možná i lektvarů a kusů kůže také něco cenného? Peníze? Jestli ano, proč je tedy tady v lese sama? Je tak bláznivá, že si myslí, že ji kouzla ochrání před zločinci, kteří se rádi spolčují a řádí v těchto lesích? Byla tu ta druhá žena, Isa, opravdu s ní? Nebo tu rádoby čarodějku opustila? Možná proto, že už skutečně zešílela? Nebo je možné, že ta Isa vůbec neexistuje?

Znovu uvažoval, jaké cennosti se asi skrývají v záhybech jejího pláště.

Pocítil lehké bodnutí viny, protože jí sice nechtěl ublížit, ale stále se tak úplně nevzdal myšlenky, že by ji mohl okrást. Hodil by se mu každý kousek stříbra či zlata, které má při sobě. Na jejích rukou neviděl žádné prsteny a límec měla vysoko vyhrnutý, takže netušil, jestli má kolem krku nějaké blýskavé zlaté řetízky nebo jiné klenoty, ale to ještě neznamenalo, že nemá náhrdelník či brož, které by mohl ukrást a později prodat.

Jestli ji opravdu dokáže okrást.

V tom okamžiku najednou zmlkla. Prudce zvedla hlavu. Její oči – modré se zelenkavým leskem podobným lesnímu listí – zíraly přímo na něj, na jeho skrýš. Jako by zaslechla jeho myšlenky a věděla, že se schovává ve tmě. Nepohnul ani brvou, neopovážil se zamrkat, ovšem srdce mu v hrudi divoce bušilo, takže uvažoval, jestli to nemůže slyšet, jestli ho náhodou nezahlédla.

Kristepane, ta je ale krásná. Když teď na něj hleděla a plameny jí ozařovaly tvář, viděl pravidelné rysy její tváře. Skutečně se jednalo o ženu z jeho snů. Měla vysoké, výrazné lícní kosti a půvabně klenuté tmavé obočí. Malá ústa s plnými rty byla nyní vztekle našpulená. Zlobně na něj civěla.

„K čertu s tebou,“ pronesla zřetelně. „Pojď sem!“

Kdo? K čertu s kým? Srdce se mu málem zastavilo. Mluví znovu s Isou? Nebo přímo s ním? Může ho ve tmě vidět? Odrážejí jeho oči svit ohně?

„Ukaž se, zbabělče!“

Slyšel vedle sebe jakýsi zvuk, šustění listí.

V lese je ještě někdo jiný?

Isa?

Nebo jiný zloděj, který si vyhlíží oběť?

Vrah?

Někdo, kdo se na ni chystá zaútočit a okrást ji, kdo se chystá znásilnit a zabít tuhle ženu, již vídával ve snech?

Pohnulo se něco tamhle ve tmě… nebo je to jen hra plamenů? Přemístil se do podřepu, byl připravený vyrazit, všechny smysly měl zostřené a zrakem pátral v temnotě.

Sevřel nůž ještě pevněji a zkoumal stíny, jež se nyní zdály zcela nehybné.

Pak se objevily dvě zlaté, upřeně zírající oči.

Ježíši Kriste.

Ta zatracená vlčice.

Hladové zvíře civělo na koně, jako by se měl stát jeho kořistí.

„Ty tam!“ zavolala žena. Její rozzuřené tyrkysové oči se nocí piopalovaly rovnou do jeho duše. „Ano, ty, ty ďáblův synu,“ upřesnila to, takže věděl, že ho musela zahlédnout. „Ukaž se.“

Na okamžik ji spustil z očí a ona mezitím vytasila dýku, postavila se před svého koně a mávala ostřím, jako by chtěla naznačit, že se bude bránit. „Vím, že jsi tam, zbabělče. Jestli nevylezeš na světlo, přísahám, že na tebe uvrhnu kletbu, která způsobí, že zhloupneš tak, že budeš mít v hlavě míň než vesnický prosťáček.“ Rozzuřeně přimhouřila oči. „A to není všechno. Jakmile zpitomíš, vyřknu kouzlo, po kterém se ti tvá mužná ozdoba scvrkne a vyschne jako umírající žížala na slunci, pak se rozpadne na malé kousíčky a úplně odpadne, takže už nebudeš mužem.“

Nechala svá slova vyznít a koutek úst se jí zvedl ve spokojeném úsměvu.

Kdyby takovým nesmyslům věřil, asi by ho postrašila. Namísto toho ji nechal blábolit, protože zjistil, že ho její výmysly velice baví.

„Slyšíš mě? Od této noci se už navždy budou děvčata v každém městě, kam přijedeš, chichotat, ukazovat si na tebe a šeptat si mezi sebou, že jsi eunuch. Jestli okamžitě nevylezeš, zničím ti život jediným lusknutím prstů.“

Taková pitomost!

Bryanna zírala do tmy.

Někdo nebo něco tam je. Cítila, že ji to sleduje. Volnou rukou se dotkla ochranného amuletu, rudé stužky, na níž byl uvázán kousek hadího kořene.

Ať už se v temnotě skrýval kdokoli, nebyl to zabiják, protože se jí do srdce nezaryl žádný šíp, nikdo ji nepraštil palicí po hlavě ani neprobodl mečem. Kdyby ji ten neznámý měl v úmyslu zabít, už by se dávno rozloučila se životem.

Alabaster najednou zdvihla hlavu po větru, zaměřila pohled kamsi na okraj lesa a pozorně vztyčila uši.

„Copak je, holka?“ zeptala se Bryanna, která stále civěla do tmavého křoví a sledovala kobylčin pohled. Sevřela dýku ještě pevněji a najednou si přála, aby byla mnohem, mnohem větší. Na okamžik zahlédla zablýsknutí světla, odraz svitu plamenů. Srdce se jí zastavilo.

Z hluboké tmy na ni zíraly přimhouřené zlaté oči.

Je to člověk?

Zvíře?

Nebo něco jiného? Něco, co stojí někde na pomezí?

Krve by se v ní nedořezal. V hlavě jí vířily představy kanců, divokých koček nebo zlodějů, kteří by jí bez váhání podřízli hrdlo, nebo ještě hůře démonů z podsvětí, kde prokleté duše ovládá zlo a mohou snadno měnit podobu z člověka na ducha.

Stůj při mně. Dej mi sílu, modlila se v duchu. Tělo jí chladil vlhký vánek. Srdce jí v hrudi bušilo a krev prudce tepala ve spáncích.

Alabaster se pohnula a zafrkala, pohled stále upírala na to děsivé místo ve tmě.

„Pst,“ uklidňovala ji Bryanna a šeptem se modlila za ochranu.

Oči sledovaly každý její pohyb, přesně jako to dělávali hradní psi, když zrovna jedla a nesla k ústům šťavnatý kus pečeného kance nebo husy. Jako by k ní byli pohledem přilepení. Patří tedy oči v lese zatoulanému psovi?

Ne, spíš vlku.

Srdce se jí skoro zastavilo a ztěžka polkla. Morrigu, pomoz mi. Všechna ochranná opatření, která se naučila – uvázaná červená stužka, levandule, prášek ze sušených mločích očí a břečťanu, který kolem sebe rozsypala, oděv vymáchaný v černém hadím kořenu –, se jí zdála slabá proti tak chytrému a nebezpečnému zvířeti, jako je vlk.

Alabaster vyděšeně zaržála, když jí srst pocuchal silný závan větru. Najednou Bryanna uslyšela Isin hlas stejně zřetelně jako noční vyzvánění kostelních zvonů. „Potuluje se tu větší zlo, než se ti zdá,“ svěřila jí zesnulá chůva. „Vlčice není nočním zvířetem, kterého by ses měla obávat. Je tu na tvou ochranu… Copak si ji nepamatuješ? V dětství tě také provázela.“

„Teď není čas na nějaké hrátky,“ zasyčela, ale vnímala, že Isa nelže. Jako by to zvíře přímo cítila, pach vlčice se k ní nesl i přes vlhký vzduch hrozící plískanicí. Kromě vlčice však v lese byla ještě další síla – temná, bezduchá šelma, jež sužuje celý les.

Velká Bohyně, jak se jen dostala do takových nesnází?

Očima propátrávala stíny.

Možná ta vlčice vůbec není zvíře, možná je to stvoření, které na sebe dokáže vzít jinou podobu, démon, jenž se může zjevit jako člověk i jako zvíře, bytost, jíž se žádná nepodobá.

Morrigu, stůj teď při mně.

Hleděla zvířeti přímo do ďábelských očí. Natáhla k němu volnou dlaň s roztaženými prsty, jejichž kouzelnou moc dosud nevyzkoušela. „Co jsi za démona?“ zeptala se. Zvedl se vítr, odvál jí vlasy z tváře, šeptal v suchém listí a hvízdal strží. „Neslyšel jsi, e ti můžu zničit život?“

Připravila se na to, že se na ni vrhne nějaká zrůda.

„Nebylo by lepší mě rovnou zabít?“

Bryanna málem vyskočila z kůže, když se ozval hluboký mužský hlas.

„Jestli jsi tak mocná, proč se zdržovat otupováním mysli a zmenšováním mužských údů?“

„Cože?“ Přece k ní nemůže mluvit ta vlčice! U všech svatých, už vážně šílí. To je ono. Konečně si byla jistá, že se dočista zbláznila.

„Říkal jsem, proč mě prostě nezabiješ a hotovo? Oběma by nám to ušetřilo spoustu potíží.“

Proboha, to myslí vážně? „Kdo jsi?“ zeptala se. Srdce jí bušilo rychleji, než kmitají křídla kolibříka. Odkud ten hlas jen přichází… Určitě nemluví ta vlčice. Ne, vychází zpoza padlého stromu, pěkný kousek od přikrčené šelmy. „Proč se neukážeš? Bojíš se? Jsi zbabělý? Nebo jsi prostě jenom odporný?“

Zasmál se, byl to hluboký, znechucený zvuk, který se nesl údolím. „Ano,“ odpověděl ten ukrytý muž nebo zvíře. „Ty jsi čarodějka, protože jsi uhodla nejen to, že se strachy nemůžu ani hnout, ale také že jsem ošklivý. Jsem tak příšerně znetvořený, že by ses při pohledu na mě sesypala.“

„Och, pro lásku Rhiannon.“ Jak se ten muž, nebo co to je, opovažuje ji dráždit? Byla rozčilená. Koutkem oka stále sledovala psovitou šelmu krčící se kousek za kruhem světla z ohně a zeptala se: „Máš vůbec ponětí, že jsi jen pár metrů od vlčice?“

„Ona je tu se mnou.“

„S tebou?“

„Ano.“ Zasmál se, jako by ho její rozrušení pobavilo. Nu, dobrá, ať se nechá klidně sežrat zaživa. „Neublíží ti.“

„Jak to víš? Je to… co? Tvůj zatracený mazlíček?“ Co se to tu k čertu děje? Komu patří ten hluboký a lehce pobavený hlas?

Znovu se zasmál, což ji ještě víc rozzuřilo. „Mazlíček? Ne. Je to tulačka, která se táhne za mnou.“

„A chce ti vyrvat srdce z těla.“

„To si nemyslím. Kdyby mě chtěla zabít, už by se o to pokusila. Jde za mnou už dlouho.“

„Možná dosud vyčkává. A kdo jsi k čertu ty?“

„Je to zvíře,“ poznamenal a ignoroval její otázku. „Bere si, co chce, kdy to chce.“

„A pronásleduje svou kořist, dokud není unavená, oslabená nebo nepoleví v ostražitosti.“ Přesně jako ty, připomněla sama sobě. Dej si pozor. Vzpomeň si na Isino varování. „A dost! Ať už jsi kdokoli, okamžitě vylez,“ nařídila mu. Ještě než to stačila doříct, vynořil se ze tmy muž.

Při pohledu na něj málem ucouvla, ale nějak se jí podařilo opanovat.

Byl vysoký a měl široká ramena. Dlouhé končetiny měl svalnaté, ačkoli vypadal vyzáble, ztrhaně. Oblečen byl do kožených nohavic a obnošeného hnědého pláště, který na jeho kostnatém těle visel. Zastavil se na vzdálené straně ohniště. U všech svatých, ten je ale příšerně zmrzačený. Tvář měl bledou, nos očividně zlomený, pod hluboko zapadlýma očima se rýsovaly fialové a zelené kruhy. Jedno oční víčko měl stále trochu pokleslé a na tváři se mu ještě nestačila zhojit kůže v místech, kde byla sedřená až do masa.

Překvapilo ji, že se ten člověk vůbec udrží na nohou. Tohle že je válečník, temná síla, které by se měla obávat? To musí být nějaký omyl, protože přestože to kdysi nejspíš býval silný, zdatný a svalnatý muž, teď to vypadalo, že z něho někdo málem vytřískal duši.

„Co se ti stalo? To ta vlčice?“ Nervózně pohlédla k místu, kde slále číhala šelma, přestože mužovy rány nevypadaly, že by je mohl způsobit útok zvířete. Neviděla žádné kousance.

V mužově tmavém plnovousu se zablýskly bílé zuby. „Ne.“

„Říkal jsi, že je tu… s tebou.“

„Šla za mnou.“

„A ty se nebojíš, že zaútočí?“

„Zatím to neudělala.“

Ten muž je tupec – to bude ono. Vlk zaútočí jenom tehdy, když je člověk tak slabý, že nedokáže útok odrazit, což se při pohledu na toho chlapa stane už brzy. „Co se ti tedy stalo?“

„Upadl jsem.“

„Upadl jsi? Odkud? Z vrcholku hradního cimbuří? Ze skalního srázu?“

„Upadl jsem v nemilost,“ odpověděl a pod tmavými vousy trpce zkřivil rty. „Už o tom nemluvme.“

Při tom pádu se mu to nejspíš v hlavě nějak pošramotilo.

Když přistoupil blíž, viděla, že má krvavá bělma a ruce i tváře pokryté strupy. Je nebezpečný? Nedokázala to odhadnout, ale rozhodla se, že dýku neodloží.

„Kde je Isa?“ zeptal se.

„Cože?“ Ví o tom, že mluvila se svou zesnulou chůvou?

„Slyšel jsem, jak na ni voláš.“

„Ach.“ Takže mu nedošlo, že cestuje sama. To je dobře. Neviděla důvod, proč by ho měla vyvést z omylu. „Ona, ehm, vyrazila napřed pro zásoby, ale měla by se vrátit. Čekám ji a… možná jejího manžela už každou chvíli.“

„Je vdaná?“ Znělo to skepticky.

„Ano, už spoustu let.“ Rychle vymýšlela příhodnou lež. „Její manžel, éé, Parnell je velký silák. Válečník.“

„Který tě nechal o samotě.“

Přinutila se k úsměvu. „Ti dva jsou nerozluční,“ prohlásila. Teď už lhala výmluvně, její fantazie ji pohltila. Stejně se ten člověk nikdy nedoví, jak je to doopravdy, tak co na tom záleží? –

„Zdálo se mi, že jsi rozzlobená.“

„To jsem,“ odpověděla rychle a přinejmenším tentokrát nelhala, přestože měla vztek hlavně sama na sebe. Neodvažovala se však muži, který cestuje s vlčicí, svěřit pravdu. Zatím ne. „Měli se vrátit do západu slunce.“

„Možná je něco zdrželo.“ Přistoupil blíž a ona mu namířila dýku na hrdlo.

„Ano, ale nakonec dorazí,“ ujistila ho. „A teď mi řekni, kdo jsi k čertu ty?“

„Možná tvůj ochránce.“

Skoro se rozesmála. Takový nesmysl! Vždyť ten muž už je polomrtvý. „To myslíš vážně? Podívej se na sebe. Nedokážeš se postarat ani sám o sebe, natož o někoho jiného.“ O kousek dýku sklonila. „Určitě máš nějaké jméno.“

„Ano. Jsem Cain z Agendoru,“ odpověděl bez zaváhání, ale pozoroval ji, jestli se neprozradí nějakou zvláštní reakcí, jako by to jméno už někdy mohla slyšet. „A ty? Jak se jmenuješ ty?“

Pochybovala, zda mu může věřit, přesto neviděla důvod, proč tentokrát lhát. „Bryanna.“

Viděla v jeho očích jakýsi záblesk. „Bryanna?“

„Ano.“

„A odkud cestuješ?“

„Z Calonu,“ připustila, přestože mu o sobě chtěla prozradit co nejméně.

„Z Calonu.“ Svraštil obočí. „To je daleko na jih, ne?“

Přikývla a zadívala se zpátky do lesa, aby se ujistila, že se vlčice nechystá zaútočit. Huňaté šedivé zvíře sedělo nehybně, jako by odpočívalo. Přestože si to Bryanna nechtěla připustit, vlčice se skutečně podobala šelmě, kterou si vymyslela v mládí. Ano, dokonce i zbarvení má stejné, černý límec a stříbřitou srst.

„Kam máš namířeno, že jsi tak daleko od Calonu?“

To pochopitelně netušila, ale neřekla by mu to, ani kdyby to rděla. „Na sever. A co ty? Odkud jsi?“

„Tak různě,“ opověděl a pokrčil rameny. Sklopil pohled ke kameni, na němž ležel Isin kus kůže, který Bryanně dělal potíže. „To je mapa?“ zeptal se, zvedl útržek jelenice a držel ho před sebou tak, aby na něj dopadalo světlo z plamenů.

„Chabá.“ Bryanna si odfrkla, z potrhaného kusu kůže už byla pěkně rozčarovaná.

„Hmm.“ Zamračil se, otočil vyhlazenou kůži na jednu stranu, a poté vzhůru nohama. „To jsem si myslel.“ Přikývl a podíval se na Bryannu. „Kde je zbytek?“

„Není celá?“ otázala se zmateně. Našla ten poškozený kus jelenice v Isině chýši, nic víc tam nebylo.

„Nejspíš ne.“ Trochu se natočil, aby Bryanna viděla na značky nakreslené na mapě. „Vidíš tady ty obloučky? Člověk by si myslel, že jsou to kopce, ale ve skutečnosti jde o tři skály.“

„Tři skály?“ zopakovala skepticky.

„Tak se jim říká. Když projdeš kolem těch útesů tady…“ Ukázal na tři velké obloučky na mapě. „Uvidíš tři ohromné skály, jednu na západě a dvě na východě. Odtud,“ táhl prstem nahoru, „budeš za půl dne ve vesnici a na hradě. Jenom někdo, kdo žije v Tarthu nebo tam často jezdí, může vědět, jak se jmenují.“

„A ty to víš?“ zeptala se trochu zmateně. „Žiješ tu?“

Zavrtěl hlavou. „Kdysi dávno jsem tu žil. Je to domov mé matky a babičky, ale já jsem tu nebyl už celá léta.“ Pousmál se a bílé zuby se mu v černém plnovousu zablýskly. Na okamžik tím Bryanně cosi připomněl, měla prchavý pocit, že je jí nějak známý, ale rychle to přešlo. „Máš štěstí, protože taky mířím do Tarthu. Je to pár dní cesty na severozápad. Druhého dne se napojíme na hlavní cestu, teď totiž jedeš po skoro zapomenuté stezce.“ Roztřeseným prstem přejel po mapě, pak ho zabodl do místa, kde žádné značky nebyly. „Hlavní cesta by se měla vynořit asi tady,“ přitiskl nehet na prázdné místo, „a v zásadě jde stejným směrem jako stezka, po které cestuješ ty, míří ze severu na jih, ale je přímější a širší, takže se po ní dojede z jednoho města do druhého za kratší dobu. Každopádně je hodně využívaná.“

„Což já nechci?“ odhadla podle tónu jeho hlasu.

„Což nechci já. Ale neboj se, dovedu tě tam.“

„Nebojím se. Dostanu se tam sama. Nemusíš mít pocit, že bys mě měl doprovázet.“

„Je to ale rozumné. Jestliže míříme na stejné místo, měli bychom jet společně.“

„Jet? Na čem?“ Snad si nemyslí, že se s ním podělí o koně. Už pouhé pomyšlení, že by se usadil v sedle za ni, přitiskl se jí na záda a objal ji pažemi… Ne, to by nešlo, navíc pro její kobylku by to byla příliš velká zátěž.

Jako by jí četl myšlenky a ty ho velice pobavily, zeširoka se usmál. „Mám koně.“

„Tady?“ Rozhlédla se kolem. Neviděla žádného koně a podle toho, jak ten člověk vypadal, jeho zvíře by určitě nebylo schopné držet krok s Alabaster. „Je to nějaký přízrak?“

„Ujišťuji tě, že je to hřebec z masa a kostí.“

„A kde tedy je?“

„Poblíž. Neboj se.“

Dobrá rada, i když si myslím, že od tebe zrovna moc nesedí.

„Poblíž?“

Strčil jí mapu do volné dlaně. „Ochránce by se ti hodil.“

Zírala do jeho zbité tváře a málem se rozesmála. „Tobě taky.“

Navzdory bledosti se usmál skoro hříšně.

„Možná bych měla já chránit tebe,“ navrhla, „a ne naopak.“

„Že bys mě ochránila svým zaříkáváním?“ zeptal se a nedokázal potlačit svou skepsi.

Jelikož měl tvář zhmožděnou tak, že by ho vlastní matka nepoznala, a kůži místy sedřenou až do krve, říkala si, že by se mu ochrana určitě hodila. Podle jeho postoje a občasných záškubů tušila, že má navíc ještě pár zlomených žeber. A pak tu máme ještě stále tmavší skvrnu na rameni, což naznačuje otevřenou a krvácející ránu.

„Nemyslím, že bys mohl dopadnout ještě hůř, Caine. Zdá se mi, že by se ti nějaké to zaříkávání hodilo.“

„Mluvíš, jako bys byla opravdu čarodějnice.“

„Čarodějka. Ano, jsem.“

Odfrkl si. „Snaha o mou ochranu může být nebezpečná.“

„To je zjevné.“

„Mohli bychom si pomoci navzájem,“ navrhl a ostře se nadechl, jako by bojoval s bolestí.

„Ani tě neznám,“ namítla. „Tvrdil jsi, že jedeš do Tarthu, ale potom, co sis prohlédl tohle.“ Zdvihla mapku a zatřásla jí. A potom co sis během chviličky přečetl mapu, které jsem já zatím neporozuměla, mi říkáš, že také já mířím stejným směrem, jak příhodné.“ Chystal se ji přerušit, ale rychle dodala: „Pak se zmíníš, že máš koně, zvíře, které jsi nechal v lese. Podle všeho je to jen nehorázná lež a spíš máš v úmyslu ukrást mého koně. Doprovází tě vlčice, které se prý nemám bát, zatímco ty, potlučený a zmlácený, se mi nabízíš za ochránce.“ Sklonila dýku, ale nešla němu blíž. „Myslím, že se radši spolehnu na své zaříkávání.“

„Počkej tady.“

Jako by se chystala někam odejít.

Bez dalšího slova rychle vyrazil zpět do tmy a zase zmizel lese. Vlčice se ovšem ani nehnula. Během okamžiku se Cain vrátil a vedl za sebou vysokého černého válečného oře se soudkovitou hrudí a bílými znaky. Kůň byl dobře krmený a svalnatý, takže Bryanna předpokládala, že je také nesmírně cenný – jistě je to hřebec nějakého šlechtice nebo slávou ověnčeného vojáka, ačkoli nemá žádné viditelné jizvy z boje. Ne, jeho srst je lesklá, určitě ho opečovávali pro nějakého pána. Hřebec byl rozrušený, bránil se vedení, tahal za uzdu a neklidně se vzpínal, ve vypoulených tmavých očích mu svítilo bělmo. Otočil hlavu, zastřihal šima a nervózně zafrkal.

„To je v pořádku, Rhi,“ pronesl Cain a konejšivě ho pohladil po krku. Promlouval k velkému zvířeti hlubokým tichým hlasem, až se hřebec pozvolna uklidnil.

Uvázaná Alabaster také zafrkala a zařehtala. Bryanna v duchu zhodnotila hřebcovu cenu a poté se zaměřila na Cainovy prosté šaty. Klidně ho mohli zmlátit, když ho přistihli při krádeži tohoto zvířete.

„To je tvůj hřebec?“ zeptala se a neskrývala svou nedůvěru. Cain to s koňmi uměl, to bylo zjevné a nijak ji to nepřekvapilo. Znovu zakusila pocit, že je jí na něm něco povědomé.

„Ano, patříval mému otci.“

Zaslechla v jeho hlase ironii?

„Který je velice bohatý,“ poznamenala.

„Je to hazardní hráč.“

Jako by mohl tak cenné zvíře vyhrát v kostkách. Nevěřila mu. Tento kůň byl stejně cenný jako zvířata ve stájích na Penbrooku nebo Calonu. „Jak mám vědět, že jsi ho neukradl?“ zeptala se.

„To nemůžeš vědět.“

„A přesto očekáváš, že si tě najmu jako ochránce.“

„Jenom dokud se nevrátí tví společníci. Isa a její manžel, jak že se jmenuje? Parnell.“

„Ano,“ přitakala rychle.

„Zůstanu s tebou.“

„To si nemyslím.“

„Žena by neměla cestovat o samotě.“

„Už jsem ti říkala, že nejsem sama. Isa s Parnellem se brzy vrátí.“

Zavrtěl hlavou. „Víš co, Bryanno,“ pronesl a zablýsknutí v jeho očích jí napovědělo, že se jí jeho slova nejspíš nebudou líbit. „Možná jsi tak trochu čarodějnice nebo si to alespoň myslíš.“ Jedním prstem ukázal na amulety, pytlíčky a rohy, které si rozložila u padlého kmene. „A jsi krásná, nejspíš budeš dcera nějakého pána. To by při pohledu na tvé šaty a chování napadlo každého. Podle toho, jak se mnou mluvíš, jsi zvyklá lidem poroučet.“ Přikývl, jako by chtěl naznačit, že souhlasí sám se sebou. Trápilo ji, že o ní dokázal tolik uhodnout, zatímco ona o něm nevěděla skoro nic. „Jedním ovšem nejsi, a to dobrou lhářkou. Ve skutečnosti jsi zatraceně mizerná lhářka.“

A jak to můžeš vědět?“ zeptala se podrážděně.

Rty v neoholené tváři se roztáhly v úsměvu, který byl trochu zlověstný a zároveň přitažlivý. „Protože, má paní, já jsem ten nejlepší lhář, jakého jsi kdy měla tu smůlu potkat.“

Do háje s tím!

Copak je jí předurčeno cestovat ve společnosti toho cizince? Bryanna odmítla veškeré nabídky pomoci, ochrany či rozhovoru, přesto muž zůstával.

A co je horší, ta podivná stříbrná vlčice zůstávala také.

Pokusila se z muže vytáhnout nějaké informace, ale bez úspěchu. Když mu položila pár otázek ohledně jeho minulosti, odpovídal vyhýbavě a chytře, vždycky se nějak vykroutil. Předpokládala, že je to vlastně jenom dobře, protože by jí bezpochyby stejně lhal. Nebyla si ani jistá, jestli se opravdu jmenuje Cain a jestli jeho kůň patříval jeho otci. Když mu oheň ozářil tvář, měla jednou či dvakrát neodbytný pocit, že už ho někde viděla. Pak se stíny zase pohnuly a on se znovu podobal jen ucouranému cizinci.

Byla opravdu smůla, že se potkala s ním a s tou vlčicí, která stále vykukovala za holými stromy, až Bryanně úzkostí bušilo srdce a Alabaster ržála a škubala otěžemi, za něž byla přivázaná. Necítila by se s tímto mužem v bezpečí, kdyby s ním cestovala, a rozhodně poblíž něj nechtěla spát. Ale přesto, objasnil jí, co zachycuje Isina mapa. Jak té krajině říkal? Tři skály. Jestli je jeho výklad správný, pak alespoň Bryanně naznačil směr, kterým by se měla vydat – ačkoli by raději cestovala sama. U všech svatých, kdoví, co je ten… ten prolhaný vesničan, možná zloděj koní, vůbec zač!

Muž teď podřimoval na druhé straně malého ohníčku, ovšem Bryanna se obávala, že nedokáže zamhouřit oka. Cizinec nejprve napojil koně u blízkého potůčku, poté mu sundal sedlo, omotal si otěže kolem dlaně, schoulil se, opřel se o sedlo a přikryl se pláštěm. Než stačila zaprotestovat nebo namítnout, že v jejím táboře nesmí zůstat, už tiše pochrupoval. To vše stačil provést ještě předtím, než posbírala své váčky a amulety a spletla si vlasy do copu. Usnul tak rychle, až se domnívala, že to jen předstírá, nicméně upřeně ho pozorovala a za celou dobu se ani nehnul.

Oči stále upírala na cizince, posbírala si věci a kostěným hřebenem, který si vzala z Calonu, se učesala a spletla si kudrnaté lokny do copu. Po celou dobu hledala nějakou známku toho, že muž spánek jen předstírá. Měsíc však stoupal po tmavé obloze a nic nenaznačovalo, že by to hrál, takže usoudila, že ve spánku jí nemůže nijak ublížit.

Nuže dobrá, pomyslela si, pomodlila se k Velké Matce a přešla k potůčku, aby si omyla ruce a tvář. Voda byla studená jako led, až se zachvěla. Když vzhlédla, všimla si na opačném břehu vlčice. Stvoření se blížilo k vodě, jako by se chtělo napít, ale zarazilo se a civělo na Bryannu. V měsíčním světle působila šelma přímo zlověstně.

„Jdi pryč,“ nařídila jí Bryanna. „Zmiz!“

Vlčice zvedla hlavu a Bryanna vycítila, že se v nočním ovzduší cosi pohnulo. Na vodní hladině, kde se měla odrážet silueta šelmy, se namísto toho objevil obraz ženy – překrásné ženy se smetanově bílou pletí, hlubokýma zelenýma očima podobnýma jejím a se zhmožděným krkem.

Z hrdla zvířete se vydralo tiché zavrčení a odraz na vodní hladině zmizel.

Vyděšená Bryanna ztuhla a neopovažovala se ani hnout. Rychle si však uvědomila, že se ji vlčice nechystá napadnout. Zvíře se dívalo někam za ni do hloubi lesa. Naskočila jí husí kůže a ihned se ohlédla. Zahlédla snad mezi stromy něco, nějakou postavu temnější a děsivější, než je šelma na druhém břehu?

„Ztrať se,“ zašeptala.

Vlčice se vrhla do potoka.

Bryanna si připravila dýku. Zarazí ji hluboko do vlkova huňatého boku.

Voda stříkala, zatímco vlčice běžela proudem. Vrčela a cenila zuby, přehnala se těsně kolem Bryanniných nohou, až se o ni kožichem málem otřela, a zmizela ve tmě.

„Dobrý bože,“ zašeptala Bryanna s bušícím srdcem. Co to zvíře tak vyděsilo? Za kým se hnalo?

Alabaster zafrkala a obrátila hlavu, oči měla vyvalené hrůzou. Bryanna spěchala zpátky do tábora. Velký černý hřebec také frkal a stavěl se na zadní, čímž probudil Caina, který měl kolem dlaně uvázané jeho otěže.

„Prokristapána, co se to tu děje?“ zajímal se zcela bdělý Cain. Kůň couval a Cain vyskočil na nohy, aby ho utišil.

„Ta divoká vlčice.“ Bryanna zamířila k Alabaster a snažila se vystrašenou kobylku ukonejšit. „To je ono… Hodná holka.“

„Co je s tou vlčicí?“ zeptal se Cain, zatímco se pokoušel utišit vlastního koně. „Tak, tak… Jsi v pořádku,“ promlouval ke koni tichým, ale pevným hlasem.

Bryanně už se podařilo vyděšenou klisnu zvládnout, takže odpověděla: „Když jsem se přiblížila k potoku, vlčice pila na opačném břehu. Chvíli… Chvíli na mě zírala, pak začala vrčet a celá se naježila. Myslela jsem si, že se na mě chystá zaútočit!“

„Ale neudělala to.“

„Minula mě jen o vlásek.“

„Kdyby ti chtěla ublížit, udělala by to.“

Ačkoli Cainova slova dávala smysl, srdce jí stále divoce bušilo. „Vyrazila přímo proti mně a málem mě porazila, než zmizela v lese.“ Bryanna třímala v jedné ruce kobylčiny otěže, ve druhé dýku. Ukázala nožem na místo, kde vlčici pohltila temnota. „Běžela tam, kolem toho rozeklaného stromu.“

„Ale neublížila ti.“

„Ne, ale…“

„Jenom ses vyděsila. Stejně jako koně.“ Uspokojilo ho, že není raněná, a tak upřel pozornost zpět k vystrašenému koni. „Pr, Rhi… Nic se neděje,“ šeptal Cain, přestože černý kůň stále přešlapoval a pohazoval hlavou. Na hladké černé srsti se mu objevil pot a tvrdě tahal za udidlo, takže zase trhl Cainovou paží.

Cain se sykavě nadechl přes zaťaté zuby, zaklel a stále se snažil koně ukonejšit. „Proboha,“ vyrazil ze sebe. „Ššš… No tak, chlapče… To už je lepší.“ Zvíře se pomalu uklidňovalo. „Vidíš… Nemáš se čeho bát.“ Hladil Rhiho po svalnatém krku a ohlédl se přes rameno na Bryannu, která v ruce stále třímala dýku. „Ani jsi ji nepotřebovala.“

„Bránila jsem se před vlkem. Je to vlčice, Caine, nezapomněl jsi náhodou?“ prohlásila a všimla si, že pod zhmožděninami zbledl, že vypadá stále slabší. Vodil koně v malém kroužku. Koně a já… to víme. Zato ty si asi myslíš, že je to jenom nějaký přátelský hradní pes, kterého můžeš poplácat po hlavě a podrbat za ušima. To je bláznovství.“

„Nic se ti nestalo,“ zdůraznil.

„Ale tobě ano.“

„Jsem v pořádku.“

„A to si říkáš dobrý lhář,“ posmívala se mu.

„Vlčice mi to neudělala.“

„Vyplašila koně, který se postavil na zadní a prudce ti trhl rukou, čímž se ti možná znovu otevřela rána.“

„Říkal jsem, že jsem v pořádku. Nech mě na pokoji.“

Prozatím ho uposlechla, ale všimla si, že se snaží ulevovat pravé paži a omotal si teď otěže kolem levé dlaně.

Věděla dost o mužích a jejich falešné pýše. Když vyrůstala, bratři ji poučili o tiché srdnatosti mužů, když mají co dělat s bolestí, nepohodlím nebo rozpaky, jak raději drží jazyk za zuby a předstírají, že se nic neděje, zatímco ženy rády žvaní o každé maličkosti. S Cainem to bylo stejné. Věděla, že s ním musí zacházet opatrně, ale zdálo se jí to nemožné, protože ji neskutečně rozčiloval.

„Proč ta vlčice utekla?“ zeptal se jí.

„Protože je to divoká vlčice,“ odsekla popuzeně. Rukou, v níž držela dýku, máchla k nebi. „Není to žádná rozumná bytost.“

„Zaslechla jsi nebo viděla něco, co by ji mohlo přimět vyrazit o lesa?“

„Kromě svého srdce, které bušilo silněji než zbrojířovo kladívko? Ne,“ odpověděla rychle. Pak ale dodala: „No, vlastně jsem… Měla jsem pocit, že mě něco – nebo někdo – pozoruje. Byla to ale nejspíš jenom ta šelma. Vlčice byla na opačném břehu potoka přímo naproti mně.“

Zamračil se, zadíval se k temnému, tichému lesu a vtiskl jí do dlaně Rhiho otěže. „Uvidíme,“ poznamenal, jako by ho nepřesvědčila. „Zůstaň tu s koňmi.“

„Cože?“ vykřikla a sevřela kožené popruhy, zatímco on si přes rameno přehodil toulec a luk a zamířil k lesu. „Ty jdeš za ní?“

„Brzy se vrátím.“

„Caine, neodcházej,“ naléhala, ale bylo to marné. Odběhl pryč a zmizel v přízračném, černočerném houští. Zírala za ním. „Bláznivý chlap,“ zamumlala si pro sebe. Nežádala ho o společnost, nezvala ho, aby s ní zůstal, ale když teď utekl, zakoušela najednou podivný pocit ztráty.

Postarala se o koně, přiložila na oheň a naškrábala runu na jeho ochranu, vytvořila v zemi tři překrývající se kruhy. Pak se tiše pomodlila za toho muže i vlčici. Cain měl vlastně pravdu. Ta huňatá divoká šelma jim nijak neublížila.

Sledovala, jak měsíc stoupá na nebi, a zabalila se, aby se ochránila před kousavým větrem a vířením netopýřích křídel, zatímco v plamenech praskaly větve pokryté mechem a smolou. Když se cizinec hned nevrátil, snažila se nedělat si starosti. Přejela pohledem k jeho sedlu a koženému vaku. Ohlédla se přes rameno, jako by se domnívala, že ji snad pozoruje, pak přešla k místu, kde předtím spal, a otevřela jeho vak. Možná tam najde nějaké osobní věci, které jí o něm napoví víc.

Rozvázala vak a vytáhla jeho skromný obsah: řezbářský nožík, hroty na šípy, brousek na nože a už nic víc. Nic osobního. Jako by prohlížela vak nějakému vojákovi.

„Našla jsi, co jsi hledala?“ Jeho hlas se ozval ze tmy na druhé straně ohniště. Upustila vak a cítila, jak jí přes krk do tváří stoupá horkost.

„Ano, máš s sebou brousek. Moje dýka je tupá.“

„Mohla ses zeptat.“ Vyšel z lesa a upřeně se na ni díval.

„Nebyl jsi tu a já jsem chtěla zůstat vzhůru a počkat na tebe. Co ta vlčice?“

Zavrtěl hlavou. „Zmizela.“

„Možná se vrátila ke své smečce.“

„To si nemyslím.“ Odhrnul si vlasy z očí a zamračil se. „Co je tohle?“ Ukázal na zem, kde do hlíny vyryla svou runu. Rty se mu pobaveně zvlnily. „Už zase se oddáváš kouzlům?“

„Je to na ochranu a zafungovalo to,“ poznamenala. „Vrátil ses.“

Zvedl koutek úst. Oheň zapraskal a do vzduchu se vznesl roj jisker.

Och, je jako trn v patě a ano, nepotřebovala ho tu, ale je na něm něco roztomilého. Když naklonila hlavu a znovu se na něj podívala, byla si naprosto jistá, že ho už někdy viděla. Ten prchavý v pocit byl hořkosladký, trocha radosti smíšená s trochou bolesti. Netrval dost dlouho, aby ho mohla pořádně prozkoumat a vzpomenout si, koho že to má před sebou, ale jednoznačně ho kdysi znala.

„Tobě na mně záleží?“

Na co se to ptá? Noc jako by najednou působila tíživě. „Na tvém bezpečí? Ano.“

„A proč?“

Podívala se mu do očí, na chvíli zatajila dech a mysl jí zabloudila na nebezpečné území. „Nevím.“

„Přitahuji tě.“

Skoro se zasmála. „Á, to bude ono,“ pronesla a zavrtěla hlavou. „Máš vůbec tušení, jak vypadáš?“

„Na tom nezáleží.“

„Jistěže záleží.“

Jeho jiskřící oči ji vinily ze lži. „Ano. Jistěže záleží.“ Přešel ke svému koni a znovu si omotal jeho otěže kolem dlaně. Tentokrát si ovšem koně připoutal k levé ruce, a když se uveleboval k sedlu, zkřivil tvář.

„Tvé rameno,“ poznamenala. „Trápí tě. Máš bolesti.“

„Ty mě trápíš,“ opáčil a zavřel oči. „Dobrou noc, Bryanno.“

Jak by mohla usnout! Poblíž se lesem prohání divoká vlčice a stále ji svírá divný pocit, že se tu potuluje nějaké temné stvoření, takže si byla jistá, že nezamhouří oka.

Usadila se na zem u svého sedla, zabalila se do pláště, aby se trochu ochránila před nočním chladem, ovšem kvůli svému neklidu zostřeně vnímala všechny okolní zvuky. Žáby už zase kvákaly, plameny syčely a kdesi v dáli jednou zahoukala sova.

Mysl jí přehrávala představy teplých sálů na Calonu, až se musela pokárat a zopakovat si důvody, proč odešla. Podívala se na Caina, který už spal, a pohled na cizince alespoň trochu zmírnil pocit viny týkající se Morwennina manžela.

Cain se pochopitelně mýlil. Nepřitahuje ji samozvaný lhář, který vypadá, že ho podupalo celé vojsko. Nevěnovala by mu jediný pohled, kdyby jí nenabídl informace o jejím cíli.

O tom záhadném cíli, který unikal dokonce i jí.

Ach, Iso, kam to vlastně mířím?

Je to bláznovství, pomyslela si a sklouzla po sedle trochu níž, protože svalů už se začínala zmocňovat únava. Zavřela oči a uslyšela, jak muž sténá, jak poprvé dává najevo bolest.

Nu, tím hůř pro něj.

Nezvala ho, aby se usadil v jejím táboře, a rozhodně nechtěla, aby se někde ve tmě za kruhem světla z ohniště proháněla vlčice. Nic moc o tom muži, který si říkal Cain, nevěděla, ale byla si vcelku jistá, že s ním budou jen potíže.

Jako by neměla dost vlastních.

Znovu zasténal, tentokrát hlasitěji. Snažila se to nevnímat. V duchu si říkala, že bolest přece nemůže být tak hrozná, když ji dokáže prospat.

Zase z něj vyšlo zoufalé zaúpění.

Už to nemohla vydržet ani o vteřinu déle. Zvedla se, obešla oheň a přiblížila se k němu. Jeho spící tvář byla napjatá, jako by ho sužovaly hrozné bolesti. Proboha, ten je ale zmlácený, musí pořádně trpět.

Byla tu naděje, že by mohla jeho bolesti trochu zmírnit.

Hbitými prsty pátrala ve váčcích a rozích a našla trochu prášku, který používala Isa. Naplnila v potůčku Isin železný pohár a položila ho na plochý kámen, jenž přesahoval přes žhavé uhlíky na ohništi. Zatímco se voda ohřívala, hledala mezi sušenými bylinkami a semínky, až se nakonec rozhodla pro vrbovou kúru, len a třezalku. Jakmile začala voda vřít, vsypala do ní prášek a pak čekala, až se vylouhují i bylinky.

Kromě Cainova nepřetržitého bolestného sténání bylo ticho, a tak si nemohla pomoci a začala ho litovat. Vzala pohár do lemu sukně, aby se nespálila, a nesla kouřící odvar k místu, kde ležel.

„Caine,“ zašeptala. „Caine, prober se.“

Ani se nehnul.

„Caine…,“ řekla hlasitěji a poklekla vedle něj. Když se nehýbal, jemně se ho dotkla na rameni.

Pořád nic.

Přesunula dlaň k jeho krku a prsty přejela přes místo, kde cítila jeho puls, životodárnou krev, která mu kolovala v žilách. V okamžiku, kdy se prsty dotkla jeho holé kůže, uviděla výjev, krátký, živý obrázek dospívajícího chlapce. Vlasy měl potemnělé potem, hlavu vytočenou, jak se ohlížel přes odhalené rameno, snažil se ovládnout. Dva muži bez tváře ho pevně drželi mezi sebou.

Pak zahlédla černý bič, který švihl dopředu a zakousl se do opálené kůže.

Jeho tělo sebou cuklo.

Na zádech se mu objevil rudý pruh a bič sklouzl dozadu, nad suchou trávu. Zatímco obloha byla temná jako smrt a nad scénou se kupily mraky, chlapec s holými zády přijímal svůj trest od stájníka na Penbrooku. „Gavyne,“ zašeptala.

Bič udeřil znovu, zasvištěl vzduchem a zaryl se mu do zad.

„Gavyne,“ vykřikla.

Obrázek zbitého chlapce zmizel, zase byla v lese a prsty tiskla na cizincův krk. Ne, není to cizinec. Je to Gavyn.

Ospale otevřel oči, ale zářilo v nich bdělé a vědoucí světlo.

„Svatá matko,“ zašeptala a odtáhla dlaň, jako by se spálila. Jak to, že hned nepoznala tohoto muže, který kdysi býval jejím přítelem?

Jeho tmavé oči se na ni upřely a ona ucítila, že se jí stahuje hrdlo a v očích ji pálí slzy při pomyšlení na krutý trest, který musel přetrpět.

„Říkal jsem si, jestli si vzpomeneš,“ poznamenal.

„U všech svatých, proč jsi mi to nepověděl?“

Zamračil se, vytáhl se do sedu, předklonil se a objal si kolena pažemi. Zamyšleně ji pozoroval a vrtěl hlavou. „Bylo by lepší, kdybys nezjistila, kdo jsem.“

„Proč?“

„Protože toho o mně hodně nevíš, Bryanno,“ připustil a podrbal se na bradě. „Jsou to věci, které bys raději vědět neměla.“

„Ne.“

„Ano.“ Pokýval hlavou a zíral do ohně. Kdesi v dáli se ozval noční pták, ale jeho píseň takřka přehlušilo bublání a zurčení potoka.

„Měl jsi mi to říct,“ trvala na svém.

Naklonil hlavu, jako by zvažoval veškeré důsledky případného odhalení pravdy. „Možná, ale co by se změnilo?“

Možná bych nelhala. Možná bych ti věřila.

Nahlas to však nevyslovila.

„Hmm. Vidíš?“ pronesl a znovu po ní vrhl zneklidňující pohled. „Nic. Takže… Teď je s pravdou řada na tobě. Co dělá rozmazlená baronova dcera sama v divočině, proč tu kolem sebe metá kletby a volá na ženu, která tu není?“

Nechystala se mu odpovědět, věděla, že kdyby řekla pravdu, vypadalo by to, že se zbláznila. Copak mu může prozradit, že Isu zabili, ale že zesnulá k ní stále hovoří? Může snad připustit, že se vydala zachránit nějaké dítě, které nikdy neviděla? Může přiznat, že zemřelé ukradla amulet a utekla z Calonu ze strachu, že se zamilovala do sestřina manžela?“

Jistěže ne. „Vlastně k tomu nemám co říct,“ pronesla, „a nikdy jsem nebyla rozmazlená.“

„Ale ano, byla jsi otcův miláček.“

Och, pro lásku boží, teď už věděla, že je to tupec. „Otcovým miláčkem byl můj bratr Kelan.“

Odfrkl si a zavrtěl hlavou. „Zatímco tvá starší sestra se snažila bratry překonat, tobě stačilo se na otce jen usmát a dovolil by ti cokoli.“

„To je pravda,“ připustila. Jejich pohledy se setkaly a cosi v jeho stříbřitých očích jí připomnělo jinou dobu, kdy byla ještě dítě, uháněla po potemnělé lučině a její malá hnědá kobylka se snažila udržet krok se statným hnědým valachem, na němž seděl chlapec. Hoch se otočil v sedle, věnoval jí oslnivý úsměv, pobídl koně do slabin a vyrazil dopředu. Pádící hnědák běžel za západu slunce vysokou trávou a plašil kobylky, motýly, a dokonce i bažanty.

„Gavyn z Agendoru,“ řekla a zavrtěla hlavou. Jak to, že to neviděla? Jak to, že ho nepoznala?

Byl o tři roky starší než ona, měl dlouhé, štíhlé a svalnaté končetiny, jež začínaly být šlachovité, protože pracoval s koňmi. Ve tmavých vlasech se mu vždy koncem léta objevovaly narudlé pramínky. Sledovala ho, jak tahá za otěže zvlášť jankovitého černého hříběte, pot mu stékal po krku, svaly na ramenou a pažích se napínaly, vlasy se mu kroutily v černých prstýncích.

Při pohledu na něj zakusila první pocity ženskosti, to zvláštní napětí hluboko uvnitř, takže vždycky, když se ocitla poblíž něj, červenala se a nedostala ze sebe kloudného slova. Většinou zjistila, že má v ústech sucho, a tak se na něj dívala a olizovala si rty.

Pak si spolu začali povídat a smát se. Často hledala záminku, aby mohla zamířit do stájí a potulovat se kolem koní. Ochotně souhlasila, že si půjčí koně a za soumraku si vyjedou. Když se vrátili a stájník zjistil, co se stalo, pochopitelně z toho obvinili Gavyna.

Gavyn byl ten chlapec, jehož stájník do krve zbičoval. Gavyn byl hoch, kterého navždy vykázali z Penbrooku. Kvůli ní.

Ztěžka polkla a málem upustila horký pohár. Bože na nebesích, je to opravdu on?

Ústa se mu zvlnila v úsměvu, v němž však nebylo stopy po veselí. „Takže si vzpomínáš.“

„Ano,“ zašeptala, ačkoli se jí tomu nechtělo věřit. Tento zlomený, zmlácený, zatvrzelý muž že je chlapec, s nímž kradla včelařovi med? Kluk, který se s ní vsadil, že nevezme do ruky hada? Pihovatý hoch, jenž ji u mlýnského rybníčku naučil, jak oblázky házet žabky, a ukázal jí, jak lozit po zřícených stěnách v opuštěných troskách někdejšího kostela? Přesně ten chlapec, který s ní jel přes pole a nechal se za to zbičovat přímo před její vyděšenou a provinilou tváří. „Proč… Proč jsi mi neřekl, kdo jsi?“ zeptala se a hleděla na něj teď novýma očima. Stále se v ní však svářila vidina hocha, jehož znávala, s mužem, který seděl před ní.

„Říkal jsem si, že by to ještě ztížilo už tak náročné okolnosti.“

„A lhaní bylo snadnější?“

„Ano.“ Zívl, protáhl se a ušklíbl se. „No,“ pokračoval, „proč jsi mě vlastně vzbudila?“

„Ach, jistě. Vypij to.“ Podávala mu pohár.

Podíval se na ni, jako by se zbláznila.

„Sténal jsi ze spaní bolestí. Tohle ti pomůže.“ Zvedla mu pohár ke rtům. „Opatrně, je to horké.“

Pozoroval ji přes okraj, usrkl si, načež se zašklebil a snažil se jí nádobu vrátit.

„Dobré?“ zeptala se.

„Chutná to jako prasečí moč.“

„Ty jsi ji někdy pil?“ zeptala se a přitlačila mu pohár zpátky ke rtům.

„Čichal jsem ji.“

„Tenhle odvar ti ale pomůže. Slibuji,“ ujišťovala ho a přesvědčovala ho, aby se napil.

„Už jsi to někdy pila?“

„Mockrát,“ zalhala. „Myslím, že to chutná jako medovina od hostinské Berthildy. Vzpomínáš si na ni?“

„Ano, mohutná žena s rezavými vlasy a…“

„Obřími ňadry. Já vím.“

„Chtěl jsem říct s pihami.“

„Pochopitelně,“ dodala nevěřícně.

„Nu, kdyby její pivo chutnalo jako ten odvar, co jsi mi tu uklohnila, věř mi, že na hradě Penbrooku by nebylo jediného opilce, a Berthildu by navíc natáhli na skřipec a rozčtvrtili.“

„Vypij to a přestaň skuhrat.“

Zamračil se, přihnul si odporně páchnoucího odvaru a vyprázdnil zbytek poháru. Jakmile dopil, podal jí železnou nádobu zpátky a otřel si ústa do rukávu. „Milá čarodějko, mohla jsi alespoň něco zamumlat, pomodlit se nebo zaklít tu hnusnou tekutinu, aby chutnala trochu lépe.“

„Slibuji ti, že ráno se budeš cítit lépe.“

„Beru tě za slovo,“ pronesl a usmál se na ni.

Hloupě pocítila, jak se jí po těle rozlévá horko stejně jako před lety, kdy ještě byli dětmi. Odvrátil pohled, jako by jí četl myšlenky.

Prozatím pro něj nemohla víc udělat. Zítra mu ošetří rány, pokud jí to dovolí, a pak… Svatá matko, předpokládá, že spolu pojedou do Tarthu, a to přesto, že tuší, že Gavyn je opředen mnoha tajemstvími.

Copak si nevymyslel falešné jméno? Ano, je to Gavyn, to je pravda, kdysi býval tvým přítelem. Ale nezbičovali ho snad kvůli tobě? Jestli se cítíš provinile, a to nelze popřít, co myslíš, že pociťuje on? Vztek? Zuřivost? Nezapomínej, že tě Isa nabádala k opatrnosti, a tento muž ti lhal. Dokonce i když tě poznal, držel se své smyšlené historky.

Byla příliš unavená, už o tom nedokázala přemýšlet. Sebrala amulety, rohy a váčky s bylinkami a vrátila se na své místo U „hně. Vyčerpaně ulehla na sedlo, nechtěla usnout, ale jenom ulevit očím, zatímco uši stále napínala, zda neuslyší něco neob-\ \ klého. Stejně jako Gavyn si omotala otěže své kobylky kolem islu pravé dlaně a v levačce, své silnější ruce, třímala Isinu 11\ ku. Ačkoli teď věděla, že muž na opačné straně tábořiště je pří-lel / mládí, pořád si nebyla jistá, zda mu může důvěřovat.

Jeho usouzené steny brzy vystřídalo tiché pochrupování, a tak ■ Bryanna namísto něho soustředila na jiné noční zvuky – plácáni netopýřích křídel, zurčení vody v potoce, pravidelné oddechovaní jejich koní. Po nebi se proháněly mraky a zakrývaly hvězdy měsíc.

Nevěř mu, říkala si. Není to ten chlapec, kterého jsi znávala. Je to dospělý muž, a navíc je nejspíš nebezpečný.

V hodovní síni hradu Chwarel špion počítal mince a cinkal jimi, jako by doufal, že by tím mohl stříbrňáky znásobit.

„Tak spusť,“ vybídl ho Hallyd netrpělivě. Bylo už pozdě. Seděli u skomírajícího ohně, hradní psi spali stočení do klubíčka a feně se asi něco zdálo, protože ve spánku tichounce ňafala. U hlavního vchodu stál na stráži jeden voják, u ostatních měl Hallyd podezření, že na svých místech podřimují.

Šlachovitý mužík s velikým orlím nosem a vypoulenýma očima vzhlédl, ale prsty stále lačně mnul mince, jako by to uspokojovalo nějakou nenasytnou vnitřní potřebu. Vypadalo to, že v duchu počítá, kam až může Hallyda dotlačit, kolik peněz mu vynese, když zvolí ta správná slova.

„Už jsi vypil nejeden pohár mého vína a dostal za práci zaplaceno, což byla možná chyba, protože jsi mi zatím neřekl, co ses dověděl.“

„Napadla mě vlčice,“ zamručel Cael a třel si nohu. „Ta čarodějnice… musela tu šelmu vycvičit, aby ji poslouchala. Bylo to obrovský zvíře, větší než kůň, to ti povídám, divočejší a zuřivější než kterýkoli stvoření, co chodí po týto zemi. Mělo žhnoucí rudý voči, jo, to mělo, huňatej límec kolem dábelský tváře a tesáky takhle dlouhý.“ Zvedl sukovitou ruku a mezi palcem a ukazovákem naznačoval délku asi deseti centimetrů. „Z tlamy mu kapala krev i sliny a jeho řev se nepodobal žádnýmu skřeku, jakej jsem kdy slyšel. Byl to dábelskej čokl, to ti povídám. Skoro mě ta pekelná stvůra dostala.“ Natáhl nohu, na níž měl rozervanou nohavici. Na jejích roztřepených okrajích bylo vidět krev.

„Jak jsi tedy unikl?“

„Protože mám vodvahu, vo to de! Zadíval jsem se tý bestii rovnou do tváře a proklel jsem ji. Pak jsem se snažil dostat nůž přes její žebra až k tomu černýmu srdci, ale byla na mě moc rychlá, to zas jo. Chytla mě za nohu a casnovala mnou, než se mně ji podařilo říznout do čumáku.“

„A ona utekla?“

„Jo.“

„To nejspíš bude tou kletbou.“

„Neposmívej se mi, můj pane. Ta vlčice, to ti bylo hrozný, děsivý stvoření. Jsem rád, že jsem vyvázl živej. Tydle peníze mi přece nestojí za to, abych za ně položil život, no né?“

„Přežil jsi,“ poznamenal Hallyd suše. Rozčílilo ho, že se muž zjevně snaží vymámit z něj větší odměnu, než na jaké se dohodli. Hallyd nenáviděl skutečnost, že se musí spoléhat na blázny, šarlatány a tupce, aby ho zastoupili během denních hodin. S radostí by se za tou čarodějkou vydal sám. Udělal by to, kdyby se nenacházela tři dny jízdy odsud, což je mučivá vzdálenost pro někoho, kdo nesnese denní světlo.

„Jsem raněnej, to ti říkám,“ pokračoval špion. „Možná jsem na zbytek života zmrzačenej. Budu rád, dyž nebudu muset chodit o holi.“

„Takže už se nemůžeš vrátit a sledovat ji dál?“ Hallyd tázavě zvedl obočí a ukázal na váček, který držel v ruce. Mince uvnitř zacinkaly a Cael málem začal slintat, když se zadíval na Hallydův měšec. „Nic jsi mi neřekl, kromě toho, že tě napadl vlk.“

„Nejenom nějakej vlk, můj pane, ale…“

„To už by stačilo.“ Hallyda unavovaly špionovy neustálé výmluvy a historky. „Co ses dověděl?“

„To děvče… necestuje jenom s tím pekelným stvořením, ale taky s chlapem.“

„S chlapem?“ Hallyd prudce zvedl hlavu a tělo mu rázem zalil vztek. „S jakým chlapem?“ Copak z toho krysího mužíka musí tahat každé slovo?

„Říká si Cain z Agendoru a vypadá, jako by ho zmlátilo aspoň deset rváčů. Jeho vobličej… Zahlídl jsem ho ve světle plamenů a…“

„Nech mě hádat. Byla to ďábelská tvář?“

„Jo, vypadal jako démon s rudýma vočima.“

„A ty jsi ho viděl s Bryannou?“

„Jo.“ Vychytralý špion rychle pokýval svou malou hlavou.

„Cestují společně?“

„Do Tarthu,“ dodal. Hallyd si pomyslel, že je to první cenná informace z celého vyprávění. Copak to sám neviděl? Nepředvídala snad Vannora, že to Bryannu potáhne přesně na místo, kde se kletba zrodila?

„Víš o něm ještě něco jiného?“ zeptal se Hallyd, kterého podráždilo už pouhé pomyšlení, že je s ní nějaký muž.

„Jenom že si říká Cain a jezdí na černým hřebci, kterej je velkej a silnej jako tvoje koně. Cennej hřebec, řekl bych.“

„Zmlácený chlap s válečným ořem? Že by ten Cain z Agendoru byl zloděj koní?“ Jméno mu nic neříkalo, ale zjistí o tom muži, vlkovi i hřebci pravdu.

„Já… to nevím. Tvrdil, že ten kůň patříval jeho otci.“

„Snadná lež,“ poznamenal Hallyd, sepjal ruce a opřel se. Kdo je ten vetřelec? Proč o něm Vannora nemluvila? Vůbec se mu to nelíbilo a cítil, že na té historce něco nesedí. Lže mu špion? Nebo je falešný ten Cain? To se dá snadno zjistit. Ve zvědově ustaraném výrazu vyčetl zaváhání. Drží se zpátky, neříká mu všechno. Pročpak asi?

Hallyd se rozhodl, že toho odporného mužíka vyzkouší. „Možná bych byl ochoten zaplatit za další informace,“ naznačil a bedlivě sledoval Caelovu reakci. Je možné, že převlékl kabát? Že mu Hallydovi nepřátelé zaplatili víc a že tu teď spíš sbírá informace, než aby je předával? To si Hallyd nemyslel, na to ten chlap není dost chytrý. „Jestli si chceš vydělat víc,“ pronesl, „měl bys zajet do Agendoru a promluvit si s rolníky a služebnictvem, které pracuje pro Deverilla. Zjisti, co vědí o černém hřebci a muži, ze kterého skoro vymlátili duši.“

„Do Agendoru je dlouhá cesta,“ prohlásil ten vykuk, který se už chystal smlouvat. „A má noha…“

„Jestli to nezvládneš, pošli Frydda. Jsem si jistý, že si rád vydělá pár mincí tak snadným úkolem.“

„Frydda! Och, pro lásku boží, můj pane! Co si myslíš? Frydd je moc velkej, hřmotnej, jeho rudýho plnovousu si každej všimne.

Zato já, já snadno zapadnu. Vlezu do každý praskliny, poslouchám u dveří, ztratím se v davu a nikdo si mě nezapamatuje. Prej Frydd!“ Znechuceně se ušklíbl a odfrkl si. „Depak.“

„Pak se se mnou nedohaduj. Jestli tu práci chceš, pak ji máš mít, zaplatím ti jako obvykle. Ber, nebo nech být.“

„No, protože jsem ti věrnej, pochopitelně pojedu, jestli budu moct.“

Ze špionových prohlášení o oddanosti se Hallydovi dělalo skoro tak zle jako z jeho stížností. „Ať se ti felčar podívá na ránu a zašije ji, potom zmiz. Očekávám, že do dvou týdnů se mi ohlásíš se zprávami z Agendoru.“ Znovu se předklonil. „A teď mi řekni, jestli byl kromě samotného ďábla a démonické šelmy s Bryannou ještě někdo.“

Cael pochopil ironii, ale nepobavila ho. Rychle se začal bránit. „Nelžu, lorde Hallyde. Bylo to přesně tak, jak jsem říkal.“

„Ale víš snad ještě něco víc, ne?“

Cael se kousal do tenkého spodního rtu, jako by se bál s něčím svěřit, což byla pitomost. Hallyd mu platil za informace. „Tak co?“

„No… Já nevím, můj pane,“ připustil a ve tváři měl najednou zcela bezelstný výraz. „Byla to divná noc, studená, ale bylo úplný bezvětří a cejtil jsem… No, nikoho jinýho jsem neviděl, ale jako dyby tam v lese eště něco bylo, nějakej temnej duch. Něco, co se nedá vidět ani slyšet, jenom vycejtit.“

„Takže mi tu říkáš, že s tou čarodějnicí cestuje chlap, ne, možná i samotný ďábel? A s sebou má démonickou vlčici.“

Špion přikyvoval.

„Ale kromě toho se lesem plíží také temný duch.“

„Jo,“ zašeptal Cael a pokřižoval se. Ztěžka polkl a vzhlédl k Hallydovi. „Přísahám, že to byly síly zla.“ Ten muž tomu neochvějně věřil. A Hallyd také.

Bryanna si nebyla jistá, jak došlo k tomu, že si zdřímla, ale někdy během ranních hodin usnula. Když se probrala a podívala se k místu, kde předtím spal Gavyn, zjistila, že zmizel on i jeho kůň. Svou klisnu měla ovšem stále připoutanou k dlani.

Protáhla se v chladném šedivém úsvitu a zamyslela se nad událostmi předchozí noci. Vlčice? Černý kůň? Chlapec, ne, teď už muž z její minulosti? Málem přesvědčila sama sebe, že si to všechno jen vysnila, že si s ní opět pohrála její bujná představivost.

A přesto tomu tak nebylo. Z omylu ji vyváděly stopy bot, kopyt i zvířecích tlap v blátě kolem ohniště. Pohár, v němž připravovala odvar, stál na kameni u ohně, který nyní jasně plápolal. Pozdě v noci zůstaly v ohništi jen rudé oharky, takže musela předpokládat, že Cain – ne, Gavyn – nasbíral dřevo a před odchodem ze žhavých uhlíků rozdmýchal nový oheň.

Proč? Aby měla větší pohodlí? Proč tedy potom odjel, aniž by ji probudil?

Napadlo ji něco strašného. Ukradl jí ten lhář její majetek? Srdce se jí sevřelo hrůzou, když horečně pátrala po svých talismanech, amuletech, bylinkách a penězích. Přece by ji neokradl? Možná by to ale považoval za odplatu za trest, který musel kvůli ní přetrpět.

Rychle se ukázalo, že její obavy byly neopodstatněné. Všechno našla tam, kde to zanechala, včetně dýky, již třímala v dlani. Vydechla. Jak dlouho spala? Jak tvrdě? Sice si myslela, že sotva zamhouřila oči, ale vypadalo to, že zatímco se rozednívalo, spala jako dudek a nevnímala okolní svět.

A teď je Gavyn pryč.

Přitom tolik trval na tom, že zůstane s ní a doprovodí ji do Tarthu.

Jestli tedy má namířeno právě tam.

Znovu zkontrolovala své věci a našla mapu – ta jí teď může být hodně užitečná.

Nuže, pokud má jet do Tarthu, dobrá. Jestliže jí Gavyn nelhal, podle mapy to vypadalo, že by měla pokračovat po staré zarostlé cestě, jež se vinula k severu.

Ale proč jet do Tarthu? Jenom proto, že si Gavyn mapu takto vyložil? Podle všeho mohl klidně zase lhát. Možná vůbec netušil, co ty kresby na kusu jelenice znamenají.

Protáhla se a cítila, jak se ztuhlé svaly v chladném ránu uvolňují. Vzhlédla k nebi. Kupily se na něm šedivé, hrozivé a nafouklé mraky. Je jen otázkou času, než se z nich spustí déšť, plískanice nebo sněhové vločky.

Rozpletla si copy a přešla k potoku. Na břehu si stočila vlasy do uzlu, poklekla na plochý kámen a pátrala po rybách. V žaludku jí kručelo hlady. Zacházela s dýkou natolik obratně, že když měla štěstí, dokázala napíchnout pstruha nebo úhoře, přestože to obvykle vyžadovalo větší trpělivost, než byla to ráno ochotná projevit. Naučila se také přehrazovat část potůčku klacíky, čímž ryby uvízly na malém prostoru. Díky takové hrázi se jí občas podařilo lapit pstruha, štiku nebo úhoře, a zabezpečit si tak několik jídel.

Dnes ale nezahlédla záblesk stříbrných šupin ani poblíž potůčku nevypátrala žábu, která by měla tu smůlu, že by jí posloužila za snídani. Bude muset počkat, dokud se nedostane do další vesnice, kde použije část rychle se tenčícího obsahu měšce a obstará si potravu pro sebe i pro koně. Krátce pomyslela na Gavyna. Ano, ten prolhaný čubčí syn jí trochu chybí, ale to je skutečně bláznivý pocit. Odešel, a to je dobře. Poslední, co potřebuje, je nějaký chlap, ne, pacient, o něhož se musí starat.

Zase pomyslela na dospívajícího chlapce, jímž kdysi býval, na jeho pevné svaly, hladkou kůži a první náznak černých chloupků vyrážejících na hrudi a v podbřišku. Špehovala ho, když plaval a sekal dříví, a jednoho dne poblíž stájí viděla, jak pracuje s koňmi. Stále měla před očima, jak se tehdy tvrdě opíral do opratí nezkrotného hříběte, svaly se mu v slunečném dni napínaly a vlasy ztmavly potem, který mu stékal po tváři k bradě, kde už pomalu vyrážely vousy.

„Hloupá ženská,“ zamumlala si pro sebe. Opláchla si tvář a podívala se na druhý břeh bystřiny, kde se v noci krčila vlčice a hleděla jí přímo do očí. Přestože k tomu měla stříbřitá šelma skvělou příležitost, neublížila jí. Nejspíš jenom vyrazila do křoví na lov. Možná tam byla laň? Nebo něco horšího? Něco se skrývalo pod příkrovem noci?

Otřásla se a řekla si, že musí zapomenout na pocit, že ji něco sledovalo. Byla to jen její představa, kterou přiživilo Isino varování a přítomnost vlčice. Slyšela snad zvíře vrčet a bojovat s nějakým jiným stvořením? Kdepak, zmizelo v tichosti. Ovšem ještě teď jí při pomyšlení na to naskakuje husí kůže.

„Zapomeň na to,“ nabádala se. Osušila si tvář okrajem pláště a pak začala uvažovat, že by mohla hned ráno vyrazit a strávil celé hodiny na cestě. Zastavila by se jen pro jídlo pro sebe i pro koně.

Jestli dnes večer dorazí do Tarthu, zaplatí si pokoj a stáj i píci pro kobylku. Pokud stráví na cestě i noc, budiž, ale než začne ve vesnici pátrat po… Po čem? Po dítěti? Zkrátka než se vydá za svým posláním, nají se švestkového nákypu, pirohů s úhořem, husí pečínky nebo zapečených jablek se skořicí. Při tom pomyšlení jí zakručelo v žaludku, ale i přesto uslyšela zvuk kopyt bušících do země. Rychle zvedla hlavu a snažila se něco zahlédnout mezi duby a kapradím.

Při pohledu na vysokého jezdce na mohutném černém hřebci se pousmála.

Gavyn!

Takže se vrátil. Nevytratil se pod rouškou noci a neopustil ji. Přestože byl zmlácený a samá modřina, její hloupé srdce se při pohledu na něj rozbušilo.

Měla by ho proklínat za to, že je zpět, ale namísto toho se jí zlepšila nálada, zaplavila ji úleva a možná i nějaký jiný pocit, který raději nechtěla blíže zkoumat. Tak trochu očekávala, že s ním přijde i vlčice, ale šelmu nikde neviděla.

Když Gavyn vjel na mýtinu a seskočil z koně, všimla si, že má na tenké tyči uvázané u sedla upevněné dvě veverky, zajíce, lasici a bažanta.

„To všechno jsi ulovil teď ráno?“

„Když víš, co máš dělat, je to ta nejlepší doba.“

„Takže ty jsi lovec, Gavyne z Agendoru.“

„Pokud je potřeba.“

Bryanna si vzpomněla, že chlapec, který dokázal skvěle pracovat s koňmi, zároveň zručně zacházel s lukem a šípy. Často se připojil k lovcům a vždycky se vracel s tučnou husou, kancem nebo jelenem.

„Cítíš se lépe?“

Přikývl. „Bezpochyby díky tomu odpornému odvaru, který jsi mě přinutila vypít.“

„Určitě.“

U potůčku Gavyn vykuchal a stáhl z kůže úlovek, zatímco Bryanna přiložila na oheň. Vysoko v korunách stromů se usadily dvě vrány, hlasitě krákaly a lačně zíraly na zabitá zvířata. Objevili se i další ptáci, štěbetali, prali se a doufali, že ukořistí zbytky masa.

Bryanna oškubala bažanta, opálila prachové peří a vetřela do masa lístky rozmarýny, kterou natrhala před týdnem. Pomohla Gavynovi napíchnout pečínky na dřevěný rožeň upevněný na vidlicových větvích. Játra, srdce a žaludek z bažanta upekli na plochém kameni, kde večer ohřívala vodu.

Pravidelně otáčela rožeň, zatímco Gavyn čistil kůže, které chtěl později prodat. Většinu bažantích per si schoval na opravu šípů.

Bryanna doufala, že její společník bude vypadat zdravěji než v noci, ale nestalo se. Za denního světla viděla jeho rány ještě zřetelněji, zhmožděniny hrály všemi barvami. Bělma očí měl zarudlá, na haleně se rozlévala krvavá skvrna. Připadalo jí, že se od noci zvětšila, jako by mu rána znovu začala krvácet. Kdyby se ho večer byla nedotkla a neměla ono vidění, stále by ho nepoznala.

Jakmile se maso upeklo a začali jíst, prohlásila: „Je potřeba ošetřit tvé rány.“

„Zahojí se.“

„Mohla bych ti pomoci.“

„Jak? Dalším pohárem prasečí moči?“ Vytáhl tmavé obočí, jako by ji vyzýval, ať si jen zkusí ho přinutit spolknout jedinou kapku toho odvaru.

„Sám jsi uznal, že to pomohlo.“

„Možná.“ Vysál malou bažanti kost.

„Cítil ses natolik dobře, žes mohl vyrazit na lov, a vypadá to, žes měl přesnou mušku.“

„Díky tomu odvaru?“

„Ne, jistěže ne.“ Ukousla poslední kousek masa ze zaječí nohy. To zapříčinil dobrý zrak, silná opěrná paže a dokonalé míření.“

„Ty se mi vysmíváš?“ zeptal se, opět zdvihl obočí, odtrhl z bažanta stehno a zakousl se do křupavého masa.

„Och, ne, Gavyne, to bych si nedovolila.“

Měřil si ji nedůvěřivým pohledem.

„Jenom zkrátka vím hodně o bylinkách, léčení a…“

„Runách a čárech. Ne, díky.“

Zamračila se, hodila obranou kost do ohně a olízla si prsty. „Čekáš, že s tebou pojedu a přijmu tě za svého ochránce, ale přitom jsi polomrtvý.“

„Budu v pořádku.“

Neuvěřila mu ani na okamžik.

„Kde je Isa a její manžel… Jak že se to jmenuje? Payton?“ zeptal se. Očividně se snažil změnit téma.

„Parnell,“ opravila ho rychle. Copak předtím neposlouchal? Nebo zapomněl? Zkouší ji? Má se mu svěřit? Ne, ještě ne. Je si jistá, že k ní není tak docela upřímný. Kdyby ho byla neoslovila Gavyne, nechal by ji v domnění, že se jmenuje Cain.

Trochou horké vody z poháru si opláchla omastek z prstů. „Jak jistě vidíš, zatím se nevrátili, takže bych měla co nejdříve vyrazit a začít je hledat.“

Zvedl koutek úst. Odtrhl z bažanti pečínky křídlo a ukousl si kus křehkého masa. „To bys měla,“ souhlasil. Žvýkal a snažil se zamaskovat úsměv. „A co když je nenajdeš?“

„Pak se sejdeme v Tarthu.“

„To jste měli v plánu?“

„Ano.“

„Přestože jsi netušila, kam máš namířeno? Přestože jsi nevěděla, kde Tarth vlastně leží?“

Naježila se a vybavila si, že i v dětství ji vždycky dráždil a často doběhl. „Mířili jsme na severozápad. Dohodli jsme se, že kdyby se něco stalo, sejdeme se ve městě.“

„V Tarthu?“

„Jistě, přestože to jméno jsem neznala.“

„A oni ano?“ zeptal se a ukázal na ni ohlodanou kostí. „Isa s Parnellem věděli, kam jedou? Také se řídí nějakým ubohým náčrtkem?“

Och, dobrý bože, tahle lež je každou minutou obtížnější.

„Ten plánek mi dala právě Isa.“

„A ona má zbytek?“ Když Bryanna neodpovídala, dodal: „Je to zjevně jenom část větší mapy. Kde je ten zbytek? Kdo ho má?“

„Nevím,“ připustila.

Zvedl se vánek a šustil suchým listím.

Gavyn prudce zvedl hlavu a vstal. Pustil bažantí kost, sevřel dýku a přimhouřenýma očima zíral do okolního křoví. Bryanna se také zahleděla k ostružiní, v němž se blýsklo něco stříbročerného.

Vlčice se vrátila.

„Říkal jsem si, kdy se objevíš,“ pronesl Gavyn a trochu se uvolnil. Chopil se zbytku veverčí pečínky a hodil ho do lesa. Vlčice se na pamlsek vrhla a chroupala ho mezi zuby.

Bryanna byla z nějakého nepochopitelného důvodu ráda, že huňatou šelmu zase vidí. „Doufala jsem, že zmizela nadobro,“ lhala však.

„To bylo nepravděpodobné. Přece ji krmím.“

„To je pěkně nebezpečné.“

„Zatím ne.“ Chystal se mrštit do křoví další kousek, ale když napřáhl paži, ostře se nadechl a maso mu padlo k nohám. „Ježíši Kriste,“ procedil přes zaťaté zuby.

„Máš bolesti!“

Posadil se a vydechl. „Je to jen škrábnutí.“

Odhrnula si vlasy z obličeje a zavrtěla hlavou. „Škrábnutí? To mi moc nezdá. Lehni si a dovol, ať se ti podívám na to krvácející rameno. Na zbytečném utrpení není nic hrdinského.“

„To má být rozkaz, má paní?“

„Ano, takže hned poslechni. U všech svatých, býval jsi paličatý kluk a teď je z tebe stejně tak tvrdohlavý chlap.“ Zamračila se. Neměl ses vydávat na lov.“

„Měla bys hlad.“

„Dokážu se o sebe postarat, díky. Příště… Och, žádné příště nebude. Lehni si.“

Neochotně jí vyhověl, natáhl se na zem a zády se opřel o kmen stromu.

Bryanna si v potoce umyla ruce a vyšetřila raněného tak, jak to mnohokrát vídávala u Isy. Malý pohár vody se zatím hřál na ohni.

Dříve krvavá bělma už pomalu růžověla, a tak se dala poznat původní barva jeho duhovek – sytá tmavě šedá. Otoky kolem očí zmizely a bledla také většina zhmožděnin, z fialové a zelené měnily barvu na žlutavou, jen některé dosud zářily purpurově. Dovolil jí, aby ho vyšetřila, a činila tak velice opatrně, bříšky prstů se stěží dotýkala jeho kůže. Zkoumala každou ránu a škrábanec, všechny se hojily. Řada strupů už opadávala a pod nimi se ukazovala nová, růžová kůže. Samá dobrá znamení.

Je tu naděje, že až se nakonec uzdraví, vůbec nebude ošklivý, právě naopak: stane se z něj zase pohledný muž s rovnými zuby, výraznou bradou a vysoko posazenými lícními kostmi. Jednu stranu obličeje měl ale zatím propadlou a kůži od spánku k bradě mu roztínala jizva, z větší části naštěstí schovaná pod plnovousem. Přeražený nos byl zahnutý, takže mu na něm nejspíš navždy zůstane hrbol, ale i přesto ho určitě nebudou považovat za ohavu. Má takové tušení, že až se všechno zahojí, otočí se za ním nejedna žena.

Zmrzačený tedy určitě nezůstane, i když jistě nebude takový krasavec jako v dospívání.

„Je to tak zlé?“ zeptal se, když zkoumala jeden zvlášť ošklivý škrábanec za uchem.

„Ještě horší.“

Zasmál se. Nemohla si pomoci a úsměv mu oplatila. Podívala se mu do očí a zjistila, že ji pozoruje. Špičku jeho zlomeného nosu dělil od její tváře jen kousíček a pod jeho upřeným pohledem se cítila nesvá, dokonce nervózní. Už dříve pečovala o nemocné, ale vždy pod Isiným dohledem, navíc ji pacient nikdy tak bedlivě nesledoval.

Ztěžka polkla a snažila se ignorovat, jak se jí náhle zrychlil tep.

Přejel zrakem k jejím rtům. Najednou měla dojem, že celý les ztichl. Na okamžik si pomyslela, že ji snad políbí, a pocítila touhu i obavy. Políbit tohoto muže by byla ohromná chyba, to jí bylo dokonale jasné. Nemůže a nebude mu důvěřovat.

Kousla se do rtu a sdělila mu: „Teď… se ti potřebuji podívat do oka.“

„Jen do toho.“

Ach bože.

Třásla se jí ruka. Rychle si protáhla prsty a připomněla si, že Gavyn je pouhý lhář, který k ní byl laskavý a přinesl jí snídani.

Nic víc v tom není, hlavně nezačínej s žádnými romantickými představami!

Jemně mu zvedla víčko a hleděla na oční bulvu.

„Copak vidíš?“

„Myslíš kromě tvrdohlavého raněného chlapa?“

Usmál se. „Opravdu toho vidíš tolik? Pak je to pravda. Ty jsi skutečná čarodějka.“

Potlačila úsměv a předstírala přísnost: „Och, nuže, je toho ještě víc. Vidím paličatého hlupáka, který neví, že někdy je moudřejší držet jazyk za zuby.“ Pustila víčko, odtáhla se a prstem přejela po jizvě, jež se mu táhla po tváři. „Obávám se, že tahle asi zůstane,“ pronesla. „Kůže se tu nehojí nejlépe.“

„Tak udělej nějaké kouzlo, abych zkrásněl.“

„Jsem čarodějka, Gavyne, ne všemohoucí Bůh.“

Znovu se zasmál.

„A teď si sundej halenu.“

Vytáhl tmavé obočí, a přestože měl zhmožděnou tvář, vykouzlil na ní nesmírně přitažlivý výraz. „Mám se svléknout?“

„Pokud ti mám vyšetřit rány, musím je nejdřív vidět.“

„Stáhni mi ji ty,“ požádal.

Na to neměla náladu. „Já?“ Zavrtěla hlavou, nechtěla s ním laškovat. Už tak jí bušilo srdce. „Pro lásku Rhiannon, Gavyne, prostě si ji sundej a nedělej drahoty.“

Když se nehýbal, znechuceně vydechla. „Dobře.“ Naklonila se blíž, sevřela lem a vyhrnula ho, čímž odhalila holou kůži a pevné svaly na břiše.

Rolovala látku a snažila se mu přetáhnout halenu přes paže a ramena. Ukázaly se tmavé chloupky na hrudi.

„Opatrně,“ nabádal ji a obezřetně pohnul ramenem. Hlasitě zaklel, svlékl si halenu, odhodil ji a opět se opřel o strom.

Při pohledu na jeho hruď a rozšklebenou ránu nasáklou krví a hnisem zbledla. Už neměla ani pomyšlení na nějaké škádlení.

„Je to zlé?“ zeptal se.

Zadívala se mu do očí a přitakala.

„Jenom mi neříkej, že tam chceš přiložit pijavice.“

„Ne… Ale to, co udělám, bude bolet.“

Pokrčil zdravé rameno. „Bolí to už teď.“

Poprvé od chvíle, kdy se setkali, mu bezvýhradně věřila. Potřebuje obvaz, a jelikož nemají žádné plátno ani ručníky, bude muset použít svou spodničku. „Počkej,“ nařídila mu, schovala se za houštinu a svlékla se. Když si stahovala spodní košili, na kůži ji polechtal chladivý vzduch, a tak si rychle znovu oblékla tuniku a plášť. Pomocí Isiny dýky nařezala ze spodničky pruhy a vrátila se na mýtinu s plnou náručí obvazů.

„Kvůli tomu ses nemusela schovávat,“ prohlásil. Přeměřila si ho pohledem.

„Je ti tak zle, že se určitě nechceš dívat, jak se žena svléká.“

„To není pravda,“ opáčil. Bryanna zatím opatrně vzala z ohně kouřící pohár a sklonila se k raněnému, aby ho mohla ošetřit.

Jedním z natrhaných pruhů se jemně dotýkala rány a vyčistila ji. Ačkoli se Gavyn snažil zůstat v klidu, všimla si, že je celý napjatý a zatíná zuby.

„Neměla bys zašeptat nějaké zaklínadlo nebo kolem do kruhu nasypat své bylinky? Možná dokonce načmárat do hlíny ještě pár klikyháků?“ zeptal se. Přestože bylo chladné ráno, po čele mu stékal pot.

Úkosem na něj pohlédla. „Možná později. I když vezmeme-li v úvahu, co bych ti mohla udělat, asi bys tu kletbu raději neměl slyšet.“

„Už jsi mi pohrozila, že mi zmateš hlavu a zničíš mou mužskou ozdobu. Co může být horšího?“

„Věř mi, Gavyne, že to určitě nechceš vědět. Mám jednu zvláštní kletbu pro ty, kdo mi lžou.“

„Vážně?“ Lehounce se pousmál.

Naklonila se k němu blíž, prsty jemně přejela po zarudlé kůži kolem rány a cítila, jak se mu svaly na hrudi napínají ještě víc. Po těle se jí rozlilo vzrušení a dech jí na chvíli uvízl v hrdle. Navzdory svým zraněním je Gavyn silný a mužný. Přestože je zhmožděný a tvář mu hraje všemi barvami, vyzařuje z něj – z jeho širokých odhalených ramen a vypracované šlachovité hrudi – cosi smyslného, co boří veškerou její obranu a zarývá se jí rovnou do srdce.

S obtížemi polkla a ovázala mu hrudník. Když mu uhlazovala obvaz na zádech, prsty nahmatala na hladkých svalech rýhy – jizvy po dávném bičování.

Och, dobrý bože.

Vzhlédla a zjistila, že na ni civí. Srdce se jí divoce rozbušilo a všechny myšlenky se soustředily jen na místo, kde se prsty dotýkala jeho kůže.

„Bryanno,“ oslovil ji. Rychle zareagovala, odtáhla dlaň a přerušila spojení.

Příliš pozdě.

Bleskurychle jí sevřel zápěstí, mozolnaté prsty objaly její křehké kosti. „Řekni mi,“ požádal ji chraplavým hlasem, „kdo vlastně jsi, Bryanno z Calonu?“ Kůže se mu napínala přes lícní kosti, husté obočí měl rozmrzele stažené a ve stříbřitých očích to jiskřilo. „Jsi jen žena,“ tázal se, „nebo čarodějnice?“

„Možná od obojího trochu.“ Nedokázala myslet, a ačkoli v rozlehlém lese byli jedinými poutníky, připadalo jí, jako by se kolem nich mýtina zmenšila.

„Opravdu?“ Lehce pohnul prsty, jejich teplá bříška se dotýkala citlivé kůže na vnitřní straně jejího zápěstí, kde uháněl tep jako splašený. „Možná bychom to měli zjistit.“ Obličej měl jen kousíček od ní a upíral pohled na její rty.

Proboha, on ji snad políbí! Věděla to a chtěla to, ačkoli byla k smrti vyděšená.

Srdce jí divoce bušilo, krev hučela v uších a veškeré zvuky lesa jako by se vytratily. Přitiskl jí na ústa horké, pevné rty a přitáhl ji k sobě blíž, až se celá rozpálila. U všech svatých, stěží dokáže dýchat! Zavřela však oči a plně vnímala prudký polibek, jeho rty a jazyk, který ji nutil otevřít ústa.

Rozechvěla se jako v horečce a polibek mu oplatila. Tělo dychtilo po něčem víc. Gavyn se posunul, ale stále jí svíral zápěstí. Přiměl ji zvednout ruce nad hlavu a přitiskl se k ní celým tělem. Puls jí uháněl tak zběsile, až si byla jistá, že jí snad pukne srdce. Víc, pomyslela si, když jí volnou rukou zajel do vlasů. Ještě!

I přes oblečení vnímala, jak je vzrušený. Naslouchala svému přerývanému dechu. Přejel dlaní níž a dotkl se hrdla v místě, kde mohl cítit její tep.

Na okamžik si uvědomila také jeho rychle bušící srdce a před očima se jí mihl zvláštní výjev.

Živý.

Tělesný.

Stejně jasně jako Gavyna vedle sebe viděla i bitvu, zuřivý boj, provázený zápachem krve, potu a moči. Nebe bylo šarlatové a snášely se z něj dešťové kapky podobné krvavým slzám…

Na zemi leží člověk, muž zákona s přistřiženým bílým plnovousem, a nevidoucí hnědé oči civí vzhůru ze zkrvavené tváře. Má zlomený vaz, hlavu zkroucenou v nepřirozeném úhlu.

Je mrtvý.

Zabil ho Gavyn z Agendoru.

„Lháři! Zloději! Vrahu!“

Políbil ji.

Žhavě.

Dychtivě.

S veškerou touhou vyhladovělého muže.

Její zrádné tělo odpovídalo, také bylo celé rozpálené. Srdce jí bušilo očekáváním a v hlavě jí vířily obrazy, jak ji Gavyn drží v náručí, přetahuje jí tuniku přes hlavu, bere do mozolnatých dlaní její ňadra, ústa odtrhuje od jejích rtů a míří po hrdle stále níž…

„Ne!“ Odtáhla se a vysmekla mu ruku. Srdce jí bláznivě bušilo a nemohla popadnout dech. Je to kvůli tomu vidění, které jí projelo hlavou jako blesk?

Nebo z touhy po tomto muži, jenž je vrahem?

Potlačila svou vášeň a otřela si rty, na něž se jí tak naléhavě tiskla jeho ústa.

Zadíval se jí zpříma do očí.

Pochopil.

Měla pocit, jako by na ramenou nesla tíhu světa, a zoufalství ji doslova rvalo na kusy.

Nemohla uvěřit své smůle, protože ať se na to dívá, jak chce, pravdou je, že se zamilovala do vraha.

„Koho jsi to vlastně zabil?“ zeptala se Bryanna, která od Gavyna ucouvla, jako by právě nahlédla do nejtemnějších hlubin jeho duše.

„Cože?“ Gavyn měl pocit, jako by ho polili vědrem ledové vody.

„Měla jsem vidění… Stál jsi nad mužem, kterému jsi zlomil vaz, hlavu měl celou zkrvavenou… Och, svatá Morrigu, tak proto utíkáš.“

Odvrátila se od něj a začala rovnat své věci do koženého sedlového vaku.

Už není důvod šetřit ji a tajit jí pravdu. „To je jenom jeden z důvodů,“ připustil. Sebral svou halenu a s obtížemi se do ní soukal. Obvazy měl pevně utažené, ale obklad mu dělal dobře.

„Je toho ještě víc?“ zajímala se a pohlédla k temné obloze, z níž se snášely první dešťové kapky. „Bože na nebesích, co ještě přede mnou skrýváš?“

„Jde o toho koně. Nebyl to dar.“

„Ukradl jsi ho?“

„Svému otci.“

„Takže jsi vrah, zloděj koní a lhář. Ještě něco bych o tobě měla vědět?“ Vychrstla vodu z poháru na dohořívající oheň, vytřela nádobu dosucha lemem sukně a nacpala dovnitř pár váčků s bylinkami. Pak vložila pohár, rohy a amulety do vaku.

„Už tušíš, že jsem panchart.“

„V mnoha ohledech,“ odsekla vztekle. Utáhla vak a upevnila ho na sedlo. „Kdo byl ten člověk, kterého jsi zabil?“ zeptala se. Když jí chtěl pomoci přehodit sedlo přes hřbet klisny, vrhla po něm pohled, pod nímž mu tuhla krev v žilách. „Zvládnu to. Koho jsi zabil?“

„Craddocka. Šerifa.“

„Šerifa?“ Nevěřícně rozhodila paže. „Proboha, to je čím dál tím lepší! Měl jsi pro to nějaký důvod nebo ses prostě zbláznil?“

„Byl to boj kdo s koho. Chtěl jsem přežít.“

Na okamžik zády k němu ztuhla a přemýšlela nad jeho slovy. Pak urovnala sedlovou houni a naposledy utáhla podpěnku. Otočila se, zpražila ho pohledem a otázala se: „A proč se tě šerif snažil zabít?“

„Myslel si, že to bude jednodušší než mě zadržet.“ Gavyn přehodil houni přes Rhiho široký hřbet, zdravou rukou zvedl sedlo a usadil je na místo. „Mýlil se.“

„A proč tě tedy chtěl zadržet?“

„Aby mě umlčel.“ Protáhl kožený řemen přezkou. Hustě se rozpršelo. „Moc jsem věděl.“

„A co vlastně víš?“

Nejspíš zvažoval, kolik jí toho může říct. Pevně řemen utáhl. „Spoustu věcí, rozhodně nic dobrého.“

„Například?“

Odkopl drn hlíny na ohniště a opáčil: „Čím méně budeš vědět, tím je to pro tebe bezpečnější.“

„To je pěkná pitomost! To má být odpověď?“ Se zardělými tvářemi a pevně sevřenými rty rázovala zpátky. Přiblížila se k němu poprvé od chvíle, kdy se políbili. „Nemluv ke mně v hádankách, Gavyne.“ Z modrozelených očí jí sršely jiskry a ruce měla založené v bok. Po obličeji jí stékal déšť a smáčel jí vlasy. „Jestli chceš jet se mnou,“ – namířila na něj prst – „i když jsem ještě neřekla, že ti to dovolím, musíš mi každopádně říct pravdu. Už žádné lži, polopravdy ani výmluvy. Co tedy víš?“ zeptala se. Když tak zuřila a byla celá mokrá, připadala mu ještě přitažlivější. „Nuže?“

„Otec nechal zabít mou matku.“

„Co… Cože?“ vyjekla a přitiskla si dlaň na prsa.

„Zemřela před svým domkem. Vypadalo to, jako by se zranila, když štípala třísky. Údajně zakopla o tisové poleno a zaťala do sebe sekyru.“

„A ty tomu nevěříš?“

Viděl, jak se chytá naděje, že by se mohl mýlit, protože nikdo přece nemůže zplodit se ženou dítě a potom ji připravit o život.

„Viděl jsem, jak najatý vrah ujíždí z místa činu.“ Při té vzpomínce zaťal zuby. „Když jsem se k ní dostal, byla už mrtvá, zakrvácenou sekyru svírala v ruce.“ Vybavil si, jak zabočil po stezce k chalupě, kde žila jeho matka, švadlena, zcela sama. Domek se před ním vynořil, ale vůbec nic neslyšel – žádný zvuk kromě vlastního přerývaného dechu a krve hučící v uších. Všechno – chýše, malá zahrádka i pár slepic, které u vchodových dveří zobaly červy – vypadalo přízračně, neobvykle. Gavyn byl uřícený, svaly na nohou ho pálily, ale přesto běžel dál. „Mami!“ křičel. Mami!“ Rozrazil dveře. Oheň stále hořel a v začouzeném kotlíku to zběsile bublalo. Otočil se na patě, stále křičel, ale v hloubi duše už vytušil pravdu. Když byl znovu venku, obešel chaloupku a zamířil k hromadě dřeva, kde uviděl matku v rudé kaluži… Krev byla všude…

Zamrkal. Cítil, jak mu studený déšť stéká po zádech, a uvědomil si, že hledí do Bryanniných ustaraných očí. „Podle toho, jak zemřela, kde na těle měla rány, bylo jasné, že ji…“ Škubl sebou. „Zavraždili ji, nechali vykrvácet.“

„Opravdu nemohla na ostří upadnout?“

„To by měla jen jednu ránu, ale sekyra ji zasáhla mnohokrát.“

„A kdo to provedl? Kdo byl ten muž, kterého jsi viděl ujíždět?“

Přivázal k sedlu luk a šípy. „Craddock, otcův šerif. Vydal se z Agendoru na dlouhou pouť, jen aby splnil otcovo přání.“

Bryanna zbledla a celá posmutněla. Rychle zamrkala. Stékají jí po tváři kapky deště, nebo slzy? „To je mi líto,“ zašeptala a dotkla se ho na rameni. „Nejspíš ale nechápu, proč to udělal. Proč by kdo nechal zabít svou milenku? Nic mu přece neudělala.“

„To je prosté. Spousta lidí v Tarthu věděla o tom, že si má matka získala baronovu přízeň. Deverill svou nemanželskou aférku nijak netajil. Jeho manželku, lady z Agendoru, to přivádělo do rozpaků.“

„Takže ze žárlivosti?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou.

Znovu se v něm vzmáhal vztek, který ho v posledních dnech neopouštěl. „Ano, zabíjí se i z malichernějších důvodů,“ zašeptal. Snažil se potlačit obrázek, který se mu toho dne vpálil do duše, živoucí představu toho, jak jediná osoba, které kdy důvěřoval, nehybně leží s vyvalenýma očima v tratolišti krve. Tvář měla karmínově rudou, další tmavá skvrna se jí vpíjela do sukně a rozlévala se kolem. Padl na kolena, zkoumal, zda ještě nedýchá, ale kůži už měla studenou. Byla mrtvá.

Vybavil si posměšné krákání osamocené vrány, která seděla na hranici dřeva a černé peří se jí v slunečném letním dni jen blýskalo.

„Jmenovala se Ravynne.“ Odkašlal si a pohlédl na Bryannu. „Už to jsou skoro tři roky.“

„Tys ale nezapomněl.“

„Ne.“

„Celá ta léta jsi byl otci trnem v patě, věčnou připomínkou.“

„Když ten zmetek nemá syna, kterého bych mohl zničit, jak jsem ho měl nejlépe potrestat?“

„Zabít šerifa,“ odpověděla bez zaváhání, jako by to byla ta nejpřirozenější věc pod sluncem. „Tím jsi mu rozhodně poslal vzkaz.“

Gavyn se chladně usmál. „To doufám.“ Podíval se k hrozivě zamračené obloze. „Doufám, že je to vzkaz, na který nikdy nezapomene.“

„Nic jste nenašli? Žádnou stopu?“ Deverill vztekle rázoval z jednoho konce místnosti na druhý. Kapitán stráží si odložil zbraně na masivní dubový stůl.

„Zatím ne.“ Aaron byl vysoký muž s mohutnou hrudí a hustým, lehce prošedivělým plnovousem, voják tělem i duší. Když si stáhl rukavice a zavrtěl hlavou, Deverill zahlédl pozůstatky starého zranění. Chyběla mu půlka ucha, přišel o ni při bitvě už v mládí.

„Už je to skoro týden.“ Deverill byl rozmrzelý. Jak mohl ten parchant zase upláchnout? A navíc na jeho koni!

„To je pravda.“ Aaron předal rukavice čekajícímu pážeti a začal si stahovat chrastivou kroužkovou zbroj. Jednotlivé součásti také podával chlapci. Jakmile měl hoch plnou náruč, vlekl těžký náklad na nejistých nohou do zbrojnice. Tam zbraně i zbroj prohlédnou, vyčistí, a pokud to bude nezbytné, také vyspraví.

„Prokrista, jak je to možné? Copak jsou tví muži úplní tupci?“

„Jsou to tví muži, lorde Deverille,“ připomněl mu voják, který byl zjevně tak unavený a vyhladovělý, že mu na baronově špatné náladě vůbec nesešlo.

Deverill nehodlal jadrnému kapitánovi dopřát poslední slovo. „Nařídil jsem ti zvýšit odměnu.“

„To jsem také udělal. Nikdo se ale nepřihlásil, nikdo neviděl jeho ani toho hřebce.“ Páže se vrátilo, tentokrát neslo džbánek a dvě holby. Jakmile Deverill pokývl, poďobaný chlapec oběma nalil a první pohár nabídl baronovi.

Deverill si pořádně přihnul, ale sotva víno vnímal. Kéž by tak na svého levobočka dokázal zapomenout! Kéž by se uměl chovat, jako by se ten kluk nikdy nenarodil, jako by sám nikdy nehledal útěchu v Ravynnině loži a nepromiloval s ní celé noci! Jenomže ze všech žen v jeho životě byla ona jedinou, po níž opravdu toužil. Milování s tou švadlenkou bylo víc než jen tělesný akt – čerpal z něho sílu, povznesenou náladu, nakrátko jím utišil lačný hlad. Jenomže jakmile bylo po všem, měl na ni chuť ještě větší než předtím.

Ravynne byla stejně nenasytná jako on, dychtivá a vždy připravená, a když vstupoval do jejího teplého klína, míval pocit, jako by se koupal v medové lázni. Rozkoší vždy vyjekla, otevřela ústa, objala ho kolem krku a nohama sevřela v pase. Bral si ji na slamníku, opřenou o zeď nebo na stole, na němž opravovala rozpárané švy. Och, jak jen byla sladká a žhavá! Jaký rozdíl oproti neplodnému, chladnému klínu jeho manželky, do níž vstoupit bylo jako zakrojit nůž do tvrdého, zmrzlého másla! I když se mu to nakonec podařilo, ležela pod ním jako poleno. Byla studená jako kámen, suchá, bez vášně.

Ne jako Ravynne.

Není divu, že jeho manželka trvala na tom, aby se jí zbavil. Rozhodně nepomohlo, že byla Ravynne tak plodná – jeho sémě v ní ihned vzklíčilo a porodila mu levobočka, zatímco manželka Marden zůstávala bezdětná bez ohledu na to, jak často se spojovali.

Deverill neměl žádné právoplatné dědice. Možná právě proto měl pocit, že musí ovládnout svého jediného syna.

Gavyn se ovšem rozhodl, že ho poníží divokým odporem.

Aaron přešel ke krbu, aby si prohřál nohy. „Pátrali jsme na míle daleko, prohledali jsme lesy, kopce i vesnice, dokonce jsme urazili i mnichy v klášteře svatého Michala poblíž hradu Gaeaf. Nejspíš se ti ozve biskup.“

Deverill si stiskl hřbet nosu. Jak může jeden člověk, jeho vlastní prokletý syn, způsobit tolik potíží? Možná by bylo nejlepší nechat ho zmizet. Aťsi udělal z něho hlupáka, aťsi mu ukradl koně, konečně by byl pryč, a to by mu snad přineslo trochu klidu, alespoň v to Deverill doufal.

„Hledejte dál,“ pronesl bez špetky nadšení, „a až ho najdete, nezabíjejte ho. Rozhodně by nám nepomohlo, kdyby se z něho stal hrdina nebo mučedník. Musíme ho postavit před soud.“

„Ty jsi soudce.“

„Ano. Gavyn musí čelit mně i mé spravedlnosti.“

Kapitán stráží na Deverilla chvíli zíral, a přestože měl bezpochyby na jazyku nějakou otázku týkající se spravedlnosti, byl natolik rozumný, že ji nevypustil z úst.

„Najděte ho,“ nařídil Deverill. „A jak už jsem říkal, přiveďte ho živého.“

„Musíš jet do Tarthu sama, Bryanno. Slyšíš mě? Sama.“

Isin hlas zněl stejně zřetelně jako vřískot jestřába za klidné noci. Se soumrakem přestalo pršet i foukat. Bryanna a Gavyn se utábořili.

„Najednou mi prozradíš jméno města!“ zašeptala Bryann.a pohlédla na Gavyna spícího u ohně, kolem dlaně měl zase omotané koňské otěže. Tichounce pochrupoval, ale bolestné sténání už ustalo. Rána se hojila a po dlouhém dni se s ním Bryanna už pomalu zase cítila pohodlně.

Jistě, je to vrah, zloděj, lhář a bůhvíco ještě, ale aspoň už není sama. Nejen že jí dělá společnost, ale až se uzdraví, nejspíš ji bude moci i skutečně chránit.

Pokud jenom nevyčkává na vhodný okamžik, aby tě mohl okrást, varovala ji tentokrát vlastní mysl.

Odfrkla si a načmárala suchou větvičkou do hlíny runu. Stará chůva často mlčela, ale dnes se ji rozhodla vybídnout, aby se zbavila Gavyna, a potvrdila jí, že má skutečně jet do Tarthu, přesně jak Gavyn říkal.

„Proč právě do Tarthu?“ zašeptala Bryanna a doufala, že jí Isa odpoví. Měla už těch jednostranných rozhovorů, podléhajících jen Isiným rozmarům, plné zuby.

Možná prostě blázníš.

„Och, k čertu s tím. Šílenci přece netuší, že se zbláznili.“ Vztekle zaryla klacík hlouběji do měkké půdy. Takřka celý den s Gavynem bojovali s neustálými přívaly deště, nakonec se však mraky rozestoupily, takže korunami stromů pronikalo stříbřité měsíční světlo a posilovalo Bryanninu naději, že konečně přijde jaro.

A kde budeš ty, až rozkvetou první květy a slunce začne hřát?

Zhoupla se na patách a zamyslela se nad svou budoucností. Jaká asi bude? Bude ještě stále putovat za svým posláním? Setká se s dítětem, které má zachránit? Najde drahokamy z kouzelné dýky…, pokud je to tedy skutečně jejím osudem?

Osudem?

Věří vůbec v něco takového?

A co ten milenec, kterého má potkat? Nemá snad být podle Isy otcem jejího dítěte? Podívala se na Gavyna a kousla se do rtu. Stane se milencem, nebo nepřítelem? Isa tvrdila, že je nebezpečný. Dokonce i po smrti si stará chůva dělá starosti.

Bryanna se zamračila a snažila se stařenu zase přivolat. „Proč mám jet sama?“ tázala se přidušeně, aby nevzbudila Gavyna, přestože věděla, že jakmile večer vypije léčivý odvar, prospí několik hodin. „Proč jsi mi to říkala?“ šeptala chraplavě. „Proč je významný zrovna Tarth, domov Gavynovy matky?“ Klacík se zlomil. Zbylý kousek suchého dřívka odhodila. „Existuje ještě druhá část mapy? Kde je?“ Znovu se ohlédla po tvrdě spícím Gavynovi a srdce se jí rozbušilo. Modřiny byly stále viditelné, ale už bledly.

Během cesty se na ni jen zřídkakdy usmál, ale když to udělal, poznávala v něm někdejšího chlapce. Srdce se jí vždy rozběhlo o něco rychleji, dlaně se jí zpotily a zatočila se jí hlava.

Ani na to nemysli, nabádal ji vlastní vnitřní hlas. Nedopusť, aby tě začal přitahovat. Vzpomínáš si na posledního chlapa, který ti připadal mužný a pohledný? Byl to manžel tvé sestry a jeden z důvodů, proč jsi opustila Calon! Tváře jí zrůžověly při pomyšlení na nepřirozený zájem, který projevovala o vlastního švagra. Chceš jenom to, co nemůžeš mít, Bryanno, muže představující výzvu a nebezpečí. To je bláznivé!

Od noci, kdy prvně čistila Gavynovi ránu a ovazovala hruď, už neměla žádné další vidění.

Nedošlo už k polibkům, které jí rozpalovaly krev a díky nimž jí srdce divoce bušilo.

Vytrvale mířili na sever, projížděli vesnicemi, poli i lesy.

Zastavili se v jednom městečku u řeky. Gavynovi se tam podařilo krejčímu prodat dvě kožky z hranostaje a tři králičí kůže. Poté trval na tom, že se schovají před neustávajícím deštěm, dají si teplé jídlo a pivo v místní hospodě a nechají nakrmit, napojit a vyhřebelcovat koně. Zbytek kožešin směnil se statkářem za pár stříbrňáků, několik kusů sušeného masa a fazole.

Když později na okraji vesnice uviděl ženu zhruba stejně vysokou jako Bryanna, koupil od ní košilku, kterou měla na sobě. Žena nesoucí zakrytý košík nejprve celá zrudla a zavrtěla hlavou, ovšem její manžel, zkušený kameník, ji vybídl, aby nabízenou minci přijala. Nakonec tedy vesničanka odběhla do své malé chýše, kde si rychle svlékla spodní košili a oděla si jen červenohnědé šaty a zástěru. Ještě celá zrudlá pak obyčejnou košili podávala Bryanně.

Celý ten obchod působil podivně a trapně, nicméně Gavyn trval na tom, že Bryanně spodní prádlo dluží, a dívka proti tomu neprotestovala. Tunika se jí během dlouhých hodin v sedle bolestivě třela o holou kůži. Když zajeli znovu do lesa, při první příležitosti nechala Gavyna, aby se postaral o koně, a zašla se převléci. Zalezla za tmavé houští a rychle se svlékla. Déšť jí stékal po zádech a po zátylku. Plášť a tuniku musela zavěsit na větev, aby se neumazaly v blátě. Vklouzla do měkké lněné košile, rychle si pak oblékla i svrchní oděv a vyrazila zpět k místu, kde Gavyn v sedle hřebce marně skrýval úsměv.

„Co je?“ zeptala se, když se vyšvihla na svou klisnu. Oblékla si snad něco naruby? Má na tváři šmouhu od bláta? Trčí jí divně vlasy? „Tak co?“

Z vyvýšeného místa na koni se ohlédla a zadívala se k houšti ně, za níž se předtím schovala. „Ach ne,“ zašeptala. Uvědomila si, že mezi větvemi je skulina, doslova okénko. Ohromením otevřela ústa, ale rychle je zase zavřela. Obrátila se a vrhla po něm pohled. Na svém vyšším koni měl pravděpodobně na její převlékání ještě lepší výhled. „Pro lásku Morrigu, sledoval jsi mě?“ zeptala se, chopila se otěží a cítila, jak se jí po tvářích rozlévá červeň. „Gavyne z Agendoru, viděl jsi mě nahou?“

Vysoko ve větvích dubu zavřískala veverka, jako by jen čekala na správnou narážku.

Gavyn pokrčil zdravé rameno. „Jenom jsem na tebe čekal.“

„Lháři! Prokristapána,“ vyjekla. Rázem se vrátila k víře, v níž byla vychována. „Copak na tebe vůbec není spoleh? Nemůžeš odvrátit zrak, když se dáma obléká?“

Vytáhl obočí, ale mlčel.

„Pro muže, jako jsi ty, mám spoustu výrazů,“ pokračovala. Cítila nesmírné rozpaky, když si představila, že ji viděl úplně bez šatů. Klidně si mohl prohlížet její ňadra, dokonce i hýždě. Když se předklonila, aby si upravila lem, byla k němu zády a, u všech svatých, ani si nechce představovat, jaký pohled mu nabídla v tu chvíli.

Cítila se zranitelná a podivně rozrušená. Stáhla si kápi hlouběji do čela a pobídla Alabaster ke stezce mezi stromy. Bože na nebesích, jak jen mohla skončit s tím… s tím… odporným špehem! Nálada se jí ještě zhoršila, když za sebou stále slyšela dusot kopyt Gavynova hřebce a všimla si, že mezi stromy se zase plíží divoká vlčice.

Šelma je nikdy nedoprovázela do vesnic, ale jakmile se objevili v lese, vždy se znovu vynořila. Následovala je i do úvalu, kde husté stromoví poskytovalo dostatečný úkryt. Sežrala zbytky králíka a kachny, které ulovil a upekl Gavyn, a ulehla pár kroků od kruhu světla z táborového ohně. Jako vždy vlčice Bryannu se zájmem pozorovala zlatýma očima. Dívka musela opětovně uvažovat, co zvíře tehdy na břehu potoka tolik vystrašilo. Proč se vlčice vrhla do tmy?

Zahlédla tam něco, co Bryanna neviděla. Nějaké zlo? Bylo to divné. A děsivé.

Po té příhodě Bryanna změnila na vlčici názor a její přítomnost jí už tolik nevadila, ačkoli si stále připomínala, že jde o divokou šelmu.

Bryanna si oprášila ruce a chystala se ulehnout na koňskou houni poblíž ohně, když tu se jí v hlavě znovu rozezněl Isin hlas. „Odejdi, Bryanno. Hned teď. Jeď do Tarthu a dostaň se za hradby. Dorazíš tam za úsvitu, dřív, než se Gavyn probudí. Musíš cestovat sama!“

„Teď?“ zopakovala. Uprostřed noci?

„Ano, jestli vyrazíš hned, budeš v Tarthu, než se ten chlap vůbec pohne. Poslechni mě, dítě. Odjeď hned.“

„Proč mi pořád musíš radit něco, co se mi nechce udělat?“ brumlala Bryanna a sledovala Gavyna.

„Je to tvé poslání, Bryanno.“

Bryanna protočila panenky a povzdechla si. Uvažovala, že by neuposlechla, ale nešlo to. I když se možná opravdu zbláznila, cítila se zavázaná dotáhnout výpravu do konce. Copak má na výběr, je-li v sázce život dítěte?

Opět rychle pohlédla na Gavyna, který tvrdě spal zabalený do pláště a koňské houně. Vybavila si jeho prchavý úsměv, upřený pohled i okamžik, kdy se políbili. Je to možná vrah, lhář a zloděj, ale zajistil jí teplé jídlo a bezpečí, dokonce jí opatřil i spodní košili. Copak ho může jen tak opustit? Odkrást se pod příkrovem noci? V srdci ji bolestivě bodlo a musela zamrkat, aby potlačila nečekaný příval slz.

Och, proč jen je tak pitomá?

Otřela si oči a v duchu se vyplísnila. To nejhorší, co může udělat, je zamilovat se do něj ještě víc.

„Běž, dítě! Hned! Nezdržuj se,“ nabádala ji Isa. „Tvým osudem je dorazit do Tarthu za úsvitu!“

To je úžasné, pomyslela si Bryanna sarkasticky. Je vyčerpaná a má se vzdát nejen nočního spánku, ale také Gavynovy společnosti a ochrany. Je nesmysl teď odjet, ovšem právě díky Isiným radám se dostala až sem.

„U všech svatých, Iso, ty mi ale dáváš,“ pronesla Bryanna podrážděně, ačkoli už smotala houni a tiše ji přehodila přes Alabastřin hřbet. „A už se, prosím, nezmiňuj o mém osudu. Můj pochybný osud je jako osina v zadku.“

Hrad Tarth, jenž stál na vysokém útesu, se zdvihal z ranní mlhy jako ohromný kamenný ještěr z hlubin moře. Špičaté věže rozrážely šedivou oblohu a široké hradní ochozy chránilo masivní cimbuří vybudované ze stejného kamene jako zbytek stavby. Hlavní vstup byl dokořán, padací brána vytažená. Když však Bryanna přijela k ohromnému sídlu blíž, všimla si, že věže se rozpadají, ve zdi zejí díry a celý hrad vypadá nesmírně zchátrale.

Uložila si do paměti těch pár značek na mapě a vybavila si Gavynův popis oblasti. Za úsvitu dospěla ke třem skalám a útesům po obou stranách staré cesty. Projela úzkou pěšinou, na niž jen zřídka zasvítilo slunce, a přebrodila ledovou řeku, která se pod Alabastřiným břichem pěnila. Bryanna sice zvedla nohy, ale stejně si namočila boty i lem pláště. Poté dorazila na širokou polní cestu, na níž viděla lidské stopy, otisky kopyt i rýhy po povozech mnoha cestujících.

Zapojila se do pomalého proudu pocestných, zařadila se za volský potah naložený tkanými pytli s moukou. Flekatá zvířata s obtížemi vlekla těžký povoz k městu, na skřípající kola se nabalovalo bláto a vozka proklínal svou smůlu. Z výpravy se vraceli dva lovci, přes jednoho koně měli přehozeného staženého jelena, druhý vezl tyč s křepelkami, husami a kachnami.

Bryanna byla unavená a rozbolavělá. Vjela do města a snažila se přijít na to, co by měla dělat. Krámky už měly otevřeno. Vtom si dívka všimla hostinské, která zametala schody před svým podnikem.

Vadilo by, kdyby si zaplatila teplé jídlo a pár hodin odpočinku v posteli? Dvakrát se nerozmýšlela.

Jelikož jí Isa neráčila povědět, co se od ní ve městě očekává, ignorovala údiv tlusté matróny nad tím, že jako žena cestuje sama. Objednala si teplé jídlo, horkou koupel, samostatný pokoj a píci i ustájení pro koně. Než však zamířila do pokoje, prošla si město a objevila krejčovství, kde starší žena stehovala rukávy světle zeleného pláště. Měla také pár kusů oděvu na prodej – haleny, nohavice, pláště, šály a klobouky, které si z nějakého důvodu nikdo nevyzvedl. Bryanna objevila brčálově zelené šaty, které jí byly trochu široké, takže k nim přibrala i opasek. Zakoupila také druhou spodničku a vak na náhradní oblečení. Její zrak upoutalo ještě pár kousků, které však pro ni byly příliš drahé. Přesto si představovala, jak hladké a teplé by byly dlouhé šaty z fialového sametu a jak by ji zahřál vlněný plášť lemovaný černou kožešinou.

„Mohla bych ti ty šaty dát levněji,“ navrhla jí stařena sedící na stoličce. „V Tarthu podobné nenajdeš. Objednala si je jedna urozená dáma, která pobývala na hradě, ale byla nemocná a její stav se zhoršil. Když zemřela, její manžel je odmítl zaplatit.“ Zamračila se a vrásky ve tváři se jí prohloubily. „Říkám ti, že to jsou ty nejkrásnější šaty ve městě. Jistě, můžeš se ještě podívat ke krejčímu ve vedlejší ulici, jenomže Wallyn trochu moc pije a na jeho práci je to vidět. Stehy má často dlouhé a křivé.“ Slezla ze stoličky a sukovitým prstem ukázala na překrásně vyšívaný samet. „To jsem dělala sama. Vidíš tu stříbrnou nit?“ Zlomeným nehtem přejela po dokonalých stezích. „Není to nádhera?“

„Jsou překrásné,“ souhlasila Bryanna a nelhala. V duchu už se viděla, jak v šatech schází po dlouhém schodišti na Calonu nebo tančí v hodovní síni.

Stará švadlena si Bryannu změřila pohledem. „Ty šaty vypadají, jako bych je šila přesně na tebe. Slušely by ti mnohem víc než té milostivé dámě, co si je objednala. Ta měla vlasy myší barvy a pořádně vyčnělé zuby. O mrtvých ale jen v dobrém. Ty bys v tak nádherných šatech vypadala jako pravá dáma.“

Bryanna pohladila látku a pomyslela na všechny své krásné šaty, jež visí na háčcích na Calonu. Moc by ty šaty chtěla, ale nejsou praktické. Nemůže se po cestě zatěžovat žádnými zbytečnostmi. Smutně proto zavrtěla hlavou. „Lituji, ale dnes ne. Vezmu si jen tohle.“ Zvedla praktické šaty, pásek a spodní košili.

Stařena mlaskla. „Že lituješ? To tedy budeš, až ti je vyfoukne nějaká urozená dáma.“

Bryanna se ale nenechala zviklat. Zaplatila a vyšla na ulici. Zase začalo mrholit. Míjela děti hrající si na honěnou, povozy i jezdce. Přeskakovala kaluže, odháněla krysy, vyhýbala se hromádkám trusu a mířila do hostince, kde ji uvedli do pokoje.

Měla pocit, jako by se ocitla v nebi.

Dva muži vynesli nahoru vanu a nejstarší syn hostinské, stále ještě chlapec, nanosil horkou vodu a zapálil oheň. Děvečka obložila dřevěnou vanu ručníky a nabídla jí mýdlo. Jakmile odešla, Bryanna se svlékla a vděčně se ponořila do teplé koupele. Rozpustila si vlasy a namočila hlavu. Uvolnila svaly a únava z mnohadenní jízdy i spánku na chladné zemi pomalu odplouvala. Umyla si vlasy a vydrbala celé tělo, pak vzala vědro čisté teplé vody a opláchla se, jak nejlépe to dovedla.

Poté se ve vaně opřela a zavřela oči. Myšlenky jí pochopitelně zabloudily ke Gavynovi. Sotva se vzdálila pár kroků od tábora, už jí chyběl. „Hlupačko,“ zašeptala hlasitě, stejně jako to dělala celou noc. Jeho obraz jí však nešel z hlavy a nejednou si pomyslela, že opustit ho byla příšerná chyba.

Všechno jen kvůli slovům mrtvé ženy. Uvažovala, kde je asi Gavyn teď. Jistě už se probudil. Och, ví, že bude zuřit. Při tom pomyšlení se usmála.

Povzdechla si a snažila se nevzpomínat na jeho stříbřité oči, které někdy zářily pobavením a jindy zase temnou touhou, když se s ním dohadovala. Nechtěla ani příliš myslet na to, jak se cítila, když ji políbil. Nehodlá se zabývat žertíky, které spolu sdíleli, ani představami, jak mu tmavé vlasy padají do čela. Zatraceně, kéž by na něj úplně zapomněla!

Uvidí ho ještě?

„Ano,“ řekla nahlas. Určitě, jenom neví kdy a kde. Možná ji sem bude následovat, ale mohl by být také tak rozzlobený, že by se vydal opačným směrem. Pokud se tak stane, vystopuje ho hned, jakmile dokončí tenhle zpropadený úkol.

Teplo z koupele jí prostoupilo celé tělo. U všech svatých, je tak unavená…

* * *

Bryanna uháněla stále rychleji, skláněla se ke krku šedé kobylky a slyšela její přerývaný dech. „Utíkej, Bouře, utíkej,“ křičela a poháněla umdlévajícího koně nahoru po skalnatém úbočí zasněženého hřebene. Vítr zlověstně hvízdal, zatímco klisna ztěžka oddechovala a škrábala se po svahu.

Dívka se ohlédla přes rameno a mezi křehkými mladými stromky viděla muže v černých kápích a se zakrytými obličeji. Pronásledovali ji na silných hbitých hřebcích a byli odhodlaní ji uštvat.

Dobrý bože, co to má znamenat?

Kde vůbec je? Co to je za hory, proč je tu tak málo stromů, řídký vzduch a za každým skalním výběžkem číhá cosi zlověstného?

Srdce jí uhánělo neuvěřitelnou rychlostí. Tělo jí svírala hrůza a stěží popadala dech, jako by ji někdo škrtil.

Předklonila se, nos už měla skoro zabořený v hrubé koňské hřívě, v dlaních pevně svírala otěže. „Pospěš!“ křičela. Hrdlo měla bolestivě stažené. „Pospěš! Rychleji!“

Za sebou slyšela výkřiky.

Kdo jsou ti odhodlaní muži na tmavých koních?

Proč… Ach bože, proč ji tak neúnavně pronásledují? V uších jí zněl dusot kopyt. Bryanna vnímala, jak jsou jezdci rozrušení, jak prahnou po krvi.

„Gavyne,“ vykřikla.

Kde je Gavyn? Copak ještě před okamžikem nebyl s ní? Ulehl vedle ní na tábořišti, natáhl se, aby ji políbil, a…

Kůň zakopl a málem Bryannu shodil na zem. Sklouzla pohledem k bezedné propasti s hladkými kamennými stěnami. Ach, panenko Marie!

„Ne!“ vykřikla a přitáhla otěže tak tvrdě, že zmrzlý kožený řemen praskl. Klisna měla najednou volnost, cválala stále rychleji nahoru bez ohledu na sněhovou bouři, jež zuřila kolem.

Zezadu Bryanna slyšela ostré výkřiky honců a z hlubin temné strže nesl skučící vítr vlčí vytí. Snažila se zachytit přetržené otěže. Před sebou už viděla vrchol hřebene a za ním nic než chumelenici a prázdnotu. „Bouře!“ zakřičela na koně. „Ne…“

Bylo však pozdě. Klisna uháněla smrtícím tempem vzhůru. Běžela stále rychleji, dokud se pod nimi neobjevila skalní římsa. Zvíře napjalo všechny svaly. Bryanna vyjekla. Klisna se odrazila od skály a vrhla se do prázdna.

Bože na nebesích, pomoz mi!

Bryanna se chytila hřívy a neopovažovala se ani dýchat. Byla Zima… Hrozná zima… Vítr jakoby šeptal její jméno. „Bryanno…“

Vzhlédla.

Přes vířící sněhové vločky viděla padající růženec. Jeho ostré korálky se blyštěly, byly zelené, červené, zlaté a bílé. Snažila se růženec chytit, ale vyklouzl jí z prstů a ovinul se jí kolem krku, právě když kůň začal padat do temné nicoty.

Kde je Isa, když ji nejvíc potřebuje?

Kde je Gavyn?

Růženec jí sevřel hrdlo a stále se stahoval jako popravčí smyčka. Kašlala. Sípala. Chtěla vykřiknout, ale hrdlo měla příliš stažené, ostré korálky ji neúprosně škrtily. Svět jí černal před očima. Chytila se za krk, zahákla prsty za smyčku a vší silou zatáhla.

Růženec se přetrhl.

Korálky se kolem ní rozletěly jako drahokamy…

Opál pro ostroh severní,

smaragd zas pro východ,

topaz pro jižní výběžek,

rubín pro ten západní.

Propadala se sněhovou bouří, kůň někam zmizel a ona se řítila do hluboké průrvy, kam nepronikl ani paprsek světla…

„Bryanno!“ Konečně se ozval Isin hlas. „Bryanno, vzbuď se. Není času nazbyt. Musíš najít první kámen. Vyhledej Gledu. Té ženě můžeš důvěřovat. Udělej, co ti řekne.“

Otevřela oči.

Bryanna ležela v chladnoucí vodě a bolelo ji za krkem, protože usnula s hlavou opřenou o okraj vany. Po těle měla husí kůži a drkotaly jí zuby, příčinou však byla hlavně ta noční můra.

Sen byl nesmírně živý a ještě teď má pocit, jako by ten skalní převis už někdy viděla a cválala na koni jménem Bouře. Je to šílené. Žádnou takovou klisnu nezná a v životě se neocitla ve vysokých kamenitých horách pokrytých sněhem. Nemá růženec tvořený drahokamy z toho starého pořekadla. Dotkla se hrdla, kde ji růženec škrtil. Pořád jen stěží popadala dech.

Voda ve vaně stále chladla. Třela si paže, vstala, osušila se u ohně a snažila se přitom odehnat ty příšerné výjevy.

„Iso?“ pronesla zkusmo. Třásla se a rychle si oblékla nové šaty. „Iso, jsi tady? Kdo je Gleda? Proč jí mám důvěřovat?“ Když vzala do ruky nový opasek, někdo tiše zaklepal na dveře. Skoro očekávala, že se vynoří stará chůva. „Dále!“ zvolala a dopnula si pásek.

Dorazila dcera hostinské s tácem, na kterém byl tvrdý chleba, sýr a miska čočkové polévky s cibulí. Když si všimla, že Bryannu vyrušila při oblékání, začervenala se a vyděsila jako laň, před níž se náhle vynořil lučištník. „Promiň, ale chtěla jsi jídlo přinést za hodinu.“

„Ano, děkuji.“ Z vůně pokrmu Bryanně zakručelo v žaludku. „Postav to tady ke krbu, aby jídlo nevychladlo.“

Dívka odložila tác poblíž žhavých uhlíků, narovnala se a zeptala: „Mám poslat Henryho, ať odnese vanu?“

„Ještě ne,“ odpověděla Bryanna. „Nedělej si starosti. Až budu hotová, dám někomu vědět.“

Jakmile děvče odešlo, namočila Bryanna špinavé šaty do vany s vystydlou vodou, namydlila je a začala prát. Měla s takovou činností pramalé zkušenosti, ale často vídala pradleny při práci v Penbrooku i Calonu, a tak se činila, jak nejlépe dovedla, a drhla tuniku i košili. Když prádlo vyždímala, přehodila je přes lavici u krbu, posadila se na kraj postele a pustila se do jídla. Namáčela kousky tvrdého chleba a sýra do teplé polévky a vytřela misku do poslední kapky.

Stále byla unavená a na živý sen nedokázala jen tak zapomenout, alespoň však měla před sebou nějaký konkrétní úkol – najít onu Gledu. Nedovedla si ale představit, co jí řekne, až ji potká.

Dobrý den, já jsem Bryanna z Calonu. Ano, baronova dcera, a ujela jsem spoustu mil, jen abych se s tebou podle přání jedné nebožky sešla.

Ne, to by nešlo.

Haló, zdravím, Gledo. Jsem Bryanna a poslala mě za tebou Isa. Nevím proč. A jen tak mimochodem, Isa je mrtvá.

To není o moc lepší.

„Zatraceně,“ zaklela. Hřebenem si rozčesala zacuchané vlasy. Toužila usednout u krbu a nechat vlasy vysušit, jenomže to by zabralo příliš mnoho času. Neřekla jí snad Isa, že má vyrazit? Musí tu Gledu najít dřív, než se ukáže Gavyn.

Za předpokladu, že se Gavyn skutečně vydá do Tarthu, určitě bude rozzuřený jako všichni pekelní psi dohromady.

Rychle si vlhké vlasy spletla do copu. Oblékla si plášť, obula boty a spěchala dolů po schodech a dál chodbou k východu, kde se zarazila a obrátila. Všimla si, že hostinská postává u dveří do kuchyně. Možná bude Gledu znát.

Bryanna se kousek vrátila a zamířila k boubelaté ženě. Hospodská očividně dělala něco u ohně, nejspíš vařila. Kulaté tváře měla rudé jako jablíčka a po masitém obličeji jí stékal pot. Podle moučného poprašku se dalo soudit, že asi peče. „Říká ti něco jméno Gleda?“ zeptala se Bryanna.

„Gleda?“ Žena se zamračila, jako by špatně slyšela, a okrajem zástěry si otřela bradu. Z kuchyně se přikradla mourovatá kočka a protáhla se jí mezi tlustými kotníky. „Myslíš tu včelařku? Na tu se ptáš?“

Bryanna neměla nejmenší tušení, ale přikývla. „Ano, jde o tu včelařku.“

„No, Gleda je dost podivná, to ti povím.“ Matróna se zachmuřila a chřípí se jí rozšířilo, jako by ucítila shnilou rybu. „Proč za ni chceš jít?“

Proč vlastně? „To je soukromá věc, musím jí předat vzkaz,“ odpověděla Bryanna s úsměvem. „Kde ji najdu?“

Ženu zklamalo, že se nedoví žádný drb, a tak rozladěně pokrčila rameny. „Bydlí na východ od města, nedaleko řeky.“ Znechuceně máchla zavalitou rukou. „Její manžel pase kozy a prasata na opačném břehu. Nemůžeš to minout. Smrdí to tam jako v chlévě.“ Vrátila se zpátky do kuchyně, kde v krbu vysoko šlehaly plameny. Pekly se tam pirohy a na řetězu visel kotlík, v němž to vřelo. Do chodby se nesla vůně kořeněného masa.

Bryanna neztrácela čas a spěchala k zadnímu východu vedoucímu ke stájím. Alabaster už nakrmili a vyhřebelcovali, a přestože byla unavená, na pozdrav do Bryanny lehce šťouchla hlavou.

„To je mé děvče,“ zašeptala Bryanna kobylce do ucha a podrbala ji na krku.

„Máš moc pěknýho koně, má paní,“ poznamenal vychrtlý muž, který klisnu sedlal. „Je poddajnej, ale má v sobě taky voheň, co?“

„Tak trochu,“ připustila Bryanna a dovolila pacholkovi, aby jí pomohl do sedla.

„To je dobře. Dyž je ho moc, člověk musí bejt furt ve střehu, ale dyž zas není žádnej, kůň je jako bez života – nepomůže ani bičování.“

„Znáš Gledu?“ zeptala se.

„Liamovu ženu? Jo.“ Přikývl a podrbal se na hlavě. „Co jí chceš?“

„Žije poblíž?“

„Na statku na východ vod města, za řekou Butler.“ Kousl se do rtu. „Ale má paní, nevypadáš, že bys potřebovala med nebo porodní bábu, tak nevím, co bys dělala u Gledy.“

„Je s ní něco v nepořádku?“ zajímala se.

„Ne, to ne,“ opáčil ihned, ale všimla si, že když sevřela otěže, odvrátil se a rychle se pokřižoval.

„Děkuji.“ Ať už je Gleda kdokoli, lidé z města se jí vyhýbají. Bryanna se ovšem nenechala odradit. Má před sebou úkol, takže nemůže váhat.

Švihla otěžemi a vedla Alabaster úzkými uličkami ucpanými povozy podomních obchodníků, kupců a rolníků. Prosté ženy se probíraly hliněným nádobím, pečivem, sýry a pytlíky se zrním.

Dostala se k hlavní cestě ubíhající podél řeky a obrátila Alabaster k východu.

Bůh ví, co ji tam čeká.

Dcera té čarodějnice už je blízko.

Hallyd zavřel oči, postavil se k oknu a vytěsnil z mysli všechny zvuky. Oči ho pálily, ale mraky byly natolik tmavé, že se bolest dala vydržet. Dívčin nadcházející příjezd ho přilákal k oknu vězení, jímž se mu za denního světla stávala vlastní ložnice. Chřípí mu zachvělo, když zachytil její vůni a vycítil, že se stále blíží, dlaně sevřel v pěst a vnímal, jak se mu v žilách rozproudila krev. Při představě, jak ta čarodějka leží pod ním, se vzrušil. V duchu ji viděl roztaženou na posteli. Očekáváním a strachy se jí zornice rozšířily natolik, že duhovky vypadají černé. Ví, že si ji Hallyd vezme a že jejich spojení bude divoké a hrubé. Uvítá ho trochu vyděšená, se všemi smysly zostřenými, jak se v ní bude svářit touha s obavami, celá rozechvělá. Políbí ji, ochutná a přejede jí jazykem přes tvrdé drobné bradavky, až se roztřese vzrušením, bude se pod ním zmítat a svíjet. Potom, och, potom do ní vstoupí se vší zuřivostí, jež se v něm nastřádala za šestnáct let.

Dívka mu odevzdá dýku, do níž už brzy doplní magické drahokamy. Bude mít moc zrušit kletbu a učinit z něj neporazitelného vládce. Nastává čas. Už brzy.

Netrpělivě si zamnul ruce, v ústech mu touhou vyprahlo. Přinutil se odstoupit od okna a natáhl se k černému plášti visícímu na háčku u dveří. Zatraceně, proč je jen odsouzen žít v temnotě! Strhl plášť a spěchal chodbou slabě osvětlenou pochodněmi, z nichž se ke stropu vinul kouř. Rázoval dolů po schodech, až boty hlasitě klapaly, mířil do nejhlubšího sklepení. Tentokrát neměl džbán kozí krve ani kaši, jež by stařenu nasytila. Uháněl prostě po schodišti a běžel chodbami, až dorazil k jejím dveřím, odemkl je a vrazil do tmavé jeskyně.

Prostor ozařovalo pár skoro vyhořelých svíček, tekutý vosk kapal ze stran oltáře. Z malé misky na oltářní pokrývce se kouřilo. Rozhlédl se po rozlehlé ponuré místnosti. Postel byla prázdná a přikrývky odhozené. Na okamžik si pomyslel, že Vannora zmizela.

Pak ji však zahlédl.

Byla malá a vychrtlá, ale držela se zpříma. Vannořiny zakalené oči vypadaly jasnější než obvykle, kostnatá tvář jí trochu zrůžověla. Vynořila se ze tmy, postavila se za oltář tak, aby měla bosé nohy v kruhu narýsovaném na podlaze. Dlouhá černá tunika jí splývala ke kotníkům. Živůtek a rukávy šatů, které na ní ještě nikdy neviděl, zdobily zlaté a stříbrné výšivky. Nijak ho to ale nepřekvapilo. Přestože to nikdy nepřiznala, věděl, že stařena v této temné sluji netráví celé dny a noci.

Potuluje se kdovíkde.

Cítil její pohyby, když se kradla hradem jako chladný, neviditelný vítr. Vnímal její přítomnost i venku, ačkoli nikdy nezažil, že by opustila svou kobku.

Dlouhá léta o tom přemýšlel a usoudil, že je schopná nejen měnit podobu, ale dokonce se objevovat přesně tak, jak ji druzí chtějí vidět.

To ho děsilo.

Je to opravdu stařena na prahu smrti? Vysloužilá čarodějka, jež se chystá přejít práh do jiné říše?

Nebo je silnější, než se Hallyd domnívá, využívá ho pro své účely, a proto předstírá, že jí ubývá sil?

„Víš, že už je blízko,“ pronesla Vannora chraplavým hlasem. V bílých vlasech měla šedivé prameny a na rtech zářivě rudých, jako by si právě pochutnala na kusu syrového masa, vykouzlila lehounký úsměv. „Je čas. Dcera té čarodějnice je v Tarthu. To už ale tušíš, že?“ zeptala se. Vlasy jí ve slabém světle tmavly. „Ucítil jsi její vůni.“

Přikývl.

Její úsměv se trochu rozšířil, získával nádech krutosti. Podívala se na hladinu vody v misce, z níž se kouřilo, přestože nestála na ohni. Na chvíli svraštila čelo, jako by zahlédla něco překvapivého, obrázek, který se tam neměl objevit. „Za soumraku musíš vyjet,“ prohlásila. Po stěnách pozvolna stékala voda a vytvářela kaluže podlaze za bílým kruhem.

Když neodpovídal, přimhouřila oči. „Co je? Něco tě trápí.“

„Dcera té čarodějnice není sama.“

Vytáhla obočí. „A to ti dělá starosti?“

„Cestuje s nějakým chlapem.“

„Aááá… A ty se cítíš ohrožený?“ Pokývala hlavou a v mléčně zkalených očích jí probleskl zájem.

Hallyd zaťal zuby. „Mám obavy. Jenom obavy, necítím se v ohrožení. Slyšel jsem, že by to mohl být nemanželský syn Deverilla, lorda z Agendoru.“

Podráždilo ho, když s uspokojením zkřivila rty. „Šlechticův levoboček?“

„Jestli je na těch klevetách něco pravdy.“

„Máte hodně společného,“ dumala.

Cítil, jak se v něm zvedá nenávist. „Moji rodiče byli oddáni.“

„Ovšem až po tvém narození, ne? Až potom, co tvá líbezná matinka zabila otcovu manželku. Jak že to provedla? Odvarem bolehlavu? Nebo to byl blín?“ Přestala se usmívat. „Jestli tě ten druhý panchart ohrožuje… Ne, ne, ne…“ Namířila mu do tváře prst, jímž umlčela jeho protesty. „Jestli tě ohrožuje, chovej se němu jako k nepříteli. Znič ho.“

Hallyd zaťal ruce v pěst. Cítil, jak mu krev vře v žilách a začíná mu škubat oční víčko. Když promluvil, v hlase mu znělo nesmírné napětí. „Po šestnáct dlouhých let nepadla zmínka o žádném muži, Vannoro. Nikdy.“

„Nedělej si starosti.“

„Tohle není žádný omyl,“ osočil ji. „Věděla jsi o tom, ale rozhodla ses, že mi nic neřekneš.“

„Důvěřuj sám sobě. S tím chlapem se můžeš vypořádat. Vlastně to bude pro tvé dobro.“ Ve tváři měla lstivý výraz a přistoupila němu blíž. Špičkami prstů se téměř dotýkala kruhu, jejž tak pečlivě narýsovala okolo oltáře.

Je to jen světelná hříčka, nebo je stařena s každým nádechem živější? Vypadala mladší než ve chvíli, kdy vstoupil do místnosti, pleť měla hladší a obličej plnější.

„Musíš být dál trpělivý. Nastal sice čas ke spojení, ale nesmíš být příliš dychtivý. Znám tvé fantazie, Hallyde, tvé představy, že si tu ženu budeš brát tak dlouho, dokud budeš chtít, učiníš ji svou a zapustíš do ní své ďábelské sémě. Nechceš totiž ukojit jen chtíč, ale také palčivou touhu po pomstě vůči té, jež ji porodila. Přesto… Zatím jí nesmíš ublížit.“ Ve tváři se jí zračilo odhodlání podobné tomu Hallydovu. „Jenom ona může najít drahokamy. Jen ona dokáže obnovit moc dýky a zbavit tě té kletby.“

Cítil, jak se mu na zádech napínají svaly. „Čekal jsem tak dlouho. Nedovedu si představit, že bych měl s kletbou té čarodějnice žít i nadále.“

„Devět měsíců je malá cena za tvůj zrak, svobodu a moc.“ Chystal se jí odporovat, ale přísně ho zarazila. „Pomohla jsem ti, Hallyde, a budu ti nápomocna i nadále, ovšem pouze když mi slíbíš, že mě budeš poslouchat. Jenom tehdy se zbavíš kletby.“

„Mé prokletí je vážné.“

„Ano,“ souhlasila, ale znovu se pousmála, „jenže ne navždy. A teď můžeme začít, jestli tedy souhlasíš.“

Přitakal, ale zaťal zuby tak pevně, až ho zabolely.

„Dobře. Proroctví se naplní.“

„Proroctví?“ Sevřel silné dlaně v pěst. „O čem to mluvíš?“

„O prastaré legendě o Vyvoleném. Znáš ji?“ otázala se konejšivě, jako by tišila malé dítě.

Jelikož se Hallyd odvrátil od otcova umění černé magie a zahodil i pláštík křesťanství, neměl o proroctvích valné mínění. „Ano, jistěže ji znám.“ Takový žvást. Proč by ho měl zajímat?

Vannora už tiše drmolila jako dítě opakující oblíbenou básničku: „Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla, chráněný Posvátnou dýkou, vládce všech lidí, zvěře a tvorů je ten, který se narodí v předvečer Samhainu…“

„Další směšná předpověd. Nevíme, kde je Posvátná dýka, a žádný Vyvolený neexistuje.“

„Ještě ne,“ zašeptala a rty jí zvlnil tajnůstkářský úsměv.

„A to má znamenat co?“

„Až nastane čas, uvidíš. Zatím musíme vše uvést do pohybu.“ Zvedla ruce dlaněmi k němu, takže se ocitly přímo nad bílým kruhem. Přiložil své dlaně k jejím a ucítil tak ostrý a ledový chlad, že musel sebrat veškerou svou sílu, aby byl schopen k ní ruce přitisknout. „S mocí, již ti propůjčuji, ji dokážeš vyhledat, dotknout se jí, oklamat ji. Dostane odvar, po němž bude svolná a poddajná. Stane se z ní chlípná dračice.“

„Pokud dokážeš tohle, proč prostě nezrušíš tu kletbu?“

„Ach, Hallyde, kéž bych jen mohla! Kletbu však musí zrušit Kambriin potomek, to snad víš. Svede to jen její dcera.“

„Moc jsi mi mohla propůjčit už dávno,“ napadl ji.

„Nebyl jsi připravený, nenastal správný čas.“ Zakaleným pohledem se mu vpíjela do očí, vycházelo z ní přízračné, nelidské světlo, jež se mu vpalovalo rovnou do srdce.

Její hlas teď zněl jako zvířecí vrčení. „Už nemluv,“ nařídila mu a propletla si s ním prsty. Usmála se zlovolně jako samo peklo a odhalila pahýly zažloutlých zubů. Přímo před očima mu vykotlané zuby sílily, bělaly, narůstaly a ostřily se.

Ucítil v místnosti silný závan větru, jenž mu pronikal tělem až do duše. Vannořina kůže, která byla předtím ledová, náhle začala hřát a Hallyd cítil, že její krev teď pulzuje přímo v něm. Stále silněji. Rychleji.

Sevřela ho pevněji, jako by mu do dlaní zatínala drápy. Aniž by pohnula rty, mumlala cosi v divném jazyce, kterému nerozuměl.

Celé tělo mu rozechvíval divoký vítr, jenž hrozil, že mu rozdrtí kosti a útroby změní na prach. Všechno ho příšerně bolelo. Vydal ze sebe výkřik, jaký ještě nikdy neslyšel, přesto ho čarodějnice nadále svírala se zuřivostí a silou, kterou by u ní rozhodně nečekal. Z dlaní mu prýštila krev a kapala na bílý kruh, kde prskala a syčela.

Kruh se pohnul.

Sunul se.

Otáčel.

Místnost jako by zmizela a před Hallydem se vynořila vidina dýky, zářivé a krásné, se všemi kameny. Kdosi ji zvedá k nebesům, stále výš a výš. Ostří vzplanulo. Oheň se šíří a země s ohlušující hromovou ranou praská.

Podíval se stařeně do očí a zahlédl vír v její duši. Najednou vypadala krásnější, než by si dokázal představit, měla dlouhé černé vlasy, svůdný úsměv, jasné a okouzlující oči. Pod touto slupkou však dřímalo nefalšované, absolutní zlo.

Netušil, zda se Vannora opravdu změnila, nebo zda se jednalo jen o světelný klam. Pohrává si snad s jeho myslí?

Nezáleží na tom.

Kostky jsou vrženy, jeho osud dán. Nervy měl napjaté a krev mu vřela v žilách.

„Z toho spojení se narodí dítě,“ pronesla Vannora, „pak bude tvá kletba zrušena. Opět povstaneš a budeš vládnout nejen zde na Chwarelu, ale i dalším baroniím. Nejprve však musíš zničil všechny nepřátele, každého, kdo by se ti chtěl postavit. Učiň to a budeš mocný, Hallyde. Tak je to psáno.“

Spustila paže.

Rychle vzhlédl a všiml si v jejích najednou jasných očích čehosi zvláštního. „Copak?“ zeptala se a jiskřička v jejím pohledu rychle vyhasla. „Není to snad to, co si přeješ?“

„A co ty, Vannoro? Na co čekáš ty? Proč je to pro tebe tak důležité?“

Tajuplně se usmála. „Mým posláním je napravit zlo, jež zapřičinila ztráta dýky. Kambriiny činy rozvrátily rovnováhu mezi světy. Můj přechod do onoho světa závisí na tom dítěti… Na Vyvoleném. Jak proroctví jasně říká, narodí se v předvečer Samhainu, jediné noci, kdy se závoj mezi světy zvedá a je možné přejít z jednoho do druhého. Ty potřebuješ dýku, já zas to dítě.“

To je tedy důvod, proč se u něj objevila krátce poté, co se ztratila dýka a na něj byla uvržena kletba! Uvažoval, proč se mocná čarodějnice rozhodla žít právě zde a spojit se s poloslepým, prokletým mužem.

‚Teď je to jasné. Chce dítě… Zvláštní dítě.

„Chceš mého syna.“

„Chci dítě, o které bys ty určitě neměl zájem. Kdyby někdy našlo dýku, získalo by moc vládnout celému Walesu, tebe nevyjímaje.“

„Proč ho tedy mám zplodit, když pro mě představuje hrozbu?“

„No,“ usmála se, jako by chápala nejvnitřnější hnutí jeho duše, protože stvoření dítěte, jež potřebuji, pro tebe bude příjemným úkolem – spojíš se s Kambriinou dcerou. Vpustíš ďábelské sémě do lůna čisté čarodějky. Naplnění tvé touhy mi přinese moc, již potřebuji, abych mohla vstoupit do onoho světa. A neboj se, bez dýky bude Vyvolený bezmocný. Ty, Hallyde, se staneš skutečným vládcem celého Walesu.“

Při zmínce o své nadcházející vládě a o Kambriině dceři se v něm vzedmula touha.

„Trpělivost,“ varovala ho Vannora. „Nedovol, aby ti tato příležitost proklouzla mezi prsty, jako se to stalo s Kambrií.“ Jakmile uslyšel jméno té čarodějnice, ve spáncích ho bodlo, musel zatnout zuby. Vzpomínka na žhavý chtíč a její chladné odmítání se objevovala s každým záchvěvem bolesti očí. Jak jen toužil uvolnit své temné sémě do lůna té divoké pokušitelky… „Budeš mít šanci s Kambriinou dcerou,“ pronesla Vannora, jako by mu četla myšlenky. „Prozatím musíš čarodějku nechat najít ty drahokamy. Může to udělat jen ona. Nezmař její poslání, jinak bude vše ztraceno.“

Hallyd se s ní nepřel. Vždycky tušil, že ho Vannora využívá stejně jako on ji. Přejel pohledem po jejím pevnějším těle. „Zdá se mi, jako bys omládla, jako by z tebe léta spadla.“

„Vážně?“ zasmála se a na okamžik vypadala jako dvacátnice, tvář měla svěží, vlasy se jí leskly, oči zářily jako ametysty, měly barvu soumraku. „Je to jen klam, Hallyde, protože zde na zemi jsem stará jako sám Měsíc.“

Nevěřícně odfrkl. „A mladá jako hvězdy.“

„Možná,“ připustila. „Až však zapadne slunce, musíš vyrazit. Dnes večer všechno začíná.“

Bryanna se zachvěla.

Jako by jí do duše vklouzlo něco štiplavého a chladného. Pochopitelně je to bláznovství, ale stejně se ohlédla přes rameno. „Přestaň,“ poručila si, sevřela otěže ještě pevněji a vzdalovala z města, vedená svěží vůní řeky. Kdo by ji asi tak pronásledoval?

Muži bez tváře a v černých sutanách?

Jako v tom snu.

Nebo doufáš, že se za tebou vynoří Gavyn, který bude uhánět jako šílenec, jen aby tě dostihl?

Ta otázka ji rozčílila. Naklonila se nad Alabastřin krk a pobídla kobylku, aby vyrazila ještě rychleji. Nechtěla si připustit, že ji vyděsil sen, ani se jí nelíbila představa, že tak trochu doufá v setkání s Gavynem, byť by byl rozzuřený kvůli jejímu nenadálému odjezdu.

„Co to je za hloupost?“ pronesla nahlas. Mlhou, jež vše halila až do pozdního odpoledne, pronikly první sluneční paprsky.

Soustředila se na cestu před sebou a vnímala hřejivé slunce na zádech. Minula několik chýší a snažila se potlačit myšlenky na reakci hostinské i pacholka. No co, ať si klidně myslí, že je Gleda trochu divná; lidé na Calonu a Penbrooku si říkali totéž o Ise.

A o tobě…, když jsi jako holčička vídala kamarády, které nemohl spatřit nikdo jiný.

Přesto však byla poněkud rozechvělá, když přebrodila úzkou prudkou bystřinu, jež se vinula údolím, a zahlédla nízký dřevěný domek s doškovou střechou, vedle stojící kozí chlívek a nedaleko též slaměné včelí úly. Z kamenného komína stoupal kouř, v dubovém houští ryla prasata a jejich chrochtání občas přehlušilo kozí mečení. Bryanna usoudila, že dorazila ke Gledinu domovu.

Sesedla a zamířila ke vstupu, kde na dubovém špalku seděl jakýsi muž a brousil kosu. Sledovala, jak plivl na brousek a skřípavě jím přejel po zahnutém ostří.

„Promiň,“ pronesla Bryanna, když stařec zabraný do práce nezaznamenal její příchod. „Pane?“

Jakmile na rolníka padl dívčin stín, prudce zvedl hlavu. Zíral na ni zpod okraje čapky. Hluboce posazenýma očima nejprve přejel Bryannu a posléze jejího koně. „No?“

„Hledám Gledu,“ oznámila Bryanna mžourajícímu ženci. „Bydlí tady?“

„Říkáš Gledu, jo?“ zopakoval tak hlasitě, až vyrušil z pastvy jednoho bradatého kozla.

Dveře se otevřely a na prahu se vynořila žena, která působila nesmírně křehce. „Nemusíš tak řvát, Liame,“ vyčetla manželovi a otřela si ruce do zástěry. „Pro lásku boží, nejsme všichni hluší jako ty – och… můj… U všech všudy! Kambrie?“ zašeptala a zesinala.

„Lituji. Jmenuji se Bryanna.“

„Ne… Och, děvenko… Vypadáš přesně jako…“ Gleda ztěžka polkla, vykulila oříškově hnědé oči a pravicí se hbitě pokřižovala.

Tenhle věchýtek že je osoba, jíž se bojí nejméně dva lidé z města?

„Pojď dál, jen pojď,“ vybízela Bryannu, vpustila ji dovnitř a naposledy se ohlédla. „Copak nemáš žádné vychování, Liame? Postarej se o koně té dámy. No tohle!“ dodala, zavrtěla hlavou a zavřela za sebou dveře.

V krbu hořel oheň, vrhal červené a zlaté odlesky na obílené stěny a ohříval kotlík s dušeným masem, zavěšený na řetězech. Na trámech kdákaly hřadující slepice, a když si Bryanny všimla kočka, zalezla do kouta, dál od širokého prkenného stolu, na němž ležela přeslice, soukenická štětka a hromada vlny.

„Ten chlap! Někdy si říkám, jestli v sobě má kouska slušnosti. No, prosím,“ pokynula k jedné z lavic, „posaď se a trochu si odpočiň. Vypadáš, jako bys za sebou měla dlouhou cestu. Odkud přijíždíš?“

Gleda odsunula předivo ke straně, usedla ke stolu a Bryanna se uvelebila na lavici naproti ní. Nevědomky si mnula bolavé místo na hrdle a ve zkratce starší ženě vylíčila svou cestu. Nechtěla přiznat, že ji vedl hlas zesnulé ani že trávila čas s vrahem, a tak prozradila jen tolik, že jí Isa před svou nešťastnou smrtí svěřila některé osobní věci, mezi nimiž byla dýka a mapa. Vytáhla oba předměty z vaku a položila je na stůl před Gledu.

„Je zázrak, že jsi mě našla,“ zašeptala Gleda. Oči se jí leskly slzami, když přejela prstem po dýce a uhladila mapu na desce stolu. „Myslela jsem si, že to zůstalo Ise, ale nebyla jsem si jistá. Nikdy to nepřiznala.“ Navzdory smutku, jenž se jí zračil ve tváři, se usmála. „Isa… Dobrý bože,“ pronesla chraplavě. „Je příšerné, že se stala obětí vraždy.“

Horší než si dovedeš představit, pomyslela si Bryanna, ale nahlas to neřekla. „Jejího vraha lapili, spravedlnosti neušel.“

„Dobře, dobře,“ odpověděla stařena roztržitě. Chvíli se zdálo, že je duchem nepřítomná. Nakonec si ale odkašlala a zeptala se: takže… Přišla jsi kvůli své matce?“

„Ne, poslala mě sem Isa.“

„Och, jistě, to vím. Ale vyhledala jsi mě kvůli své matce a té kletbě.“

„Moje matka byla prokletá?“ zeptala se Bryanna a zavrtěla hlavou. V ohni to zasyčelo a flekatá kočka se protáhla pod stoličkou u krbu. Prokletá? O čem to ta žena mluví? „O tom mi nic neřekla.“

„Jistěže ne, to ani nemohla.“ Gleda přikryla vrásčitou dlaní Bryanninu ruku a rysy ve tváři se jí napjaly. „Zemřela krátce po tvém narození.“

„Cože? Ne! Matka zemřela před pár lety v Penbrooku. Byla jsem při tom.“ Vytrhla stařeně ruku a vstala tak prudce, až převrhla lavici a vyděsila kočku, jež zaprskala a rychle se schovala za malou truhlou.

Co to je za bludy? Zná svou matku, ta ji přece vychovala. Bryanna si smutně vybavila, jak stála u Lenořina lůžka a hleděla na její nehybné tělo. Něco podobného zažila později v případě Isy.

„Jak se tvá matka jmenovala?“ zeptala se Gleda tiše. „Lenora. Lady Lenora z Penbrooku.“

„Aha. Takže je to pravda.“ Stará paní zůstala sedět, ale lítostivě pokývala hlavou. „Přesně jak jsem myslela. Lenora nebyla tvou pravou matkou, dítě, neporodila tě.“

„Ne!“ Proč sem vůbec chodila? Bryanna zakopla o stoličku a ucouvla pár kroků směrem ke dveřím, ovšem Gledin hlas ji v odchodu zabránil.

„Tahle mapa,“ ukázala sukovitým prstem na kousek jelenice ležící na pořezaném dřevěném stole, „patřila tvé matce. Ta dýka také.“ Namířila prst na zbraň, již Bryanna třímala v ruce. „Posvátná dýka byla také její.“

„Posvátná dýka?“ utrousila dívka posměšně.

„Ano, bývala posvátná, než z ní vytrhali kameny, než ztratila kouzelnou moc. Llewellynovo kouzlo.“

„Cože?“ Ta ženská plácá nesmysly, ale ví o drahokamech. „Llewellynovo?“ zopakovala Bryanna jméno velkého velšského válečníka.

„Isa to věděla.“

Bryanna ztuhla. „Co věděla?“

„Co se stalo Kambriině holčičce, ztracenému novorozeněti.“

„A ty si myslíš, že to ztracené novorozeně jsem já.“

„Není ti snad šestnáct? Nenarodila ses v zimě?“

Bryanna pomalu a nevěřícně přikývla. Nechtěla už od té stařeny nic slyšet. No a co? Včelařka je bláznivá, vypráví tady nějakou legendu. Její historka nic neznamená.

Přesto však dívka cítila, že má napjaté všechny nervy v těle, a vlasy na zátylku se jí zježily předtuchou něčeho zlého.

„Máš sourozence?“ zajímala se Gleda. „Jednu nebo dvě sestry?“

„A-Ano.“

„Podobají se ti?“

„Ano!“ odpověděla tak hlasitě, že kohout spící na trámu hlasité zakokrhal a rozčilením se celý nafoukl.

Gleda tázavě zvedla obočí. „Všechny jste si podobné?“

„Jistě!“ trvala na svém Bryanna, ačkoli dobře věděla, že lže. Ztěžká polkla a sledovala, jak se od stropu k zemi snáší pírko měděné barvy. Jela snad tak daleko, aby si vyslechla právě tohle? Nepravdy o své matce? Smyšlenky o svém narození?

Zatímco však poslouchala, jak jí hlasitě buší srdce, zmocnily se jí staré známé pochyby. Je pravda, že má ze všech sourozenců nejsvětlejší vlasy. Jediná je levačka, jediná nezdědila po Lenoře jasně modré oči. Vlasy má vlnité a rezavější než ostatní a… Ach bože, dělá se jí zle.

Co to ta ženská říká? Ze žila celý život ve lži? Že vlastní matku vůbec nepoznala?

„Víš, že mluvím pravdu,“ ujistila ji žena smutně. „A protože jsi tu, je zcela zjevné, že Isa již zemřela, budiž jí země lehká.“ Mrkáním potlačila příval slz, popotáhla a položila dlaň na Bryannino rameno. „Ty, dítě, jsi dcera Kambrie z Tarthu, o tom není pochyb. Ty jsi ta, na kterou jsme čekali. Jak je psáno, ty jsi čarodějka. A s tebou přicházejí temné síly.“

Hlava mu třeštila a močový měchýř měl plný k prasknutí.

Gavyn pootevřel oko a zamrkal v bodavém světle. Šeravé svítání ho neprobudilo, mlha už se zvedla a větvovím pronikaly sluneční paprsky. Stiskl si bolavou hlavu, mrkal a snažil se probrat. U všech svatých, má pocit, jako by předešlé noci přebral medoviny, když přitom vypil jen hnusný odvar, který mu připravila ta krásná čarodějnice.

Podíval se k místu, kde předtím spala Bryanna.

Nikdo tam neležel, kláda, o niž si dříve opřela sedlo, byla holá. „Cože?“ zašeptal nevěřícně. Převrátil se a soustředěně zkoumal okolí. Možná se jen vzdálila od ohně…

Nebylo však po ní ani stopy.

Nikde nikdo.

„Bryanno?“ zavolal. Vlastní hlas mu duněl v hrudi, už totiž věděl, že odešla, a cítil v srdci prázdnotu. Nemohl si ale pomoci. „Bryanno, kde jsi?“

Rychle se posadil, čímž zatahal za otěže a Rhi zafrkal.

Tábořiště bylo prázdné.

Zmizela.

Její kůň také.

Ztratily se i všechny její věci – dýka, váček, mapa, amulety a rohy s bylinkami. Zůstala jen ta zatracená vlčice, která seděla u mechem obrostlého dubu a vyčkávavě na něj hleděla.

„A tys byla kde, co?“ zeptal se šelmy. „Tos mě nemohla varovat?“ Rozhodl se, že příšernou bolest hlavy si raději nebude připouštět. Vyhoupl se na nohy a prohledal tábor. Nic nenašel. Nejprve ho napadlo, že se jí mohlo něco stát, ale neobjevil žádné známky zápasu ani krev na zemi a byl si jistý, že její křik by ho probral i z hlubokého spánku. Jelikož jeho hřebec ani ta zatracená vlčice nevydali jediný zvuk, usoudil, že k ničemu zlému zde nedošlo. Ne, odešla z vlastní vůle. A ani se s ním nerozloučila.

„K čertu s tou zatracenou ženskou,“ zavrčel a odkopl z ohniště do lesa začernalý kámen. Ten se odrazil od nějakého kmene a zasáhl další mladý stromek.

Proč ho opustila? Nechtěla ho okrást, z jeho skrovného majetku nevzala nic. Jenom se prostě vytratila do noci.

No, stejně byla divná, ne? Se všemi těmi zaříkadly, odvary a kletbami… Zatracená čarodějnice. Ale také krásná.

Měl pocit, jako by ho do hlavy kopl válečný oř. Nejspíš do toho odporného odvaru chutnajícího po moči, který mu vždycky tak nutila, přimíchala nějakou zvláštní bylinku.

Měl vztek sám na sebe, že jí důvěřoval a že mu ještě teď záleží na tom, co se s ní stalo. Zamířil k nejbližšímu stromu a ulevil si. Podle toho, jak měl plný močový měchýř, spal o hodně déle než obvykle. Slunce sice zčásti halila mlha, ale zjevně už bylo vysoko na obloze. Zavázal si nohavice a znovu zaklel.

U potoka si opláchl tvář a mokrýma rukama si prohrábl vlasy, aby trochu ulevil bolesti a zchladil svůj vztek. Stále ale zuřil. Rychle si sbalil svých pár švestek a uvažoval, že by změnil směr. Proč by měl za ní jet?

Protože nedokážeš odolat.

Protože je to žena tvých snů.

Protože jsi dokonalý hlupák.

„Ježíši Kriste,“ povzdechl si, osedlal hřebce a vyšvihl se na něj. Než na Bryannu narazil, měl v úmyslu jet do Tarthu. Neměl by měnit plány jen kvůli rozmarům nějaké pitomé ženské.

Zvedl otěže a ohlédl se po vlčici, která seděla na stejném místě a civěla na něj. Nejspíš doufala v nějakou snídani, ale bylo už pozdě pro ně pro oba.

„A co ty?“ promluvil k šelmě, pobídl hřebce a vydal se po zarostlé pěšince k cestě. „Jdeš se mnou?“

Jako by vlčice rozuměla, protáhla se kapradím, přeskočila padlý kmen a vyrazila za koněm. Držela se stále asi deset až dvacet metrů za ním a běžela mezi stromy, jako to dělávala vždy.

Když Gavyn dorazil na cestu, dvakrát se nerozmýšlel a obrátil se k Tarthu. Ještě neminul tři skály, ale už se k nim blížil, takže jestli bude mít štěstí, dostane se do města před soumrakem.

Nechal se zaslepit Bryanninou krásou a výřečností, ale možná ho oklamala vlastní mysl. Koneckonců ho dívka opustila. A může ji z toho vinit? Ne. Dotkl se rány, která ho už skoro nebolela, slábla i bolest hlavy. Ta žena má vážně léčitelské schopnosti, a přestože se do ní hloupě zamiloval, vrátil se mu zase zdravý rozum. Několikrát zahlédl její dýku a uvažoval, jestli je to ta legendární kouzelná zbraň, Posvátná dýka z Tarthu. Jeho matka o ní často hovořila, vždycky nad tím ale mávl rukou, že jsou to jen hloupé historky. Vyprávěla mu však o složitě zdobeném jílci a Bryannina dýka tomu popisu přesně odpovídala.

Podle legendy Posvátná dýka kdysi patřila mocné čarodějnici. Její kouzla byla tak silná, že dokázala vyvolat bouře, odliv moře i zemětřesení. Lidé pro tu dýku zabíjeli a válčilo se o ni. Čarodějnice se obávala, že by se mohla dostat do špatných rukou, a tak ji zneškodnila – odstranila z jílce kouzelné kameny a rozházela je do všech světových stran.

Ačkoli to považoval jen za pověst, proč by urozená dáma cestovala sama, jen s takovou zbraní? Bez kamenů nebyla dýka o nic víc než lovecký nožík. Kdyby se však drahokamy našly, ta zatracená dýka by měla nesmírnou cenu. Mohl by díky ní prokázat svou nevinu nebo srazit arogantního otce na kolena.

Kdyby ovšem té legendě věřil.

A on nevěří!

Bodla ho výčitka svědomí, ale nikoli kvůli starci. Ne, Deverillova duše ať si klidně navěky hnije v pekle. Bryanna k němu však byla laskavá a pomohla mu vyléčit zranění, navíc nemůže popřít, že se mu při pohledu na ni bouří krev.

Od začátku mu ale lhala. Netušil, proč volala Isu a zlobila se na ni, ovšem ani na chvíli neuvěřil, že ta žena s manželem na Bryannu pokojně čekají v Tarthu. Ne, byla to jen drzá smyšlenka, která ho měla přesvědčit, že dívka necestuje sama. Hodiny však ubíhaly a ona mu pravdu nepřiznala.

Je to záhada.

A ty jsi jí nelhal? Kéž by to svědomí ztichlo! Po většinu života musel skrývat pravdu, přesto však tentokrát hodně litoval, že k ní nebyl zcela upřímný. Teď si ji představil, jak jede sama do Tarthu splnit své poslání. Chybí mu. Jde mu sice na nervy, je panovačná a tvrdohlavá, ale už si na ni zvykl a spousty hodin snil o tom, co spolu budou dělat, pokud se jejich cesty nerozdělí.

Měl vztek sám na sebe. Odplivl si do křoví. Je to prokletí, že ho tak přitahuje, že mu na ní záleží. „K čertu s tebou, ženská,“ zamumlal, jako by stála poblíž. Vzpomínal na její zardělou tvář, její smích mu zvonil v uších a dokázal si živě představit její zuřivý výraz, když se na něj rozzlobila, byl do ní trochu zamilovaný už jako chlapec na Penbrooku a ty dávné pocity teď překvapivě znovu ožily. Poznal v životě i jiné ženy, ale žádná na něj neudělala takový dojem.

Poslední noci se musel ze všech sil ovládat, aby ji nepolíbil. Je si jistý, že Bryanna zakoušela stejné pocity. Copak si nevšiml jiskry v jejích očích, když se ho dotkla? Nerozechvělo ho to a nevzrušilo? Nepředstavoval si, jak se s ní miluje dlouho do noci, když mu mužství bolestivě zbytnělo a volalo po uvolnění? Tohle je opravdu prokletí.

Vedl Rhiho kolem zahnívajícího mrtvého kance. Nikde neviděl žádnou šelmu, jen vrány na větvích krákaly a těšily se na hostinu.

Je to tedy pravda? Mohla by být Bryanna z Penbrooku, to rozmazlené, nebojácné děvče, které se mu svěřilo, že má přátele, které vidí jen ono, skutečnou čarodějnicí? Může ten kousek mapy patřit k nějakém prastarému náčrtku, jenž ji dovede… Kam? Na místo, kde jsou zakopané nebo zamčené ztracené kameny? Kde se nachází zbytek mapy? Zapamatoval si značky, ale příliš mu nedávaly smysl. Možná ten plánek na jelenici dokáže rozluštit jen opravdová čarodějnice.

„Pche!“ Nevěří v čarodějnické kotle, magické odvary, kletby a kouzla. Pobídl koně k severu. Pojede do Tarthu a najde tam Bryannu, pokud tam ještě pobývá. Jestli ne, vystopuje ji.

Proč? uvažoval. Proč za ní jet? Proč ji nenechat být? Odešla a ty si nad ní můžeš umýt ruce. Jistě, je krásná a vypadá to, že má léčitelské schopnosti, ale co na tom? Spousty žen tvrdí, že umějí uzdravoval nebo čarovat. Záleží na tom, že jiné jsi neviděl ve snech? Nech ji na pokoji a zapomeň na ni. Přináší s sebou jen potíže, Gavyne. Stejně tak ta dýka a mapa.

A v tom spočívá problém.

Jestli se Gavyn něčemu nedokázal vyhnout, pak to byly potíže. Poprvé toho odpoledne zkřivil rty v odhodlaném úsměvu. Ať se jí to líbí nebo ne, dožene ji.

„To je lež!“ Bryanna nedokázala uvěřit výmyslům drobné stařenky, za níž cestovala takovou dálku. V hlavě se jí ale honily pochybnosti a otázky a nutily ji zamýšlet se nad tím, jak se liší od zbytku rodiny. V uších jí hučelo, jako když moře naráží do útesu. Roztřeseně prohlásila: „Jsem dcera Lenory z Penbrooku.“ Zapíchla si ukazováček do hrudi, ale najednou začala pochyboval o všem, co považovala po celý svůj život za samozřejmé.

„Víš to jistě?“ zeptala se Gleda. „Přísahám totiž při hvězdném nebi nad sebou, že Kambrii jako bys z oka vypadla.“ Otočila se ke dveřím a zavřela petlici. „To kvůli manželovi,“ zašeptala. „Sice je hluchý jako poleno, ale občas slyší překvapivě dobře.“

Zamířila k ohništi, dlouhou vařečkou zamíchala dušené maso, pak naběračkou nalila trochu vývaru do hrnku a přinesla ho ke stolu. Postavila nádobu před Bryannu, zase se posadila proti ní a předklonila se. Tichounce pronesla: „Poslouchej mě, Bryanno, protože ti budu vyprávět o tvém narození. Až skončím, klidně můžeš tvrdit, že tomu nevěříš. Podle libosti mi můžeš říkat, že jsem lhářka. Věř mi ale, že ti teď povím čistou pravdu – přísahám na hrob svého nebohého syna.“

Bryanna chtěla odporovat, naznačit manželce pasáka koz, že se hloupě spletla. Namísto toho však spolkla slova protestů, sevřela hrnek dlaněmi, aby si je zahřála, a pokynula stařence, že má pokračovat.

„Jsi čarodějka, jež má připravit cestu pro Vyvoleného. Ne, nehádej se se mnou…“ Gleda rychle zvedla dlaň, aby umlčela dívku, která už se chystala něco namítnout. „Jenom poslouchej. Jsi přesvědčená o tom, že tvou matkou je lady Lenora z Penbrooku, a tak to také mělo být, protože ona sama si to myslela též.“

„Cože? Ne! To je nemož…“

„Psst,“ přerušila ji Gleda. „Mlč, dokud neskončím.“ Podívala se ke dveřím, a když si ověřila, že manžel netiskne ucho ke skulině, pokračovala.

„Máš naprostou pravdu v tom, že tvým otcem byl lord z Penbrooku. Lord Alwynn byl pohledný a bujarý. Šířil své sémě na všechny strany.“

„Nechci poslouchat takové věci o svém otci.“ Bryanna cítila, jak rudne, a ze všech sil svírala hrnek.

„Ale chceš, Bryanno. Proč bys jinak cestovala tak daleko? Jsi Alwynnova dcera, to ano, ale tvou matkou byla apatykářova dcera. Jmenovala se…“

„Budu hádat,“ skočila jí Bryanna posměšně do řeči. „Kambria.“ Nevěří té bábě ani slovo, možná jen to, že znala Isu a jejího otce.

„Ano.“ Gleda sevřela úzké rty. „Kambria byla drobná, ale silná žena, měla zářivě rudé vlasy a oči zelené jako smaragd v její dýce.“

Bryanna ztuhla, zvedla zrak od hrnku a zadívala se na stařenu.

„Takže o tom víš, co? Nevěděla jsem, jestli tušíš něco o chybějících drahokamech. Jak jistě vidíš, bez těch kamenů nemá zbraň řádnou moc.“ Zvedla ošklivou dýku do výšky.

Bryanna nereagovala. Gleda byla očividně spokojená, že už dívku trochu přesvědčila, a tak položila zbraň na stůl vedle mapy. Stejně jako ty měla Kambria lehce pokřivené špičáky a používala spíše levou než pravou ruku.“

Jak toho o ní ta žena může tolik vědět? Odkud Gleda ví, že zatímco všichni Bryannini sourozenci mají rovné zuby a jsou praváci, u ní to tak není?

„Och, Kambrii tvůj otec učaroval, a to byl její konec. Kdo by ji ale mohl vinit? Alwynn byl pohledný holomek.“ Povzdechla si, a ačkoli se dívala přímo na Bryannu, dívka tušila, že si v duchu představuje jejího mladého otce. „Byl to vysoký, statný baron, měl jiskru v oku a rád se smál. Zahlédl apatykářovu dceru ve vesnici a hned ho okouzlila.“

„Byla to přece čarodějnice, že?“

„Psst,“ odsekla Gleda ostře. Venku zamečela koza a rozběhla se, až se zvonek rozcinkal. Gleda si zvuku nevšímala a pokračovala: „Lord Alwynn přijel do Tarthu pro rekruty a žoldáky, ale při prvním pohledu na Kambrii si usmyslel, že ji musí mít.“

„Byl ale ženatý…“

Gleda přimhouřila oči, jako by se chtěla podělit o moudro, jež pochopí jen ženy. „Ano, byl, jenomže manželský slib některým mužům nezabrání zvedat i jiné sukně než ty, které patří jejich manželce. Možná Kambria o jeho ženě věděla a nezáleželo jí na tom. Byla to rebelka, jako jsi nejspíš i ty, a nemohla nebo nechtěla odolat. Na tom teď nesejde. Důležitý je výsledek. Strávili spolu krátký čas plný vášně a zplodili při tom tebe.“

„Ne! Mou matkou je…“

„Ano, ano, já vím. Lenora.“ Povzdechla si. „Už se k ní dostávám.“

Bryanna si nebyla jistá, zda chce slyšet i zbytek historky, byť by byla celá smyšlená. Poslouchat takové lži o svých rodičích, kteří už oba zemřeli a nemohou se bránit, jí připadalo jako svatokrádež, dokonce kacířství. Celá rozechvělá očekávala další slova se stále větší hrůzou.

„Osud tomu chtěl, že také lady Lenora čekala dítě. Alwynn v rozmezí dvou týdnů zasel své sémě do obou svých lásek.“

„O tom pochybuji…“

„Mluvím pravdu, Bryanno,“ trvala na svém Gleda. Vyškubla kousek kozí vlny, který se zachytil o třísku na stole. Promnula ho mezi prsty a udělala z něj jemné vlákno. „Když od jeho návštěvy uplynulo asi půl roku, léto odešlo, listí na stromech schlo a hnědlo kolem jablíček, začalo být zjevné, že Kambria čeká dítě. Rostoucí břicho už nedokázala skrýt pod žádným beztvarým oděvem. Místním knězem byl tehdy Hallyd, který je nyní baronem z Chwarelu, to je necelý den jízdy odsud východním směrem.“

„Kněz?“

„Knězem už není. Jeho bratru baronovi se přihodila hrozná nehoda. Pár hodin po jeho smrti Hallyd bez váhání vyměnil kněžskou sutanu za baronii. Abych řekla pravdu, rozhodně nebyl zbožný ani bohabojný. Jako mladík však toužil po moci. Slyšel o Kambrii a byl posedlý její dýkou i kouzly. Když se dověděl, že čeká dítě, rozzuřilo ho to. Prohlásil ji za děvku a čarodějnici. Bylo to příšerné. Hallyd proti ní kázal a vyhrožoval, že ji připraví o život, jestli mu neprozradí vše o dýce.

Odmítla, ale Hallyd byl neúprosný, odhodlaný přivodit jí zkázu. Navíc ji chtěl sám pro sebe a měl vztek, že se oddala jinému, a navíc s ním počala. Nakonec už ho nemohlo uspokojit nic než smrt dívky i jejího dítěte.“

Bryanna jen tiše naslouchala.

„Kambria předvídala jeho pomstu, a tak se jedné temné noci vykradla pryč. Zamířila na jihovýchod, na Penbrooke.“

Bryanně se sevřel žaludek. „Ne,“ zamumlala. „Ach, ne…“

Gleda přikyvovala, v prstech stále navíjela vlnu. „Je to tak. Během pár dnů nastala hodinka lady Lenory, ale porod nebyl snadný a trval příliš dlouho. Když se nakonec narodila holčička, měla kolem krčku omotanou pupeční šňůru, byla celá modrá a nemohla dýchat. Také Lenora bojovala o život, hodně krvácela a málem zemřela. Kdyby miminko přežilo, nejspíš by bylo těžce postižené, ale to už se nedovíme.“

„Zemřelo?“ zašeptala Bryanna.

„Tak se to povídá.“

Bryanna se zachvěla. Nikdy ten příběh neslyšela, nikdy se nedověděla, že měla ještě jinou sestru…

„Když se Kambria objevila na Penbrooku, Alwynn se bál, že jeho manželka nepřežije, pokud se doví o mrtvém dítěti, a tak s milenkou uzavřel dohodu.“ Podívala se Bryanně do očí a pustila vlněné vlákno. „Souhlasil, že Kambriinu dcerku vloží do Lenořina náručí.“

„A ty říkáš, že jsem to byla já,“ pronesla Bryanna nevěřícně. Och, to je zlé, to je moc zlé!

„Lady Lenora byla sama na prahu smrti, a tak si záměny nevšimla. Tvrdí se, že když se jí miminko přisálo k prsu, začala sílit.“

„Och, to jsou nesmysly!“

Bryanna zavrtěla hlavou tak vehementně, že z hrnku, který třímala v dlaních, vyšplíchla polévka. Jako by to Gleda očekávala, pustila smotané vlákno a rychle utřela horkou tekutinu hadrem, který vytáhla z kapsy zástěry.

„Říkám ti pravdu, dítě,“ ujistila ji.

„A jak to všechno víš?“

„Jedinou osobou, která se kromě lorda Alwynna stala svědkem celé události, byla žena, jež se starala o děti lady Lenory.“

„Isa,“ zašeptala ohromená Bryanna.

„Ano. Pravdu neuhodla dokonce ani komorná Hildy,“ přitakala Gleda a zmínila nejvěrnější Lenořinu služebnou.

Bryannou otřáslo, jak v té stařenině historce vše zapadá do sebe. Kdyby nebyla vlastní Lenořinou dcerou, vysvětlovalo by to spoustu věcí. Neliší se snad od svých sourozenců? Nezdůraznil Gavyn, že se k ní otec choval jinak než k bratrům a sestrám? Bryanna se napila vývaru a v hlavě jí vířily tisíce myšlenek. Takže Morwenna a Daylynn jsou nevlastní sestry? Tadd a Kelan jsou poloviční bratři? Och, svatá matko nebeská, to proto je tak jiná, proto byla vyvolená pro kouzla, vidění, kletby a zaříkávání…?

„Ano, byla to Isa,“ potvrdila ještě jednou Gleda, kýchla a otřela si tváře do rukávu. „Zavázala se, že bude mlčet.“

„Co se pak stalo s Kambrií?“ zajímala se Bryanna. Cítila, jak ji zamrazilo. Ačkoli zčásti toužila vyslechnout příběh do konce, cosi ji varovalo, že se jí to nebude líbit.

Stařena si zase povzdechla. „Byla to tragédie. Vrátila se do Tarthu a Hallyd už na ni čekal. Žádal po ní dýku, a když mu ji nedala, on a jeho přisluhovači ji zahnali vysoko do hor. Byla zima, všechno pokrýval led a sníh. Nemohla uniknout. Zabili ji za čarodějnictví. Když bylo nalezeno její tělo, měla na hrdle podivné značky velice podobné zhmožděninám, co hyzdí tebe.“

„Cože? Mě?“ Bryanna se dotkla krku.

„Ano.“ Gleda přinesla vyleštěné kovové zrcátko a k obličeji ji zvedla svíci. Viděla svou tvář, zacuchané rezavé vlasy, spíše zelené než modré oči s rozšířenými zornicemi. Kolem krku měla kruh maličkých modřin.

„Růženec,“ zašeptala a vzpomněla si na sen. Srdce se jí sevřelo strachem. Co to má znamenat? Jak na ní mohlo zanechat stopy něco, co si jen představovala? Přitiskla si k zhmožděninám prst a ucukla bolestí.

„Jsou skutečné,“ ujistila ji Gleda vážně. „Vypadají přesně jako značky na Kambriině krku, když našli její tělo. Modřiny a škrábance, jako by ji uškrtili něčím… Ano, mohl to být růženec. Někdo říká, že byla uškrcena, ale šušká se také, že ji Hallyd a jeho muži ukamenovali.“

„Bože,“ zašeptala Bryanna a pomyslela na svůj sen. Může to byl pravda? V zádech ji mrazilo hrůzou.

„Víš, že nelžu. Sny, jež jsou zakotveny ve skutečnosti, zanechávají stopy. Tvůj sen k tobě přišel, aby ti odhalil matku. Předpokládám, že jsi její tragický osud zakusila se vším všudy.“

„Připadalo mi to tak živé!“

„Byl to jen sen,“ pronesla Gleda, ale posmutněla, jako by věděla něco, s čím se neopovažuje svěřit. „Ty, Bryanno, jsi jedinou čarodějkou, která může ochránit Vyvoleného. Jen ty dokážeš doplnit dýku. Je to důležité, protože Posvátnou dýku budeš potřebovat, abys zachránila život dítěte. Musíš ji nosit stále při sobě.“

„To dítě…“ Bryanna zavrtěla hlavou. „Nevím o žádném dítěti.“

Vykulila oči, když Gleda pomalu zopakovala staré proroctví. „Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla, chráněný Posvátnou dýkou, vládce všech lidí, zvěře a tvorů je ten, který se narodí v předvečer Samhainu. Záchrana toho dítěte je tvým osudem, Bryanno.“

„Před čím ho mám zachránit?“

„Před zlem.“

„A čí je to dítě?“

„Tvé vlastní, Bryanno. Ty jsi Světlem, o němž se zmiňuje proroctví.“

„Cože? Ne!“ Takovými nesmysly se nehodlá zabývat.

„Mluvím pravdu.“

Bryanniny myšlenky se točily v kruzích. Tohle přece nemůže být pravda. „Kdo… Kdo je tedy Temnotou?“ zeptala se s bušícím srdcem. „Jestli jsem já Světlo, kdo je ta zatracená Temnota?“

Když Gleda neodpovídala, Bryanna dodala: „Nemám dítě. Tohle… všechno jsou jen výmysly a klevety… starých drben, jenom snůška lží!“ Zhluboka se nadechla. Stařena na ni upřeně zírala.

„Mluvím pravdu.“

„Pak to dokaž. Kde je Kambria? Kam ji pohřbili?“

Gleda si odfrkla. „Tvá matka spočívá v hrobě pro chudáky daleko od městských hradeb i posvěceného hřbitova u kostela. Je to odsud skoro den jízdy.“

„Všichni, jichž se to týkalo, jsou mrtví, jak o tom tedy víš ty?“ Zkoumavě hleděla na Gledu, jíž se náhle zmocnil hluboký žal. „Od Isy?“ zkusila to.

Stará žena zamířila k ohni a chopila se kovového pohrabáče. Prohrábla hořící špalky, až plameny zase praskaly a jasně zářily, „Ano. Isa byla má sestra.“

Je to možné? Isa o své rodině nikdy nemluvila.

„Waylynn, Kambriin otec, byl naším bratrem. Byl to tvůj dědeček, apatykář.“

„Je ještě naživu?“ zeptala se Bryanna, ačkoli tušila, jakou dostane odpověď.

„Och, kdepak. Zemřel už před lety, daleko odsud, když se brodil přes řeku Towy.“ Tvář se jí zase zkrabatila smutkem. „Vi díš tedy, dítě, že jsi z mé krve. Z Isiny krve. Kambria byla mou a Isinou neteří. Všichni jsme potomky Llewellyna.“

„Toho velikána?“ ujistila se Bryanna. „To… proto se tě lidé ve městě bojí?“

Gleda přikývla a povzdechla si, jako by ji ty útrapy už unavovaly. „Asi je to přirozené. Šušká se také, že nejde pouze o Llewellyna, ale i o Rhiannon, která s ním měla dítě.“

„Ta slavná čarodějnice? Chceš tím říct, že ty a já… a Isa a ten Waylynn, že my všichni jsme potomky milostného poměru mezi…“

„Smrtelníkem a nesmrtelnou.“

„To není možné.“ Bryanna jí nehodlala skočit na vějičku. Je to hloupost.

„Ty tedy patříš k nevěřícím, co? Copak nevíš, že všichni lidé se bojí toho, čemu nerozumějí?“

„Potom bych se musela bát pořád, protože já nechápu nic. Nic!“ Nejdřív k ní mluví zesnulá, pak zas jde o posvátnou dýku, teď pro změnu tohle… kacířské tvrzení, že vlastně ani není tak docela člověkem. Ta stařena je šílená. Jenomže Gleda zároveň naprosto věří všemu, co říká. Bryanna jí to viděla na očích. „Dobře,“ pronesla, zatajila dech a snažila se rozumně zamyslet. „Máš drahokam?“

Bílé obočí se zvedlo.

„První kámen,“ upřesnila Bryanna. „Jestli jsou všechny tyhle... bláboly pravda, pak to můžeš snadno dokázat, ukážeš-li mi první drahokam. Máš ho?“

„Ty myslíš drahokam z dýky?“

„Já… No…“ Bryanna si nebyla jistá, ale Isa se určitě o prvním kameni zmiňovala. „Ano, ten drahokam,“ potvrdila důrazně. Snad jí ta ženská řekne víc, aspoň část pravdy. „Kde je?“

„Musíš ho najít.“

„Já ho musím najít? Jsem ale zde. Jestli ten zatracený kámen máš, pak…“

„Nemám.“

Bryannu to vyvedlo z míry. Je to bláznovství. „Proč jsem se sem tedy táhla celou tu cestu?“ zeptala se a snažila se tomu přijít na kloub. „Tak…, no…, jak ho mám najít?“

„Nalezneš způsob. Pomůžu ti.“

„Vážně?“ Zírala na drobnou ženušku. Jak by jí mohla pomoci? „Něco si tedy ujasníme,“ pronesla a usilovně přemýšlela. Nad hlavou jí kvokala slepice. „Ty… jsi také čarodějnice? Kreslíš runy, zaříkáváš a modlíš se k Velké Matce?“

„Čarodějnice? Ne, ne doopravdy. Nejsem zdaleka tak mocná jako Isa.“ Zavrtěla hlavou. „Občas mívám vidění. Předpověděla jsem smrt svého syna, to ano. Naučila jsem se to ale skrývat. Když jsem viděla, že se jedna z hrnčířových dcer utopí v řece a že hostinského manželka neporodí žádného syna, lidi to rozčílilo a měli vztek.“ Svěsila koutky úst. „Prostě to nechápou.“ Rozhlédla se po svém obydlí. „A teď pojď. Zbývá nám už jen pár hodin denního světla a máme spoustu práce.“

„Ještě chvilku.“ Bryanna se pořád pokoušela dát všemu nějaký smysl. „Jestli jsme ty, Isa, já… a Waylynn všichni stejné krve, proč potom není dítětem Světla Isa nebo ty nebo někdo z Waylynnových potomků? Proč bych to měla být já?“

„Tak je to psáno.“

„Kde?“ zeptala se Bryanna. „Psáno kde?“

„Tady.“ Gleda poklepala prstem na jelenici a zvedla ji ze stolu. „Tohle,“ mávla kusem kůže Bryanně před nosem, „je jedna část. Tvým úkolem je najít zbytek.“ Otočila se k Bryanně zády, pečlivě do jelenice zabalila dýku a pevně balíček převázala vláknem, jež smotala z kozí vlny.

„Mým úkolem?“ zopakovala Bryanna, která už měla plné zuby hádanek, slovních hříček i polopravd, a zvláště pak úkolů, cest či poslání. „Myslela jsem, že můj úkol má co dělat s dítětem, zatracenými drahokamy a dýkou.“

Gleda se usmála a podala zabalený nůž Bryanně. „Měj zbraň stále při sobě. Nikomu ji neukazuj.“

Bryanna přikývla a nezmínila se, že mapu už viděl Gavyn, že právě on jí ukázal směr do Tarthu. Podle vážného výrazu na stařenčině tváři usoudila, že by si to měla raději nechat pro sebe.

„Měly bychom vyrazit,“ prohlásila Gleda, jež sledovala, jak si Bryanna zasunuje dýku do váčku u pasu.

Když se žena zvedla z lavice, Bryanna se otřásla. Je možné, že jí Gleda čte myšlenky? Tvrdila, že má jistou moc, protože některé události dokázala předpovědět, ale… Ne, jistě ne. Stařena přešla po udusané podlaze a sejmula z háčku u dveří obnošený hnědý plášť. „Na tvé cestě se objeví dítě, Bryanno.“ V očích se jí zračil smutek. Přehodila si plášť přes úzká ramena. „A teď pojďme zjistit, co se má stát dál.“

„A jak to provedeme?“

„Musíme do tarthského hradu.“

Bryanna si vybavila sídlo na kopci. „Proč?“

„Potřebuješ ochranu hradních bran, stráží a zdí.“

„Před kým mě mají chránit? Před Hallydem?“ zeptala se. Bezděky se dotkla zhmožděnin na hrdle. „Před mužem, který zabil ženu, jež byla podle tebe mou matkou?“

„Ano.“ Gleda si upravila kápi a pevně ji utáhla. „Potřebuješ ochránit před Hallydem, ale jsou tu i jiní.“

„Jiní? Och ne. Copak Hallyd nestačí?“ Celé je to šílenství! Důvěřuj Gledě, říkala jí Isa. Udělej, co říká.

„O dýce a její moci vědí mnozí. Celá léta se tradují legendy a pověsti, spřádají se lži a hodně se přehání.“

„Její moc je tedy omezená?“

„Ano,“ odpověděla Gleda a sáhla na petlici. „Závisí na osobě, která ji drží v ruce. Posvátná dýka čerpá hodně síly ze svého vlastníka. Přesto by pro ni mnozí zabíjeli.“

„Jak povzbudivé.“ Bryanna se ani nesnažila skrývat sarkasmus. Gleda otevřela dveře a závan čerstvého vzduchu pořádně rozdmýchal plameny v ohništi.

„Och, dítě,“ povzdechla si Gleda s vědoucím úsměvem a vyšla ven, „nikdo ti netvrdil, že splnit poslání bude snadné, nebo snad ano?“

Carrick z Wybrenu popíjel pivo v temném koutě hospody, na jejíž střechu bubnoval déšť se sněhem. Konečně zaslechl něco, co by ho mohlo dovést k Bryanně, dívce s rezavými vlasy, stále usměvavé a s jiskrou v oku. Je stejně půvabná jako její sestra Morwenna, černovlasá krasavice, již před mnoha lety zneuctil.

Při vzpomínce na Morwennu ho bodla výčitka svědomí. Jaká divná hra osudu ji vehnala do náručí jeho vlastního bratra, za něhož se provdala! Byl blázen, že si ji nevzal sám, jenomže kdo po něm mohl chtít, aby udržel kalhoty nahoře, když se kolem potulovalo tolik pěkných dívek? Nejlepší bude svědomí si nevšímat, jako to dělá už roky. Bude ignorovat lítost, potěší se mincemi v kapse a užije si stopování i vzrušení z lovu.

Carrick si znovu usrkl a naklonil se nad korbel. Rána na paži ho lehce zabolela. Za posledních pár dnů se dost zhojila, i když v noci ho stále pořádně zlobila. Je ironií, že mu ji způsobila právě ta rusovláska, již teď pronásleduje. Ne že by Bryannu z něčeho vinil. Na Calonu tehdy všichni žili v napětí, protože se tam potuloval vrah. Přesto se mu zdálo zvláštní, že se snaží zachránit právě tu ženu, jež mu přivodila bolest.

„Dal by sis eště pohár?“ zeptala se pohledná služtička, která se přehnala kolem. Měla drobný nosík, našpulené rty a plná ňadra. Dobře věděla, že je pěkná, a ráda si trochu zašpásovala. „Nebo eště trochu nákypu, co říkáš?“

„Ne, díky.“ Zbytky jídla odsunul stranou. Těsto bylo sice křupavé a nasládlé, ovšem směs ryb, cibule a čočky uvnitř vysušená a bez chuti. Skutečnost, že ryba rozhodně není čerstvá, nemohlo překrýt ani množství pažitky či petržele.

Vyprázdnil pohár, zaplatil za jídlo a vyzbrojen novými informacemi vyklouzl do noci, kde se z potemnělé oblohy stále snášela plískanice a v rozbahněné cestě uvízlo několik povozů. Voli napínali síly a vytrvale táhli, vozkové kleli a marně se oháněli bičem, šaty měli zmáčené a pocákané blátem, jak se snažili odtlačit vozy o kousek dál.

Carrick si vyhrnul límec, podíval se k nebi a tiše proklel počasí. Vyhoupl se do sedla. Uvažoval, že by zůstal ve městě. Mohl by si dovolit zaplatit na jednu noc pokoj a ženu, ale nakonec pokušení odolal. Měl by se pohnout dál a pokračovat ve stopovaní.

Ačkoli Bryannu zatím nenašel, klevetivá služka v hospodě se zapřísáhla, že obsluhovala ženu, jež odpovídá jeho popisu. „Jo, měla zrzavý vlasy a bledej vobličej,“ tvrdila služebná. „Byla voblečená jako dáma, ale měla špinavý šaty a… No, u všech všudy, teď už si vzpomínám! Jak sem jenom mohla zapomenout? Nebyla sama.“

Po té zprávě prudce zvedl hlavu.

„Ne. Byl s ní mužskej, moc pohlednej. Tmavý vlasy i voči, ale vod pohledu spad do pěkný kaše. Někdo ho šíleně zmlátil, eště byl samej monokl. I tak se dalo poznat, že je pěknej, a asi to byl lovec. Slyšela sem, že měnil kožešiny za různý věci – prej i za spodničku kameníkovy ženy!“ Oči jí zářily a naklonila se přes stůl, Čímž mu nabídla pěkný pohled do svého výstřihu. „Ten lovec trval na tom, že tu košili musí mít. Řeknu ti, že ta nebohá ženská měla sotva čas zaběhnout do chalupy, aby se mohla vyslíct trochu v soukromí. Málem jí ty šaty serval z těla.“

Je to pravda? Nebo jsou to jen smyšlenky užvaněné holky?

„Na co tu košili chtěl?“

„Bylo to pro tu dámu, co jela s ním, to je jasný,“ odpověděla a mrkla na něj. „Nejspíš z ní tu její serval, dyž s ní spal. Vypadal na to, to ti povídám.“

„Takže ty jemu podobné dobře znáš, co?“

Olízla si plné rty, až se zaleskly. „To zas jo.“

Ignoroval zjevnou nabídku teplé postele a milování dlouho do noci. Když teď však ujížděl nocí a plískanice mu stékala po krku, vyčítal si, že byl blázen.

* * *

Hrad Tarth vypadal za soumraku ještě děsivěji a zchátraleji než za denního světla. Přestože pochodně a svíce jasně plály, rozpadající se kamenné hradby a špičaté věže nepůsobily nijak přívětivě. Bryanna mířila k městu a při pohledu na sídlo tyčící se zlověstně na kopci se otřásla. Za okolními horami už nebe začínalo hrozivě temnět.

Už poněkolikáté zatoužila, aby s ní byl Gavyn na svém mocném černém koni, neboť přestože se stále vzpamatovával ze zranění, určitě by byl spolehlivější ochránce než vetchá ženuška jedoucí na stařičkém, skoro chromém koni, kterého jí Liam přesto nechtěl zapůjčit. Bryanna uvažovala, kde teď Gavyn asi je. Jistě se probral už před několika hodinami a je možné, že se právě v tuto chvíli blíží k branám Tarthu. Srdce se jí rozbušilo trochu rychleji a vyčetla si, že je romantická hlupačka, přesto si nemohla pomoci a stále se rozhlížela po něm či po černém hřebci s bílými znaky.

Mlčky proklínala Isu, která trvala na tom, aby ho opustila.

„Jeď do Tarthu a dostaň se za hradby! Musíš cestovat sama!“

Bryanna mířila k hradu a byla ráda, že má po boku alespoň Gledu. Stařenka ji přinutila zastavit se v hostinci pro její skrovný majetek, přestože Bryanna měla značné pochybnosti ohledně pobytu ve zchátralém hradě, a to i kdyby ji tam přívětivě přijali.

Když se přiblížily k hlavní hradní bráně, zastoupil jim cestu strážný s dlouhým okovaným kyjem.

„Stát!“ poručil nahlas. „Kdo jste a co chcete?“

To jsem já, Quiggu, Gleda. Zmlkni. Není důvod na mě řvát,“ pronesla stará žena, jako by ji voják urazil.

„Brána se zavírá.“

„Ale no tak, Quiggu, to už by stačilo. Pošli pro otce Patricka, a to hned.“

„Plním svou povinnost.“

„Znám tě od dětství. Teď pošli pro kněze a nech nás projít.“

Quigg cosi reptal a radil se s jiným mužem, o němž si Bryanna myslela, že to asi je kapitán stráží. Gleda pobídla svého koně blíž k Alabaster, naklonila se k Bryanně a zašeptala: „Quigg znal mého syna. Bojoval s ním v bitvě, kde syn padl. Je to dobrý chlap, jenom… trochu úzkoprsý. O hrad se teď stará kněz, ale je to jenom dočasné. Baron Romney totiž následoval svou ženu na věčnost, podlehl nemoci, která tu skolila spoustu lidí krátce po Vánocích. Baronem je teď jeho syn lord Mabon, ale ještě se nevrátil z bitvy kdesi na východě. Bili se s mým synem bok po boku,“ dodala smutně. „Právě Mabon mi přinesl zprávu o Freyově smrti. Je to dobrý člověk a nikdo v Tarthu si ho nechce znepřátelit. Dokonce ani otec Patrick, který to tu spravuje do Mabonova návratu.“ Usmála se, ačkoli Bryanna si všimla, že zuby má zaťaté a rty se jí stěží pohybují.

„Promiňte,“ přerušil je Quigg. „Mohly byste mi říct, co tu chcete?“

„Jistě,“ vyhověla mu Gleda, zatímco na zem u hradeb dopadaly první dešťové kapky. Dlaní v rukavici ukázala na Bryannu. „Toto je lady Bryanna. Je to sestra Morwenny z Calonu a lorda Kelana, barona z Penbrooku. Byla by hanba, kdyby se sir Mabon vrátil do Tarthu a zjistil, že za jeho nepřítomnosti odmítli poskytnout přístřeší dceři jeho spojence, že?“

Strážný vrhl pátravý pohled na svého nadřízeného, mohutného muže s hluboce zapadlýma očima a zhyzděným obličejem.

„Oznámím otci Patrickovi, že jste tady,“ prohlásil kapitán. Vyštěkl rozkaz na páže, které stálo poblíž, třáslo se v dešti a ihned se rozběhlo jako o život. Kapitán se představil jako sir Giles. Zatímco hovořil s Gledou, Bryanna vyčkávala pod vysoko vytaženou padací branou. V nose ji šimral kouř z ohňů. Pod plášť se jí vkrádal chlad a už poněkolikáté uvažovala, zda cesta do Tarthu nebyla chybou. Ze sedla Alabaster viděla na nádvoří, kde rostlo pár ovocných stromů, nyní holých, a stála tam studna, jejíž vědro skřípalo na rumpálu s každým poryvem větru. Alabaster držela hlavu vztyčenou, nozdry měla rozšířené a nervózně přešlapovala, jako by i ona vycítila přítomnost něčeho zlého.

Byla hloupost sem přijít, vyčítala si Bryanna. Chtěla znovu namítnout, že si zaplatila čistý pokoj v hostinci a může přespat tam, ale Gleda by ji určitě zase neposlouchala. „Potřebuješ bezpečí hradu,“ trvala na svém stařena. „Musíš mít kolem sebe stráže a hradby.“

A co jí říkala Isa? Dostaň se za hradby!

Když se Bryanna staré paní ptala, jaký je k tomu důvod, Gleda si ji nejprve dlouze a pátravě prohlížela.

„Copak to necítíš? To zlo, které je ti v patách? Určitě vnímáš, že se stále blíží.“

Bryanna se nezmohla na protest, protože Gleda měla pravdu. Ani na okamžik nedokázala setřást neodbytný pocit, že ji někdo pozoruje a pronásleduje.

Netušila však, kdo nebo co to je.

Přesto ovšem pochybovala, že by bezpečí nalezla za polorozpadlými hradbami a věžemi, kde podle pověstí straší. Zírala na temné sídlo a cítila, jako by ji zpoza temných oken, cimbuří a střílen sledovaly desítky očí.

Už si chtěla vymoci, že odejdou, když tu zahlédla ve stařenčiných očích jakousi obavu.

„Něco přede mnou skrýváš,“ prohlásila podezřívavě. „Něco jsi mi neřekla. O co jde?“

„O nic, co by se dalo změnit,“ odpověděla Gleda a usouženě se na Bryannu zadívala.

Než stačila dívka trvat na vysvětlení, přes kaluže na nádvoří se přehnalo páže, které uhánělo, jako by ho honil sám ďábel. Udýchaný chlapec s vlasy jako sláma Bryanně pokynul. „Otec Patrick zve hosty dovnitř, mají se tu ohřát a zůstat na noc. Prý vás teď obě přijme.“

„To je od něj milé,“ zašeptala Gleda sarkasticky.

Zajely ke stájím, předaly koně pacholkovi a následovaly sira Gilese do hradu. Když se otevřely dveře do hodovní síně, mohutný kapitán cosi řekl strážnému a Gleda zašeptala Bryanně: „Nenech se od toho povýšence otrávit.“

Ženy zamířily za pážetem do temného prostoru, kde na stěnách, které by potřebovaly nabílit, visely vybledlé tapiserie. Stoly byly narovnané u zdi a u krbu postával kněz, jehož čisťounké a vyžehlené roucho ostře kontrastovalo se špinavým, ošumělým sálem. Bryanně nemohly uniknout prsteny, jež se muži blýskaly na rukou. Krb tu byl tak masivní, že nepříliš vzrostlý kněz by se do něj bez problémů vešel. Ohromné špalky hořely na železných roštech a plameny tajuplně ozařovaly knězův shovívavý úsměv a hladce oholený růžový obličej.

„Ty musíš být dcera Alwynna z Penbrooku,“ pronesl, když se zadíval na Bryannu. Sevřel jí dlaň měkkou, buclatou a vlhkou rukou.

„Ano, otče,“ odpověděla a nuceně se pousmála. Pod jeho pátravým pohledem se rozpačitě ošila. Bryanna měla pocit, že se duchovní nese s pýchou a vybraností hraničící s arogancí, jako by byl nejen zdejším baronem, ale dokonce králem Walesu.

„Lady Bryanna přijela z hradu Calon, kde vládne její sestra, lady Morwenna, se svým manželem. Jelikož otec lady Bryanny, baron Alwynn, býval spojencem lorda Romneyho, očekávala, že ji lord Mabon ochotně přijme. Je škoda, že nebohý Romney ani jeho žena už nejsou mezi námi.“ Gleda se pokřižovala a pohledem Bryanně naznačila, že by také měla dát najevo zbožnost a žal. Dívka se tedy pokřižovala též a Gleda dodala: „Vyjádři prosím mou upřímnou soustrast rodině barona Romneyho i všem ostatním zde na hradě.“ Okázale si povzdechla.

„Nepřísluší nám soudit Boží úmysly,“ přednesl kněz.

„Jsem si ovšem jistá, že jak lord Romney, tak jeho syn by trvali na tom, že dáma bude jejich hostem.“

„Nepochybně,“ přitakal duchovní a ani neskrýval své podráždění.

Bryanna se držela u staré včelařky a cítila se v rozpacích, neboť tu zjevně nebyla vítána. Skoro jako by byla zboží, které se Gleda snaží knězi vnutit. Přála si, aby se mohla obrátit a odejít, ale pak si znovu připomněla Isina slova, že má poslechnout Glediny pokyny.

„Prosím, posaďte se u krbu. Musíte být po cestě unavené.“ Pokynul ke dvěma stoličkám poblíž ohně. Bryanna usedla a cítila, jak její tělo zmáhá únava. Podařilo se jí potlačit zívnutí, potom ucítila lákavý závan z kuchyně. Do hodovní síně se nesla vůně pečeného vepřového a štiplavých cibulek a mísila se s hřebíčkem a skořicí. Dívce hlady zakručelo v žaludku. Jestli dostane teplou peřinu, něco do úst a služebnictvo jí přinese víno a teplou vodu, snad nebude tak obtížné strávit noc na tomhle ponurém, nevlídném hradě.

„Nemá se náhodou sir Mabon už brzy vrátit? Je ho tu rozhodně zapotřebí,“ pokračovala Gleda. Trefila do černého, protože v knězově obličeji se dalo zřetelně vyčíst napětí. „Sir Mabon se dobře zná s lordem Kelanem z Penbrooku, že?“ Vzhlédla ke stropnímu trámoví, promnula si bradu a spokojeně pokývala hlavou. „Ano, myslím, že spolu trávili čas jako pážata ve tvrzi Braddock a v několika bitvách bojovali bok po boku. Už si vzpomínám, sestra Isa se o tom několikrát zmínila, byla totiž chůvou všech dětí barona Alwynna.“

Bryanna měla chuť Gledu nakopnout. Je to trapné. Otec Patrick je už přece pozval dál, zahnaly ho do kouta a on to dobře ví. Podařilo se mu vykouzlit na tváři lehký úsměv, jako by měl od samého začátku v úmyslu osamocenou dámu z Calonu pohostil.

Obrátil se k pážeti, luskl prsty ozdobenými prsteny a nařídil: „Geoffrey! Přines hostům lorda Mabona víno a talíř masa a sýra.“ Když se chlapec obrátil ke kuchyni, otec Patrick ještě dodal: „A tentokrát neochutnávej. No,“ – zprudka tleskl – „na co ještě čekáš?“

Páže si dalo na čas, ale po chvíli se objevilo se džbánem vína a třemi poháry. Jiný chlapec přinášel tác se šťavnatou kančí a jelení pečínkou, lososem, cihlou sýra a pirohy s mletým masem. Ačkoli hrad byl v žalostném stavu, o kuchyni to neplatilo.

Bryanna jedla a pila, jako by neměla v ústech alespoň měsíc. Sladší víno ještě nikdy neochutnala a pokaždé, když si usrkla, páže jí ihned dolilo. Snažila se chovat společensky, ale knězova konverzace ji nudila. Otec Patrick neustále rozebíral skutečnost, že má kromě církevního požehnání také moc barona. Bryanna předstírala zájem a znovu upila. Místnost se s ní už trochu točila, ale po tak dlouhém půstu nedokázala lahodnému nápoji odolat.

Gleda se dohadovala s otcem Patrickem, zatímco nasycená Bryanna se ze všech sil snažila překonat dřímotu. Nakonec Gleda vstala a s příslibem, že se ráno vrátí, se hotovila k odchodu.

„Nemůžeš odejít,“ namítla Bryanna. Motala se jí hlava. Předpokládala, že stařenka s ní na hradě zůstane.

„Och, musím se vrátit k Liamovi,“ trvala na svém Gleda a zvedla se od stolu. „Co by si beze mě počal? Díky za tvou pohostinnost, otče Patricku.“

„Neděkuj mně, ale našemu Pánu.“ Otec Patrick se s ní s chladným výrazem zdvořile rozloučil a odešel.

Ale… Ale je už pozdě,“ namítla Bryanna. Zoufale se snažila vyslovovat zřetelně. Vypité víno ji omámilo, jazyk měla těžký a nohy se jí třásly. Kolik toho vlastně vypila? Ne víc než obvykle. Je snad nemocná?

„Tím spíš se musím vydat domů. Liam už bude mít veliký strach.“ Glediny staré oči jiskřily, když si upravovala plášť. „Obávám se ovšem, že víc o koně než o manželku.“

„Gledo, prosím, nenechávej mě tady samotnou.“ Bryanna se zvedla, ale musela se chytit stolu, aby neztratila rovnováhu. Proč se s ní ten pokoj tak točí? Mluvila tiše, i když poblíž nikdo nebyl. Dokonce i strážný u dveří byl zabraný do hovoru s jiným vojákem.

„Vrátím se zítra,“ ujistila ji stařenka tichounkým šeptem. „Navštívíme tvou matku.“

„Její hrob?“ zeptala se ohromená Bryanna. „To ne!“

„Myslím, že byste se měly setkat.“

„Ale… ona je mrtvá,“ pronesla Bryanna a ustoupila. Ačkoli měla mysl po vínu trochu zamlženou, pamatovala si, že Kambria už nežije.

„Přesto má něco, co potřebuješ. Musíš se podívat do její rakve.“

„Zešílelas?“ Bryanna zavrtěla hlavou. „U všech svatých, Gledo, to je bláznovství.“

„Musíme to provést v noci.“

„Cože? To nemůžeš myslet vážně,“ vyjekla Bryanna.

Stará paní však měla ve tváři odhodlaný výraz. „Necháš se vést měsíčním světlem.“

„Ne, Gledo, nebudu vykopávat rakve.“ Bryannu zachvátila panika. Tohle už je víc než obyčejné bláznovství, ta ženská se opravdu dočista pomátla.

„A dej si pozor na temného válečníka.“

„Na jakého temného válečníka?“

„Pochopitelně na toho, který ti chce ublížit.“

„Jsi snad šílená?“ Ačkoli šeptala, slova jako by se odrážela od stěn hradu. „Plácáš tu samé nesmysly.“

„Psst!“ Gleda se ohlédla přes rameno. „Víc ti říct nemohu.“ Dotkla se Bryanniny paže, jako by ji chtěla uklidnit. „Běž do postele, vyspi se. Vypadáš vyčerpaně a zítra máme hodně na práci.“

„Ale…“ Než stačila Bryanna cokoli namítnout, Gleda už byla u dveří, otevřela je a zůstal po ní jen závan chladného vzduchu.

„Dobrý bože,“ zašeptala Bryanna a opřela se o stěnu, právě když se objevila jakási žena se zažloutlou pletí. Nesla ručníky a vědro vody a vypadalo to, že snad stála na opačné straně schodiště a naslouchala jejich hovoru. Myšlenky Bryanně podivně vířily hlavou.

„Má paní,“ pronesla služka, „jsem Hettie a dovedu tě do tvého pokoje.“

Skvělé, pomyslela si Bryanna, která měla vztek, že ji Gleda opustila. V zádech ji zamrazilo. Co měla znamenat ta záhadná poznámka o setkání s matkou? Je snad Kambria duch? Může čarodějnice vstát z mrtvých? Nebo je to všechno lež?

Dobrý bože na nebesích, do čeho se to dostala?

„Kat aby to spral!“ zamumlala.

„Pardon?“ ozvala se Hettie. Bryanna zavrtěla hlavou.

„To nic,“ odpověděla a pomyslela si, že se předtím asi přeslechla. To víno… To bude ono. Gleda určitě nenavrhovala, že má začít kopat na chudinském hřbitově. Ne! Alespoň pro danou chvíli potlačila odporné myšlenky na rozkládající se těla, zející díry v podmáčené, zatuchlé zemi a hemžící se červy.

Musí si ty nesmysly vyhnat z hlavy.

Není to ale snadné.

Bryanna byla v silně podroušeném stavu, ale následovala zatrpkle se tvářící Hettii do hostinského pokoje ve třetím patře. Schodiště jako by se pod ní stále hýbalo. Studená, tmavá místnost byla vybavená prostornou postelí s nebesy z karmínového hedvábí, stojánkem na umyvadlo, lavicí a složenou dřevěnou zástěnou, která měla poskytnout trochu soukromí při oblékání. Bryanně se hlava točila tak, že do ložnice takřka vklopýtala a na nohou se udržela jen díky tomu, že se opřela o sloupek postele.

Hettie nesouhlasně sevřela rty. „Latrína je tamhle za rohem,“ upozornila a namířila prst kamsi do ponuré chodby táhnoucí se dál od hlavního schodiště. Jedinkrát se nepousmála, jen zapálila oheň a svíčku a pak ukázala na hraničku dřeva na přikládání.

Teprve když podmračená služka odešla, Bryanna vyklouzla ze šatů, sfoukla svíčku a zavrtala se pod studená lněná prostěradla na lůžku s nebesy. Jakmile zavřela oči, postel se s ní zatočila. V ohni to praskalo a syčelo, do komína létaly jiskry a zlaté světlo z plamenů tancovalo po kamenných zdech, jež už desítky let nikdo nenabílil. Přikrývky na nahé kůži škrábaly a péřovou matraci nejspíš už celé měsíce nikdo nenatřepal a nevyčistil, ovšem Bryanna byla tak unavená, že jí na tom nesešlo. Ani předchozí noci se příliš nevyspala a hlava jí třeštila.

Zavřela oči a uvažovala, kolik nocí asi může zůstat v tomto polorozpadlém hradě. Jistě, dostala najíst, napít a vynutila si nocleh. Jsou tu vojáci, hradby a brány, které se zavírají, takže jí pobyt zde zajišťuje jakousi ochranu. Nemůže ale marnit čas. Má-li před sebou úkol, pak ho musí splnit. Netouží strávit v Tarthu ani minutu navíc.

„Och, Iso,“ zašeptala. „Proč mi nedáš nějaký pokyn? Proč pořád mluvíš v hádankách a posíláš mi do cesty osoby, které toho nevědí o moc víc než já?“ Proboha, to je ale nemožná situace!

Aspoň jednu noc se ale vyspí.

Díky únavě už propadala dřímotě. Ráno se znovu pokusí přivolat mrtvou chůvu… A co Gavyn?

Od okamžiku, kdy ho opustila, na něj nepřestala myslet. Pořád uvažovala, kde asi je, a také si přála, aby ho měla po boku.

Rozpřáhla paži po prázdné posteli a představila si, že leží vedle ní. Povzdechla si, natřepala polštář a v duchu viděla jeho tvrdé svaly, nakažlivý úsměv a stříbřité oči.

Hlupačko.

Vybavila si ten jediný krátký polibek, po němž se jí rozbušilo srdce a který jí umožnil nahlédnout do jeho duše, takže pochopila, že zabil člověka.

Záleží na tom?

Jestli mluvil pravdu, zabil ho v sebeobraně a také proto, aby pomstil vraždu své matky.

Ale stejně, je to lhář… Drzý lhář, který se tím ani netají. Copak to sám neřekl? Pozvolna vydechla a poddala se spánku. Její poslední myšlenkou bylo, že se do Gavyna zamilovává stále víc.

Mohl k ní být osud nemilosrdnější?

* * *

Noc byla ledová, ale přívaly deště konečně ustaly a mraky se rozestoupily, takže jimi probleskl měsíc. Gavyn neomylně projel kolem tří skal a pokračoval podél vody, až dorazil do Tarthu, městečka, s nímž se mu pojily trpké vzpomínky.

Během let se osada rozrostla, ale stále poznával některé dílny i ulice. Vedl hřebce k jediné hospodě, u níž zároveň stály stáje. Měl tu přátele a příbuzné, kteří by mu poskytli přístřeší, ale přinejmenším pro tuto noc chtěl zůstat sám. Zaplatil za ustájení a péči o koně, pak si také opatřil pokoj a našel si místo u rohového stolu ve výčepu, kde mohl upíjet pivo a sledovat místní lidi. Naslouchal rozhovorům mužů, kteří popíjeli medovinu nebo pivo, laškovali s dcerou hostinské či hráli kostky.

Gavyn položil pár otázek, aby se řeč trochu rozproudila, nikdo ho však nepoznal. Možná to bylo kvůli zhmožděné tváři, možná to způsobila dlouhá nepřítomnost. Muži většinou nadávali na počasí, které jim ničí úrodu, nebo se strachovali, že syn lorda Romneyho se o hrad nepostará tak dobře jako jeho otec. Dívka, jež mu dolévala pohár, se ovšem více než ochotně podělila o podrobnosti ohledně toho, že do baronova návratu hrad spravuje místní kněz a že viděla osamoceně cestující urozenou dámu s rezavými vlasy, špinavými šaty a bílým koněm.

„Zaplatila si tady pokoj,“ potvrdila dívka, zatímco mu plnila holbu pivem, „pak šla ke švadleně, vykoupala se a vodjela. Čekali jsme, že se vrátí, jenomže dorazila i se starou Gledou. Gleda je manželka pasáka koz. Chová včely a dodává med sem i kuchařovi do hradu.“

Gleda. Opakoval si v duchu to jméno, ale nic mu neříkalo. „Takže ta rusovlasá dívka se přestěhovala ke Gledě?“

„Možná.“ Pokrčila ramenem. „Nevím.“

Usmál se. „A víš, kde Gleda bydlí?“

„Jo, asi tak míli vod města na východ, možná je to eště blíž.“ Dívka si všimla, že se na ni matka káravě zahleděla. „No, musím se postarat taky vo další zákazníky,“ pronesla spěšně a okamžité zrudla.

To je divné, pomyslel si Gavyn. Proč by si Bryanna zaplatili pokoj a pak ho nevyužila? Co se od pasákovy manželky dověděla? Co mohlo být tak důležité, že se ta žena vrátila s ní a pomohla jí se stěhováním?

Bubnoval prsty do stolu a usoudil, že jestli má Bryannu najít, bude muset nejprve vyhledat včelařku. Bryanna za ní také z nějakého důvodu zašla. Bezpochyby to má určitou souvislost s mapou a dýkou, ale jakou?

Ještě se chvíli zdržel a naslouchal, zda se nedoví něco zajímavého, pak zaplatil pivo a vyšel do noci. Vzhlédl k hradu, temné, hrozivé pevnosti tyčící se vysoko na kopci.

Toto místo bylo také zaznačeno na Bryannině mapě, představoval ho obyčejný čtvereček s věžemi mířícími vzhůru.

Kráčel po udusané cestě vedoucí k hlavní bráně. V hlubokých vyjetých kolejích se držely kaluže, hnůj a bláto. Když se přiblížil k sídlu, zaslechl zevnitř hlasy a nato se ozvalo skřípání kovu vrzání starého kladkostroje, jak vytahovali padací bránu.

Ve svitu pár pochodní se objevila osamocená postava na malém tmavém koni. Žena. Je zvláštní, že jezdkyně opouští hrad sama takto pozdě v noci.

Při pomyšlení, že by to mohla být Bryanna, se mu srdce rozbušilo rychleji. Když projela pod zrezivělou mříží, přikrčil se do stínu a přimhouřil oči, ovšem instinktivně vycítil, že tato drobná, nahrbená žena není ona. Strávil s Bryannou dlouhé hodiny a její silueta na koni se mu vryla do paměti. Ne, to není ona… A zchromlé zvíře, na němž ta osoba sedí, není Bryannina bílá kobylka.

Chráněný příkrovem tmy jezdkyni následoval. Když vedla koně po břehu řeky na východ, uvažoval, jestli to nemůže být Gleda, včelařka a pasákova manželka, osoba, na niž se obrátila Bryanna. V hospodě Gledu popisovali jako stařenu žijící na zchátralém statku.

Dolehly k němu další hlasy, hluboké a mužské. Blížily se po krátké cestě vedoucí ke strážnici. Gavyn se přitiskl do stínu za rohem stáje a zaslechl útržky rozhovoru dvou procházejících vojáků.

„… není nadšenej, že má neohlášenýho hosta.“

„Krucinál, otec teď není spokojenej s ničím. Podle mě se teda moc netěší na návrat sira Mabona.“

„Lorda Mabona. Ten je teď baronem, na to bysme neměli zapomínat. Máš pravdu. Otec Patrick si zase bude muset zvyknout na život kněze, už nebude pánem.“

Oba muži se zasmáli a došli k osvícenému hostinci. Pokračovali v hovoru.

„Jsem zvědavej, jestli tam eště bude,“ pronesl jeden z vojáků. „Co si myslíš vo ženský, která cestuje sama?“

„Měla společnici.“

„Ale ta ji tady nechala.“

„S předobrým knězem.“

Muži se znovu zasmáli a Gavyn zaťal zuby. Byl si jistý, že strážní hovoří o Bryanně. Plížil se stíny a byl odhodlaný ji najít.

Nemělo by to být obtížné, protože v Tarthu strávil dětství a vrátil se sem potom, co ho vyhnali z Penbrooku. Ví, které dveře ve městě bývají zamčené a kam naopak snadno proklouzne. Strávil na hradě dost času, takže teď tuší, kudy se tam dostat, aniž by si ho někdo všiml.

Bude snadné vetřít se dovnitř a najít Bryannu.

Musí jen počkat na vhodnou příležitost.

Bouře se nečekaně zhoršila.

Začínala ji děsit.

Gleda pobídla lenivého hnědáka do hustého lijáku a uvažovala, jestli neudělala chybu. Možná měla využít pohostinnosti otce Patricka, přestože jí ji nenabízel zrovna s nadšením. Pokrytecký, svatouškovský a ukrutně lakotný kněz ji rozčiloval víc než jiní, a kdykoli se ocitla v jeho blízkosti, měla chuť pořádně mu srazit hřebínek a dát mu okusit jeho povýšenost a opovržení.

„Blázen,“ zamumlala. Déšť jí stékal po kápi a napadlo ji, jestli teď mluví o sobě, nebo o tom zatraceném knězi.

„Pospěš si, Harry,“ poháněla koně a mlaskla. Vítr jí zvedal lem zmáčeného pláště. Už to nemá daleko, jen kousek. Jakmile přebrodí bystřinu, bude doma, odhodí mokrý plášť, vytřepe vodu z vlasů a ohřeje se u ohně, kde teď nejspíš sedí Liam a přidělává na šípy peříčka nebo ocelové šipky.

Ach, kéž by už byla v suchu a teple!

Měla pocit, že je promočená na kost.

Na kulhavém Harrym se také nejede zrovna nejpohodlněji. Zranil se už jako hříbě a od té doby dopadá na jednu nohu, ačkoli se nikdy nezdálo, že by trpěl nějakými bolestmi.

Spatřila tmavou bystřinu, která se zakusovala do země a vinula údolím. Déšť rozvodnil jindy mělkou říčku na pořádný tok a Harry se vzpíral představě, že by měl do něj vkročit. „Ale no tak, pro lásku svatého Petra, brodil ses tudy už aspoň tisíckrát, ty paličatý mezku. Do toho!“ Pobídla ho patami, aby mu bylo jasné, že to myslí vážně, kůň však přesto odmítl uposlechnout, couval a divže se nestavěl na zadní.

Na druhém břehu už Gleda viděla svůj dům. Mezi otvory v zavřených okenicích se linula záře plamenů a až k ní se nesla vůně hořícího dřeva.

„K čertu, pohni se,“ zaklela. „Co to s tebou dneska je…?“ V tu chvíli v temných, vířících hlubinách cosi zahlédla. V bystřině se vznášelo nějaké tělo, které se zachytilo o špičatý kámen.

„Ach ne!“ Bez váhání slezla z koně a vstoupila do vzedmutého proudu. Ledová voda se jí vsakovala do sukně, zatékala do bot a stahovala ji dolů, zatímco se po mělčině brodila k muži vznášejícímu se ve vodě tváří dolů. Určitě je mrtvý, nejspíš to byl pocestný, který zakopl, když se snažil přebrodit proud. Po kolena ve vodě došla k němu a chytila ho za košili. Ačkoli byla tma, cosi jí na něm připadalo povědomé.

„Liame?“ zašeptala a srdce se jí v hrudi sevřelo. To přece není její manžel! Opatrný pasák by určitě neriskoval život ani kvůli vlastnímu stádu! „Liame!“ Naklonila se blíž a vší silou mrtvého muže převrátila, takže spatřila jeho bledou tvář.

Do duše se jí vryla bolest a zoufalství.

Její manžel, mrtvý a ledově chladný, upíral nevidoucí pohled vzhůru.

„Ne!“ kvílela ztrápeně. „Ne! Ach bože, ne!“ Vzlykala a tiskla se k němu, šaty už měla celé nasáklé ledovou vodou. „Prosím, Liame, ty paličáku, aspoň jednou v životě bojuj!“ křičela a bušila ho do hrudi. Jak se opovažuje ji opustit? Jaké bláznovství ho vyhnalo z teplé chalupy? Utekla mu nějaká koza? Uprchlo do lesa prase? Nebo… Že by ji šel hledat?

Zaplavil ji pocit viny, ale odmítala si něco takového připustit. Nemůže, nechce myslet na to, že možná přišel o život, protože se o ni strachoval. Řekla mu přece, že se zdrží… Ach, Ježíši Kriste! Štkala a vlekla těžké tělo ke břehu. Boty jí v bahně podkluzovaly, zuby drkotaly a voda ji stahovala stále níž.

„Hej, brachu!“ zakřičela na koně. „Pojď sem, Harry. To je můj chlapec.“ Kdyby se jí podařilo omotat otěže kolem Liamových studených dlaní a přimět koně ucouvnout a odvléct tělo z bystřiny, pak by možná, jenom možná, mohla manžela zachránit.

Zemřel, Gledo. Liam je nadobro mrtvý.

Nechtěla naslouchat hlasu rozumu a dál ve větru a dešti při volávala koně. „No tak, Harry…“

Kůň zafrkal, vykročil jejím směrem, ale hned se zase zastavil a vzepjal se. „Harry!“ ječela bezmocně.

Náhle přes skučení větru zaslechla dusot kopyt. Obrátila se a všimla si, že se k opačnému břehu blíží jakýsi jezdec. „Pomoc!“ křičela a mrkáním se snažila vypudit déšť z očí. „Prosím, pomoz mi! Je tu můj manžel…“ Vichr však její slova vál pryč.

Horečně mávala. Jezdec se vřítil na mělčinu a jeho mohutný válečný oř se rychle probíjel proudem. Viděl ji! Míří sem. Trochu povolila sevřené pěsti, v nichž třímala okraj Liamovy košile, a na okamžik pocítila úlevu.

Prosím, modlila se v duchu ke kterémukoli naslouchajícímu božstvu, dej Liamovi přežít. Dej, ať ho v bezpečí dopravím domů, dej, ať…

Vyjekla, když si všimla, že má jezdec zdviženou paži. Co to v ní třímá?

Meč? Dýku? Ne, něco kulatého a… Vrhl se na ni jako blesk.

Pokusila se sklonit, chránit se rukou, ale nestihla to. Do čela se jí zaryl špičatý kámen, ostrý jako nůž.

Hlava jí vybuchla bolestí. Před očima se jí zablesklo… A pak už byla jen tma.

Klopýtla, obrátila se a tváři dolů se zhroutila do ledové vody.

Přišel k ní ve snu uprostřed noci.

Déšť bubnoval do střešních tašek tak hlasitě, že se Bryanna probrala z omámení. Matně vnímala zurčení vody v okapech. Na okamžik vzhlédla a zmateně zírala na vlnící se rudé hedvábí nad sebou. Ach, je přece v ložnici na hradu Tarth. Obrátila se pod přikrývkou a propadala se zpátky do nevědomí, ale uvízla kdesi na hranici bdělosti a hlubokého spánku.

S tváří zabořenou do polštáře se ocitla v chaotickém, bláznivém snu, jenž se odehrával právě v tomto pokoji na tarthském hradě.

Ručně vyřezávané sloupky lůžka a šarlatová hedvábná nebesa vnímala stejně živě jako dotyk toho muže. Asi svého milence.

Neviděla mu sice do tváře, ale cítila, že se skrývá ve stínech a nehlučně se blíží k posteli. Chtěla se převrátit a podívat se na něho, ale byla jako přilepená k matraci. Na ramena se jí přitiskly silné dlaně, které ji přinutily zůstat ležet na břiše, aby do ní mohl milenec vstoupit zezadu.

„Počkej,“ zašeptala, ale slova jí uvízla v hrdle, když jí odhrnul vlasy a políbil ji na zátylek. Dech měl teplý a smyslný. Krev jí vřela v žilách. Hluboko v ní se rodila touha, zatímco muž jí rty přejížděl po rameni. Chtěla ho.

„Kdo jsi?“ zeptala se. Hlas jí zněl chraplavě a podivně, byl přidušený polštářem. „Proč jsi přišel?“

„Za tebou.“ Objaly ji silné paže a klouzaly jí k pasu, prsty jí hladil hrudník. Měl tvrdé, rozpálené, odhodlané dlaně, které našly ňadra a hnětly je. Vytáhl ji na kolena, ale stále se mu nemohla podívat do tváře. Svými prsty v ní zažehával požár, takovou touhu ještě nikdy nepocítila. Poklekl vedle ní, ale nepustil ji ani na okamžik. Tělo se tisklo na tělo, muž a žena byli předurčeni ke spojení.

Točila se jí hlava a stále si připomínala, že je to jen sen, smyslný sen, sladký jako med. Nemá žádného milence, přesto tu s ní je v temném loži a prožívají rozkoš z dotyku rozvášněných těl.

„Bryanno,“ zašeptal. „Ty chlípná čarodějnice.“

Mozolnatými prsty ji hladil na vrcholcích ňader, škádlil ji a pohrával si s ní.

Když jednu z bradavek lehce stiskl, hlasitě zasténala, neboť pronikavá slast, ohromující a lahodná, ji docela probrala.

Co to má znamenat? Otázka se jí vznášela v hlavě, ale příliš na ní nezáleželo, neboť hluboko v ní pulzovala touha, celé tělo dychtivě reagovalo na jeho pevný stisk. Hrudí se třel o její nahá záda a jeho hladké a tvrdé mužství se jí tisklo k zadečku…, třelo se o ni, dobývalo se dál. Miluje ten slastný pocit…

Kdo je ten neodbytný muž s pružnými svaly a dovednýma rukama?

Milenec?

Přítel?

Nepřítel?

S žádným mužem ale zatím nespala… Komu by dovolila takové milostné důvěrnosti? Gavynovi.

Srdce jí poskočilo, když si uvědomila, že ji našel. Věděl, kam má namířeno, sám přece rozluštil mapu. Pochopitelně. Usmála se do tmy.

Škádlí mě a mučí. Ukáže se mi, teprve až se mu oddám. Ano… Pak to tedy udělám.

Povzdechla si, přitiskla se k němu a poddala se vlnám rozkoše a pulzující touhy. Políbil ji na odhalené rameno. Vztáhla paži dozadu, zabořila mu prsty do vlasů a malátně se protáhla. Zasténal, jednu dlaň jí roztáhl na ňadru, druhou sunul níž a pohrával si s ní. Nasávala jeho mužnou vůni.

„Vím, kdo jsi,“ pronesla, a ačkoli na něj nemohla vidět, natáhla paži ještě více dozadu a přejela po silných hladkých svalech jeho zad.

„Jistěže víš.“ Vlhké rty jí putovaly podél páteře. Bryanna vyjekla, když jí roztáhl nohy a dotkl se prsty jejího lůna. Zachvěla se, nikoli chladem, nýbrž primitivním a hlubokým chtíčem. Zatímco ji tlačil do matrace, zvedla boky a zavrtěla se, toužila po uvolnění.

Tvrdý úd se jí důvěrně tiskl k zadečku a hledal vstup.

„Gavyne,“ zašeptala. „Prosím.“

Laskání ustalo. „Cože?“ zeptal se.

„Říkala jsem prosím,“ zamumlala. „Prosím.“

„Oslovilas mě Gavyne.“

„Ano, ano,“ šeptala a tiskla se k němu boky. Nesnesla představu, že by přestal hladit její rozpálenou a zpocenou kůži, že by se od ní odtáhl.

„Nejsem Gavyn,“ zašeptal náhle.

Ta slova jí příliš nedávala smysl. Co to má znamenat? Je to hloupost, jenom žertík na rozptýlení. Veškeré pochyby pustila z hlavy, když na ni nalehl celým tělem. Kolenem jí roztáhl nohy a prsty vklouzl do klína. Zmocnila se jí horečná touha.

„A teď, čarodějnice,“ pronesl, „nastal čas naplnit svůj osud.“

Tvrdě a hluboko se do ní zanořil, až jí přitlačil tvář do polštáře.

Vykřikla, měla pocit, že ji roztrhne. Přišla o panenství. Bolestný výkřik však přešel v sténání rozkoší, když se v ní neúnavně pohyboval.

Jak jen miluje ten pomalý milostný rytmus! Ještě nikdy nebyla s mužem, přesto se zdálo, že její tělo ví, co má dělat. Cítila, že se mu otevírá, jejich boky se pohybovaly v souladu, dychtivě ho přijímala, toužila ho pojmout co nejhlouběji.

Jejich zpocená těla se do sebe vpíjela a podle mužova sténání a pachu jeho pižma Bryanna jasně poznala, že i on je silně vzrušený. Jeho žár jen sytil touhu, která v ní žhnula, sílila, vířila a nesla ji k nebesům. Sdíleli vášeň i chtíč.

Zarývala prsty do matrace, celé tělo jí zachvátil lahodný a stále žhavější pocit. Milenec zrychloval rytmus, Bryanně se však krev v žilách změnila na hustý nektar, jenž mírnil její vášeň a otupoval jí smysly, dokud neucítila, že se její duše vznáší nad mužem, který se pohybuje na jejím těle.

Naposledy se k ní přitiskl, zasténal a zhroutil se na ni. Rozpálená a zchvácená těla splynula v jedno.

„Kambriina dcero, jsi má,“ pronesl nelidským hlasem, jenž jako by přicházel z nějakého vzdáleného prostoru. „Jsme navždy svázaní.“

Hrad se od jeho poslední návštěvy příliš nezměnil. Gavyn nepozorován proklouzl branami, když se vojáci vraceli z obchůzky, a prošel zabláceným nádvořím stejně jako před lety. Tehdy býval pacholkem, staral se o koně a učil se od vrchního stájníka Neddyma.

Neomylně si razil cestu tmou, přes nádvoří a pod přístřeškem u kuchyně. Vzhlédl k oknům a uvažoval, které asi vede k Bryannině ložnici. Nemohl samozřejmě vyšplhat po hladkých zdech, avšak už vědomí, že je jí nablízku, v něm zažehlo jiskru. Dosud zuřil, že ho opustila, ale nemohl už popírat, že ho naproste okouzlila.

Namlouval si, že ji pronásleduje kvůli mapě a dýce a aby ukojil svou zvědavost, možná by jí také mohl ukrást drahokamy, kdyby je našla. Ano, to by jí patřilo za to, že od něj odešla.

Ve skutečnosti ovšem tušil, že ho pohání něco víc, cosi stejně zneklidňujícího. Nedokázal ji vypudit z hlavy. Od okamžiku, kdy ji v lese spatřil, jak do větru křičí na záhadnou Isu, na ni nepřestal myslet. Na přitažlivosti jí ještě přidávalo, že je to žena z jeho snu a dívka, do níž byl v dětství zamilovaný.

Nesmí zapomínat ani na neodbytný pocit, že jí hrozí nebezpečí, že se za ní plíží zlo, jako to vídal ve snu.

K čertu s tou ženskou, pomyslel si a zkoumal temná okna ve stěnách hradu. Z několika se linulo slabé světlo, nejspíš ze skomírajících ohňů. Předpokládal, že Bryanna klidně spí právě v jednom z těch pokojů.

A přes to…

Podíval se na tmavou oblohu a vycítil stejné zlo, jež vnímal ve snech.

Může jen doufat, že hradby sídla ji ochrání před zvrhlostí, již ve spánku zachytil. Byl odhodlaný ji najít, a tak proklouzl dveřmi do kuchyně. Věděl, jak se vkrást do hradu, jak se protáhnout chodbami jako duch, neboť ačkoli se možná změnila pravidla a tváře stráží, každodenní chod zůstal stejný. Je to totéž, jako když v dětství kradl solené hovězí a sladkosti z kuchyně či víno ze sklepa, a to správci přímo před nosem.

Lord Romney býval přísný pán, který jen nerad měnil názory či zvyky. Jelikož jeho syn sir Mabon své povinnosti barona dosud nepřevzal, stráže jistě dávají kroužky s klíči stále na stejné místo a nezměnilo se ani zabezpečení hradu. Gavyn věděl, které dveře budou zamčené a u kterých se petlice nezavírají, stejně jako poznával každý zákrut slabě osvětlených hradních chodeb.

Potichounku vyšel do třetího patra a plížil se chodbou. Na jednom konci se nacházela pánova ložnice přiléhající k přijímacímu pokoji, na druhém pak prázdné místnosti, hostinské pokoje nebo místnosti pro děti.

V sídle panovalo ticho, přesto věděl, že jsou tu stráže, které nejspíš hrají kostky, popíjejí medovinu nebo podřimují na svých postech. Pokradmu pokračoval chodbou kolem dávno vyhořelých svíček. Zkusil první dveře, otevřel je a objevil prázdnou ložnici, prázdný pokoj páchnoucí plísní a zatuchlinou. Kdysi patříval Mabonovi a jeho bratru. Neslyšně zavřel a zamířil k další ložnici. Když zkusil zatlačit do dveří, nehnuly se. Pochopil, že Bryanna je zamčená uvnitř, v bezpečí.

Na okamžik se mu ulevilo. Přešel chodbou kolem latríny ke schodišti s oknem, z něhož bylo vidět na nádvoří. Zastavil se a zahleděl se ven. Liják snášející se z nebe bušil do střechy a zahaloval vše stříbřitou clonou.

Cosi se za ním pohnulo. Prudce se obrátil, sevřel jílec nože a přikrčil se do výklenku. Byl napjatý a připravený vyrazit. Očekával, že se na něj hlubokým hlasem oboří strážný. Neviděl však nic.

Přesto v chodbě něco vycítil, jakési takřka hmatatelné zlo vířící v temnotě. Protáhlo se kolem něj, chladné jako smrt, byť neslyšel žádné kroky.

Na hradě Tarth straší, Gavyne. Nikdy na to nezapomeň, říkala mu matka. Vždycky sice předpokládal, že je to jen pověst, která mu má zabránit v nočních výpravách do hodovní síně, kam měl jinak vstup zakázán. Nepřekračuj práh do říše mrtvých. Její zlověstná varování jeho odvážným toulkám jen dodávala na přitažlivosti.

Nikdy se ovšem nepotkal s duchem, přízrakem ani démonem. Až dosud.

Znovu si vzpomněl na Bryannu a spěchal k zamčeným dveřím její ložnice. Nezaváhal ani na vteřinu a zatlačil do nich. Tentokrát se nehlučně a snadno otevřely.

Vstoupil dovnitř. Oheň už dohoříval, ale stále zářil natolik, že viděl na polštáři její zcuchané kudrny.

Zastavil se a naslouchal jejímu tichému oddechování. Prostěradla zašustila, jak se dívka pohnula, pak na okamžik zvedla hlavu, jako by se zadívala přímo na něj. Proboha, ta je ale krásná! Přestože v místnosti panovalo šero, rozpoznal její rysy, rovný nos, velké oči a plné rty. Zachumlané prameny rozpuštěných vlasů jí padaly přes ramena.

„Gavyne,“ zašeptala, ačkoli rty se sotva pohybovaly. Možná to byl jen klam světla a stínů. Setkali se pohledem a Gavynovi se hlasitě rozbušilo srdce. Stáhla obočí a smutně přivřela oči. „Proč?“ zeptala se a hlas se jí zlomil. „Proč jsi to udělal?“

„Co? To tys mě opustila,“ opáčil a přistoupil blíž.

„Zachovala jsem se podle předpovědi.“

Došel těsně k ní.

„Nehněvej se,“ zamumlala. Nebyl si jistý, jestli je dívka vůbec vzhůru. „Prosím.“

Při pohledu na tu zranitelnou krásku dočista roztál. Obvykle měla ostrý jazyk, byla tvrdohlavá a ráda ho škádlila a pokoušela, ale teď vypadala zmateně. Možná je ještě v polospánku.

„Spi,“ vybídl ji. Vztek ho opustil. „Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku.“

„Takže tak tomu říkáš?“ zeptala se a takřka úlevně se zasmála. „Myslím… Proč jsi mi to neřekl? Proč jsi mě nepolíbil na rty?“

Svádí ho?

„To jsem udělal.“ Vzpomněl si na polibek, který si vyměnili v lese a jenž mu rozechvěl celé tělo.

„Ne…“ Omámeně zavrtěla hlavou, oči se jí zavíraly.

„Dobře se vyspi,“ popřál jí.

„Nepolíbíš mě ani na dobrou noc?“

Nedokázal uvěřit svým uším. Opustila ho uprostřed noci, vykradla se jako zloděj, jako by na něj měla vztek nebo před ním chtěla utéct. Proč je tedy najednou tak vřelá a vstřícná, když se vloudil do její ložnice?

Měl by jít.

Hned.

Jestli si zachoval kousek zdravého rozumu, protáhne se dveřmi a bude předstírat, že do té zšeřelé ložnice se skomírajícím ohněm v krbu nikdy nevkročil.

„Dobrou noc, Bryanno.“ Otočil se ke dveřím.

„Neodcházej,“ zašeptala. „Prosím, Gavyne, neopouštěj mě takhle.“

„Jak?“ zajímal se a obrátil se zpátky k ní.

„Samotnou. Ne poté, co jsme spolu prožili.“ Hlas zněl ospale a otupěle.

Přestože si byl jistý, že se jí jen něco zdálo, nemohl popřít touhu, jež mu zaplavovala tělo, když se díval na plné rudé rty a zacuchané rusé kadeře.

„Moc jsme toho neprožili,“ poznamenal.

„Ne? Proboha, Gavyne, ty jsi ale zmetek,“ obořila se na něj.

Nedokázal potlačit úsměv. Tohle je žena, kterou zná, o níž snil, žena, do níž by se mohl zamilovat, pokud to dopustí.

„Nemyslela jsem si, že jsi zbabělec a vytratíš se uprostřed noci.“

„Ježíši Kriste, ženská, co ode mě chceš?“

„Polibek na dobrou noc,“ odpověděla nejistě.

Vybavil si společné dny v lese, jízdu na koni, lov, péči o koně, noci u ohně s vlčicí vykukující ze křoví. Její teplé ruce, když se mu starala o rány a vyčítala mu, že se o sebe dobře nestará. A pak ten polibek, srdcervoucí a dechberoucí. Tehdy si přál, aby trval věčně, ale teď by na něj nejraději zapomněl.

„Po všem, co jsme spolu sdíleli, si snad zasloužím jeden polibek, ne?“

„Možná,“ odpověděl. Bojoval s nutkáním padnout za ní do postele, zlíbat jí rty, oči, krk i ňadra. Bože na nebesích, už je to tak dlouho, co byl se ženou, a žádnou nikdy nechtěl více než Bryannu! Přesto tu něco nehraje… Dívka není ve své kůži. Jednu chvíli mluví jasně, pak zase plácá nesmysly.

Nedělej to, varovala ho mysl. Počkej, tím nic nezkazíš.

Napřáhla ruce a sevřela mu dlaň. Sklouzla z ní přikrývka a odhalila jedno nahé ňadro. Gavynovi náhle vyschlo v ústech Ztěžka polkl, protože navzdory šeru mu neunikla růžová bradavka, svůdná a vztyčená.

„Pomiluj mě, Gavyne. Tentokrát mě ale polib na ústa a dovol, ať ti vidím do tváře.“

Tentokrát?

Přejela mu rukou po stehnu.

Jeho mužství očekáváním ztvrdlo a napínalo se v kalhotách. Po zádech mu stékal pot, když si představil, že by se s ní miloval. Už viděl, jak se jejich zchvácená těla proplétají, jak Bryanna přerývaně dýchá, má zardělou tvář a objímá ho pažemi, tiskne se k němu, líbá ho, laská ho jazykem v podbřišku a ještě níž…

Zasténal a pokusil se ustoupit, avšak nedokázal to.

„Bryanno,“ pronesl chraplavě. „To není dobrý nápad.“

„A to říkáš teď?“ zeptala se nahněvaně.

Zavřel oči. Svaly na nohou v místech, kde se ho dotýkala, měl napjaté. „Jde jen o to, že…“

„Že co? Neumíš se milovat se ženou tváří v tvář?“ Sevřela mu prsty stehno. Musel bojovat s neskutečným nutkáním skočit za ní do postele.

„Opravdu to chceš?“

„Copak tě o to nežádám?“ Vypadala, že už se probrala. Poklekla a z jejího nahého a vyzývavého těla sklouzla pokrývka. Přestože byla tma, dobře ji viděl, cítil a vnímal její touhu. Hlavu měla na úrovni jeho hrudníku, a když promluvila, její dech jako by pronikal halenou i pláštěm. „Ty už mě nechceš?“ Zvedla hlavu, až se jí vlasy přelily přes rameno. Odhalené bělostné hrdlo ve tmě zářilo. „Už ses mě nabažil?“

„Och, Bryanno,“ zamručel, neboť věděl, že dál od pravdy už by být nemohla. Dlaněmi mu vklouzla pod halenu a hladila ho bříšky prstů. Krev mu v žilách vřela, srdce mu bláznivě bušilo a nakonec ho přemohla touha.

Svlékl si nohavice a také poklekl na lůžko. Bryanna mu stáhla halenu, byla stejně dychtivá jako on. Přitiskl hruď k jejím plným kulatým ňadrům, sevřel její drobné tělo do náručí a políbil ji. Plenil jí ústa, dýchal přerývaně a hlasitě.

To není správné!

Nedělej to!

Přestaň, než bude pozdě.

Bryanna se chová tak divně… Och, Ježíši Kriste…

Přitlačil jí jazyk na zuby. Otevřela se mu ochotně, roztouženě, jejich jazyky se proplétaly. Hrudník se jí prudce zvedal, dech se zrychloval. Dychtivými dlaněmi jí přejel žebra a dívka se zajíkla očekáváním, když palci našel bradavky a pohrával si s nimi, dokud neztvrdly a ňadra se mu v rukou nenapjala.

Je rozpálená.

Cítil, jak z ní stoupá žár.

Věděl, že její klín už bude vlhký a připravený.

Představil si, jak do ní vstoupí a ucítí, jak se kolem něj svírá.

Vykřikla, zavřela oči a nachýlila hlavu, aby ji mohl políbit na půvabně klenuté hrdlo, bílé, zranitelné a smyslné.

Nedělej to, Gavyne. Přestaň, dokud můžeš. Ještě chvilka a nebude cesty zpět.

Políbil ji na krk.

Tvrdě.

Sál jí rty.

„Gavyne!“ vyjekla.

Krev mu hučela v uších. Převrátil se na záda a přitáhl si ji na sebe. Objal útlý pas a prsty laskal páteř i úchvatný dolíček nad dokonalým malým zadečkem.

„Och, ach bože,“ mumlala mu do úst.

Ztratili ponětí, kde se nacházejí. Bryanna se o Gavyna smyslně třela.

Zaťal jí prsty do hýždí. Když jí jazykem a zuby přejel přes bradavku, prohnula záda jako luk. Zabořila mu prsty do vlasů a tiskla ho k sobě, zatímco jí lačně sál ňadro, dráždil ji prsty, připravoval ji a postupoval stále níž, až do nejtajnějšího místečka.

Vykřikla a vzepjala se, když do jejího vlhkého lůna vsunul prst.

„Prosím,“ šeptala ochraptělá touhou. „Gavyne, prosím…“

„Bůh mi odpusť,“ zašeptal a přitáhl ji na sebe. Jeho tvrdé mužství se zanořilo hluboko do rozpáleného klína.

Pohybovala se na něm. Pomáhal jí rukama v pase, vždy když se zhoupla, zvedl boky. Stále dokola, tvrdě, rychle, vášnivě. Ach bože, je tak skvělá! Gavyn se potil, snažil se ovládnout a sledoval, jak se na něm Bryanna zmítá. Její pevná ňadra se zhoupla s každým milostným pohybem.

Záda měla prohnutá, otevřenými ústy ztěžka oddychovala.

Její žár ho ještě víc rozpaloval. Užíval si těch úchvatných pocitů a měl co dělat, aby hned nevyvrcholil. Zaťal zuby a pohyboval se stále prudčeji a rychleji.

Když vykřikla a celé tělo jí zachvátila divoká křeč, zasunul se co nejhlouběji, zvedl ramena a sevřel ji pevně v náručí. Znovu ji líbal na ňadra. Stoupalo v něm napětí a stále narůstalo, až mu celé tělo vybuchlo rozkoší.

Ocitl se na vrcholu.

A zakusil příšerný pocit viny.

„Neodcházej.“

Bryannina výzva jako by se odrážela od stěn temné ložnice a zabodávala se mu rovnou do srdce. Přestože teď spala, během noci ho prosila, aby ji neopouštěl, a on jí podlehl. Teď si Gavyn vyčítal, že zůstal tak dlouho a miloval se s ní až do brzkých ranních hodin, kdy už oheň zcela dohořel a liják, který mezitím zesílil, hlasitě bušil do střechy.

Sice by s ní rád zůstal, ale brzy se rozední. Hrad se začne probouzet, obyvatelé se pustí do práce a on nemůže riskovat, že ho někdo objeví.

Pořád je hledaný muž a zpráva o jeho zločinu se už možná dostala i do Tarthu, kde by ho leckdo mohl poznat. Musí být opatrný, alespoň dokud si nepromluví s někdejšími známými, s lidmi, kteří se přátelili s jeho matkou.

V Bryannině loži už strávil dost času. Po prvním milování na chvíli usnul, a když se pak probudil, přitáhl si její ospalé tělo k sobě, pomiloval ji ještě jednou a znovu žasl nad jejím nádherným a svůdným tělem.

Je to čarodějka? Ne. Nevěří, že ovládá nějaká kouzla kromě umění očarovat a omámit jeho.

Takže je jen žena? Ano, ale zcela výjimečná.

Pokušitelka? O tom není vůbec pochyb.

Zatímco spala, vykroutil se jí z náručí, vyklouzl z postele a potmě se ustrojil.

Vůbec se mu nechtělo odejít.

Jenomže zůstat by bylo nesmírně hloupé.

Když si potichu povzdychla a obrátila hlavu na polštáři, málem změnil rozhodnutí. Proč se ještě na chvíli nezavrtat pod přikrývku? Nemohl by se schovat tady v ložnici? Představil si, jaké by to bylo, kdyby se probrala a našla ho v posteli. Uvažoval, jak by asi reagovala, jak by byla nejprve překvapená a poté by se v tyrkysových očích zablýsklo radostí. Jak rád by ji políbil a pomiloval se s ní za denního světla! Bylo by úchvatné hledět jí do očí, vidět pohyby jejího těla, sledovat její úžas, radost a rozkoš z milování. Napadlo ho, že by ji nejprve políbil na rty a později sledoval, jak líbá na oplátku ona jeho, putuje ústy k podbřišku a ještě níž. Okamžitě se při té představě vzrušil, už viděl, jak by k němu obrátila oči s uličnickým výrazem, jak by zakmitala jazýčkem a okusila ho, jaká kouzla by s ním prováděla její ústa, ach bože, ta úžasná, smyslná ústa s plnými rty.

Málem už vklouzl zpátky do postele, ale zaslechl nějaký hluk – zaskřípání kůže na kamenné podlaze, nejspíš něčí kroky v chodbě za dveřmi.

Ztuhl. Jeho představy zmizely a vzrušení opadlo.

Srdce cítil až v krku.

Napínal uši, ale slyšel jen bušení deště do střechy a vítr hvízdající za okny hradu.

Pro lásku boží, nesmí zapomínat, že tu nejsou sami. Nemůže riskovat, že ho objeví, a to navíc v ložnici dámy, a uvězní ho tu! Než se ukáže, musí vypátrat, jestli je v Tarthu pro ně oba bezpečno.

Vytáhl nůž z pochvy, chvíli poslouchal u dveří a pak se protáhl do chodby. Dusot podpatků na schodech napovídal, že nastal čas výměny stráží, proto tedy zamířil opačným směrem, dál od hlavního schodiště.

Než se vydal dolů, kde by mohl narazit na jinou stráž, přikrčil se do výklenku pod oknem a naslouchal. Ať už šel po hlavním schodišti kdokoli, nevydal se za ním. Vydechl a zamířil ke schodům.

„Hej, ty tam!“ zařval hluboký mužský hlas z nádvoří.

Gavyn se ani nepohnul.

Někdo ho zahlédl v okně!

Zatraceně! To je ale pech! Jaká byla šance, že ho zahlédne strážný stojící před hodovní síní? Gavyn pevně sevřel rukojeť nože.

„Kluku!“ zakřičel znovu strážný.

Kluku?

„John, že jo? Koželuhův syn? Co sakra děláš venku takhle v noci, když lije jak z konve? Ztrať se vod toho psince a mazej zpátky do otcovy chalupy. Dyby se dověděl, žes slídil po venku, zvalchuje ti zadek, že si tejden nesedneš. A teď padej, než tě zmrskám sám!“

Gavyn úlevou vydechl a vyhlédl z okna, přes hustý déšť toho však moc neviděl. Když se ujistil, že rozmíška mezi vojákem a chlapcem skončila, spěchal po schodišti a vyklouzl ven do tmy, která ještě pár hodin potrvá. Déšť bičoval zemi a rozstříkával kaluže. Gavyn se plížil nejtemnější stranou nádvoří, vzal to zkratkou kolem hrnčířovy a doškářovy chýše a málem zakopl o promočenou kočku, která na něj zaprskala, vystřelila zpoza stohu a protáhla se pod hromadu dřeva.

Přitiskl se k výplňové zdi a obezřetně postupoval ke stájím, s nimiž byl obeznámen snad nejlépe. Na seníku znal místo, kde si jako chlapec mnohokrát potajmu zdříml.

Naposledy vzhlédl k oknu ve třetím patře hradu – k Bryannině ložnici –, protáhl se vraty a vešel do známého prostředí páchnoucího kůží, olejem, hnojem, senem a močí. Když se plížil kolem stání, narazil si koleno o vystouplé prkno a potichoučku zaklel.

Koně ržáli a frkali. Zadržel dech a doufal, že neprobudil žádného z pacholků spících opodál.

„Psst,“ zamumlal jeden z mužů, ale ihned začal znovu chrápat.

Gavyn se kradl jako kočka k prastarému žebříku na seník. Doufal, že mu nikdo nezabral jeho místo, malý koutek pod trámovím. Měl ale štěstí, výklenek byl prázdný. Stočil se do klubíčka a přitáhl na sebe seno. Jestli je vrchním stájníkem stále Neddym, ráno se mu svěří.

A pokud ne? Co když už Neddym nežije? K čertu, je teď tak unavený, že se mu o tom nechce přemýšlet. Až kohout zakokrhá, něco už vymyslí.

„Gavyne?“ zašeptala Bryanna a natáhla paži přes studenou postel… Tak počkat. Byl s ní přece, ne? V hlavě jí bušilo a cítila bolest za očima. Když se posadila, všechno se s ní stále trochu točilo.

Opřela se do polštářů a zamyslela se.

Opravdu se s Gavynem milovala? Strávila několik hodin v jeho náručí a zažívala s ním rozkoš v mihotavém světle plamenů?

Natáhla se na lůžku a hlavou jí běžely mlhavé vzpomínky. To včerejší sladké víno ji pořádně omámilo. Možná bylo zkažené. Nebo otrávené?

Byl to jen sen?

Zavřela oči a snažila se soustředit, připomenout si, co se stalo, ale pořád se jí to zdálo zmatené, nedokázala vzpomínky pevné uchopit. „Och, svatá Matko boží.“

Kde je teď Isa?

Proč už k ní najednou nemluví?

Bryanna si vybavila útržky z včerejší noci, jak byla chlípná a nenasytná, což se jí vůbec nepodobá. Jistě, byla unavená, příliš toho vypila a část událostí si takřka nepamatuje…

Opatrně otevřela oči a zase ji rozbolela hlava.

Oheň vyhasl, a přestože bylo v ložnici chladno, měla celé tělo zalité potem. Bezpochyby kvůli tomu snu, což byla zčásti noční můra a zčásti fantazie. Sladká Rhiannon, připadalo jí to tak živé!

Když jí rozpálené tělo trochu zchladlo, přitáhla si Bryanna přikrývku ke krku. Okenicemi se dovnitř linulo šedavé světlo a konečně přestalo pršet.

Slyšela známky toho, že hrad se probouzí. Po chodbě někdo kráčel, přes dubové dveře se k ní nesly přidušené hlasy. Dosud byla vyčerpaná, sice spala tvrdě, ale velice neklidně. Nepřipadala si odpočatě ani uvolněně a napadlo ji, jestli není nemocná.

Přinutila se vstát.

Škubla sebou, když ji zabolelo v klíně. Pochopitelně, přišla přece o panenství.

Před očima se jí míhaly výjevy z noci. Zpocená těla, bolest, touha tak naléhavá, že ho prosila, aby si ji vzal. Pak vášeň a rozkoš. Odhodila přikrývku a spatřila malou skvrnku krve, která už začínala hnědnout. Není čas jejího měsíčního krvácení, takže… to musí být proto… Protože sen byl skutečností…

Ano, miloval ji tak úchvatně, že ji rozrušovala už pouhá vzpomínka.

V hlavě se jí honily myšlenky. Vzala do ruky košili, ale nevybavovala si, že by si ji svlékla… Nebo ano? „Och, proboha,“ zašeptala a připomněla si, jak bezuzdně se před ním odhalila, jak seděla na něm a cítila v sobě jeho tvrdý úd.

Mohlo k tomu dojít?

Milovala se s ním divoce skoro celou noc? Vzpomíná si, že by ji před úsvitem opustil? Všechno měla zahalené v mlze, byla to zmatená směsice pravdy a fantazie.

Ve spáncích jí bušilo. Přešla k umyvadlu na malém stolku a opláchla si obličej studenou vodou. Namočila si nejen tvář, ale i pár pramenů vlasů. Chopila se plátěného ručníku ležícího u umyvadla a zadívala se do kousku leštěného kovu, který visel na stěně. Zírala na ni její smrtelně bledá tvář a kolem krku ji stále zdobil náhrdelník z malých pohmožděnin.

Pocházejí z jiného snu, je to fyzický důkaz noční můry, jež jí ve spánku řádila v hlavě. Nemůže být krev na prostěradle a pálení v klíně také tohoto původu? A jestli ano, není náhodou těhotná? Nepočala se snovým milencem? Ačkoli se to zdá nemyslitelné, není tak naivní, aby si myslela, že k početí dojít nemohlo.

Zdá se, že všechno je možné.

Kousla se do rtu a snažila se zaplašit podobné myšlenky. Zase se podívala do zrcadla, z něhož na ni hleděly vyděšené modrozelené oči. „Ach, Morrigu, ne,“ zašeptala. Neskutečně se styděla. To není pravda. Musel to být jen sen… Ale když se znovu zadívala na svůj odraz, vybavila si váhu muže, jenž se vkradl do jejího pokoje. Pohlédla do zrcadla ještě jednou. Za jejími zády stál ve stínu muž a zíral na její obraz. Byl to temný válečník, jehož rysy viděla jen rozmazaně.

Zákeřný a zlý.

Srdce se jí zastavilo v hrudi.

Vybavila si to první divoké spojení, jemuž se rozhodně nedalo říkat milování. Neviděla milenci do tváře, jen cítila jeho tělo na svém, jeho horký dech a ostré zuby zarývající se jí do zátylku.

A co že to říkal? „Nejsem Gavyn.“

Objala se pažemi a civěla do zrcátka, jako by z něj to tajemství mohla vyčíst. „Kdo to byl?“ zašeptala hlasitě.

V zrcadle zahlédla záblesk jeho tváře. Oči měl takřka černé, kolem rozšířených zornic jen malinký barevný kroužek. Jedna duhovka hnědá, druhá modrá. Obě jasně a zlomyslně zářily.

Otočila se, byla připravená se na démona vrhnout a oči mu vyškrábat, ale místnost zela prázdnotou.

Nic se ani nehnulo.

Stála sama v chladné šeré ložnici, hruď se jí dmula s každým nádechem, srdce bušilo a krev jí vřela touhou po pomstě.

Obavami jí naskočila husí kůže. Pak se jí v hlavě rozezněl hluboký mužský hlas:

„Bryanno z Tarthu,

dcero Kambrie,

vnučko Waylynna,

potomku Llewellyna

a velké čarodějné bohyně Rhiannon.

Patříš do neznámého světa, světa temnoty.

Do světa, v němž vládnou nezkrotná zvířata a démoni, nenávidění a obávaní.

Jen ty, osoba smíšené krve, můžeš do té říše vstoupit.“

Hlas se vytratil. Bryanna stála jako přikovaná, kulila oči a vše se v ní vzpíralo tomu uvěřit. „Jaké říše?“ zašeptala chraplavě. Právě tento hlas slyšela v noci, byl to hlas muže, který si ji vzal násilím. Proboha, zešílela snad?

„Ukaž se, démone,“ naléhala a bosky přešla k místu, kde ho předtím zahlédla. Cítila nepokoj, chlad ve vzduchu, trpkost a vztek. Naskočila jí husí kůže a zamrazilo ji. „Zbabělče, ukaž se mi!“ Dech se jí srážel na páru. „U všech svatých, zjev se!“

Pomyslela na všechna zaříkání, co znala, na runy a ochranné modlitby, jež ji zradily. Nespasil ji dokonce ani hrad se zatarasenými branami, hlídanými věžemi a pevnými hradbami. Gleda trvala na tom, že se tu má ubytovat, aby byla v bezpečí.

Nebo k tomu snad stařena měla jiný důvod?

Možná je ta žena, která se prohlašuje za Isinu sestru, jen další lhářka, nepřítel přestrojený za včelařku. A co Gavyn? Opravdu za ní v noci přišel, nebo to byla také jen představa, jež se jí vkradla do hlavy, nic než zhmotnění jejích přání?

Och, je taková hlupačka!

Důvěřivá.

Uvěřila hlasu, který slyší jen ona sama.

Ostrý chlad se z místnosti najednou vytratil.

„Iso, kde jsi?“ zeptala se. Potřebovala vědět, že se dočista nepomátla. Hlasy bez těl, cizinci v zrcadle, drzý a nechtěný válečník v její posteli. Proč? Kvůli nějakému starému proroctví? Kletbě? Hloupé mapce na kusu jelenice a bezcenné dýce? Nezapomínej, že to není jen tak nějaká zbraň, ale Posvátná dýka!

Měla raději zůstat s Gavynem v lese, ne si ho přivolávat do lůžka a tak důvěrně o něm snít.

Proč jen ho opustila? Kvůli Ise? Copak je úplně tupá?

„Iso, prosím, jestli mě slyšíš…“

Právě v tu chvíli někdo tiše zaklepal na dveře. „Má paní?“ ozvala se služka.

Bryanna se lekla. Probrala se ze sna, rychle našla tuniku a přetáhla si ji přes hlavu.

„Okamžik!“ Nestačila si ani zavázat živútek, rychle zamířila ke dveřím a pootevřela je.

V chodbě stála útlá služebná a v ruce třímala vědro horké vody. Oči měla zlaté jako ranní slunce, tvář posetou drobnými pihami, obočí tenké a rezavé stejně jako vlasy. Sklonila hlavu v náznaku pukrlete.

„Jsem Daisy,“ představila se nesměle. „Garnock – to je zdejší správce – mě požádal, abych se o tebe postarala,“ vysvětlila. Pak si nejspíš všimla, v jakém stavu je Bryannino oblečení a vlasy. „Ale…, ehm, nechci tě obtěžovat. Jestli by sis ráda ještě přispala, nenech se rušit… Jinak bych ti třeba mohla pomoci s oblékáním.“

Bryanna byla ráda, že za ní neposlali kysele se tvářící Hettii, a tak odpověděla: „Ano… Prosím, pojď dál.“ Ustoupila, aby mohla Daisy projít.

Dívka bez váhání vešla. Vylila studenou vodu z umyvadla do prázdného vědra a nahradila ji teplou, pak položila na stůl čerstvý kus mýdla vonícího po levanduli. „Garnock ti vzkazuje, že snídaně bude asi za hodinu,“ dodala.

Bryanna zašla za zástěnu a celá se vydrbala, nezapomněla ani na citlivé místo v klíně. Daisy se mezitím osmělila a rozpovídala se o skandálním chování nejstarší dcery nějakého řemeslníka, poté jí pomohla upravit šaty. Se svými historkami nepřestala, ani když Bryanně rozčesávala a zaplétala vlasy.

Bryanna ji ráda nechala, protože ji bolela hlava a nemohla se zbavit pocitu, že předchozí noc byla něco víc než jen noční můra a posléze smyslný sen. Zatímco Daisy dál klevetila, vrátila se Bryanna v myšlenkách k nočním událostem.

Sotva dívka odešla, začala přemýšlet nad vším, co se dověděla předchozího dne. Může to být pravda? Je vážně dcera Kambrie a Alwynna, a tedy i potomkem Llewellyna a Rhiannon?

Připadalo jí to silně nepravděpodobné.

Dotkla se krku s řetízkem modřin a představila si Gavyna, Šlo sice o sen, ale proč v něm bylo jejich první spojení tak hrubé, drsné, bez lásky? Proč ji neotočil, aby mu viděla do tváře? Proč ji nepolíbil na rty, jako to udělal už předtím? Proč to chtěl mít tak sprosté a živočišné?

A proč k ní potom přišel znovu jako vášnivý, ale láskyplný milenec?

Protože na tebe má vztek, že jsi ho opustila v lese. Trestá tě. Je to divoký muž, kradl a zabíjel. Zavraždil šerifa. Rozzuřila jsi ho, pomstil se.

Možná se tě nechtěl dotknout. Třeba se vplížil do hradu, aby tě okradl. Vzpomínáš si, jak se díval na tvou dýku? Jak trval na tom, abys mu ukázala kus kůže s mapkou?

Musí to okamžitě pustit z hlavy, jinak opravdu zešílí. Je třeba něco udělat – cokoli. Bez zaváhání si rychle sbalila věci: náhradní šaty, bylinky, svíčky, amulety a koženou mapu, do níž byla zamotaná dýka – Gledin uzel držel pevně.

Vložila balíček do kapsy právě ve chvíli, kdy na dveře zaklepala Daisy a oznámila jí, že se bude podávat snídaně. Bryanna sešla o dvě podlaží níž a požádala, aby jí poslali mnicha či písaře, který by mohl napsat dopis pro její sestru na Calonu. Doufala, že otec Patrick svěří její list nějakému poslu.

V přízemí prošla krátkou klenutou chodbou do hodovní síně, kde už rozložili stoly a jasně tam zářily svíce. Na vzdáleném konci rozlehlého sálu stál na stupínku pánův stůl zakrytý pěkným ubrusem. Otec Patrick tam už seděl vedle několika mužů, jež nepoznávala, zřejmě se jednalo o rodinné příslušníky lorda Mabona.

Usedla poblíž. „Dobré ráno, otče.“

Svatouškovsky se usmál, ale vzápětí ji pokáral: „Nebyla jsi ráno v kapli.“

„Je mi to líto, otče, zaspala jsem.“

„To není žádná omluva, dcero.“ Zatímco mu páže dolévalo víno do poháru, dodal: „Bez ohledu na únavu si musíme vždy najít čas na pokání a chválu svatého Otce a jeho syna.“

„Jistě, otče Patricku.“

„Doufám, že ses nenechala ovlivnit Gledou, lady Bryanno, je totiž… Nu, nechci říct zrovna pohanka, ale dejme tomu, že se občas odchýlí ze správné cesty. Její oddanost Bohu je mnohdy sporná.“

„Opravdu?“ zeptala se Bryanna podrážděně. „Připadá mi jako žena nevšední víry.“

„Obávám se, že ses spletla,“ opáčil kněz, když do síně vešla tři pážata s tácy a mířila k pánovu stolu. Na jednom velkém podnose ležel uzený pstruh a sýr, na druhém bílý chleba a pečené kančí maso s cibulí a na třetím vaječné želé s fíky a mléčný pudink vonící po skořici.

„Á, vidím, že kuchař se dnes překonal,“ pronesl kněz. Když na silných prkénkách naservírovali lahodné jídlo, dlouze se pomodlil.

Sotva konečně skončil, Bryanna se hladově pustila do jídla. Vyhýbala se rozhovoru, požádala jen o pomoc se zprávou sestře. Duchovní sice vypadal trochu podrážděně, ale vyhověl jí.

Když už Bryanna skoro dojedla a hradní psi se začínali vrtět, přičemž hladově civěli na prkénka nasáklá omastkem a ohlodané kosti, do sálu vtrhl jakýsi voják. Ve tváři měl zachmuřený výraz a razil si cestu mezi prkennými stoly, kolem nichž sedělo služebnictvo a stráže. U panské tabule se uklonil a něco vážně šeptal brunátnému konstáblovi, který mu pozorně naslouchal, mračil se a nakonec si otřel ruce. „Nehýbejte s nimi. Hned tam jdu,“ nařídil. Zatímco se voják prodíral zpět ke dveřím, konstábl se otočil a tiše hovořil ke knězi. Bryanna zaslechla jediné slovo: „Gleda.“

Právě si namáčela kousek chleba do výpeku, ale odložila sousto a otočila se k duchovnímu. „O co jde?“ zajímala se, neboť konstábl měl ve tváři zlověstný výraz.

Otec Patrick se pokřižoval. „Jsou ve strážnici?“ otázal se. Konstábl přikývl, odstrčil prkénko a vstal. „Jdu tam.“

Když dlouhán odešel, otec Patrick se zase obrátil k Bryanně. „Obávám se, že mám pro tebe špatnou zprávu,“ pronesl laskavěji, než by byla čekala.

Sevřelo se jí srdce. „Co se děje?“ zeptala se, přestože si nebyla jistá, že to chce slyšet.

„Jde o Gledu. Lovci dnes ráno objevili ji i jejího manžela Liama.“

Měla pocit, že omdlí. „Jak?“

„Oba už byli mrtví, zjevně se utopili v řece.“

„Ne!“ Bryanna vyskočila na nohy, až málem převrhla stoličku. „Ale v noci byla tady. Ty i já, otče, my… mluvili jsme s ní. Byla živá, veselá a… Nemůžu tomu uvěřit.“ V očích měla slzy, ale otřela je hřbetem ruky.

„Mí muži nemají důvod lhát,“ upozornil ji.

„Chci ji vidět.“

„Cože? Ne, dítě, nemyslím, že…“

„Chci ji vidět, a to hned,“ trvala na svém. Zvýšila hlas, takže se jejím směrem podívalo několik vojáků od blízkého stolu.

„Možná bychom se měli pomodlit,“ ozval se knězův melodický, sebestředný hlas, který pomalu začínala nenávidět.

„Jenom ji teď chci vidět. Zaveď mě k ní. Můžeme se pomodlil nad jejím tělem.“ Bryanna už mířila k východu. Pláštěm se nezatěžovala, běžela zaplněnou hodovní síní, ignorovala strážného a rozrazila vstupní dveře. Vzduch byl po nedávné bouři vlhký a těžký, cítila v něm kouř páleného dřeva.

Šla po cestičce rozblácené čůrkem vody stékající z kopce a mířila přes nádvoří ke strážnici. Několik dívek už sbíralo vajíčka a dvojice zrzavých kluků, od pohledu dvojčata, rozhazovala kdákajícími slepicím drcené škeble a zrní. Barvíři postávali u svých kádí a máchali v otevřených přístřešcích plátno dřevěnými tyčemi, hrnčíř vytáčel korbele, džbány a konvičky na skřípajícím kruhu. Doškář spravoval střechu podkovářovy chýše a nádvořím se neslo též bušení kameníkova kladiva a dláta.

Bryanna doslova letěla kupředu, minula psinec se štěkajícími ohaři i stáje, kde ržáli a frkali koně, jimž právě dávali krmení.

Gleda že je mrtvá? Ne, ne, ne! To není možné!

Proběhla kolem muže postávajícího za kupou sena, ale vzápětí se zarazila, protože si uvědomila, že vypadal jako Gavyn. Rychle se obrátila, aby si ho pořádně prohlédla, ale rázem zmizel. Nejspíš se jí to zase jen zdálo. Ta její divoká představivost… Slyší hlasy a vydává se na záhadnou výpravu!

Bez dechu spěchala dál, nohy jí podkluzovaly v bahně a v duchu stále přemýšlela o Gavynovi.

Zapomeň na něj. Opustil tě.

Soustřeď se na Gledu a na to, co se jí stalo.

Bryanna se s tlukoucím srdcem protáhla kolem vojáka u dveří strážnice a vynutila si tak vstup.

„Počkej, má paní,“ vykřikl. Poznala v něm Quigga s přeraženým nosem, muže, s nímž se setkala předchozího večera a kterého Gleda znala už od dětství. „Prosím, to není dobrý nápad…“

Bez ohledu na jeho protesty se protlačila mezi dalšími muži, kteří postávali kolem stolu. V krbu hořel oheň a na stěnách visely zbraně rozmanitých tvarů i velikostí – nože, meče, obušky, palcáty i sekery. Dívčina pozornost však byla cele upřena na dvě těla ležící na širokém prkenném stole.

„Och, Ježíši Kriste,“ zašeptala a přitiskla si dlaň k ústům, když poznala Gledu a jejího manžela Liama. Leželi bok po boku, oba tvář popelavě šedou, mokré šaty dosud přilepené k tělu, voda z nich kapala na kamennou podlahu. „Ne,“ dostala za sebe a zavrtěla hlavou, jako by tím popřením mohla oba oživit. Gleda vypadala drobná a křehká. Bryanna nemohla uvěřit, že teprve včera jí ta stařenka zapáleně vyprávěla o Kambrii, její údajné matce. „Jak… Jak se to mohlo stát?“

„Nehoda,“ odpověděl kapitán stráží vážně. „Má paní, nemyslím, že bys tu měla být. Možná bys měla na hradě počkat na…“

„Jaká nehoda?“ zeptala se a ignorovala jeho návrh.

„Utopili se s manželem v bystřině nedaleko od domova,“ vysvětlil. „Dnes ráno je tam našli dva lovci a přinesli je sem do hradu.“

„Proč se utopili?“ vyptávala se dál.

„Kdoví?“ Kapitán zavrtěl hlavou. „Šerif je na cestě k říčce, ale nejspíš k tomu došlo tak, že tady Liam se vydal hledat svou ženu, která se zdržela na hradě. Rozpoutala se hrozná bouře. Možná se kůň splašil a shodil ji, takže si rozbila hlavu o kámen… Má na čele ránu. Už se to asi nedovíme. Je to tragédie.“

Bryanna se málem zhroutila. Chtěla padnout na kolena a ječet na Isu, na Boha či kohokoli, kdo by naslouchal. Namísto toho zaťala zuby. „Jsi si jistý, že to byla nehoda?“ zajímala se. Cítila na sobě pohledy všech shromážděných.

„Ano. Podle všeho se nic neztratilo. Kůň se popásal opodál, nikdo ho neodstrojil. Liam měl v kapse pár mincí a v jejich domě je vše v pořádku.“

Bryanně se nechtělo věřit, že právě v den, kdy jí Gleda svěřila tajemství, jež v sobě držela šestnáct let, zemřela ona i její manžel, a to nikoli ve spánku či po dlouhé nemoci, nýbrž náhle a nečekaně. Je to příliš velká náhoda.

Proč by ale někdo zabíjel Gledu i jejího muže? Co by tím získal?

Slyšela, jak kněz funí a blíží se polehlou trávou a blátem. „Och, to je hrůza,“ pronesl, když zahlédl těla.

Než stačil navrhnout, aby se všichni za Gledu a Liama pomodlili, vyklouzla Bryanna ven na čerstvý vzduch. V krku měla knedlík a obávala se, že vyzvrací celou snídani. Opřela se o vlhkou kamennou zeď strážnice a snažila se potlačit slzy. Zírala na zlověstná mračna ženoucí se oblohou.

Co se jen Gledě přihodilo?

A Liamovi?

Že by nehoda?

Obávala se ovšem, že to bylo něco horšího a daleko děsivějšího.

Nemůže tu zůstat.

Bryanna plačtivě popotáhla a spěchala do hradu. Věděla sice, že kněz by chtěl, aby zůstala a pomodlila se za Gledinu duši, ačkoli ještě před chvílí u snídaně stařenku pomlouval, ale neměla na to žaludek. Potřebovala se dostat pryč, uniknout.

Najdi Gavyna, nabádal ji hlas v hlavě, zatímco vyplašila husu kolébající se po pěšince a snažila se vyhýbat výkalům jejích družek.

Zpráva o Gledině smrti se už v hradě rozšířila. Děti se tlačily u bran strážnice, pradleny podezřívavě hleděly k olověnému nebi a vlekly koše mokrého prádla ke šňůrám pod rozlehlým přístřeškem. Vzduchem se nesly klevety…

„Utopit se, to jo, ale těžko se mohla sama praštit do hlavy…“

„Říkáš voba? To je škoda.“ Tlustší z dvojice žen mlaskla a zavrtěla hlavou omotanou šátkem. Necky odložila na zem.

„Škoda nebo Boží znamení,“ poznamenala druhá pradlena. „Lidi říkají, že stará Gleda byla čarodějnice… No, jestli ne vona, tak určitě její neteř, ta, co je už ňákou dobu mrtvá.“

Kolem proběhli dva usmrkaní kluci s rozčepýřenými vlasy. Dováděli a pronásledovali tři psy mířící ke strážnici.

„Hej! Ty tam! Mlynářův Jamesi! Okamžitě ty štěňata zažeň zpátky do psince! A ty taky, Jonesi! Hned!“ Matróna se otočila k hubenější společnici a dodala: „Jestli si dobře pamatuju, ta čarodějnice se menovala Kambria.“

„Jo.“ Přítelkyně přehodila prostěradla přes napjatou šňůru a přitakala. „To je vona. Bude to tak šestnáct let, možná víc, ale to kamenování bylo hrozný.“

„Teda podle mě,“ zamumlala druhá pradlena, „pro čarodějnici není nic dost hrozný.“

Bryanna se snažila klevety nevnímat. Svižně minula užvaněné ženské a vpadla do hradu. Schody brala po dvou a hnala se do své ložnice, kde už zapálili oheň a na podlahu rozhodili čerstvý rákos. Dvakrát se nerozmýšlela, popadla své věci a cpala je do koženého vaku, který si přivezla z Calonu. Když se ujistila, že má dýku zabalenou v mapě, dotklo se její tváře šarlatové hedvábí nebes a přimělo ji vrhnout poslední pohled na postel.

Kousla se do rtu. Jak musela být opilá, že se chovala tak nevázaně, lacině a žádostivě? Copak Gavyna neprosila, aby s ní zůstal? Začervenala se a tiše zaklela. Opravdu za ní v noci přišel? Pokud ano, kde je teď? Kam zamířil, když od ní odešel?

Co jen to Gleda říkala? Že se má setkat se svou matkou, kopat v jejím hrobě… a… co?

Otevřít rakev, to je ono.

„Ježíši Kriste,“ zašeptala a rychle se pokřižovala. Zdálo se to bláznivé, ale šílené bylo i všechno ostatní, od hovorů se zesnulou po návštěvy přízračných milenců. To nebyl duch, Bryanno, ale skutečný Gavyn. Stačí se jen podívat na prostěradlo nebo vnímat roz bolavěly klín a hned je jasné, co se v noci stalo. Gavyn přišel do tvého lože… A Gleda i její manžel zemřeli.

„Bože na nebesích.“ Podívala se na balíček v ruce. Zatracená dýka! „Posvátná dýka,“ připomněla si. Je to tak zamotané! A teď je dýka převázaná nejen koženým řemínkem, ale také vláknem spleteným z kozí vlny. Poprvé od chvíle, kdy jí Gleda zabalenou dýku podala, se na ni pořádně zahleděla.

Něco je jinak. Nebo ne?

Přestože cítila nutkání odejít, rozhodla se nejprve rozvázal šňůrky a rozvinout mapu. Dýka vypadala stejně, ale namísto jednoho útržku kůže teď měla dva, ležely na sobě.

„Cože?“ Dala nůž stranou a položila oba kusy vedle sebe na postel. S bušícím srdcem novým útržkem otáčela tak dlouho, až očividně zapadl k prvnímu a mapa byla rázem dvojnásobná. Teď na ní viděla nejen Tarth, ale ještě další vesnici. Tušila, že vlnovky znamenají vodu, asi řeku, a na obou kusech našla též další znaky – runy a symboly. Když se útržky spojily, zdálo se, že jsou součástí nějakého zašifrovaného vzkazu, jemuž nerozuměla.

Všimla si ale značky, jejíž význam jí byl naprosto jasný, jednoduché kresby křížku a rakve.

Není pochyb o tom, kde je Kambria pohřbena.

Proč jí jen Gleda ten kousek mapy podstrčila, aniž by jí k tomu cokoli řekla? Měla předtuchu, že zemře? Uvědomovala si, že se její čas krátí? Proč tedy Bryannu nevarovala? Nebo snad stařena prostě svinula oba kusy kůže do sebe a měla v úmyslu jí to vysvětlit později?

Až na to, že žádné později už nebude.

Gleda a nebohý hluchý Liam jsou mrtví.

Stejně jako Isa, které též patříval kousek mapy.

Je snad Bryanně posel smrti také v patách? Srdce jí bušilo strachy.

Co to všechno znamená?

Nemůže se jen tak zastavit a přemýšlet, ne, je třeba dát se do pohybu a být stále krok před tím, co nebo kdo ji pronásleduje.

Vyňala Isin amulet, ten, který vždy nosila na ochranu, a navlékla si koženou šňůrku na krk. Hladký kámen jí zapadl do jamky na hrdle, jako by tam patřil. Vida! Bude potřebovat veškerou dostupnou pomoc.

Rychle se pomodlila k Morrigu, Velké Matce, a pak obezřetně ještě ke křesťanskému Bohu, dovolávala se i jeho syna. Dnes ráno není čas na runy, zaříkání ani mši. Sebrala vak i plášť a spěchala dolů po schodech. Otec Patrick má práci aspoň do odpoledne. Objevili se dva mrtví vesničané a u snídaně zmínil dlouhý seznam povinností spojených s během hradu. Dopoledne vyslechne znesvářené sedláky a ověří, zda byly zaplaceny veškeré daně a poplatky za užívání půdy lorda Mabona pro pastvu a lov.

Bryanna byla ráda, že má nějakou výmluvu, proč se vyhnout nudnému knězi. Cestou do hodovní síně potkala správce. „Pozdravuj ode mě, prosím, otce Patricka a vyřiď mu díky za jeho pohostinnost.“

„Odjíždíš?“

„Ano, musím vyrazit,“ odpověděla a dále lhala, až se jí od pusy prášilo. „Čeká na mě rodina a musím vyjet brzy, abych dorazila ještě před soumrakem.“ S těmi slovy zamířila rovnou do stájí.

Když procházela nádvořím, všimla si, že u strážnice se tísní další lidé a mnozí řemeslníci opustili práci a sešli se, aby probrali zneklidňující konec včelařky i jejího manžela. Bryanna svižně kráčela ke stáji a minula doškáře pracujícího na střeše nového domku, u něhož dva muži splétali proutí na stěny. Nemohli se shodnout, kde budou okna, a vypadalo to, že jsou to jediní lidé, jež smrt Liama a Gledy nezajímá.

Bryanna je nechala za sebou a zkrátila si cestu kolem zbrojířovy chýše. Na okamžik měla zas pocit, že zahlédla Gavyna, a tak ustrnula. Když však muž vzhlédl od kroužkové košile, na níž pracoval, uvědomila si svůj omyl. Zbrojíře sice také hyzdila zhmožděná tvář, ale měl měkčí a méně výrazné rysy než Gavyn a podle vrásek byl alespoň o deset let starší.

Mysl ji zase ošálila.

Stává se jí to příliš často.

Ve stájích spatřila statného muže s krátkým krkem a zarudlým nosem. Zpod čapky mu trčely šedivé kudrnaté vlasy. Právě svíjel lano přes ohbí lokte a palec ruky a upřel na ni oči stíněné pokleslými víčky.

„Jsem lady Bryanna,“ představila se. Zrak se jí pomalu přizpůsoboval temnému interiéru, kde koně vystrkovali hlavy nad prázdnými žlaby a silně to tam páchlo kůží, hnojem a olejem Jeden strakatý válečný oř zafrkal, vztyčil hlavu a dupl kopytem.

„Ticho, Rosemonte,“ uklidňoval grošáka muž. Pomalu nervózního koně pohladil po čenichu. „To je vono.“ Úsměv odhalil pár chybějících zubů. Obrátil se k Bryanně. „Já sem Neddym, vrchní stájník lorda Romneyho, teda Mabona. Promiň. Nemůžu si ňák na tu změnu zvyknout. Lord Romney bejval dobrej chlap, spravedlivej. Sem zvědavej, jestli jeho syn bude taky takovej, až se vrátí.“ Pověsil svinuté lano na skobu zaraženou v trámu. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Chtěla bych svého koně,“ oznámila a ukázala na Alabaster. „Včera večer jsem ho tu nechala a teď potřebuji odjet.“

Zamračil se. „Pán, teda v tomdle případě otec Patrick, většinou pošle zprávu předem.“

„Je zaneprázdněn.“

Mohutný stájník pokrčil rameny. „No, to je jedno. Vosedlám tu kobylku, za pár minut bude připravená.“

„Děkuji.“ Bryanna vyklouzla ven a čekala pod přístřeškem, který před počasím alespoň trochu chránil chlapce usazeného na špalku a opravujícího uzdu. Třela si paže, zadívala se ke strážnici a znovu se zamyslela nad Gledou. Dav už se rozcházel, vojáci lidem nařídili, aby se vrátili k práci. Poznala konstábla, Quigga a… Srdce jí poskočilo a přimhouřenýma očima sledovala muže, který měl stejnou postavu jako Gavyn, držel se stranou davu a vrhl rychlý pohled jejím směrem, načež zašel za povoz naplněný kamením určeným na opravu hradeb.

Zírala na něj s bušícím srdcem. Člověk oblečený v podobných šatech jako Gavyn se po ní znovu ohlédl a zahnul za roh stájí.

Musí to být Gavyn!

Musí.

Vykročila jeho směrem a už se chystala na něj zavolat, pak si to však rozmyslela. Už zase si něco představuje, to je ono. Je stejná jako v dětství, když měla přátele, které nikdo jiný neviděl. Její mysl občas vytváří obrazy, které prostě neexistují.

Je to skoro jako by minulá noc byla jen snem, erotickou, smyslnou fantazií, zároveň ale také hnusnou noční můrou.

„Hotovo, má paní,“ pronesl jí Neddym za zády.

Prudce se obrátila a viděla, že mohutný muž už vyvádí Alabaster ze stájí.

„Och, děkuji.“ Přivázala vak k sedlu, nasedla na koně a upravila si kápi. Ačkoli nepršelo a mraky se trhaly, takže v mezerách prosvítala modrá obloha i sluneční paprsky, bylo pořádně chladno. Projela hradními branami a zamířila k řece, ke Gledinu domu. Slará žena s ní sice nepojede, ale Bryanna bude potřebovat nějaké nářadí, pokud má tedy v úmyslu vykopat šestnáct let pohřbenou rakev… Rakev své matky. Při tom pomyšlení se otřásla, ale pokračovala dál, přičemž se snažila nemyslet na řezavou bolest v klíně.

„Nedopusťme, aby nás to rozdělilo,“ pronesla Morwenna. Našla manžela na strážní věži, kde stál sám pod stožárem, na němž se ve větru třepotala vlajka se znakem hradu Calon. Dlaně mi svíral římsu, záda měl shrbená a hleděl přes nádvoří a vnější opevnění směrem k Wybrenu, svému rodišti, vzdálenému asi den jízdy. Přestože škody, jež tam před rokem napáchal požár, už byly opraveny, Morwenna tušila, že hrůzné výjevy má Theron stále před očima.

Nebo snad v jeho modrých očích zaznamenala touhu? Přemýšlí manžel často nad tím, že by se vrátil na Wybren, pevnost oproti Calonu dvojnásobnou, s dokonalými kulatými věžičkami, které ční vysoko nad mohutné hradby? Na Wybrenu opravdu chybí pán. Tamní správce se sice ze všech sil snaží udržet v sídle pořádek, ovšem má-li hrad vzkvétat, potřebuje řádného vládce.

Slunce už vyšlo, vzduchem se neslo bušení kladiv a skřípání pil, v blízkém lese štěkali psi. Z nebe se snesl jestřáb a zmizel za obzorem, dva chlapci vlekli do kuchyně vědra, v nichž šplouchalo mléko.

„Nenapadlo tě, že by ses mi mohla svěřit?“ Manžel se k ní obrátil a tmavé vlasy se mu na slunci leskly. Jeho podezřívavý pohled jí rval srdce.

„Já… Spletla jsem se.“ Och, to se neříká lehko! „Měla jsem si nejprve promluvit s tebou.“

Stiskl rty a čekal, že bude pokračovat.

„Bála jsem se, že bys mě chtěl zastavit, a přitom jsem měla takový strach o svou sestru, byla jsem si jistá, že… že mě potřebuje. Omlouvám se.“

Ve tváři mu zacukal sval a odvrátil se od ní. Malinko zaskřípal zuby. „Je to i moje vina,“ připustil. „Neměl jsem se stěhovat do tvého sídla. Zvykla sis dělat věci po svém, aniž by se ti do nich někdo pletl. Calon považuješ za svůj.“

„Ne,“ namítla, ovšem když tázavě zvedl obočí, nedokázala už nic dodat.

„Měli bychom cestovat a trávit čas i na Wybrenu, nejen tady.“

Zachvátila ji panika. „A kdo by v naší nepřítomnosti řídil Calon? Konstábl? Správce?“ Pomyslela na vyzáblého správce Alfrydda a zavrtěla hlavou. Ne, své sídlo nemůže svěřit nikomu jinému. Přesto chápala manželovu touhu po návratu na Wybren. Copak není z rodiny jediný, kdo přežil ten příšerný požár a teď je schopný na hradě vládnout?

„Mohla bys řízení svěřit Alexandrovi, kapitánu stráží. Nebo třeba svému bratru Taddovi.“ Obrátila oči v sloup. „Ten nemůže hrad řídit, má moc práce s lezením pod sukně, hrou v kostky a popíjením piva.“ Rázovala z jedné strany ochozu na druhou. „Ne, ani jeden by to nezvládl.“

„A to je ta potíž, že? Nikdo by to nezvládl. Ani tvůj manžel.“

„Ne!“ ohradila se, pak si však uvědomila, že v těch příkrých slovech je zrnko pravdy. Podívala se na nádvoří. Hluboko pod sebou uslyšela zakvičení a sledovala, jak dva chlapci pronásledují zaběhlé sele po pěšince kolem svíčkařovy chýše.

„Morwenno,“ promluvil svůdně. Přiblížil se a dlaněmi jí sevřel paže. „Vím, že ses spoustu let snažila všem dokázat, že jsi stejně silná a chytrá jako Kelan, a také vím, že sis užila pěkných pár… zklamání. Ale já jsem tvůj manžel a ty mi musíš důvěřovat.“

To jí bylo jasné. „Nedovolil bys, abych za Bryannou někoho poslala.“

„To si vážně myslíš? Není to pravda, ale byl bych rád, kdybych do toho býval mohl mluvit. Raději bych to s tebou probral, aby ses nemusela plížit nocí jako toulavá kočka a krást z pokladnice.“ Na okamžik zesílil sevření, pak ji pustil. „Nejsi ale tak docela vedle,“ připustil. „Určitě bych nedovolil, abys za ní poslala jeho.“ Veškerá vřelost z jeho výrazu se rázem vytratila. „To dobře víš, přesto jsi jednala za mými zády.“

„Už jsem se ti omluvila,“ namítla a opravdu litovala svého rozhodnutí jednat bez manželova vědomí. Bylo chybou najmout jeho bratra, který je sice skvělý stopař, ale jeho pověst značně utrpěla jeho sobectvím a chabým úsudkem. Copak jeho prostopášnost nepohoršovala celý Wybren? Nenechal zmlátit vlastního bratra a neponechal ho jeho osudu? Neuloupil Morwenně srdce a neopustil ji, když s ním počala? Všechno se to stalo už dávno, přesto však Morwenna vnímala, jak z toho manžela stále bolí u srdce. „Nic s tím teď nenadělám.“

„Můžeš ho odvolat, poslat za ním pár vojáků. Mohli by ho vystopovat.“

„Ale co Bryanna?“ opáčila.

„Mohli bychom za ní vyslat někoho jiného. Alexander udělá cokoli budeš chtít.“

Prudce zvedla hlavu a v manželových očích vyčetla pravdu Ví, co k ní statný voják cítí. Neopětovaná láska vždycky přináší jen potíže. „Ty bys kapitánovi stráží dovolil opustit jeho místo?“

„Aby našel tvou sestru?“ Opřel se o stěnu. „Jistě.“

„Tvůj bratr je nejlepší,“ trvala na svém. „Je lepší než Alexander.“

Manžel přimhouřil oči a na čele se mu objevila vráska značící podráždění. „Je to také žoldák a zločinec.“

„Já vím, já vím… Bryanně ale neublíží.“

Theron si odfrkl a zavrtěl hlavou. Odlepil se od zdi a zamířil ke schodišti. „Jak si můžeš být tak jistá? Se zraňováním žen má jisté zkušenosti, nebo ne? Zrovna ty bys to měla vědět nejlépe.“ S těmi slovy ji na strážní věži zanechal samotnou s bolestí v srdci,

Pochybuje o její lásce.

Právě když zjistila, že čeká dítě.

„To se mně ani trošku nelíbí.“ Neddym s vidlemi v ruce se v šerých stájích mračil na Gavyna.

Poté, co se Gavyn v noci trošku prospal, vyhledal Neddyma. Vrchní stájník někdejšího učně rád viděl, ačkoli mu radost kalilo pomyšlení na hrozný osud Gledy a jejího manžela. Když se Gavyn dověděl tu novinu, zamířil ke strážnici a málem tam narazil na Bryannu. Spěchala ke stájím, vědoma si svého poslání, plné rty měla našpulené, očima propátrávala nádvoří a plášť za ní vlál v chladném větru.

Nemohl riskovat žádnou hádku a nechtěl, aby se o jeho přítomnosti dověděl kromě Neddyma ještě někdo jiný, a tak se jí pro tentokrát vyhnul.

„Přijdeš si sem v noci jako nějakej zatracenej zloděj,“ prohlásil Neddym, který přehazoval seno z veliké kupy, „a to zrovinka v noci, kdy najdou dva lidi mrtvý. Ty samotnej seš vobviněne| z vraždy. Měl bych tě vydat vojákům, ne tě schovávat.“ Setřásl seno do žlabu, utřel si rukávem nos a zafuněl. „Dybych tvý matce neslíbil, že se vo tebe postarám, už bych si užíval vodměnu a koupil si za ni pěknejch pár džbánků.“

„Včelařku ani jejího muže jsem nezabil.“

„A kdes teda byl? Nejspíš za ňákejma špatnostma.“

„Je snad zločin vsadit pár grošů při hře v kostky?“

„Hmm. Radši mi to ani neříkej.“

To má pravdu, pomyslel si Gavyn, když si vybavil noc strávenou s Bryannou. Bože na nebesích! Jestli se mu myšlenky zatoulají zpátky k hodinám v jejím loži, jeho zpropadenou mužnou ozdobu to určitě nenechá chladnou.

„Pak se mě neptej na věci, do kterých ti nic není. Věř mi, když ti říkám, že ty dva lidi ležící na stole ve strážnici jsem nezabil.“

„A co Craddock? Agendorskej šerif?“ Když Gavyn neodpovídal, vyšší muž zavrtěl hlavou a začal znovu přehazovat seno přes hluboký žlab. „No, radši nechci vědět ani to. Zapomeň, že sem se ptal. Takže… Kvůli tvý laskavý matce, ať odpočívá v pokoji…“ Zapíchl vidle do země, odplivl si a rychle se pokřižoval. „Zabalil sem nějaký jídlo pro tebe i koně.“ Zamračil se a ukázal na vak u dveří. „A teď vodsud zmizni a nikomu se nevokazuj, nebo přijdu vo místo a buď mě vyženou, natáhnou na skřipec a rozčtvrtěj, nebo budu nadosmrti kydat hnůj a čistit smradlavý latríny.“

Gavyn si přehodil pytel zrní přes rameno, vyšel ze stájí a vmísil se mezi obchodníky, sedláky, hradní služebnictvo a rolníky hemžící se na nádvoří. Někteří dosud rozebírali smrt Liama a jeho ženy, jiní šli po své práci, další mířili k branám. Děti si hrály na honěnou a řádily na pěšinkách, starší chlapci nosili dřevo na oheň nebo vláčeli vědra s vodou. Volská spřežení táhla povozy s kamením a zrním, dívky krmily slepice a vrchní psovod se snažil nasměrovat devět psů na vodítkách k hlavní bráně. Všechny zvuky se místy slévaly v jeden velký rámus – bušení kladiv, skřípot kol, koňské ržání, pokřik hlučných mužů. Díky množství lovců a vojáků projíždějících pod padací branou se Gavyn snadno ztratil v davu a protáhl ven. Jakmile vyšel za hradby, svižně zamířil k městu, kde si na noc ustájil Rhiho.

Když dorazil k hostinci, kůň už byl nakrmený a vyhřebelcovaný. Zatímco pacholek hřebce sedlal, vyptal se ho Gavyn na rusovlásku cestující o samotě. Ihned se dověděl, že Bryanna zamířila podél řeky na východ.

Vydal se stejnou, málo užívanou cestou, jež ho vedla pryč od městského ruchu. Jeho pozornost upoutal nějaký pohyb v křoví na druhém břehu. Usmál se. Přestože zahlédl jen šmouhu pohybující se mezi holými stromy, stačil mu jediný záblesk stříbřitého kožichu, aby pochopil, že chundelatá šelma se drží poblíž.

Vlčice si ho zase našla.

V hlavě mu pulzovalo, krev mu hučela v uších. Každý sval v těle měl napjatý a připravený k boji. Hallyd vtrhl k Vannoře. „Podvedlas mě!“ zakřičel. Vzteky byl rozžhavený doběla a sžírala ho touha po pomstě.

Pátravě si prohlížel temnou sluj, dokud ji nezahlédl na lůžku. Zase z ní byla vyčerpaná stařena, která ani nedokázala zvednout hlavu.

Podíval se na oltář, z kotlíku se nekouřilo, ze svíček nekapal vosk. Bílý kruh na podlaze jako by zešedl.

„Nepodvedla jsem tě, Hallyde,“ zašeptala pozvolna. „Zachránila jsem tě.“

„Zachránila? Před čím?“ Přiblížil se k ní, připravený zpřerážet jí holýma rukama kosti. Jak dalece ho zradila? Jak zákeřný má plán? „Lhala jsi,“ vyprskl. „Lhalas mně!“ Rozhořčeně si zapíchl prst do hrudi.

Povzdechla si, pod vrásčitou kůží se jí rýsovaly kosti. Očividně jí docházela trpělivost. „Zabránila jsem ti, abys zničil sám sebe.“

„Co to je za blábol?“

„Kdyby ses pokusil trochu opanovat, možná bys to pochopil.“ Podařilo se jí opřít o hubený loket, ačkoli se zdálo, že ji to úsilí nesmírně vyčerpalo.

„Tak za prvé sis na uhašení své žízně po krvi vybral hodně špatnou dobu,“ zasyčela. „Na cos myslel? Uvědomuješ si vůbec, žes mohl zhatit všechny naše plány, kdyby se zjistilo, že jsi zabil ty neškodné ubožáky?“

Protáhl si silné prsty, v nichž dokázal velmi zdatně svírat meč. „Ta ženská musela zemřít. Byla z Kambriina rodu.“

„Na tom nezáleží,“ odsekla Vannora. Vypadala sice, že se každou chvíli zhroutí, že se její křehké kosti rozpadnou na prach, ovšem z hlasu jí čišela ocelová síla. „Uděláme to podle mého.

Beze mě neuspěješ. Proč si myslíš, že strážný odběhl zrovna ve chvíli, kdy jsi vcházel do Tarthu? Jak vysvětlíš, že se brána zvedla? A co dychtivost, s jakou ta holka přijala do svého lože neznámého člověka?“

„Tys tam byla?“ zeptal se vyjeveně. Domníval se, že bezproblémový vstup do hradu mu zajistil jeho tamní zvěd.

„Nezatěžuj se otázkami, na něž nedokážeš odpovědět,“ poradila mu. Vlasy na zátylku se mu zježily při představě, že mu dokáže číst myšlenky.

Znechuceně se uchechtla. „Uklidni se, Hallyde. Jsme stejného smýšlení, ze stejného rodu.“

„Rodu? Jsme pokrevní příbuzní?“ zajímal se. Netušil, odkud stařena pochází, ale nechtěl s ní mít nic společného. Tedy kromě její moci, tu by rozhodně využil.

Podle veselé jiskřičky ve starých zakalených očích a roztažených teninkých rtů bylo jasné, že ji pobavil.

„Ty si myslíš, že jsme příbuzní?“ Zavrtěl hlavou, protože věděl, že se mu znovu snaží dostat na kobylku. „Nemám žádné žijící příbuzné.“

„No, o to ses postaral, že?“ Vannora zdvihla obočí a Hallyd pod vráskami zachytil tvář dítěte, sedmileté tmavovlasé dívenky. Byla ponořená pod hladinou potoka, oči strnule zíraly vzhůru. Ze rtů jí vycházely bubliny, jak se snažila bojovat s proudem, zurčící vodou a silnýma rukama, které ji svíraly kolem krku. Jeho rukama.

Ucouvl.

Ne, to není možné.

Jeho mladší sestra je už dlouho mrtvá.

Pohřbená.

„Ach, Hallyde, takže si vzpomínáš?“ zeptala se Vannora. „Ty… ty nejsi Leigh,“ vyjekl.

Podoba dívky zmizela, jako by ji sám zahnal. Přesto byl otřesený do hloubi duše. Kdo je ta žena, která se u něj objevila nedlouho po Kambriině smrti a slibovala, že mu pomůže najít dýku? Co je zač? Udělal krok zpět. Najednou mu vyprahlo v ústech a jazyk se mu lepil na patro.

„Ne, nejsem tvá sestra, přesto jsem stvoření z téhož světa, jenž zrodil tebe. Oba jsme zplozeni Temnotou.“

Při tom pomyšlení ho zamrazilo v zádech.

„Přišel jsi za mnou z nějakého důvodu,“ připomněla mu skřípavým hlasem, jako by jí i šepot dělal potíže.

Onen důvod ovšem přebilo rozvášněné a nesnadné jednání se záludnou Vannorou, jež byla jako zmije připravená uštknout. Je daleko mocnější, než si Hallyd dokázal představit, a přesto polehává na zatuchlém zváleném lůžku jako stařena, jež se chystá sejít z tohoto světa a jejíž kosti už se málem obrátily v prach.

„O co šlo?“ zeptala se a v zakalených očích to zajiskřilo.

Znovu se v něm rázem vzedmulo rozhořčení. „Byl tam jiný,“ odsekl. Zuřivost z něj dosud nevyprchala. „Muž!“

„A co na tom? Copak jsi s ní nespal? Neprosadil sis svou?“ Rty zkřivila v zlomyslném úsměšku, jímž naznačovala, že to pro ni není žádná novinka, že ví své. „Copak to nebylo tak, jak sis to představoval, nenastala noc, na niž jsi tak dlouho čekal? Neosedlal jsi ji a necítil, jak se pod tebou zmítá?“ Přezíravě mávla rukou. „Dostal jsi, cos chtěl.“

„To ani náhodou. Měl jsem ignorovat tvé pokyny a přivést ji sem.“

„Ignorovat mě?“ zopakovala náhle jasným hlasem. „Tak to ať tě ani nenapadne. Jestli se mi postavíš, Hallyde, jestli mě neposlechneš, všechno vyjde nazmar. Možná jsi tím znechucený, ale potřebujeme jeden druhého. Na to nikdy nezapomínej. Nikdy mě neignoruj, to by byla osudová chyba. Nikdy bych ti ji neprominula, navěky bys jí litoval.“

„Všechno by bylo jednodušší, kdyby byla tady.“

„Bylo by jednodušší s ní spát, snáze bys ji mohl ztrestat za to, že je Kambriina dcera.“

„To kvůli ní jsem prokletý!“

„Kvůli její matce, Hallyde,“ upřesnila. Na jediný drásavý okamžik zahlédl ve stařeniných zakalených očích Kambrii. Měla rudou tvář, růženec kolem krku ji neúprosně škrtil.

Ztuhl.

Jaké čáry jsou zas tohle?

„A teď mě poslouchej. Uděláš, co ti říkám,“ zasyčela Vannora. Kambriin obraz zmizel. „Kdybys přivedl Bryannu sem,“ – jedním gestem obsáhla celý hrad – „jak by mohla najít drahokamy nutné pro doplnění dýky a zrušení kletby?“

„Přinutil bych ji, aby mi všechno prozradila.“

„Jak? Bitím? Ponižováním? To by nepomohlo. Copak ses za celá ta léta nepoučil? I kdyby věděla, kde ty drahokamy jsou, neřekla by ti to.“

„Jsou různé možnosti…“

„Och, pro lásku Pwyllovu! Copak to fungovalo u Kambrie? Donutil jsi ji, aby ti řekla, kde ukryla svou dceru? Ne,“ odpověděla si. Hallyd pochopil, že stařena má pravdu. „Kromě toho nikdo, ani sama Bryanna, neví, kde jsou kameny ukryty. Kambria to měla dobře promyšlené.“ V nevidoucích očích se cosi zalesklo, snad záblesk vzteku.

Hallyda opět napadlo, zda může čarodějnice podle libosti měnit vzezření.

„Copak tě chtíč oslepuje stejně jako slunce? Je tvá touha tak šílená, že nedokážeš rozumně uvažovat? Myslela jsem si, že jedna noc s ní tě uspokojí, ale zdá se, že tvou netrpělivost jen znásobila.“ Padla zpět na lůžko. „Ta rozprava mě unavuje.“ Mávla vychrtlou rukou směrem ke dveřím. „Nech mě teď o samotě.“

„Byl s ní on.“

„Ten bastard z Agendoru?“ zeptala se nepříliš zaujatě.

„Ano.“ Vannora o tom tedy ví. Při tom pomyšlení se mu ježily chlupy. Cítil ve vzduchu zradu.

„Proč ti na tom tak záleží?“

„Ona je moje, Vannoro, jenom moje.“

Zavřela oči. „Ano, Hallyde, je tvoje, ale možná nejen tvoje.“

Nemohl uvěřit svým uším. „Tobě je to jedno?“

„A proč by nebylo?“

„Kvůli tomu dítěti. Co kdyby počala, ale ne se mnou? Co když ji vezme do postele on a obtěžká ji?“

„O to se nestarej.“ Přejela si sukovitým prstem po čele. „Jenom pořád sleduj, kam jde. Ať ji tví muži špehují a podávají ti zprávy. Pak bys mohl v noci vyjet a dohnat ji, pokud by to bylo potřeba.“

Takový plán se mu vůbec nelíbil. Tentokrát si byl jistý, že se ta stará čarodějnice plete. Koneckonců, baronem je on a má rozhodně v úmyslu zařídit si vše po svém.

Pohnula se na lůžku, uhladila lněné prostěradlo a zamyšleně se zahleděla do dáli, v níž viděla cosi, co bylo jeho očím utajeno. „Nebojuj se mnou, Hallyde, protože bys prohrál.“ Zdvihla tenké obočí a podívala se na něj. „Ten, kdo získá dýku, bude opravdovým vládcem celého Walesu.“ Zasmála se a její ostré zuby se v chabém světle zablýskly. „Je to úplně prosté.“

Teď je tedy zlodějka.

Ta představa ji značně zneklidňovala.

Bryanna netušila, že kvůli svému poslání klesne tak hluboko a oloupí zesnulou, avšak teď stála v Gledině domě a čekala, že se každou chvíli objeví někdo z hradu a přistihne ji při krádeži.

Se strašidelným pocitem, že pošlapává památku mrtvé ženy, se pohybovala po jednoduché chalupě, v níž už dávno vyhasl oheň. Slepice kdákaly, jako by čekaly zrní, a zpoza máselnice vykukovala kočka. Venku mečely kozy, které potřebovaly podojit, a vrátil se i Gledin kůň. Bryanně rvalo srdce, když zahlédla zmatené zvíře, jak s pokrčenou nohou odpočívá u zadních dveří. Z kupky mu pohodila trochu sena. „Vypadá to, že tě také čeká výprava, Harry,“ promluvila k němu konejšivě, když začal očichávat píci.

Zamířila k domku s hlubokým smutkem v duši, a když dorazila k říčce, pohled na místo činu ji zamrazil. Na břehu viděla otisky kopyt a krvavé skvrny na kamenech naznačovaly, k čemu tu došlo. Vědomí, že Gleda přišla o život na kamenité mělčině, všechno jen zhoršovalo. Málem se pozvracela.

Cítila se za to odpovědná.

Kdyby nebylo jí, Gleda by se v noci nepotulovala venku a Liam by se ji nevydal hledat.

Se sžíravým pocitem viny přebrodila zurčící bystřinu a pobídla Alabaster kupředu.

Když teď prohledávala opuštěný dům, živě vnímala Gledinu přítomnost. Představila si, jak stařenka vesele přede kozí vlnu, stlouká máslo, vyrábí sýr či obstarává úly a stáčí med. V krku měla knedlík při pomyšlení na Liama přikládajícího na oheň nebo vyřezávajícího něco z kusu dřeva.

„Budiž jim země lehká,“ zašeptala. Nevěděla ani, zda se obrací k Morrigu, či křesťanskému Bohu.

Poklekla u krbu a do vychladlého popela rychle načrtla jednoduchou runu, znamení míru. Šeptem se pomodlila za Gledinu a Liamovu duši, ať už jsou teď kdekoli.

„Odpočívejte navěky v pokoji,“ pronesla a povstala.

Už se nemůže zdržovat. Věděla, že je jen otázkou času, kdy dorazí vojáci z hradu. Pokud se o majetek nepřihlásí nikdo z rodiny, připadne baronovi. O zvířata se někdo postará, ať už zloději dobytka, starostliví sousedé nebo Mabonovi muži. Velmi cenných prasat, koz, slepic, a dokonce i zdatné kočky se jistě někdo rád ujme.

Zatímco ji kočka stále pozorovala a kohout se připravoval zakokrhat, znovu k sobě přiložila oba kousky mapy a snažila se zapamatovat si všechny značky. Poté do jelenice zabalila dýku a zamířila ke Gledině komoře.

Co vlastně hledá? Nebyla si jistá. Každopádně nějaké nářadí, má-li kopat v hrobě, jak ji Gleda vybízela.

Určitě bude potřebovat lopatu a sekeru, Liamovy zbraně, pár svíček, píci pro koně, šitíčko, včelí vosk, trochu soleného masa a ryb. U dveří visely ohmatané kožené vaky. Co nejrychleji je naplnila a naložila je na Gledina valacha Harryho, kterého využije jako nákladního koně.

Pak vyrazila kupředu a raději se ani neohlížela na místo té hrozné tragédie. „Morrigu, pomáhej mi,“ zašeptala.

Putovala podél řeky, dokud se nedostala k rozježděné pěšině odbočující z hlavní cesty. Jednou rukou svírala otěže, druhou řemen, na němž vedla Harryho. Pravidelně se ohlížela a ujišťovala se, že kulhavý koník ještě není příliš vyčerpaný.

Ověřovala si také, že ji nikdo nepronásleduje.

Nikdo tam není. Nikdo tě nehoní. Kdo by se vlekl za ženskou, která nemá špetku rozumu? dorážel na ni vnitřní hlas.

„Pst!“ zasyčela nahlas. Harry vzadu vyděšeně zvedl hlavu a málem jí vykloubil rameno. „Och… Promiň,“ omlouvala se koni. „Jen pojď, chlapče.“

Valach si nervózně odfrkl a klusal dál.

Cestou na sever Bryanna minula pár pocestných. Slunce běželo po obloze a ráno se přehouplo v odpoledne. Jednou se zastavila u řeky a nechala koně napojit, sama pojedla kousek nasolené ryby, již si vzala u Gledy. Nad zásobami z Glediny špižírny by jistě nikdo ani nemrkl okem, nicméně všechno ostatní, kůň, zbraně a nářadí, by se bezpochyby považovalo za kradené zboží.

Teď tedy nejsi o nic lepší než Gavyn, dráždilo ji svědomí. Není to ale pravda, ona nikoho nezabila.

Zatím.

„Přestaň,“ zamumlala vztekle. Naklonila se k vodě, aby si umyla tvář a ruce. Když zase ucouvla, zahlédla na hladině svůj odraz.

„Nepropadej sklíčenosti.“ Isin hlas se jí v hlavě rozlehl jako polnice. „Pokračuj dál, až k místu Kambriina věčného odpočinku. Najdeš tam dva předměty, které ti pomohou splnit poslání.“

„Nechci už mít s tím zatraceným posláním nic společného,“ pronesla Bryanna nahlas.

V tu chvíli zahlédla ve vířících vodách Isinu tvář, pokřivenou a popelavou, z očí jí sálal žal.

Stejně náhle však obličej zmizel, spolu s mírným proudem splynul přes kameny.

„Ale to dítě…,“ namítla Isa.

„Ale k čertu s tím, Iso, jaképak dítě? O jakém dítěti to pořád mluvíš?“

Pak ho uviděla. Usměvavé batole se zářícíma očima, buclatými tvářemi a vlnitými rudozlatými kadeřemi povlávajícími ve větru. Culilo se a ukazovalo drobné zoubky.

Bryanna vyjekla. Výjev zmizel, uběhl se zurčící vodou.

Ucouvla od bystřiny. Byl to jen světelný klam, hříčka její bohaté fantazie. Neviděla opravdového chlapečka, žádné nevinné děcko!

„Ne?“ vysmívala se Isa.

„Och, Ježíši Kriste.“ Potlačila náhlé obavy a v duchu se snažila vypořádat s tím, co by to mohlo znamenat. Závisí na ní chlapcova budoucnost? Jistě ne. Bože můj!

„Běž, Bryanno. Jeď dál. Najdi Kambriin hrob…“

Bryanně se nechtělo věřit tomu, co viděla na hladině, ale vyhoupla se do sedla a poplácala Alabaster po krku. Chtěla klisnu uklidnit, ale zároveň se sama potřebovala dotknout nějakého živého tvora. Pak se s odhodláním, jež přehlušilo vnitřní nejistotu, znovu chopila otěží a vytrvale mířila k horské rozsedlině, již měla zaznačenou na mapě.

Putovala celý den, minula několik statků a strnišť. Před soumrakem dorazila k místu, kde se cesta zařezávala mezi dva kopce. Slunce se rychle sklánělo k obzoru a na purpurově zbarvené obloze se objevil měsíc. Když na okraji lesa spatřila skalní převis, pokračovala ještě kousek dál, až zase zahlédla hlinitou půdu porostlou mechem, býlím a trávou.

Pokud si to Gleda dobře zapamatovala, právě sem matku uložili k věčnému odpočinku. Jednotlivé hroby nebyly označeny žádnými dřevěnými kříži, náhrobky ani kamennými mohylami.

Tělo zesnulé spočívá jen pod příkrovem hlíny a trávy. „Och, Morrigu, pomoz mi,“ zašeptala Bryanna, když padl soumrak. Slyšela jen svištění netopýřích křídel a tiché soví houkání.

Doléhala na ni neutěšenost pustého lesa a při pomyšlení, že by měla vykopat šestnáct let staré ostatky, jí naskočila husí kůže. Proklela svůj úkol, to záhadné poslání, jež ji nutilo za temné noci kopat v hrobě. Osamocené poslání. Pomyslela na Gavyna a na to, jak se u ní předchozí noci objevil. Kam potom šel? Byl vůbec u ní?

Nasbírala v okolním lese pár větviček na oheň, ale ačkoli plameny už praskaly, nijak ji nezahřály. V duchu se vrátila k nocím, jež strávila po lesích s Gavynem, hleděla do ohně a sledovala, jak se na rožni otáčí pečínka. Jak tehdy toužila uvěřit muži, jenž v noci sténal bolestí a za dne ji neustále rozesmával!

„Pitomosti,“ zamumlala a přihodila do ohně ještě pár nalámaných větviček.

Takto osaměle se ještě v životě necítila. Vzhlédla ke hvězdám a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Jakmile se jí to podařilo, začala zaříkávat, hlas měla tichý, avšak zaznívalo z něj zaujetí. Hovořila k noci a nočním stvořením, k temnému větru a půlnoční hodině, k hlubokému lesu a vlhké zemi. Slova jí ze rtů splývala s lehkostí.

Počkala, až vykoukne měsíc, přestala mluvit a zaposlouchala se do zvuků lesa. Vnímala pohyb lesklého kotouče, který doputoval nad koruny stromů a ozářil vše éterickým stříbřitým svitem. V tu chvíli si všimla velkého plochého kamene vyčnívajícího z trávy – kamene, který viděla na mapě. Řídila se hvězdami a odpočítala deset kroků na sever. Pak tiše odříkala modlitbu a zanořila do měkké vlhké půdy Liamovu lopatu.

„Iso,“ pronesla nahlas, zatímco odhazovala hlínu ke straně, „jen doufám, žes mě nenavedla špatně.“

Čekala, že jí zesnulá v chladné noci odpoví.

Isa však pochopitelně mlčela.

Namísto toho se mezi okolními kopci rozezněl hluboký mužský hlas. „Pro lásku boží, Bryanno! Co to sakra děláš?“

Vyděšená Bryanna trhla lopatou.

Je na opuštěné mýtině zcela sama.

Pohlédla směrem, ze kterého se hlas ozval.

Gavyn?

Nebo její představivost?

Och, prosím! Prosím!

Nikdy v životě nikoho tolik nepostrádala.

Jenomže jaká je šance, že to byl on?

Nejspíš se ozval jen nějaký lupič nebo… Ale znal její jméno.

Přehodila si lopatu přes rameno, jako by ji chtěla použít coby zbraň, a snažila se v matném měsíčním světle něco zahlédnout. „Ukaž se!“ Srdce měla až v krku, nervy napjaté, od úst jí šla v chladném nočním vzduchu pára.

Ze stínu se vynořila temná postava na černém koni, připomínala vojáka vracejícího se z bitvy.

Bryanna si vybavila Gledino varování: Dej si pozor na temného válečníka.

„Gavyne?“ Lopatu měla stále v pohotovosti, jako by se jezdce chystala srazit ze sedla.

„Ježíši Kriste, Bryanno,“ povzdechl si, „co prosím tě máš proti chudákovi Rhimu? Vypadá to, že ho chceš praštit po hlavě.“

„Koně? Ne, Rhimu bych nikdy neublížila!“ Zaplavila ji úleva a do očí se jí už zas tlačily slzy, ale potlačila je. Co to s ní jenom je? Nikdy, nikdy nepatřila k plačkám.

„Ach, takže jsi měla v úmyslu trefit mě.“ Dojel blíž k ohni. S povděkem pohlédla na postavu sedící na černém koni s bílými punčoškami.

Na Gavyna.

Bláhové srdce se jí sevřelo. Díky bohu! Nestarala se o Gledina ani Isina varování. Upustila lopatu a vrhla se k němu, sotva sesedl. Ještě nikdy se nestalo, že by někoho tak ráda viděla. Objal ji a ona měla co dělat, aby se nezhroutila a nerozplakala se s hlavou zabořenou do jeho hrudi. Připadá si tak osamělá… A teď je alespoň na pár chvil s někým, komu důvěřuje.

„Chyběl jsem ti?“ usmíval se.

„Vůbec ne!“ zalhala a zasmála se, když ji políbil na krk. Pak jí sevřel tvář mozolnatýma rukama a vtiskl jí polibek na rty. Chutnal po noci, chladném větru, kouři z hořícího dřeva a slunečním svitu. Krev se jí okamžitě rozproudila a zalila ji vlna vzpomínek na předchozí noc a žhavé a roztoužené milování, s nímž přestali až nad ránem, na těla důvěrně se tisknoucí k sobě…

„Počkej!“ odtáhla se a okamžitě ji z toho odloučení zamrazilo. „Prostě počkej.“ Odhrnula si vlasy z tváře, ucouvla ještě o krok a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Snažila se nevnímal své vnitřní rozechvění. Způsobila je úleva? Touha? Nejspíš oboji „Ty… jsi mě opustil,“ obvinila ho.

„Ty jsi mě opustila.“ Zavrtěl hlavou a zamířil k ohni. „Nesnaž se to překroutit. Spal jsem v lese, vzpomínáš si? Uzdravoval jsem se z ran, že? A ty ses beze slova vytratila uprostřed noci.“ Přidřepl a hřál si dlaně nad nízkými plameny.

Nemohla to popřít, ačkoli si zoufale přála, aby to dokázala vysvětlit.

„Myslím, že kdyby nebylo vlčice, odvedla bys i mého koně.“

„Ne! A kde… kde vůbec je ta šelma? Ta vlčice.“

„Myslíš Šalamounku?“

„Šalamounku? To jako oměj šalamounek?“ Pomocí této byliny sedláci zabíjeli zvířata. Slyšela o tom, že do jedovaté rostliny zabalí kus masa a doufají, že divocí vlci otrávené maso sežerou a zdechnou dřív, než stačí napadnout jejich stádo.

„Potřebovala jméno. Nemohl jsem jí říkat prostě Vlčice.“

„Proboha, proč ne? Nedokážu uvěřit, žes ji opravdu pojmenoval.“ Přes kopec se přehnal závan ledového vichru. Zcuchal jí vlasy, přilepil plášť k tělu a přidusil oheň, jenž se však vzápětí divoce rozeplál. „Pojmenoval jsi divokou šelmu jako nějakého mazlíčka, nepřipadá ti to trochu hloupé?“

„Zdaleka ne tolik jako mluvit k lidem, kteří tu nejsou, Bryanno.“

Neochotně musela uznat, že uhodil hřebík na hlavičku. Copak také nepochybuje o sobě a o tom, co sama slyší? Nu, dnes v noci by měla najít důkaz. Jestli tady mezi kopci v neoznačeném hrobě skutečně nalezne pohřbenou ženu, již objeví jen díky mapě roztrhané na kusy, může své pochyby zaplašit.

Pořád přemýšlela o vlčici. Přitáhla si plášť blíž k tělu a rychle se rozhlédla po okolí, kam už nedopadalo světlo z ohně. Pátrala v křovinách po známých zlatých očích.

„Ukáže se.“ Gavyn vstal a zase se k ní blížil.

„Viděl jsi ji?“

Gavyn se láskyplně zasmál. „Ta lenivá potvora dobře ví, že pro ni vždycky mám něco k snědku.“

„Mohla by napadnout koně.“

„Sama ne.“ Vykouzlil na tváři onen známý neuctivý a velmi přitažlivý úsměv a rozhlédl se po jejím táboře. Očima spočinul na podřimujícím Harrym, který byl přivázaný k větvi vedle Alabaster. „Máš nového koně. Sice není tak pěkný jako Rhi, ale coby nákladní zvíře postačí. Předpokládám, že ses musela spokojit s jiným, když se ti nepodařilo ukrást mého.“

„Neukradla jsem…“ Ustala v půli věty. „Poslouchej, Gavyne, nechtěla jsem ti tehdy v noci uloupit koně a odjet na něm. Nenechala bych tě bez pomoci.“ Když se jí zahleděl do očí, rozbouřila se jí krev v žilách. Oči se mu už skoro uzdravily, krvavá barva zmizela, zhmožděniny na tváři vybledly, zůstala jen nenápadná tmavší místa.

„Ale včera v noci,“ zašeptala v obavě, že by to mohl popřít, „jsi byl se mnou a… pak jsi zmizel.“

„Nemohl jsem riskovat, že mě chytí. Na mou hlavu je vypsaná odměna.“

„Ale proč…?“ Otázku nedokončila. Vzpomínky měla zamlžené a zmatené, mísila se v nich rozkoš, bolest, strach a touha.

Teď však ví, že s Gavynem opravdu strávila noc, že to nebyl jen sen. Vybavila si některé chvíle, a zejména brutální způsob, jakým se jí zmocnil poprvé, když z něj čišel vztek. „Proč jsi na mé byl tak zlý, Gavyne?“

„Zlý? Ale já jsem přece…“

„Byla jsem panna, Gavyne. Zažila jsem to poprvé.“

Zíral na ni, jako by zešílela.

„Copak jsi to nepoznal?“

„Ježíši, Bryanno, já…“ Vypadal naprosto ohromený. „Neměl jsem v úmyslu… se s tebou včera v noci milovat. Vkradl jsem se do hradu, abych se ujistil, že jsi živá, že ti nic nehrozí a…“ Nevěřícně zvedl paže k nebi. „Já… No, už je to pryč. Pokud… pokud jsem ti ublížil, byl hrubý nebo tě urazil, pak… se omlouvám.“

Obměkčila ji jeho upřímnost, úžas, zjevné znechucení sebou samým. Odhrnul si vlasy z očí, potichounku zaklel a dodal: „Myslel jsem… No, vypadalo to, že si to také užíváš.“

Ucítila, jak jí tváře zalévá červeň, a v duchu se modlila, aby jej! rozpaky překryla tma.

„Není tomu tak?“ zeptal se a podíval se na ni. „Nelíbilo se ti to?“

Ach bože, to ano. „Nakonec ano… Možná to byla moje chyba. Prostě jsem netušila, jaké to bude, co se vlastně mezi mužem a ženou odehrává…“ Na mysl se jí však draly všelijaké zmatené vzpomínky a cítila, že tu něco nehraje.

Co ten obrázek, který zahlédla v zrcadle? Byl to jen klam? Ten hlas, který prohlašoval, že jsou navěky svázaní. Nepatřil Gavynovi, ale ani nikomu známému.

„Nemá to smysl,“ prohlásila, když se znovu zvedl vítr. „Nedá se to vysvětlit…“ Měla už plné zuby neustálého rozebírání, zkoumání a pitvání toho, k čemu došlo. „Už o tom nebudeme mluvit.“

Podrbal se na bradě a v tmavě stříbřitých očích měl tázavý pohled.

„Myslím to vážně, Gavyne. Už o tom nemluvme. Proč mi raději neřekneš, jak jsi mě našel?“

„Bylo to prosté. Jel jsem za tebou.“

„Ale dávala jsem si pozor a pořád jsem se ohlížela. Nikdo za mnou nejel.“

„Ukradla jsi chromého valacha, Bryanno. Pracoval jsem s koňmi po celý život a jsem lovec. V blátě jsem snadno našel stopu zvířete, které dopadá na jednu nohu. Jak jsi říkala, po cestě moc lidí nejelo, takže stopování bylo o to snadnější.“

Došel až k ní, boty mu zapadaly do vlhké trávy. Ukázal na lopatu, kterou stále držela v ruce.

„Proč mi teď neřekneš, Bryanno, proč se tu uprostřed noci ryješ v zemi? A co se tu chystáš zakopat?“

Cael přemýšlel, jak by z lorda Hallyda vymáčkl pár mincí navíc, když tu spatřil, jak do vesničky vjíždějí vojáci. Uniformy měli špinavé a pocákané blátem, koně vypadali unavení, rozeznal však barvy Agendoru. Sice ošumělé, ale rozhodně se nedala zaměnit šarlatová a zlatá.

Usměje se na něho v tuto jasnou noc štěstí? Strávil v sedle už několik dní. Zadek měl otlačený a noha ho bolela po útoku té zatracené vlčice. Sice si to nechtěl připustit, ale možná měl vyhledat felčara. Rána se sice hojila, ale vypadala ošklivě a na dotyk byla horká.

Když dorazili vojáci a vpadli do hospody, právě přivazoval koně, protože se zastavil na džbánek něčeho dobrého.

Chvíli počkal a vydal se také dovnitř. Cestou vyplašil krysu, jíž korálkové oči na něj vykukovaly ze tmy. Zvíře však okamžitě mrsklo dlouhým ocasem a vklouzlo do díry pod přístřeškem. Cael vešel do hlučné hospody a obsadil stoličku v rohu. Malá místnost byla přeplněná, bylo v ní vedro a páchla potem, zvětralým pivem a možná i zvratky. Poručil si medovinu a pozoroval, jak se vojáci usazují na lavice a židle. Zaplatili si pivo a laškovali se služebnou, která roznášela poháry.

Pěkná holka, pomyslel si Cael. Měl sice žízeň, takže by nejraději zanořil nos do poháru, vypil ho do dna a objednal si další, ale spokojil se s tím, že silný nápoj pozvolna usrkával a sledoval okolí.

Netrvalo dlouho a ze skupiny nově příchozích spadla špatná nálada. Muži zvyšovali hlasy, žertovali a dobírali si jeden druhého. Celkem se jednalo o pět vojáků, nejspíš šlo o malou, avšak schopnou pátrací skupinu. Když probrali bitvy, lovy a hrátky s nejochotnějšími ženami v baronii, jeden z chlapů poznamenal; „Jenomže toho bastarda sme nenašli. Ani stopu.“

Cael se usmál. Přitiskl pohár ke rtům a napínal uši, aby mu z rozhovoru nic neuniklo. Rušily ho hlučné sázky, výkřiky a chrastění kostek na stole u krbu.

„Určitě ho nakonec najdeme.“

„Jo, a jaks na to přišel, Seamusi? Stopa už vychladla jako nebožtík.“

Několik vojáků se zasmálo a souhlasně zamručelo. Kostky hlučně zarachotily.

„Někdo ho uvidí a pozná. Nebo toho koně.“ Seamus se nehodlal stát terčem posměchu. „Musíme ho najít, Aarone. Musíme pomstít Craddocka.“

„Craddock byl hajzl,“ pronesl mohutný Aaron a obrátil se na služebnou. V tu chvíli si Cael všiml, že mu chybí kousek ucha. „Zasloužil si smrt.“

„Teď teda toho vraha bráníš, jo?“ napadl ho Seamus. Zdál se být připravený k boji, v obličeji měl barvu stejně rudou jako agendorský znak. Svaly měl napjaté, jako by chtěl uštědřit ránu nebo sáhnout po meči. Caelovi bylo jasné, že bude ze všech nejhloupější. Jistě si z něj často tropí žerty a on jen touží po rvačce.

„Prr, Seamusi,“ konejšil ho chlap s useknutým uchem. „Uklidni se. Jenom sem vyslovil, co si všichni myslíme. Gavyna najdeme, to zas jo, a přivedem ho před soud lorda Deverilla. Je to naše povinnost. Já jenom říkám, že zabít Craddocka nebylo zas nic tak strašnýho.“

Někdo z lidí hrajících kostky u stolu vedle zvěda zařval. Muži se smáli a kleli.

Cael natahoval uši, aby zaslechl víc z rozhovoru, ale vojáci se zavrtěli, sklonili se nad poháry a ztišili hlas. Na tom nesejde.

Stejně už se dověděl, co potřeboval.

Uvažoval, že by vojáky sám oslovil, ale pak si to rozmyslel. Jen ať se vrátí na Agendor a přiznají, že toho vraha a zloděje koní nenašli. Ať si pěkně slíznou Deverillův vztek.

Teprve pak Cael barona požádá o slyšení a začne vyjednávat cenu za své informace. Odměna vypsaná na hlavu toho bastarda se jistě zvýšila.

Usmál se.

Opravdu se na něj usmálo štěstí.

Bryanna se ve stříbřitém měsíčním světle opřela o lopatu „Ne, Gavyne,“ ujistila ho, „dnes v noci se nechystám nic zakopat.“

Podíval se na díru v zemi. „Co tedy…?“

„Vykopávám něco, co už bylo pohřbeno.“ Než se stačil zeptat, o co jde, dodala: „Tohle je údajně hrob Kambrie z Tarthu, a jestli mám věřit Gledě, budiž jí země lehká, tahle Kambria byla také čarodějnice. A nejspíš i moje matka.“

„Cože? Počkej…, tvá matka? Myslel jsem, že tvou matkou byla Lenora z Penbrooku. Viděl jsem tě s ní, když jsem pracoval ve stájích. Přece jsem tam žil.“

„Ano, já vím. Jenomže podle Gledy mé narození provázel podvod. Tvrdila, že jsem se narodila Kambrii a teprve pak mě vyměnili za Lenořino nedonošené dítě. Můj otec o tom věděl.“

„Tvůj otec?“

„Ano, lord Alwynn,“ dodala a znechuceně si odfrkla. „Další chlap, který zjevně nedokázal udržet kalhoty nahoře.“

„Zplodil dítě s Kambrií a zároveň s Lenorou?“

„Ano, tak to Gleda říkala. Tak je to psáno.“

„Kde?“

„To ti nemůžu říct. Teď mám ovšem kromě původní mapy na kusu jelenice ještě druhou část, obě k sobě zjevně zapadají jako kousky skládačky.“

„Ta mapa, kterou jsi měla, nebyla celá.“ Přikývl.

„Teď mi tedy můžeš pomoci. Tumáš!“ Předala mu lopatu, protože ji už bolely paže. Když už je Gavyn tady, může také přiložit ruku k dílu. „Začni kopat.“ Ukázala na místo, kde už předtím vyhloubila jámu. „Mezitím ti prozradím, co jsem se dověděla.“

„Prostě jen tak?“ zeptal se a zabořil lopatu hluboko do hlíny. „Zkrátka se mi se vším svěříš? Poté, cos mě opustila v lese?“ Očividně jí nevěřil a ona ho z toho nemohla vinit. Držela však v sobě tolik tajemství, že to už nedokázala snést. Isa se svým varováním ať jde k čertu, je načase se někomu svěřit, byť by to byl vrah a zloděj.

Přitáhla si plášť k tělu, aby zahnala chlad. „Už mám po krk lhaní, polopravd a hádanek, takže chci, abys byl ke mně upřímný stejně jako budu já k tobě. Pokud mi to samozřejmě Isa nezakáže.“

„Ona je tu s tebou?“ zeptal se skepticky. Odhodil vlhkou hlínu na kupu a zarazil Liamovu lopatu znovu do země. „Ona a její manžel, Parnell to byl?“

„Jistěže tu není a nebyla ani nikdy vdaná, Caine,“ odsekla s patřičným důrazem vyslovila jméno, pod nímž vystupoval při jejich prvním setkání.

Zasmál se. „Dobře, dobře, připouštím, že jsem také lhal. Nemáme si co vyčítat.“

„O tom by se dalo pochybovat,“ opáčila suše. Opět se usmál.

„Isa se s tebou tedy má setkat?“

„Možná. Nevím.“ Pokrčila rameny, odvrátila pohled a odkašlala si. Chtěla k němu být zcela otevřená, ale bylo to těžké. Opravdu může připustit, že rozmlouvá s mrtvou ženou?

„Kde tedy je?“

„No…“ Zaváhala, Gavyn dál kopal. Jak přesně mu má říct, že k ní Isa mluví z hrobu? Nervózně se dotkla amuletu, který si vzala právě od Isy.

„Myslel jsem, že nastal čas pravdy.“

„Bude těžké tomu uvěřit,“ připustila a sledovala, jak vedle jámy roste hromada hlíny.

„Zkus to.“

„Isa je mrtvá.“

Přestal pracovat. „Mrtvá?“

„Ano.“

Opřel se o násadu lopaty a vybídl ji: „Víš co, než budu pokračovat v hloubení, možná bys mi mohla říct, o co přesně tady běží.“

„To mám také v úmyslu. Nepřestávej ale, pracuj dál.“ Pokynula ke stále větší jámě. „Vysvětlím ti to.“

„Tak tedy mluv.“

Poslechla ho a objasnila vše od samého začátku. Zatímco měkká hlína dopadala lopatu za lopatou na trávník porostlý mechem a kupa se zvětšovala, vylíčila mu Isinu smrt i podivné rozhovory, jež poté začaly. Vysvětlila mu, že si vzala Isiny věci a vydala se splnit úkol. Též se učila kouzla, zaříkávání i způsob sběru, sušení a využití bylin. Gavyn bořil lopatu stále hlouběji do země. Bryanna mu připomněla jejich setkání a dodala, že Isin hlas později naléhal, aby ho v lese opustila. Vyprávěla mu o úkolu zachránit jakési dítě, s nímž se nikdy nesetkala, o dýce a drahokamech, o cestě do Tarthu, kde se sešla s Gledou.

Bryanna zatajila dech a vzhlédla k jasnému měsíci v úplňku. Vybavila si, jak jí Gleda svěřila tajemství jejího zrození.

„… tedy pokud uvěřím, že mi Gleda říkala pravdu,“ dodala a přešla blíž k ohni. Chopila se suché křehké větvičky a přelomila ji přes koleno. Dřevo se s praskotem rozštíplo.

„A ty jí nevěříš?“ zeptal se Gavyn.

„Jsem snad tady, ne?“ Zavrtěla hlavou při pomyšlení na události, jež ji dovedly na toto místo a k setkání s Gavynem. „Je pro mě těžké uvěřit, že mi svěřila čistou pravdu.“

„A nezdá se ti zvláštní, že ona a její manžel zemřeli v noci toho dne, kdy se s tebou setkali? Není to divná shoda okolností?“

„Je to ještě horší. Podle mě možná tušila, že by mohla zemřít.“ Hodila kousky dřeva do ohně. Hladové prameny zapraskaly a pustily se do nového paliva. Zlatavé světlo ozařovalo hrubou kůru okolních stromů.

„Měla předtuchu, že se jí stane nehoda?“ zajímal se a opřel se vší silou do lopaty.

„Nebo že ji někdo zabije.“

„Zabije? Myslíš úmyslně? Zavraždí ji i jejího manžela?“ Přihodil pořádnou nálož na stále rostoucí hromadu.

„Proč by mi jinak dávala druhou část mapy?“

„Takže tak ses dostala k tomu dalšímu dílu?“ zeptal se a vzhlédl.

„Ano, právě jsem o tom chtěla začít.“ Přihodila na oheň ještě pár větviček, a zatímco plameny šlehaly stále výš, pokračovala ve vyprávění. „Takže jsem z jejího domu ukradla koně a pár dalších věcí a podle mapy doputovala sem.“

Gavyn přestal pracovat a otřel si čelo hřbetem ruky.

„To je ale příběh, Bryanno,“ uznal. „Někteří lidé by si mohli myslet, že ses zbláznila.“

„A ty?“

Usmál se, ve tmě se zablýskly bílé zuby. „Ne, nezdá se mi, že bys byla šílená, ale připadám si, jako bych se ocitl v nějaké duchařské historce, které jsme si vyprávěli v dětství. Každý se snažil přijít s něčím temnějším a děsivějším, s líčením, které by vyděsilo přátele, zvláště ty mladší. Třeba tahle snaha vykopat rakev jen při svitu měsíce.“ Ukázal na hvězdné nebe. „Je to trochu dramatické nezdá se ti? Jako by tě ta stařenka chtěla pořádně vyplašit.“

„Nevím, proč se to muselo odehrát v noci.“

„Kolem půlnoci, že?“ zeptal se. Přikývla. „Je to pitomost, hloupá báchorka.“ Pokrčil rameny. „Ale co. Když už jsme tady, proč bychom se nepokusili vykopat mrtvou čarodějnici?“ Podíval se na ni a probodl ji sarkastickým pohledem. „Asi můžeme byl rádi, že svítí aspoň měsíc.“

„Prostě pokračuj.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Budu, ale ne navěky. Pravda vyjde brzy najevo. Jestli každou chvíli narazím na rakev, budeme věděl, že Gleda nelhala.“

„A pokud ne?“

„Pak pochybuji, má paní, že bys opravdu byla novou tarthskou čarodějkou.“

Bryanna nevěděla, co z toho si má přát.

Celý její život byl založený na lži, buď je dcera čarodějnice, nebo je skutečně šílená, když naslouchá mrtvým a stařenám, jež si pletou legendy s pravdou. Třela si paže. „Jestli si chceš odpočinout, vystřídám tě.“

„Není třeba.“ Gavyn zaryl lopatu do hloubky.

A narazil na něco tvrdého. Ozval se hlasitý rachot.

Bryanna prudce zvedla hlavu.

Srdce se jí zastavilo.

„Něco mám,“ oznámil Gavyn. Z tváře se mu vytratil úsměv, po dřívější domýšlivosti už nebylo ani stopy.

Zatímco se Bryanna blížila k jámě, pustil se do práce s ještě větší vervou. Rychle vyhazoval plné lopaty hlíny a stále znovu narážel na něco pevného. Vždycky, když Bryanna zaslechla klapnutí, ztuhla.

Zírala do temné díry, kde Gavyn z čehosi bokem lopaty odhrnoval zbytky půdy. „No, je to bedna,“ pronesl.

Měl pravdu. Ve slabém měsíčním světle viděla dívka obrysy dlouhé dřevěné bedny, nejspíš se jednalo o zetlelou borovicovou rakev. Ze zvyku se pokřižovala. Celá se chvěla.

„Dobrý bože,“ zašeptala při pohledu na rakev. Vítr kolem ní hvízdal a osamocený průsvitný mráček na chvíli překryl měsíc.

„Vypadá to, že se Gleda nemýlila,“ prohlásil Gavyn. Nečekal na Bryannin souhlas, sehnul se do jámy a oprášil zbylou hlínu dlaní. „Chceš jí nějak vzdát úctu?“ zeptal se, když už bylo skutečně jasné, že se jedná o zpřelámanou, ztrouchnivělou borovicovou rakev.

Zavrtěla hlavou. „Jen do toho. Otevři to.“

„Dobře.“ Zasunul lopatu pod víko, aby je mohl vypáčit, a měkké zetlelé dřevo snadno povolilo.

Bryanna měla sucho v ústech. Zhluboka se nadechla, lehla si do vlhké trávy a naklonila se přes okraj hrobu. Paže jí visely do jámy. Zaryla prsty do měkkého dřeva, a když se Gavyn opřel do násady, pomohla mu vypáčit víko.

Dřevo se poddalo s hlasitým, strašidelným zaskřípáním.

Víko padlo ke straně.

Otevřel se jim pohled do rakve.

Bryanně se zastavilo srdce a v ústech jí zamrzl výkřik.

V rakvi ležela kostra s černými očními důlky, ostatky Kambrie z Tarthu. Ještě bylo vidět pár cárů zpráchnivělých šatů.

Zesnulá však nebyla sama.

V kostnatém náručí svírala další ostatky, dokonalou kostřičku malého děťátka.

„To je má sestra,“ pronesla Bryanna, která si byla jistá, že miminko pečlivě uložené v náručí zesnulé je Lenořina dcera, ono vyměněné novorozeně.

„Dítě Lenory a Alwynna.“

„Ano,“ zašeptala. V krku měla takový knedlík, že ani nemohla dýchat.

„Takže to Gledino vyprávění se zakládá na pravdě, alespoň zčásti určitě.“

„Možná celé.“ Dřepla si a vzhlédla k měsíci visícímu vysoko na nebi a ozařujícímu zemi přízračným světlem.

„Je tam ještě něco.“

„Cože?“ zeptala se.

Gavyn hleděl na ostatky ženy a dítěte. „Vidíš? Podívej se.“ Vážný tón jeho hlasu ji zarazil. Opět se roztřásla, naklonila se přes okraj jámy a zahleděla se do tmy.

Asi uprostřed rakve, mezi kyčelními kostmi zesnulé, zaznamenala nějaký třpyt, jako by se světlo odráželo od kousku skla.

Vlasy na zátylku se jí zježily odporem. „Co je to?“ zeptala se. V duchu to ale tušila. Je to kámen, jeden z drahokamů patřících na dýku. Matně zářil.

V duchu si vybavila část legendy.

Opál pro ostroh severní

„Je to opál, že?“

„Podíváme se.“

Bryanně se podlomila kolena. Když Gavyn sáhl mezi kosti, uhnula pohledem z obavy, že by se mohla pozvracet. „Někdo ho skryl do její rakve,“ pronesla, jako by chtěla přesvědčit sama sebe.

„To se mi nezdá.“

Ach bože! Má pravdu. Proč by ho někdo schovával, místo aby ho ukradl? A jeho poloha…

Hrdlo se jí opět stáhlo při pomyšlení na to, co všechno Kambria přetrpěla, co udělala pro záchranu svého dítěte, pro Bryannu. Tichounce zašeptala: „Isa… Isa říkala, že tu budou dvě věci… Jedna je ten kámen a tou druhou musela myslet miminko…“

„Uvidíme,“ poznamenal Gavyn, natáhl se hlouběji do rakve, odstrčil kosti a uchopil kámen.

Bryanna se zachvěla, měla pocit, jako by zase znesvěcovali památku Kambrie a toho dítěte. Věděla však, že je to nutné. Pro lásku boží, proto sem přece přišla, aby našla první drahokam a zasadila ho do jílce dýky. Přesto se jí to zdálo nesprávné.

Měsíc vystoupal ještě víc a rozzářil se jasněji, takže noc působila spíše jako pochmurný mlžný den. Bryanna zadržela dech. Gavyn se zvedl z hrobu s blýskavým opálem a podal jí ho. Kámen měl oválný tvar a ve stříbřitém světle vypadal naprosto dokonale, jako menší protáhlá verze samotného měsíce.

„Je tu ještě něco,“ poznamenal Gavyn a zase zmizel v jámě. Bryanně bylo pořád zle. Držela se u okraje hrobu a nahlížela dovnitř s ještě většími obavami.

Viděla, kam zasunul prsty, a přitiskla si ruku na ústa, když vytáhl cosi, co vypadalo jako tmavá větévka.

„Morrigu, Matko Bohyně,“ zašeptala, když jim oběma vše došlo. „Ten kámen a tohle… Nikdo s ní ty věci úmyslně nepohřbil,“ pronesla. „Do rakve je nevložil přítel ani spojenec.“

Vzhlédl a zavrtěl hlavou.

„Měla je ukryté v sobě, přímo uvnitř.“ Bryanna se otřásla při pomyšlení, že Kambria chtěla tak zoufale zachovat své tajemství, že schovala kámen a tu svinutou věc do svých útrob, zasunula je hluboko do klína.

„Ano,“ souhlasil vážně. „Musela tušit, že brzy zemře.“

„Co to vlastně je? Cos tam našel kromě kamene?“ Ukázala na předmět v jeho ruce.

„Vypadá to jako kus svinuté kůže.“

„Další část mapy.“ Bryanna se mu zadívala do očí. „To jsou ty dvě věci, o kterých mi řekla Isa – opál a mapa.“

Zahleděla se na kostru své matky a holčičky, která se narodila jiné ženě. Pohřbili je společně. Jsou navěky svázány. Cítila, že zbledla. Tohle nemůže být miminko, o němž se zmiňovala Isa. „Isa neříkala, že tu objevíme i děťátko.“

„Možná to nevěděla. Podíváme se, jestli tu není ještě něco.“

Zatímco Bryanna svírala opál a smotek kůže, pečlivě prohledal zbytek rakve, nahlédl pod každou kost. Nakonec zavrtěl hlavou a narovnal se. Byl vysoký, takže jí takřka hleděl do očí. „To je vše.“

„Musíme ji i toho novorozence znovu pohřbít.“ Bryanna se rychle pomodlila. „Teď mohou konečně odpočívat v pokoji.“

„To doufám.“

Společně nasadili víko zpátky. Gavyn zasypával rakev hlínou a Bryanna se znovu pomodlila ke všem naslouchajícím bohům a bohyním.

Opál se v měsíčním svitu potměšile blýskal, křehký kousek kůže působil mrtvě a opotřebovaně. Bryanna zamířila k ohništi, otevřela váček a vytáhla trochu včelího vosku. Vtírala ho do staré tuhé kůže, změkčovala ji a vyhlazovala, až byla pružnější. Nechtěla přemýšlet o Kambriině zoufalství a strachu. Co ji mohlo přimět k tomu, že ten kousek kůže zasunula přímo do svého ženství, aby ho tam ukryla spolu s cenným kamenem? A to miminko! Gleda tvrdila, že zemřelo přirozeným způsobem. Možná Alwynn doufal, že Kambria využije svých schopností a holčičku zachrání, možná dokonce uzdraví. Třeba děťátko vedle ní pohřbil přímo on.

„Na to nestačí žádná síla,“ pronesla nahlas a roztáhla jelenici na plochém kameni. Uhladila ji pokaždé, když se zase začala kroutit.

„Cože?“ Gavyn hodil na hrob poslední lopatu hlíny a právě měkkou půdu udupával.

„Přemýšlela jsem o Kambrii,“ přiznala. Ušklíbla se své marné snaze přinutit mapu, aby zůstala rozložená.

„O tom, proč se nezachránila, když to byla velká čarodějka?“

„Ano.“

„Některé věci nejdou vysvětlit,“ poznamenal.

„Asi jako hovory se zesnulou nebo sny o někom, kohos ještě nikdy nepotkala.“

„Ty víš o mých snech?“ zeptala se zmateně.

Usadil se na kámen poblíž a sledoval, jak natahuje a změkčuje kus jelenice. „Ne, Bryanno,“ připustil. „Vím jen o svých. Kde je ta dýka?“ Dívka vzhlédla od práce. „Já dokončím tohle a ty vlož kámen tam, kam patří.“

Vystřídal ji, tlačil palce do kůže a Bryanna rozbalila dýku. „Opál pro ostroh severní,“ pronesla a obezřetně drahokam otáčela nad vrchním otvorem v jílci. Když zapadl na místo, vnímala podivný pocit, jenž jí probíhal prsty a nahoru po paži a celou ji rozehřál. Jílec dýky se zablýskl a kámen se pevně usadil ve správné poloze.

„Proboha,“ zašeptal Gavyn. „Zapadl tam.“

„Jako by tam nikdy nechyběl,“ dodala Bryanna. Zdálo se, že stará dýka teď svítí, opál se mihotal růžovou a bledě modrou barvou. Byla si ale jistá, že jde jen o klam způsobený měsíčním svitem.

Gavyn přimhouřil oči. „Nevěřím na kouzla.“

Podala mu nůž. Snažil se vyviklat drahokam z jílce, ale držel pevně. Pomalu pokýval hlavou a dýku Bryanně vrátil.

„Možná budeš muset změnit názor,“ pronesla.

„Hmm.“ Mračil se a napřáhl k ní ruku s popraskaným kusem jelenice. „Možná bychom se měli podívat na mapu a snažit se ji pochopit. Kambria si s jejím úkrytem dala velkou práci.“

Ve světle plamenů rozložili všechny tři kusy na protáhlý plochý kámen a obraceli je, dokud do sebe roztřepené konce nezapadly a značky nedávaly jakýsi smysl. „Takhle to je,“ prohlásil Gavyn, který zkoumal symboly a podivné hieroglyfy. Jel prstem od místa, které značilo Kambriin hrob, až k okraji jednoho kusu, kde bylo do kůže zase cosi vyryto. „Východ,“ pronesl a zkoumal okolní kopce. Vzhlédl k nebi a pak ukázal na nejpříkřejší svahy. „Tam.“

Bryanna sledovala jeho pohled k temným strmým kopcům porostlým stromy.

„Opál pro ostroh severní, smaragd zas pro východ… Zítra zamířím tím směrem,“ dodala.

„A já pojedu s tebou.“

„Opravdu?“ zeptala se, protože si nebyla jistá, jestli by ji měl doprovázet. Sice jí předtím chyběl a toužila po jeho společnosti, ale nevěděla, zda se má Gavyn podílet na plnění jejího poslání.

„Copak se ti nebude hodit lovec, stopař, kopáč hrobů a ochránce?“

Pousmála se. „Ochránce, na jehož hlavu je vypsaná odměna a jede na ukradeném koni, který patří šlechtici. Myslíš, že právě tohle potřebuji?“

„Ano,“ přitakal. „Přesně to si myslím.“

„A co ten zbytek?“ zeptala se. Stále byla tak rozbolavělá, že na jejich milování nemohla zapomenout.

„Zbytek?“ Jeho hlas zněl nevinně, ale v očích mu jiskřilo.

„Mezi námi, však víš.“ Ten zmetek! Přinutí ji, aby to vyslovila. „To, co se stalo včera v noci… mezi námi. Co s tím?“

„Jelikož se domníváš, že jsem k tobě byl příliš hrubý, asi bychom měli počkat.“

„Jak dlouho?“

„To záleží na tobě, má paní. Já jsem vždy připraven.“

Zatracený chlap! Vysmívá se jí? Jeho stříbřité oči se v měsíčním světle leskly.

Už se mu chystala odseknout jako kočka, která bleskově zatne dráp do myši, avšak chytil ji a přitáhl k sobě. Když k ní přiblížil horké a dychtivé rty, Bryanna upustila dýku. Vyjekla, cítila, jak jí jazykem tlačí na zuby, pohrává si s ní a laská ji.

„Och,“ zašeptala a ovinula mu paže kolem krku. Okamžitě ji rozpálil. „Gavyne…“

Přitiskl ji pevně k sobě a odtáhl hlavu. „Copak, paní?“

„Já.., Já…“

„Já vím, jsem na tom stejně. Ale myslím, že bychom měli počkat,“ – vykouzlil na rtech svůdný úsměv a pustil ji – „dokud nebudeš pořádně připravená.“

Stálo ho nesmírné úsilí nechat ji spát samotnou, ale odolal. Natáhl se na zem, ovinul se pláštěm a sledoval, jak vyčerpaná Bryanna usíná.

Ježíši, jak jen po ní touží! Předchozí noc zažil nesmírnou rozkoš, ale dnes ho dívka ohromila tím podivným obviněním. Copak včera nereagovala? Nelíbala ho a nemilovala se s ním, nehladila ho horkými dlaněmi, nelaskala vlhkými rty, neoddávala se mu?

Hleděl do skomírajících plamenů, zatímco Bryanna ležela tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a mohl by se jí dotknout.

Nedělej to!

Spát s čarodějnicí přináší smůlu.

Při tom pomyšlení zaťal zuby, naklonil se přes kládu, o niž se opíral, a odplivl si. Nevěří na čarodějnice, kouzla, kletby, magii ani cokoli dalšího, čemu nerozumí. Občas, když zakoušel nesmírnou krutost, se mu nechtělo věřit ani v Boha, byť se o to snažil.

Odvrátil od dívky pohled, podíval se k měsíci zahalenému mlžným oparem a konečně také usnul.

Když se probudil, slunce už vyšlo a na nebi se začínaly kupit mraky. Přiložil na oheň a počkal, až se Bryanna vzbudí, aby jí mohl oznámit, že vyjede asi tak na hodinu na lov. Vrátil se s kachnou a veverkou. Bryanna mezitím sestehovala všechny tři kusy mapy tlustou jehlou a nití, které našla v Gledině košíku s šicími potřebami.

Stáhl veverku z kůže, oškubal kachnu a nabodl maso na rožeň, který Bryanna vytvořila pomocí dýky a několika silných klacků. K nebi, na němž se houfovala mračna, se vinul kouř. Když maso začalo vonět, všiml si, že se vrátila Šalamounka a upřeně ho sleduje z okraje lesa.

„Copak si nemůžeš maso ulovit sama?“ zeptal se jí Gavyn.

Bryanna otočila hlavu a zadívala se na loudící šelmu.

„Proboha, vždyť jsi vlčice! Měla bys přinášet kořist nám.“

Bryanna se zasmála. „Není to honicí pes,“ poznamenala a otočila rožeň.

„Je líná, o to jde.“ Gavyn se usadil na kámen a zkoumal kusy sešité kůže. Některé značky na jelenici se mu zdály smysluplné či vyvolávaly vzpomínky na místa, jež kdysi navštívil, jiné však byly nejasné. „Tohle vypadá na cestu,“ prohlásil, „a tady,“ – ukázal na sotva znatelný škrábanec – „by mohla být tvrz nebo vesnice. Je to nějaká budova.“

„Klášter?“ zeptala se. Teprve tehdy si všiml slabého náznaku kříže. „Nebo katedrála?“

„Třeba hřbitov. Vidíš, tady je tmavá tečka, možná značka pro další hrob, tentokrát označený křížem.“

„Och, neříkej mi, že budu muset vykopat další hrob.“ Při té představě se otřásla, třela si paže a zadívala se za ohniště k čerstvě udusané hlíně.

„Možná ti Isa poradí.“

Ostře se na něj zadívala. „Doufejme. Jinak se nedovíme, kam jet.“

Zamračil se. „Myslím, že pokud se budeme řídit mapou, narazíme na některá z označených míst. Nejspíš cestou poznáme určité prvky v krajině. Vypadá to ovšem na dlouhou cestu přes vysoké hory. Může zabrat hodně času.“

Znovu otočila rožeň a zadívala se na něj přes černý kouř. „Nemusíš mě doprovázet. Proč by ses měl vydávat na obtížnou pouť, která tě připraví o cenný čas? Můžeš si jít svou cestou.“

Cítil, že se mu koutek úst zvedá v úsměvu. „Tak snadno se mě nezbavíš.“

„To jsem přece nechtěla,“ opáčila, vytáhla obočí a olízla si omastek z prstů.

„Jsem rád, že to říkáš,“ pronesl a potlačil náhlý nával touhy. „Opravdu rád.“

„Takže si to ujasníme,“ prohlásil Deverill, sepjal ruce za zády a rázoval po prostorné místnosti v agendorské strážnici. Panovalo tu hrobové ticho, jako by muži, kteří obvykle posedávali po skupinkách, smáli se, povídali si a chvástali se, vycítili baronovu zuřivost a neopovažovali se ani promluvit.

Deverill se zastavil mezi svými vojáky. Všichni jsou neschopní, ti, které poslal, aby vystopovali Gavyna, se vrátili před necelou hodinou, ještě před soumrakem. Byli unavení, špinaví a rozmrzelí, pochvy s meči břinkaly, když se seskupili kolem podivně vyhlížejícího mužíka, jenž byl, pokud se mu dá věřit, úspěšnější než celé agendorské vojsko.

„Domníváš se, žes viděl mého koně a na něm Gavyna z Tarthu,“ pokračoval Deverill. Vyzáblý chlapík s výraznými rysy se ho chystal přerušit, avšak Deverill ho zastavil vztyčeným ukazováčkem. Cael byl očividně chytřejší, než vypadal, a tak držel jazyk za zuby. „Jel se ženou, která je podle tebe čarodějka. Měli s sebou ještě obrovitého vlka, který tě napadl, je to tak?“

„Ano, můj pane,“ souhlasil skrček a kýval hlavou tak rychle, až se zdálo, že si snad zlomí hubený krk. „Přesně tak.“

„Jsi si tím jistý?“

„Nemá snad tvůj hřebec černou srst, bílý punčošky a klikatou světlou lysinu na hlavě?“ zeptal se Cael a umouněným prstem si přejel po tváři, aby dokreslil svůj dotaz.

„O tom ví spousta lidí. Nechce se mi věřit, že bys ty sám tolik zjistil, když mí muži, cvičení vojáci, neobjevili nic, ani stopu po Gavynovi či koni.“

Cael pokrčil kostnatými rameny a zkřivil rty v nuceném úsměvu. Ve vypoulených očích měl však stále lstivý výraz. „Možná hledali na špatnejch místech, můj pane. Anebo jsem měl prostě štěstí.“

„Zas ne tak velké, když tě napadl jejich vlk. Nařídili mu, aby se na tebe vrhl?“

„Ne, plížil jsem se k jejich táboru a vykukoval zpoza roští. Byl jsem tak tichej, že si mě vůbec nevšimli. Pak na mě najednou ze tmy vyrazila ta šelma s obrovskou tlamou a zubama dlouhejma jako lidský prsty! Byla to hrůza.“ Rozhlédl se po místnosti, aby se ujistil, že ostatní naslouchají. „Měl jsem štěstí, že jsem vyvázl životem, to vám povídám.“

„Ano, ano, to už jsi říkal.“ Deverill netušil, zda má mužíkovi věřit. „Odkud jsi?“

Muž najednou promluvil slabým hláskem. „Z Chwarelu.“

Takže Hallydův služebník. Deverill se s baronem z Chwarelu nikdy nesetkal, ale věděl, že je to mírně řečeno divný chlap. Kdysi býval knězem, ale sutanu už před mnoha lety pověsil na hřebík. Už dlouho se o něm šušká, že si troufá opustit své sídlo jen pod pláštíkem tmy. Je to noční stvoření.

Deverill se dál vyptával: „Narazil jsi na mé muže v hospodě, že?“

Seamus přisvědčil. „Jo, můj pane. Vešel dovnitř hned po nás a prohlásil, že Gavyna viděl.“

„Jak to?“ zajímal se Deverill.

„No, jel sem za tebou, páč, no, doslechl jsem se, že je na něho vypsaná vodměna.“

„A kde je teď?“ zeptal se Deverill.

Ten skrček měl tolik drzosti, že mlčel, jako by měl nějakou moc, jako by se takový bídák mohl dohadovat s mužem tak vlivným, jako je lord z Agendoru. „Dostaneš odměnu, jestli ho chytíme, ovšem za řečičky nikomu peníze nedávám,“ varoval ho Deverill.

„Jistě,“ odpověděl mužík a přešlápl z nohy na nohu.

„A tvůj pán, lord Hallyd, o tom ví?“

„Jo, ale říkal si, že ty bys to asi taky chtěl vědět.“

„To je od něj milé,“ pronesl Deverill a nedokázal skrýt svůj sarkasmus. „Vyřiď baronovi, že mu děkuji za jeho starost.“ Ukázal na kapitána stráží. „Vyšli do Tarthu vojáky na čerstvých koních. A teď ty,“ vrátil se pohledem k dychtivému chlapíkovi s pichlavýma očima. „Nechám ti nohu prohlédnout felčarem. Správce zajistí, aby ses po dlouhé cestě dosyta najedl a napil. Dnes si tu můžeš odpočinout a přespat ve strážnici. Nadiktuji písaři vzkaz a opatřím ho pečetí, aby lord Hallyd věděl, žes sem opravdu dorazil. Ráno můžeš vyjet s mými vojáky a ukázat jim, kde jsi viděl toho vraha na ukradeném koni. Možná mí muži díky tvým cenným stopařským schopnostem toho lumpa vyslídí.“

Cael se zavrtěl a opřel se o hůl. „Mám ale povinnosti vůči lordu Hallydovi.“

„Nic se neboj, Caeli. Mí muži ti zajistí bezpečný návrat, pokud se ukáže, žes mluvil pravdu.“ Naklonil se k muži, který mu připomínal obludný chrlič, trochu blíž. „Jestli ale lžeš, Caeli, jestli sis tu báchorku o ohromném vlku, čarodějnici a zloději vymyslel, abys ze mě dostal peníze…“ Sledoval, jak skrček ztěžka polkl, ale jeho vypoulené oči neuhnuly pohledem. „Jestli jsi mi lhal, zaplatíš za to svým životem. Rozumíš?“

„Ano, můj pane… A děkuju ti za tvou pohostinnost. Nelžu Viděl jsem toho zloděje na tvým koni. On, čarodějnice a to pekelný stvoření mířili do Tarthu. Jestli tam už nejsou, nevím, kam vodjeli, ale vod někoho to určitě zjistíme.“

„Ano.“ Deverill se obrátil zpět ke svým mužům, zadíval se na kapitána stráží a ani se nesnažil skrýt svůj nesouhlas. „Vezměte ráno toho muže s sebou. Najděte toho zloděje a mého zatraceného koně. A tentokrát si ho nenechejte proklouznout mezi prsty!“

Gavyn měl pravdu, pomyslela si Bryanna, když narazili na malou horskou vesničku. Cesta byla dlouhá a strastiplná, vedla přes hory tak příkré, až měla pocit, že koně po nerovných svazích sklouznou dolů. Přebrodili řeky, přes něž se neklenuly žádné mosty, a cestovali úzkými kaňony, kde při zatažené obloze nedohlédli na dno.

Bryanna smíchala ohořelé dřevo, bláto a vodu a pokusila se vytvořit barvivo, jímž by mohla překrýt Rhiho bílé značky. Barva se pochopitelně smývala a musela se každé ráno nanášet znovu, ale doufala, že kůň nebude tolik nápadný, že v něm nikdo nepozná hřebce lorda Deverilla z Agendoru. Sama si říkala Brynn, což bylo časté jméno, a Gavyn se představoval jako Cain. Nemohli sice příliš změnit svůj vzhled, ale Bryanna alespoň skrývala vlasy pod kapuci a modlila se, aby je nikdo nerozpoznal.

Sama sice nebyla hledaným zločincem jako Gavyn, ovšem také ukradla Harryho, nákladního koně. Každopádně je vysoce podezřelé, že Gledu a jejího manžela někdo zabil právě v den, kdy do vesnice přijela na návštěvu. Čím méně lidí potkají, tím lépe.

Putovali už více než třicet dní, ale postupovali pomalu, neboť museli bojovat s přírodními podmínkami i nejasnou mapou, dvakrát špatně odbočili a museli se vracet, čímž ztratili několik dní. Pouze zřídka se zastavovali v hospodě, přístřeší nacházeli spíše v opuštěných, napůl zřícených chýších, kde se to hemžilo krysami, pavouky a všelijakou jinou havětí. Počasí bylo stále chladné a lezavé, avšak Bryanna předpokládala, že je to způsobeno výškou hor. V níže položených údolích už se objevovaly známky jara. Zahlédli první pupeny na stromech, řada rostlin už rozkvetla a odpoledne se stále častěji stávalo, že mezi mraky vykouklo slunce.

Vlčice se nikdy příliš nevzdalovala, ačkoli se vyskytlo několik případů, kdy se na pár dní vytratila. Vždy se však znovu ukázala. Když už Bryanna nabývala jistotu, že zvíře nadobro zmizelo, zachytila kdesi ve stínu záblesk zlatavých očí, všimla si v blátě otisku velké tlapy nebo zaznamenala, že Harry hrůzou poulí oči. Nákladní kůň si totiž na společnost svého přirozeného nepřítele zatím nezvykl.

„Nemusíš se bát, že se nám ztratí,“ škádlil Bryannu Gavyn, když se ho jednou večer ptala, kam asi zvíře uteklo. „Ví, kde dostane nažrat. Až bude mít Šalamounka hlad, zase se vrátí.“

Bryanna Gavynovu jistotu nesdílela, ovšem když následující den ráno otevřela oči a protáhla ztuhlé svaly, zahlédla šedivou šelmu stočenou pod povislými větvemi borovice, čenich měla schovaný pod ocasem. Jakmile se Bryanna pohnula, také vlčice zvedla hlavu a upřeně na ni zírala.

„Copak jsem to neříkal?“ škádlil ji Gavyn, když si všiml, že civí na zvíře. „Toho lenocha se prostě jen tak nezbavíme.“

„Jako by ses o to snažil! Líbí se ti, že se motá kolem.“

Gavyn se široce usmál, jako by chtěl potvrdit, že má pravdu. „Takže ty jsi vážně čarodějnice, Bryanno,“ dobíral si ji a stříbřité oči mu v ranním světle zářily. „Čteš mi myšlenky.“

Předstírala rozhořčení, ale nakonec se hlasitě zasmála a napadlo ji, kdy ji asi znovu políbí, dotkne se jí, pomilují se. Přestože oné noci u Kambriina hrobu uzavřeli nepsanou dohodu, nedokázala každou noc potlačit touhu, jež se hluboko v ní vzmáhala.

Gavynovy rány se hojily. Modřiny už vybledly, bělma očí měl zase jasná a neposkvrněná jako čerstvě napadlý sníh. Už se neškubal bolestí, pokud strávil příliš hodin v sedle nebo moc dlouho v jedné poloze.

Po cestě Gavyn směňoval kožešiny za jídlo, peníze či hroty šípů. Těsně po úsvitu vyjížděl na lov jelenů, veverek, králíků a divokého ptactva, zatímco Bryanna se věnovala kouzlům či zaříkávání, vyhrabávala kořínky nebo v lese sbírala jehličí, kůru a šišky. Jednou Gavyna překvapila, když ulovila dvě žáby, jindy zase v mělké bystřině chytila vypaseného pstruha.

Zatím mu však neprozradila tajemství, které už na ní bude brzy vidět. Byla si totiž jistá, že je těhotná.

Měsíční krvácení mělo přijít už před dvěma týdny a posledních pár dnů se jí zvedal žaludek. Snažila se sice nevolnost vysvětlit cestovními útrapami, ovšem jakýsi hlásek v hlavě jí neustále připomínal promilovanou noc.

Ví, jak se plodí děti.

Žila na hradě a mnohokrát zaslechla řeči klevetivých pradlen či chvástání vojáků. Pochopitelně také viděla, jak to dělají berani s ovcemi, hřebci a klisny, dokonce i psi. Neměla by tedy být překvapená. Nikdy v životě si ovšem nepředstavovala, že bude čekat nemanželské dítě a přitom bloudit po lesnatých kopcích kvůli záhadné výpravě k neznámému cíli. Nevědomky se pohladila po plochém bříšku.

Vzpomněla si na Gledino vyprávění o ohroženém dítěti zrozeném z Temnoty a Světla. Snad to dítě z proroctví není miminko v jejím lůně? Ne, nechce na to myslet, je to šílenství.

Ale ten kámen… Glediny pokyny ji dovedly k nálezu drahokamu a kostry miminka, Lenořiny dcery. Nepotvrdilo to snad pravdivost stařenčiných slov?

Bryanna si to odmítala připustit. Nehodlala uvažovat o tom, zda je matkou vládce zmíněného v proroctví.

Vjeli do vesnice, a zatímco Gavyn měnil kůže za chleba, zrní a sýr, Bryanna objevila starou selku, která byla více než ochotná poskytnout jim misku husté polévky, kousek tvrdého chleba a sýra, střechu nad hlavou a trochu těch drbů, to vše jen za měkkou kožešinu z hranostaje, kterou během jídla mnula kostnatýma rukama se stařeckými skvrnami.

Hustá fazolová polévka chutnala po česneku, cibuli a vepřovém sádle, ale Bryanna přísahala, že lepší v životě nejedla. Stařena, vdova jménem Rosie, se po té pochvale celá rozzářila. Toužila po společnosti, stejně jako Bryanna prahla po jídle. Po večeři se Gavyn postaral o koně a sekal dřevo, zatímco Rosie usedla vedle Bryanny ke krbu a těšila se, že si popovídá se ženou.

Venku už se skoro setmělo, ale malou chýši ozařoval a vyhříval oheň a jedna zapálená svíčka. Přes tenké zdi Bryanna slyšela, jak Gavyn pracuje a pravidelně zatíná sekeru do suchého dřeva na otop. Ozvalo se zapraskání, když se polínko rozštíplo na poloviny, které odletěly o kus dál a narazily do vnější stěny.

„Je to silák,“ poznamenala stará paní. „Jako kdysi bejval můj muž.“ Smutně si povzdechla. „No, Brynn, kam máte s manželem namířeno?“ Hleděla do ohně a stále hladila kožešinu.

S manželem.

To slovo se Bryanně rozléhalo v hlavě. Překvapivě jí bylo docela příjemné. Sama o tom už dříve uvažovala.

„Musíte přece mít nějakej cíl,“ naléhala Rosie a v přátelském úsměvu odhalila zlomený přední zub.

„Jedeme na východ. Vážně si nejsme jisti místem,“ odpověděla konečně Bryanna. „Cain má na druhé straně pohoří rodinu, bratra. Nikdy jsem ho neviděla a… je to už dávno, co tudy manžel cestoval. Já, no, opravdu přesně nevím, kam míříme. Nechávám to na Cainovi.“ Och, proboha, to zní, jako by byla nějaká husička, přesně ten typ, který tolik nesnáší.

Rosie se zamračila a vypadala, jako by zrovna kousla do kyselého jablka. Holí, o niž se jinak opírala, šťouchla do ohořelých polínek, která spadla k okraji ohniště. „To místo se určitě nějak jmenuje.“ Dobře mířeným pohybem dostala kus zčernalého dřeva zpátky do ohně.

„Vážně netuším…“

„Je to vesnice nedaleko řeky,“ prohlásil Gavyn, který právě prošel dveřmi s náručí dřeva a vdovinou sekerou. „Potřebuje nabrousit,“ poznamenal. „Je tupější než vesnický prosťáček. Jestli máš brousek, postarám se o to.“

„Podívám se.“ S obtížemi vstala. „Můj manžel, Bůh žehnej jeho duši, se staral vo to, aby byly všecky nástroje vostrý.“ Našla na polici brousek, podala ho Gavynovi a zamíchala něco v kotlíku visícím nad ohněm. Bryanně zakručelo v žaludku a Gavyn se pustil do broušení sekery. Rosie vedle něj položila ještě několik nožů a zase se usadila na stoličku. „Jak se ta vesnice jmenuje?“

„Říká se jí Allynwood, není to daleko od pobřeží u Connahu.“

„O žádným Allynwoodu jsem nikdy neslyšela.“ Podrbala se na tváři.

„Je to hodně malá vesnička,“ ujistil ji Gavyn, plivl na brousek a dál pracoval na ostření sekery. „Ještě menší než tahle.“

Tomu se kdákavě zasmála. „Menší než tudle by člověk těžko hledal,“ žertovala. Zamrkal na ni, až se začervenala. Nabídla jim pivo. Jak se připozdívalo, rozpovídala se o svém zesnulém manželovi a o tom, že neměli děti.

„Pokud tedy míříme do Allynwoodu, kudy se máme vydat?“ zeptal se Gavyn, když žena začala zívat. „Tedy pochopitelně chceme jet východním směrem.“

„Netuším, kde je Allynwood. Říkáš, že blízko pobřeží? Hmm.“ Vrtěla hlavou a mračila se. „Můj manžel bejval kameník, než si při nehodě zmrzačil ruku. Docela cestoval a mluvil o městech, který navštívil. Ale Allynwood? Ne, to si nevzpomínám.“

„Vím, že je to poblíž většího města,“ upřesnil Gavyn. Bryanna sledovala jeho rozhovor s Rosie a znovu si uvědomila, jak je zkušený lhář. „Nevybavuji si ale jméno. Myslím, že je tam klášter, velký hřbitov nebo katedrála.“

„Aha, no, tak se na to podíváme.“ Rosie vzhlédla ke stropu a povzdechla si. „Mluvil o… Wrexhamu, ale to je na jihovýchod, a potom o Caer…, och, no tak… O Caerwysu, to je nedaleko Holywellu.“ Zavrtěla hlavou, až se jí prošedivělé prameny vlasů rozlily na ramena. „Na jih od Rhuddlanu je pochopitelně St. Asaph, ale to není poblíž Connahu.“ Našpulila rty a naklonila hlavu ke straně. „Je mi líto, Caine. Na víc si nevzpomínám.“

„Nedělej si starosti, nějak cestu najdeme,“ ujistil vdovu Gavyn, ačkoli Bryanna netušila, jak to hodlá provést. Pokud se Isa, jež poslední měsíc mlčela, nerozhodne znovu promluvit, nedoví se Bryanna s jistotou, kam se obrátit a proč.

Když konečně nastal čas uložit se k spánku, vytáhla selka slamník sotva dost široký pro dva a nabídla jim rozedranou deku. Sama zalehla do postele v zadním rohu jediné místnosti.

Bryanna musela zachovat zdání, že jsou manželé, a tak si lehla vedle Gavyna a nic nenamítala, když jí přehodil paži přes podbřišek a přitáhl si ji k sobě. Zavřela oči a snažila se nevnímat teplo jeho těla, sílu paží ani to, jak dokonale její záda zapadla do kolébky tvořené jeho tělem. Koleny se dotýkal jejích podkolenních jamek a vršíčkem hlavy se přesně vklínila do důlku nad jeho ramenem.

Och, tohle je nebezpečné!

Vnímala ho každičkým nervem. Pokoušela se sice uvolnit, ale rušil ji teplý dech, který jí čeřil vlasy a šimral ji na zátylku.

Před očima se jí znovu vynořily výjevy z jejich milování. Stěží se držela, aby se neobrátila, neobjala ho a nezačala ho divoce a vášnivě líbat s podobnou nenuceností, jakou cítila během společně strávené noci na hradě Tarth.

Trochu se zavrtěla, snažila se o kousek odtáhnout, ale přitiskl ji k sobě ještě pevněji a zasmál se. „Mně nikam neutečeš, má ženo,“ zašeptal jí do ucha.

„Nejsem tvá…“

„Psst,“ varoval ji tiše. Posunul ruku výš a dotkl se jejího ňadra. „Dnes večer, Brynn, se tě můžu dotýkat podle libosti.“

Po těchto slovech se zachvěla. „Nejsme tu sami.“

„Na tom nesejde.“ Přitlačil jí dlaň k ňadru, až vyjekla. Roztáhl prsty a jí se napjaly bradavky. Přestože jejich těla oddělovalo několik vrstev oděvu, okamžitě zareagovala a musela se kousnout do rtu, aby nahlas nesténala. Našel tvrdé poupátko a i přes živůtek si s ním pohrával prsty. Zavřela oči tak pevně, že ji to skoro bolelo.

„Ty zatracený, nesnesitelný bídáku,“ zašeptala. „Zneužíváš okolností a… Áách!“

Rty našel její ušní lalůček a obkroužil to citlivé místo jazykem. Všechny protesty jí odumřely na rtech. Místo zvlhčené jazykem ovíval svým dechem, až měla pocit, že se snad touhou zblázní.

Dobrý bože! Srdce jí bušilo, kůži měla horkou. Hluboko v jejím nitru pulzovala žhavá a dychtivá touha, věděla, že by stačilo jen pár pohybů…

„Přestaň,“ zasyčela a snažila se opanovat. Tohle je směšné!

„Opravdu to chceš?“

„Ano!“ pronesla zadýchaně. Oba však věděli, že lže.

Gavyn roztáhl dlaň na jejím podbřišku, špičkou palce se dotýkal ňadra, malíčkem dosahoval skoro ke klínu. Rozkoší se s ní točil svět. Když se pohnul, cítila, jak se k ní tlačí jeho tvrdé mužství. Bylo by snadné obrátit se, dovolit mu vyhrnout jí sukni a rozvázat jeho nohavice, jež nyní napínal tuhý úd. Kdyby byli potichu…

Kdyby do ní jen pozvolna vklouzl a pohyboval se s rozvahou…

Potlačila tu představu i svůdné myšlenky a zavřela oči. Neotočila se, nenadzdvihla nohu, nenabídla se mu. Dnes v noci ne.

Dneska, k čertu s tím, se vyspí na té úzké posteli a bude se k němu důvěrně tisknout. Ani na vteřinu nepřipustí, že její tělo touží po milování.

Carrick byl unavený. Následoval do Tarthu ženu, o níž byl nyní přesvědčen, že je to opravdu Bryanna. Povídalo se všelicos a měl podezření, že každá ústa si k vyprávění něco přidala. Podle klevet jednou cestovala s mužem, jindy zas sama. Jistá žena tvrdila, že si koupila tuniku, jiné zase říkaly, že měla několikerý nové šaty. Všichni se ale shodli, že navštívila hrad ještě v době, kdy ho řídil otec Patrick. Mezitím se už vrátil lord Mabon.

Otec Patrick mu nijak nepomohl. Prohlásil, že s tou ženou, Bryannou z Calonu, byly jen samé potíže a on je rád, že už je pryč. Dokonce se opovážil spekulovat, zda není alespoň zčásti zodpovědná za smrt nebohé Gledy a Liama, včelařky a jejího manžela.

Žena, s níž Bryannu viděli, včelařka Gleda, se utopila v bystřině krátce po Bryannině příjezdu. V zablácených ulicích a tmavé hospodě se o včelařce a jejím hluchém muži povídalo ledacos. Všichni na míle od Tarthu klevetili o tom, že kdyby nebylo té rusovlasé ženy na bílé klisně, mohli být Gleda s Liamem dosud naživu.

Kdyby nebylo Bryanny.

Cestuje sama.

A její stopa dávno vychladla.

Carrick si promnul bolavé rameno a rozhlédl se po okolních kopcích. Od odjezdu z Tarthu je na cestě už třicet dní, třicet východů slunce, po nichž se vždy zvedl a pátral po její stopě.

Kam mohla jít? Svatouškovský a upjatý otec Patrick mu vůbec nepomohl. Užitečnější byla služebná v hospodě a její matka, stařena, která tvrdila, že Bryanna se jako vejce vejci podobá jiné rusovlásce, jež žila v Tarthu před lety. Krásnou mladou maminku, známou čarodějku, zabili asi před šestnácti lety. Říká se, že ji ukamenovali. Její krev ulpěla na rukou muže, který kdysi býval knězem, barona Hallyda z Chwarelu.

Carrick nasedl na koně, rozhlédl se po prázdném nádvoří a mlaskl na zvíře. Šestnáct let je dlouhá doba a Bryanna nemá s tou mrtvou čarodějkou společného nic víc než vlnité rudé lokny.

Všechno jsou to jen drby, výmysly nenechavců.

Aťsi Bryanna vypadá jako ta žena!

Nic to neznamená.

Nic jiného ho ale nenapadalo. Prohledal okolí, ale nenašel po ní ani stopu, a to Morwenně slíbil, že její sestru najde.

Podívá se na zoubek Hallydovi, uvidí, co se doví.

Usoudil, že může být každopádně zajímavé, co mu Hallyd, údajný zabiják čarodějnic, poví.

Probudilo ji tichounké pobrukování, nebeská vůně pečeného chleba a nepohodlí způsobené plným močovým měchýřem. Bryanna pootevřela oči a zjistila, že leží tváří v tvář Gavynovi, dotýkají se nosy a paži má bezstarostně přehozenou přes jeho rameno. Jeho šedivé oči se do ní vpíjely.

„Proboha!“ vykřikla. Polilo ji horko.

Skulila se ze slamníku, vyškrábala se na nohy a zjistila, že Rosie se už svědomitě sklání nad ohněm, kde má zavěšený kotlík s fazolemi a cibulí.

„Brý ráno,“ pozdravila vdova a širokou dřevěnou vařečkou míchala polévku. „Říkala jsem si, že byste si před vodjezdem dali něco k snídani.“

Gavyn se protáhl a rozkoší zamručel.

Bryanna zaťala zuby, ale Gavyn se na hostitelku usmál. „Ano, to by bylo skvělé,“ poznamenal. „Voní to tu jako v hradní kuchyni.“

Rosii zrudly tváře, buď proto, že se při ochutnávání polévky naklonila příliš nízko nad oheň, nebo z Gavynovy lichotky. „Vzadu se můžete omýt.“

Bryanna si rychle ulevila a umyla se ve vědru za chýší. Když se vrátila, Gavyn už jedl a byl zabraný do hovoru se starou ženou.

„Nechce se mně vás nechat jít,“ poznamenala Rosie. „Je to tady trochu osamělý, i když v poslední době sem zabloudilo víc lidí než obvykle.“ Nalila fazole do dřevěné mísy a položila ji na malý stůl před své hosty.

„Jak to?“ zajímal se Gavyn a ukusoval z krajíce hrubého tmavého chleba.

„No, před pár dny tudy projížděli tři nebo čtyři vojáci v barvách Chwarelu, černé a stříbrné.“

„Chwarelu?“ Bryanna se zarazila, právě když se chystala vložit do úst kousek chleba. „Z hradu lorda Hallyda?“ Vyslovit jméno toho muže ji stálo nesmírné úsilí. Takzvaný boží muž jí před mnoha lety zavraždil matku.

„Jo,“ přikývla Rosie a opět zamíchala obsah hrnce, aby se fazole na dně starého železného kotlíku nepřipálily. „Říká se o něm, že vychází jenom v noci. Prej už je dlouho prokletej. Já jsem ho teda nikdy neviděla, ale na tom není nic divnýho, že? Vesničanky jako já se nescházej s baronama.“

„Proč sem přijeli ti vojáci?“ zeptal se Gavyn a stříbřité oči se mu nebezpečně blýskaly.

„Hledali dva pocestný, muže a ženu,“ prohlásila Rosie a sjela pohledem k Bryanně. „Ta žena má mít bohatý rezavý vlasy a prej je drobná. Muž je bojovník, ukradl velkýho černýho válečnýho oře s bílými punčoškami a nepravidelnou lysinkou ve tvaru hvězdy.“ Zamíchala polévku. „Kůň tý ženy je bílej, má černou hřívu a vocas.“ Rosie vzhlédla od kotlíku. „Škoda, že jsem je neviděla, protože na hlavu toho chlapa je vypsaná vodměna. Hallydovi vojáci říkali, že je to levoboček Deverilla z Agendoru. Nejenom že ukradl lordova koně, ale taky zabil šerifa.“

Bryanna cítila, jak jí paže pokrývá husí kůže. Jak to mohou Hallydovi muži vědět? Copak se ta zpráva tak rychle rozšířila po celé zemi?

Gavynovi se z tváře vytratil úsměv a jeho výraz se zatvrdil. Na zátylku mu zřetelně vystoupily svaly. „Vážně?“ ujišťoval se.

„Jo. Moje škoda, že jsem ty dva neviděla. Vdově, jako jsem já, se peníze hodí a odměna by nezaškodila. Musela jsem ale vojákům říct, že žádný pocestný odpovídající tomu popisu tudy nejeli.“

„A co jsi jim vlastně pověděla?“ zajímala se Bryanna, která se snažila, aby se jí netřásl hlas.

Rosie pokrčila rameny. „Nic. Co bych jim asi tak říkala?“

„Máš pravdu.“

„No, ale kdybych byla ve vaší kůži, dávala bych si pozor. Někteří lidi udělají pro pár mincí cokoli. A vy dva, podle toho, jak vypadáte a na jakejch koních jedete, byste mohli přitáhnout pozornost.“ Rosie sklopila zrak a dál míchala obsah kotlíku. „Hlídejte si záda. Lord Hallyd je tu proslavenej, a ne zrovna v dobrým, jestli mi rozumíte. Když něco chce, nezastaví se před ničím.“

„Jako je to u mnoha dalších pánů,“ poznamenal Gavyn a odsunul stoličku. „Díky za varování.“ Sbalil si věci a podal Rosii ještě dvě kožešiny. „Za tvou pohostinnost a rady,“ prohlásil.

Rychle chňapla po králičí i veverčí kožce a pokývla. „Díky. Jestli se vojáci lorda Hallyda vrátí, každopádně jim řeknu, že jsem ten páreček neviděla,“ ujistila je a mrkla na Gavyna.

Když vyrazili na další cestu, Bryanna cítila, že se jí zmocňuje panika.

Někdo je poznal.

Dokonce vesnická žena.

Věděla, že si musejí dávat pozor na zvědy, vojáky a žoldnéře, na všechny, kdo vědí, že Gavyn je hledaný muž, ale domnívala se, že stárnoucí vdově žijící v malé a od světa odříznuté vesničce může důvěřovat.

Naštěstí se ukázalo, že je Rosie spolehlivá…

Ale co ta skupinka vojáků, která po nich pátrá?

Jakmile ztratili Rosiinu malou chaloupku z dohledu, Gavyn se na ni varovně zadíval.

„Ne aby ses teď sesypala, Brynn,“ pronesl, zatímco jejich koně lehce klusali vedle sebe. „Dostali jsme se už daleko a já se rozhodně nehodlám nechat chytit stařenou žádostivou pár zlaťáků.“

„Copak jsi ale neslyšel, co říkala?“ Snažila se ovládat svůj hlas, nechtěla prozradit, jaká hrůza ji uvnitř svírá při vyslovení toho hrozného jména. „Hledají nás vojáci lorda Hallyda. Hallyda, chlapa, který zavraždil Kambrii. Co nám může chtít?“

„Možná mu jde o odměnu, po níž pasou i všichni ostatní. Nebo touží po troše vzrušení,“ poznamenal Gavyn. „Jaké další radosti má na světě muž, který je uvězněný ve svém hradě?“

Bryanna zírala na členitou krajinu před sebou a uvažovala, zda má Gavyn pravdu. Může za tím být jen skutečnost, že jeden šlechtic podporuje druhého a zapůjčí mu pro pátrání své muže… Nebo co jiného lorda Hallyda pohání?

Nemůže přece vědět, že je Bryanna Kambriinou dcerou. Sama pravdu o svém narození odhalila až před pár týdny. Není možné, aby šlechtic, jenž se cítil oprávněn zavraždit její matku, tušil, že ona je čarodějčina dcera.

Nebo ano?

Krátce poté, co vyjeli z Rosiiny chaloupky, se cesta zúžila natolik, že koně museli postupovat za sebou. Po jedné straně cesty se zvedal vysoký útes, na druhé padal příkrý svah ke dnu hluboké propasti.

Bryanna měla napjaté nervy a srdce v krku, když sledovala, jak Gavyn v sedle Rhiho převádí nákladního koně. Uzoučký výběžek vinoucí se horským úbočím jí byl až příliš povědomý.

Přesně jako ta horská rozsedlina ve snu.

Srdce se jí rozbušilo při vzpomínce na úprk po skalnatém hřebeni pokrytém sněhem, na dunění koňských kopyt.

Po cestě průsmykem se nedokázala uvolnit, svaly ji bolely. Nemohla se zbavit vzpomínky na tíseň, již zakoušela ve snu, ani silného pocitu, že za každým kamenem číhá zlo.

Uzavírala malý průvod v sedle Alabaster, ustaraný pohled upírala na kulhavého Harryho a napínala uši, zda neuslyší zvuk blížících se jezdců – Deverillových či Hallydových vojáků, kteří po nich pátrají.

Černě odění pronásledovatelé bažící po krvi.

Pozor na temného jezdce…

Jsou ale sami.

Na zrádné cestě nebylo stopy ani po vlčici, neukázala se už skoro tři dny. Bryanna sice ujišťovala sama sebe, že se šelma vrátí, ale nemohla se zbavit myšlenek, že osamělé zvíře vycítilo hrozící nebezpečí a rozhodlo se jít vlastní cestou.

Nakonec se po úzké pěšině dostali na vrchol, kde se před nimi otevřela širá pastvina.

Bryanna konečně vydechla. Vzduch tu byl svěží a jasný, mezi mraky prosvítalo slunce. Z trávy, jež s jarem nabývala sytě zelené barvy, vystrkovalo hlavičky několik květin.

Gavyn přitáhl koni uzdu a Bryanna dojela až k němu. Kam až dohlédla, rozkládaly se zelené zalesněné hory. Na orosené trávě se mihotaly sluneční paprsky, po nebi pluly hebké mráčky.

„Ztratili jsme se,“ prohlásila, když přehlédla krajinu, v níž nenacházela jediný bod odpovídající značkám na mapě. „Zabloudili jsme a dostali se do pasti. Hledají nás Hallydovi muži, po tobě nejspíš pátrají Deverillovi vojáci. Jdeme podle mapy, u níž ani nevíme, jestli nás vůbec někam vede, a jestli ano, stejně jsme někde špatně odbočili.“

„Chybí ti víra,“ obvinil ji.

Podívala se na něj a zachytila ve stříbřitých očích rošťáckou jiskru. Hbitě seskočil ze sedla a pustil otěže obou koní, aby se mohli napást šťavnaté trávy.

„Cože?“ Také ona popustila otěže, aby Alabaster dosáhla na trsy trávy. „Ty něco víš?“ zeptala se a sesedla. Když jí hned neodpovídal, zamířila za ním na nejvyšší bod louky. „Gavyne?“

„Máš tu mapu?“

„Jistě.“

„Rozviň ji.“

„Och, ksakru.“ Slezla pár metrů k Alabaster, odepnula jeden z kožených vaků a vlekla ho zase nahoru k místu, odkud Gavyn přehlížel hornatou krajinu. „Ty máš pocit, že víš, kde jsme?“

„Možná.“

„Raději bych slyšela: Jistěže vím, Bryanno, nedělej si starosti!“

Podala mu sešité kusy jelenice a s rukama založenýma na hrudi čekala, až rozmotá mapu s podivnými značkami.

Zkontroloval postavení slunce a vylezl na vyvýšeninu, odkud měl výhled na dva horské vrcholy. „Podívej se tam, na východ,“ vybídl ji, paži, v níž třímal mapu, jí ovinul kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Volnou rukou ukázal přes její rameno. „Vidíš tu horu, která vypadá, jako by jí urazili vrcholek? Je ozubený a holý.“

Přikývla.

„Teď se podívej na mapu.“

Chopila se jelenice, opřela se o něj a zkoumala mapu, kterou už znala skoro zpaměti.

„Na východním konci,“ upřesnil a dotkl se kůže v místě, kde byly vyznačeny tři kopečky. Dva boční byly kulaté, ten uprostřed rozeklaný.

Opět upřela zrak na horu. „Možná máš pravdu.“

„Možná?“ zeptal se, přitáhl ji ještě blíž a políbil na temeno hlavy. „Cože sis to přála, abych řekl?“

„Že víš, kam míříme. Že si nemám dělat starosti.“ Obrátila se čelem k němu, stála tak blízko. Dělila je jen nepatrná vzdálenost, cítila teplo jeho těla, viděla jemný náznak zhmožděniny ve tváři. „Stejně ale nevíš, kam jedeme.“

„Jistěže vím, Bryanno,“ prohlásil a uličnicky zamrkal, když jí vrátil její vlastní slova. „Nedělej si starosti.“

Díky jeho sebedůvěře z ní pomalu opadala panika, již zažívala v horském průsmyku. „Kam?“ zeptala se. „Kam jedeme?“

„Do Holywellu.“

„A proč zrovna tam?“

„Protože jak říkala Rosie, je to na východ, a když se podíváš na mapu, uvidíš tam tmavou tečku s křížkem. Mysleli jsme si, že by to mohl být hrob nebo kostel, ale myslím, že jsme se mýlili.“

„Podle tebe je to posvátná studna?“ V tu chvíli se jí před očima vynořila vlčice, která vykoukla mezi stromy lemujícími mýtinu.

„Nejen to, má ženo Brynn,“ poznamenal, aby ji poškádlil. „Věřím, že někde ve městě najdeme další kus té zatracené mapy a další kámen, prokletý smaragd značící východ.“

„Nechci už slyšet žádné výmluvy!“ Hallydova trpělivost bylo stejně chatrná jako Vannořiny přikrývky. Stál v hodovní síni s otrhanou skupinou mužů, již tvořili součást jeho armády. Ještě byl zpocený po každodenním cvičném zápase. Díval se z jednoho vojáka na druhého, ale většinou uhýbali pohledem. Stydí se, nebo je rozčilují jeho duhovky různých barev? Ksakru, proč musí svěřil svůj osud do rukou tupců, pitomců a neschopných břídilů?

A Vannory. Uvěřil jsi ženě, která s tebou manipuluje, aby sis myslel, že vládne velkou mocí. Možná ano, ale třeba je to vše jenom iluze, výplod tvé slabé, roztoužené mysli.

Kdo je tady tupec?

Pitomec?

Zatracený hlupák?

Hodil meč pážeti a nařídil mu, aby ho vyčistilo, pak si otřel čelo hřbetem ruky. K čertu s tím, ti chlapi na něj civí jako slabomyslní.

Zaťal dlaň v rukavici a nejraději by ji vrazil do Fryddovy zarudlé tváře, věděl ale, že by to k ničemu nebylo. Muži jsou unavení, pátrali po ní celé týdny. Navíc si dobře uvědomoval, že se nevzteká kvůli neschopným stopařům, ale proto, že ona je s jiným mužem. Prahne po Bryanně, každou noc touží, aby ji už znovu našel.

Takto si své vysvobození nepředstavoval. Vannora ho ovšem zmátla.

Zatímco jedna služebná vyměňovala svíčky a odmetala z podlahy u ohniště rákos, zahleděl se na ty ubohé napodobeniny válečníků. „Nic jste nenašli? Žádnou stopu?“ zeptal se a rázoval před krbem. Muži postávali v půlkruhu poblíž a přešlapovali z nohy na nohu. Meče jim u pasu cinkaly, uniformy měli špinavé, tváře neoholené a ztrhané.

„Naše družstvo vyrazilo na východ,“ oznámil Galton. Byl z vojáků nejvyšší a nejchytřejší. Hallyd sice pochyboval o jeho spolehlivosti, ale nikoli o rozumu. „Prohledali jsme hory a kopce. Občas jsme sice něco zaslechli o muži a ženě cestujících krajem na bílé klisně a černém hřebci, ovšem jen zřídka. Potulný zpěvák v jednom městě tvrdil, že viděl jejich tábor. Nějaká vesničanka, která prodávala vejce, si jich všimla u studny. Hostinská tvrdila, že ten pár v hospodě strávil noc.“ Galton v tu chvíli pokrčil rameny a Hallyd měl chuť sevřít mu hrdlo a vyrvat z něj celou zprávu.

Při představě Bryanny s tím bastardem Gavynem mu vřela krev v žilách. Nervózně se poškrábal na tváři a podráždil si odřené místo.

„Neřekneš mu vo tom hrobě?“ zeptal se Afal.

„O jakém hrobě?“ Hallydova netrpělivost se projevila cukáním oka.

„Už dávno jsme ho objevili na východ odsud. Říkali jsme si, že tam nejspíš k odpočinku uložili tu čarodějnici,“ vysvětlil Galton s očima černýma jako uhel. „Šuškalo se, že Kambrii pohřbili v chudinském hrobě, ale nikdo neznal přesné místo.“

„A vy jste ho našli?“

„Objevili jsme kupu čerstvě vykopané hlíny dva dny poté, co muž a žena na koních odpovídajících popisu projeli kolem blízkého města.“

„Kdy to bylo?“

„Před mnoha týdny.“

„A proč jste mi to neoznámili?“ zařval a znovu si otřel čelo hřbetem ruky. Prokrista, hodil by se mu ručník!

Galton měl tolik drzosti, že ještě odporoval. „Nařídil jsi nám, abychom se nevraceli, dokud je nenajdeme…, můj pane.“

Hallyd zaťal zuby. Chtěl tomu nestoudnému štěněti vlepit facku, protože v Galtonově postoji četl vzdor, v jeho pohledu výzvu. Oba věděli, že je nejchytřejší, nejsilnější a nejodvážnější z Hallydových vojáků.

„Zavedete mě tam,“ nařídil. „Ještě dnes, vyrazíme po západu slunce.“

„Muži jsou unavení.“

„Teď si můžou odpočinout. Zbývá ještě pár hodin denního světla.“ Hallyd si prohlížel vojáky, kteří se neodvažovali reptat, ale zjevně nebyli nadšení. Copak nemají v životě žádný cíl? Touhu? Copak zatraceně nechápou, jak důležité je to pátrání? „Zůstaňte tady. Kuchař vás nakrmí a uhasíte svou žízeň.“ Luskl prsty na páže a chlapec se rozběhl do kuchyně.

Ať si ti tupí žoldáci odpočinou. Vůbec nemají potuchy o rozsahu svého úkolu, o nesmírné velikosti vítězství, jež připadne Chwarelu, jakmile získají dýku.

Brzy už ji sevře v dlaních, už ji cítí.

Jeho moc stoupá.

Takže tohle je Chwarel, pomyslel si lord Deverill, když vzhlédl k ohromnému sídlu vybudovanému z tmavých kamenů. Lorda z Agendoru v sedle mohutného grošáka, který Rhimu nesahal po kotníky, následovala skupinka vojáků i Hallydův zakrslý vyzvědač.

Muži na koních různých barev a velikostí se semkli na vršíčku, který se zvedal nad cestou vedoucí k obrovitému hradu. Deverill přimhouřenýma očima hodnotil široké hradní ochozy a předmostní opevnění. Na nejvyšší strážní věži vlála v silném větru stříbrnočerná vlajka, na nebi se kupily ocelově šedé mraky, jimiž jen občas probleskl sluneční paprsek. Celé místo vypadalo pochmurně a strašidelně, jako zbavené všech barev.

Deverill pozoroval muže a ženy – rolníky, kupce, vojáky a řemeslníky –, jak proudí hlavní bránou, jež zela dokořán jako obrovská tlama, v níž zuby představoval okraj zdvižené kovové padací brány.

Je to ošklivý hrad.

„Tady sídlí tvůj pán?“ zeptal se zvěda. „Trvale?“

„Ano.“

„Opouští pokoje jedině po západu slunce?“

Cael přikývl. „Nebo když je vobloha hodně zamračená.“

Deverill se od toho skrčka o lordu Hallydovi, o tom nočním tvoru, dověděl opravdu hodně. Špion neuměl udržet jazyk za zuby a neustále se mu snažil nějak vlichotit.

To svědčí o tom, že lord Hallyd má poněkud zatemněný úsudek. Dokonce i slepec by viděl, že je Cael nedůvěryhodný, že ochotně prodá své služby tomu, kdo zaplatí víc.

„No, když svítí slunko, drží se uvnitř. Jak jsem ti říkal, je prokletej.“

„Pitomosti.“ Deverill nevěřil na kletby, kouzla a další nesmysly, které nelze ověřit. Předstíral, že je zbožný muž, ale jen proto, že se to od něj čekalo. Když už byl baron, musel alespoň vypadat, že je věřící, ale ve skutečnosti nebyl o existenci boha přesvědčený, ať už šlo o pohanské bohy jeho předků nebo o křesťanského Boha, který žádá na křížových výpravách tolik krve.

Jeho názor jen posílilo, když se Hallyd stal z kněze baronem. Kdyby byl opravdovým věřícím, následovníkem Božím a Kristovým, proč by měnil kněžské roucho za zbroj válečníka? Proč by obětoval zbožnost kvůli světskému bohatství?

„Nuže, půjdeme tvého pána navštívit,“ prohlásil Deverill a pobídl koně. „Ty jeď napřed a vyřiď mu, že žádám o slyšení.“

„Jistě.“ Špion kopl své paličaté zvíře do slabin a pádil z kopce zarostlého bujnými travinami k rozvodněné říčce.

Deverill a jeho skupinka ho následovali pomalejším tempem, dávali mu čas, aby mohl Hallydovi ohlásit jejich příjezd.

Když dorazili k hlavní bráně, byli vpuštěni. Pážata se chopila otěží a kapitán stráží přislíbil, že o zvířata bude postaráno, stejně jako o Deverilla a jeho lidi.

Uvnitř pochmurného sídla dostali vojáci pečené vepřové, solené úhoře, nákyp s mletým masem, sýr, víno a vaječný rosol. Deverilla zavedli k hlavnímu stolu, kde povstal Hallyd, mohutný muž v černé tunice, a pozdravil ho.

Zatímco páže dolévalo víno a muži jedli, probíral Hallyd především chod pevnosti, potíže se služebnictvem, mizernou sklizeň sena a počasí. Teprve když všichni odstrčili prkénka a už jen usrkávali víno, poznamenal: „Takže Cael ti vyřídil, co jsme zjistili o tvém koni a synovi.“

„Chceš říct o vrahovi a zloději,“ opravil ho Deverill. „Nepovažuji Gavyna za syna.“ Mávl rukou, jako by chtěl naznačit, že to Hallyd určitě dobře chápe. „Je důsledkem toho, že jsem zvednul nejednu sukni. I když nepochybuji, že vzešel z lože, které jsem sdílel s jeho matkou, nevnímám ho jako syna. Je to levoboček a vždycky jím zůstane.“

„Jde ti jen o to, aby neunikl spravedlnosti.“ Hallyd upil z poháru a zadíval se na Deverilla podivně mžouravýma očima, kolem jejichž černých rozšířených zornic prosvítaly jen malé barevné kroužky.

Ty oči… jsou jako pekelné jámy. Deverill už v životě viděl hodně – znetvořené lidi a odporná zranění, muže, který naběhl na kopí, jiného, co přišel v bitvě o hlavu, rodinu, jež uhořela při požáru –, ovšem nikdy při pohledu na druhého člověka nepocítil takovou temnotu, jaká vyzařovala z Hallyda. Jako by mu chyběla duše.

To jsou jen ty oči, namítal v duchu, ovšem tušil, že zlo je v Hallydovi hluboce zakořeněno. Poprvé po nesmírně dlouhé době lord Deverill z Agendoru pocítil strach.

„Nezajímám se o tvého syna…, tedy o toho vraha,“ prohlásil Hallyd a opřel se. „Je mi jedno, jestli přežije, zemře nebo bude poslán do vyhnanství.“

„Jde ti o tu ženu?“

„Á, ano, stejně jako si ty musíš vyřešit spor s tím chlapem…“

Deverill si odfrkl. Spor? Nejde o spor. Gavyn mu byl trnem v patě od chvíle, kdy ho Ravynne porodila. Deverill měl spory rád a na bitvy se těšil. S Gavynem, zabijákem a zlodějem koní, šlo o něco horšího než prostý spor.

„… já si musím vyřídit účty s tou ženou. Víš, že jsem silně věřící a strávil jsem mnoho let službou Bohu a jeho svatému synovi. Proto mě trápí, že se šušká o jejím čarodějnictví, navíc má něco cenného, co patří mně. Vrah má tvého koně, žena má mou dýku Se svými muži jsem se dnes večer chystal vyjet na místo, kde byli zloděj a ta žena naposledy spatřeni. Možná bychom se mohli dohodnout a dostat je společně. Když spojíme svá vojska a rozdělíme je na malé skupinky, mohou prohledat větší oblast a pěkně je vyplašit.“ Hovořil s velkým zápalem. „Až je konečně najdeme, rozdělíme si kořist.“ Vykouzlil na rtech zlovolný úsměv. „Ty postavíš před soud toho bastarda, já se vypořádám s čarodějnicí. Společně je dostaneme,“ prohlásil tónem, při němž Deverillovi tuhla krev v žilách.

Lord z Agendoru zaváhal.

Intuitivně tušil, že spojení s prokletou duší, jakou je Hallyd, by bylo chybou. Přesto má ale baron pravdu, mohli by si pomoci navzájem. Napřáhl pravici, Hallyd ji pevně sevřel a druhou rukou pokynul pážeti.

„Další víno,“ nařídil mu. „Musíme oslavit naše nové spojenectví.“

Páže, poďobaný kluk se zplihlými hnědými vlasy, vyběhlo z hodovní síně.

Hallyd pustil Deverillovu dlaň, upřel na něj své strašidelné oči a vážně pronesl: „A teď ti budu vyprávět příběh o čarodějnici, dýce a kletbě. Potom vyjedeme, příteli.“

V Holywellu to vřelo, město bylo ucpané proudem rozličných kupců a rolnických povozů. Po ulicích pobíhaly děti a honily psy, husy kejhaly, kozy mečely, žebřiňáky skřípaly.

Cesta do města jim zabrala déle, než Gavyn předpokládal, byla pomalá a zrádná. Od chvíle, kdy stáli na vrcholku hory, rozluštili symbol na jelenicové mapě a rozhodli se zamířit právě sem, uplynulo už víc než čtrnáct dní. Neurazili sice velkou vzdálenost, ale krajina byla takřka nesjízdná a počasí se měnilo od sněžení a plískanice až po jasný den s příslibem jara.

Putování ještě zpomalovala skutečnost, že Bryanna se rychle unavila a měla stále neskutečnou chuť k jídlu. Naštěstí se to v lesích hemžilo zvěří. Když teď vjížděli branami do Holywellu, nákladní kůň vezl kůže mnoha zvířat, do nichž se trefil Gavynův šíp. Shromáždil spoustu liščích, lasiččích, jezevčích, králičích a norkových kožešin, z nichž většinu smění za jídlo, ubytování a víno.

„Pojď,“ vybídl Bryannu. Ukázal bradou na hospodu s rohovými okny a silnými okenicemi. „Najdeme si pokoj.“

Myslel si, že dívka bude protestovat, ale namísto toho vykouzlila poprvé za celý den na rtech slabounký úsměv. Jakmile vešli do malé hospůdky, kde to vonělo kouřem z ohně a pečeným masem, zaplatil majiteli, hubenému čahounovi, za pokoj a vynesl jejich pár svršků nahoru.

„Manželka“ ho pomalu následovala. Od samého počátku cesty všem tvrdili, že jsou manželé Cain a Brynn, a přestože Gavyn nikdy nepředpokládal, že by se jednou usadil s nějakou ženou, tak trochu toužil zůstat s Bryannou navždy.

Hloupá představa, říkal si. Nechal ji o samotě, aby si mohla odpočinout, a vydal se dohlédnout na ustájení, nakrmení, napojení a vyhřebelcování koní.

Poté zamířil ke krejčímu, který zjihl, hned když začal Gavyn vytahovat z vaku jemné zvířecí kožešiny. Po chvíli smlouvání odešel Gavyn s mincemi v kapse a s novou tmavě zelenou tunikou pro sebe. Pro Bryannu zakoupil teplý vlněný plášť lemovaný králičí kožešinou a další tuniku, která ho stála víc, než si mohl dovolit utratit. Přesto byl s nákupem spokojen, zvláště pak s pláštěm, jehož kapuci si může Bryanna stáhnout do čela a kožešinka jí nebude dřít kůži.

Vrátil se se zbožím do hospody, a než vylezl po schodech, objednal chleba a sýr, talíř porcované kančí pečínky a džbánek vína. Už mířil ke schodišti, ale napadlo ho ještě něco. Obrátil se k hostinskému a požádal ho, aby jim do pokoje přinesli vanu.

Bylo ale pozdě.

Když otevřel dveře do pokoje, Bryanna už spala, drobné tělo schoulené pod přikrývkami. Vypadala poklidně, a tak ji nechtěl rušit. Po špičkách přešel místnost, aby odložil nakoupené oděvy, a pokradmu se na ni stále díval. Rudé lokny měla rozhozené po polštáři, bledá pleť v šeré místnosti probleskovala jako měsíc za letní noci.

„Proboha, na co tak civíš?“ Otevřela oči a nahlas se zasmála.

„Snažila ses mě oklamat předstíraným spánkem?“ zeptal se.

„Jenom jsem si zdřímla, ulevila očím. Říkala jsem si, že se hned tak nevrátíš…“ Posadila se, zívla a protáhla se. Teprve pak si všimla šatů v jeho náručí. „Cos dělal?“

„Věnoval se směnnému obchodu. Koupil jsem si novou tuniku.“ Zvedl halenu do vzduchu.

„Konečně!“ Ušklíbla se. „Teď můžeme konečně vyprat tu, co máš na sobě. Pěkně páchne.“

Obrátil oči v sloup. „A něco pro tebe.“ Ukázal jí dlouhou tuniku. Vyjekla a přitiskla si dlaň na ústa. „Je nádherná, ale jak jsi…“

„Vypadá to, že za norkovou kožešinu se hodně platí.“ Zvedl ještě plášť a poznamenal: „Ten tě udrží v teple, tvůj už je skoro průhledný.“

Vykulila oči a odhodila pokrývky, ovšem pak si uvědomila, že má na sobě jen spodní košili. „Och.“ Zrudla až po kořínky vlasů a rychle se natáhla pro svůj starý plášť, který nedbale pohodila v nohách postele.

„Nedělej to,“ vyzval ji, přiblížil se a pomalu jí přehodil přes ramena nový plášť. V měkkých záhybech spadal skoro až k zemi. Utáhl tkanice pod bradou a kožešina se dotkla jejího krku.

„Děkuji, ale vážně jsi za mě neměl utrácet peníze.“ V koutcích očí se jí leskly slzy.

„Chtěl jsem.“

„Gavyne…“

„Caine,“ připomněl jí. Když k němu vzhlédla, nedokázal odolat. Poprvé po nesmírně dlouhé době ji políbil, přitáhl si ji k sobě a vychutnával její poddajné, jemné rty. Z úst se jí vydral povzdech a podlomila se jí kolena, takže ji musel zachytit.

Zavřel oči, objímal její útlé tělo a zdálo se mu, že se v ní ztrácí. V hlavě mu vířily svůdné představy, jak se s ní miluje, jak padají na lože a ona se pod ním svíjí. Už viděl, jak mu přejíždí dlaní po hrudi a klesá níž k podbřišku…

Někdo zaklepal na dveře.

„Kdo to je?“ zeptala se a ucouvla.

„Hostinský,“ odpověděl Gavyn, a přestože už ji nedržel v náručí, hlava se mu dosud točila. Bryanna se natáhla pro svou tuniku, ale zavrtěl hlavou. „Takhle je to v pořádku.“

Otevřel dveře dvěma chlapcům, kteří vlekli dřevěnou vanu. Gavyn ustoupil, aby mohli projít, pak běželi dolů pro vědra teplé vody. Zatímco kluci plnili vanu, dívka, jež se podobala přísnému hospodskému, koupací nádobu obložila ručníky a poblíž nechala kousek levandulového mýdla. Když hoši přitáhli poslední vědra kouřící vody, majitelova dcera přinesla víno, tác s uzeným masem a sýrem, vejci, jablečnými koláčky a tmavým chlebem.

Bryanna seděla na posteli jako přikovaná, s rukama složenýma v klíně, a sledovala, jak služebnictvo pobíhá kolem, a když všichni skončili a odcházeli, poděkovala jim. „To je úžasné, Caine,“ škádlila ho při pohledu na jídlo a kouřící koupel. „Kdo mohl tušit, že v Holywellu s námi budou zacházet jako s králi?“

Gavyn jí oplatil úsměv a nalil jí pohár vína. „Nejdřív se vykoupej, jídlo počká.“

„A ty budeš dělat co?“

Přeměřil si pohledem dřevěnou vanu. „Pochopitelně se budu dívat.“

„Gav… Caine!“

„No, pro oba je vana příliš malá. Běž první.“

„Před tebou? Zbláznil ses?“

„Otočím se zády.“

„Jestli si myslíš, že stačí dát mi nový plášť a já tě za to nechám…“ Slova jí zamrzla na rtech.

„Myslím, že na to, abychom si dělali starosti s tím, co se hodí, je už trochu pozdě, nezdá se ti?“ Nalil pohár vína také sobě a usadil se na stoličku u krbu. „Pospěš si. Voda nezůstane teplá věčně.“

„K čertu,“ zamumlala, zamířila k vaně a počkala, až se Gavyn opravdu odvrátil.

Slyšel šustění nového pláště, který padl na podlahu, poté šplouchnutí vody. V pokoji nebylo nic kovového ani kousek skla, takže chvíli počkal, až si byl jistý, že je ponořená ve vaně a stačila ze sebe smýt prach z cesty, a pak se k ní znovu otočil.

„Gavyne!“ vyjekla. Rošťácky se usmál, když si zakryla ňadra dlaněmi. „Běž pryč!“

Usrkl z poháru. „Nikdy. A jmenuji se…“

„Cain, ano, já vím.“ Štíhlou paží, z níž kapala voda, ukázala ke dveřím. „Hned odejdi. Kdybys byl gentleman…“

„Nelíbilo by se ti to, nebyla bys tu se mnou. Věř mi, Brynn, nejde jen o to, že nás dal osud dohromady. Tobě se líbí má společnost. Gentleman by tě unudil k smrti.“

„Ty nabubřelý čubčí synu! Nic tak pitomého jsem v živote neslyšela. Nelíbí se mi tvá společnost. U gentlemana bych aspoň každou chvíli nemusela potlačovat nutkání zakroutit mu krkem.“

„Ani by ti ale nepomohl uprostřed noci otevírat hroby, nekryl by skutečnost, žes ukradla zavražděné ženě koně a kdovíco dalšího. Ne, myslím, že jsi raději s hrubiánem, jako jsem já. Líbí se ti má nezdvořilost.“

Zaklonil se, usrkl z poháru a užíval si svůj výhled. Vlhké kudrliny se jí vlnily kolem zardělé tváře, z přimhouřených modrozelených očí sršel vztek. Pod třpytivou hladinou vody viděl celé její tělo.

„Jestli máš v sobě kousek slušnosti…,“ zkusila to znovu.

Gavyn se však stále více usmíval tomu zuřivému pohledu i její snaze zakrýt bradavky, růžové kopečky, jež jí vykukovaly mezi prsty.

Najednou uchopila mazlavý kousek mýdla a mrštila ho po něm. Přikrčil se a mýdlo ho minulo, narazilo do krbu, s plesknutím dopadlo na zem a klouzalo po podlaze. „Otoč se, sakra!“

„Ale ženo, takhle se mluví s manželem?“

„Nejsi můj…“

Původně měl v úmyslu se na ni jen dívat, ale mýdlo ho inspirovalo. „Myslím, že tohle budeš potřebovat,“ prohlásil a zvedl vlhký špalíček. Nehodil jí ho, ale odložil svůj pohár na krbovou římsu a překonal pár kroků, jež je dělily.

„Och, pro lásku Rhiannon!“ Pokoušela se zakrýt jednou rukou, zatímco druhou napřáhla a roztáhla dlaň, jako by čekala, že do ní prostě položí hladké mýdlo a nechá ji na pokoji.

Měl ale jiný nápad.

K její hrůze – nebo snad v těch rozhněvaných očích zaznamenal špetku zájmu? – si vyhrnul rukávy.

„Co to děláš?“ zašeptala, jako by byl v pokoji ještě někdo. „Gavyne, neopovažuj se…“

To už ale klečel na kolenou a ruku, v níž držel mýdlo, ponořil do teplé vody.

„To ať tě ani nenapadne!“

Třel jí mýdlem záda, očima hltal hebkou křivku jejích ramen a dlaně mu pozvolna klouzaly k jejímu útlému pasu.

„Ach ne!“

„Ne?“ škádlil ji, okouzlený jemností její bledé pleti.

„Ty jsi… dábel!“

Zasmál se a předklonil se, aby jí viděl do tváře a na odhalená ňadra. „Jak jsem říkal, právě proto mě miluješ.“

„Cože?“ Údivem otevřela ústa. „Nemiluji tě.“

„Ale ano.“ Přejel jí prstem po rameni.

„Ne.“

„A já miluji tebe, Bryanno.“ Zamrkal, jako by si dělal legraci, ale slova prýštila z hloubi jeho duše. „Už odedávna.“

„Ne… Ale…“

„Psst.“

„Gav… Caine,“ zaprotestovala, ale když se mu podívala do očí a pochopila, že to myslí vážně. Všiml si, že ztěžka polkla.

„Já… Nemyslím…“

„To je v pořádku. Nemysli.“

S povzdechem zavřela oči. „Och, k čertu s tebou…“ Těžko říct, zda se jednalo o kletbu, nebo jen roztoužené zašeptání.

Poté se uvolnila a Gavyn ji začal důkladně omývat.

Měl pocit, že stejně jako je Bryanna ponořená do vody, on splynul s ní. Vnímal dívčí nohy pokrčené pod mydlinkovou hladinou… Cítil z umytých vlasů levandulovou vůni… Neunikla mu rudá houštinka v jejím klíně.

Jeho mužství se postavilo do pozoru.

„Aaach…“ Zaklonila hlavu a nechala se laskat. Přejel jí dlaněmi po zádech a pažích a začal jí mýt ňadra. Užasle sledoval, jak jí ztvrdly bradavky a celé tělo zalila červeň. Sklouzl rukou níž přes podbřišek k onomu ohnivému pahrbku a Bryanna roztáhla nohy. Líbal ji, namydlenýma rukama klouzal po jejím těle a zkoumal prsty každé zákoutí.

Pootevřela oči. „Opravdu mě miluješ?“ zeptala se.

Namísto odpovědi se sklonil, vzal ji do náručí a odnesl na lůžko, kde jí ukázal, jak moc ji miluje. Strhal ze sebe šaty a Bryanna nic nenamítala. Také ona dychtivě hladila jeho hruď a ramena a poté si ho přitáhla k sobě. Vyměňovali si vášnivé polibky.

Chutnala po mýdle, vodě a ženskosti. Jazykem i zuby přejížděl přes krk k ňadrům. Něžně je sál, dlaní našel důvěrnou štěrbinku v klíně a laskal ji. Ústy se dál věnoval ňadrům. Rozkoší se vzepjala, vykřikla a rozechvěla se. Stále líbal růžové bradavky, ochutnával je, škádlil a pohrával si s nimi, až už to touhou nemohla vydržet.

V tu chvíli věděl, že je připravená. Zvedl se nad ní, vpíjeli se do sebe pohledem. Kolenem jí doširoka roztáhl nohy a dotkl se jí špičkou údu. Myslel, že zešílí, když se o ni třel, sledoval, jak se jí rozšiřují zorničky, a slyšel, jak v očekávání vzdychá.

„Muži,“ zašeptala. Sklonil se k ní, políbil ji a zasunul se hluboko do ní. Cítil, jak ho její tělo sevřelo, bylo vlhké, žhavé a dychtivé. Sténala, vnímala, jak ji zalévá vlna vzrušení. Gavyn se držel zpátky, bojoval s vlastní potřebou, chtěl jí dopřát veškerou rozkoš. Uvolnil se, teprve když vykřikla a celé její tělo se třáslo v křeči. S výkřikem vyvrcholil a zpocený se svalil na ni.

Celý zchvácený přemýšlel, zda ji někdy dokáže nechat odejít.

„Takže si zahráváš s ďáblem,“ obvinila ho Vannora, která zrovna vypadala nabitá energií. Tmavé zářivé vlasy jí povlávaly kolem tváře bez jediné vrásky. Rty měla plné, svůdné tělo zahalené purpurovou tunikou, jež vypadala jako z hebkého sametu. Oči měla sice stále zamlžené, ale Hallydovi najednou připadalo zvláštní, jak moc se podobají jeho prokletému pohledu.

Stála v kruhu namalovaném na podlaze své sluje. V kotlíku to zase bublalo, ačkoli nikde neviděl oheň. Ke stropu, kde ve tmě určitě hnízdí netopýři, se vinul hustý kouř. „Pánu z Agendoru se nedá věřit,“ poznamenala.

„Ani mně ne.“

Přikývla. „Máš ale v úmyslu opustit hrad za denního světla.“

„Mé oči jsou… Denní světlo už mě nepálí tolik jako dřív,“ připustil. Všiml si toho během posledních pár týdnů.

„Takže našla jeden z kamenů, opál,“ pokývala hlavou Vannora, jako by si potvrzovala něco, co už dávno věděla. „Nesmíš dělat nic, co by ji zastavilo, Hallyde. Pro zrušení kletby musí do dýky vložit všechny kameny.“ Vannora si promnula zátylek a zamračila se, jako by ji něco mátlo.

Hallyd ji ještě nikdy neviděl tak ustaranou. Zarazilo ho to a podráždilo. Byl snad omyl spojit se s Deverillem? Každopádně nechtěl přijít ani o to malinké zlepšení zraku. Nechce, aby se vrátila ta řezavá bolest…

„Poslouchej mě. Nedovol tomu psovi Deverillovi, aby přerušil pátrání po drahokamech, protože jestli najdeš Bryannu a neumožníš jí splnit poslání, všechno přijde vniveč.“ Podívala se mu zpříma do očí a z jejího zakaleného pohledu vyzařovalo tajemství.

„Deverill jenom chce svého levobočka, to je všechno,“ prohlásil Hallyd a snažil se zaplašit její obavy.

„Ale ty musíš zasáhnout a zajistit, aby Deverillova trestná výprava nezničila tvé naděje!“ zamručela chraplavým hlasem. „Čarodějce se nesmí nic postavit do cesty, má-li ty kameny najít. Deverilla využij, abys ji objevil a mohl sledovat. Ať si vezme toho zatraceného bastarda, ale jestli chceš, aby byla kletba zrušena, nepřerušuj Bryannino pátrání.“

Bryanna se probrala, když už do místnosti otevřenými okenicemi proudilo slunce. Protáhla se na lůžku a vzpomněla si na úžasnou noc s Gavynem… Jak se s ním milovala, jedla a usrkávala víno, zatímco se koupal ve vlažné vodě, a jak se poté vrátil do postele, zase se milovali a usnuli si v náručí.

Když se nad ni po úsvitu naklonil a políbil ji na čelo, sotva se pohnula. Teď působila místnost neutěšeně a studeně, jedinou připomínkou včerejších událostí byly prázdné talíře a vana se studenou vodou.

Oblékla si novou tuniku, pohladila výšivku a usmála se. Zářivě hnědá látka lemovaná zlatou nití jí hladila tělo. Jasně si vybavila, jak jí řekl, že ji miluje, a pak jí to dokázal na lůžku. Och, jak jen byla prostopášná! Dokonce ještě teď se chvěje při pomyšlení na spojení jejich těl.

„Teď na to nemysli,“ pokárala se a rychle si zapletla vlasy. Chtěla ho najít, a tak pospíchala po schodech, kde se setkala s manželkou hospodského, obtloustlou ženou s mohutnými ňadry ztěžka spočívajícími na vyvaleném břiše.

„Ty seš ta paninka, že jo? Já sem Theone.“

„Brynn,“ představila se Bryanna.

„Už si někdy byla v Holywellu?“ zeptala se matróna. Když Bryanna zavrtěla hlavou, dodala: „Tak možná neznáš tu legendu.“

Než ji Bryanna stačila zarazit, Theone jí vesele převyprávěla pověst o svaté Winifred, jíž zde srazil hlavu kníže, který neochotnou pannu nedokázal přilákat do svého lože.

„Bylo to hrozný,“ vykulila Theone oči hrůzou, jako by sama byla svědkyní událostí, k nimž tu údajně došlo před mnoha staletími. „Kníže Cradoc ji furt přemlouval, ale dyž se mu nevoddala a chtěla vodejít, usekl jí hlavu.“ Theone udělala jednoznačný pohyb smetákem.

Bryanna si přitiskla dlaň na rozbouřený žaludek, ale Theone si toho ani nevšimla, tak ji pohltilo vlastní vyprávění.

„No, tak ta hlava se kutálí po zemi a nakonec se zastaví v takový díře. Zničehonic na tom místě ze země vytryskne pramen, co tady teče dodnes. Winifredin strejc, svatej Beuno, to celý viděl. Rychle jako blesk chytil neteřinu hlavu, přitlačil ji k tělu, zabalil ty vostatky do svýho pláště a modlil se k Bohu, aby Winifred vobživla a hlava jí zas přirostla.“ Theone se opřela o koště a dodala: „No a stal se zázrak. Winifred se zase postavila na nohy, zdravá jako řípa. No jo, ale vod toho dne měla kolem krku tenkou bílou jizvu.“ Theone si přejela tlustým prstem po masitém krku. Bryannu příšerná historka vyděsila, což měla asi hospodská v úmyslu.

„Opravdu?“

„No jo, svatá pravda!“

Bryanna ztěžka polkla a dotkla se svého hrdla, kde se nedávno také objevil řetízek zhmožděnin. Je to náhoda? Nebo proroctví?

„Lidi z velký dálky se choděj koupat do vody z pramene, to ti povídám. Boháči i chuďasové, šlechtici a rolníci, nezáleží na tom, vo koho de, protože všichni se uzdravěj a nechávají tu berle a hole na znamení toho zázraku.“

„A co se stalo s knížetem, který se snažil Winifred zabít?“

„S Cradokem?“ Theone si znechuceně odfrkla. „Slyšela sem, že do něho uhodil blesk. Jiní zas říkají, že se propadl do země. Každopádně bylo po něm! Taky si to zasloužil.“ Znovu se chopila koštěte a vymetla ven pavouka. „Jo, jo,“ zamumlala, když Bryanna odcházela a mířila do města.

Pustila se z kopce kolem pěších i jezdců, dokud nedošla ke studni ve středu města. Jak Theone říkala, ze země vyvěral čirý pramen, jehož vlnky odrážely sluneční paprsky.

Bryanna v ulicích pátrala po Gavynovi. Sice ho nenašla, ale všimla si jakéhosi černě oděného muže, který se držel ve stínu a postával na rohu jedné z budov.

Zase si s tebou pohrává tvá představivost, řekla si, když se jí rozbušilo srdce. Jsi nervózni, protože nemůžeš najít Gavyna.

Člověk v černém se však objevil znovu, když zahnula kolem krejčovství, pak pro změnu za koželuhovým domem.

Ten temně oděný chlap vlastně vůbec nemizí.

Kdo to je?

Obešla pramen, hledala Gavyna a říkala si, že nesmí panikařit. Možná měla zůstat v hospodě, Gavyn už se třeba vrátil.

Rozhlédla se po malých domcích a uvažovala, kde by tak čarodějnice mohla schovat drahokam.

Hluboko ve studni?

Jistěže ne.

Zakopala ho někde na kopci vedoucím k městu?

Snažila se zklidnit, zastavila se a prohlédla si okolí. Mrzáci i lidé bez vady se modlili u studně a máčeli si ruce v čiré vodě v naději, že se jim vrátí tělesné či duševní zdraví. Ve městě, které se neustále hemží místními i poutníky toužícími po úzdravě, není pro ukrytí drahokamu místo.

„To je nemožné,“ pronesla. Obrátil se k ní poblíž stojící muž v mnišské kutně.

„Nic není nemožné,“ opravil ji. „Copak to zázrak svaté Winifred z Holywellu nedokazuje?“

Slabě se na duchovního usmála a spěšně se odvrátila, aby ji nezatáhl do hovoru o zbožnosti a víře v Boha. Dnes ne, teď musí najít ten zatracený smaragd. Navíc ji sleduje divný chlap v černém.

Rozhlédla se a pátrala po něm, ale temnou postavu nikde neviděla.

Existuje vůbec?

Nebyl jen výplodem vyděšené mysli? Ztělesněním jejích obav?

Nesmí si to teď připouštět, je už blízko splnění další části úkolu. Zaclonila si oči a zadívala se nahoru k městu, kam po staré cestě mířily povozy, koně i pěší poutníci. U cesty prodávala jakási stařena vejce, další nabízela kola sýra a klempíř hlučně bušil do vystavených zvonků. Koně ržáli, husy kejhaly. Kolem proběhl chlapec, který před sebou valil kolo, a za ním se hnala dívenka se zlatými vlásky. Obě děti se bujaře smály a pádily z kopce.

Bryanna sevřela rty a pomyslela na dítě, o němž se zmínila Isa. Mohlo by to být dítko, které právě zahlédla?

„On je Vyvolený,“ uslyšela Isin přízračný hlas.

„Iso?“ zašeptala. Nohy se jí podlomily vděčností, že se chůva znovu ozvala.

„Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla, chráněný Posvátnou dýkou.“ Isin hlas jí duněl v hlavě, přestože stála v ulici lidnatého městečka. „Vládce všech lidí, zvěře a tvorů je ten, který se narodí v předvečer Samhainu.“

Bryanna si založila paže na hrudi, když si uvědomila, že její dítě by mělo přijít na svět právě kolem Samhainu. Ale ne… To není možné. To se Ise podobá, že tu omílá staré proroctví, když jí přitom dělají starosti závažnější věci… Třeba jak najít ten smaragd.

„Ano, takže já mám Vyvoleného ochránit pomocí dýky.“ Tomu se nechce věřit, ale i kdyby ano, jak ho najde? „Nemůžu objevit ani ten druhý kámen,“ zašeptala Bryanna dost nahlas, takže upoutala pozornost procházející ženy.

Kolem těla měla uvázaný šátek s miminkem a v zavalité dlani svírala ručku batolete. Mladá matka se na Bryannu ostře zadívala a rychle odvlekla děti na druhou stranu ulice.

Bryanna se jí nedivila.

Jistě jí připadala jako šílená ženská, která mluví sama se sebou. Nevědomky se dotkla svého dosud plochého břicha. Roste v ní dítě, a tak chápe matčiny obavy. Její miminko zatím nepřišlo na svět, ale i tak by pro ně udělala cokoli.

Na nebi se kupily mraky a v hlavě se jí znovu rozlehl Isin hlas: „Byla jsi vybrána pro tuto cestu, abys zachránila dítě. Nekřiž mi plány! Nemotej se v kruzích! Potři zlo. Najdi drahokam a odjeď. Nebezpečí poskočilo.“

„Nebezpečí?“ zopakovala Bryanna tentokrát tiše, aby nevyděsila kolemjdoucí vesničany. „Nebezpečí poskočilo? Co tím myslíš, Iso?“ Nenávidí ta tajuplná sdělení, jež slyší jen ona! „Iso!“ Mířila pryč z rušné ulice, aby nepřitahovala pozornost. Vtom si všimla, že k ní z města běží Gavyn a v očích má ustaraný výraz.

Srdce se jí při pohledu na něj rozbušilo. Vlasy mu ve větru vlály, halena se napínala přes mohutná ramena. Když mu před několika měsíci ošetřovala rány, nemýlila se. Pod otoky a modřinami se skrývala silná čelist, ostré rysy a hluboce posazené stříbřité oči.

„Díky bohu, že jsi v pořádku,“ pronesl a chytil ji, jako by měl strach, že se vypaří. Pevně ji objal a ona se zhluboka nadechla jeho mužné vůně. Okamžitě se jí vybavilo jejich milování, už ne divoké a brutální, ale také ne zrovna jemné. Bylo prudké a naléhavé a v hloubi duše věděla, že tohoto muže a jeho smyslných dotyků se nikdy nenabaží.

Tiskl ji k sobě a do vlasů jí zašeptal: „Šel jsem do pokoje, nenašel tě tam a myslel jsem… Myslel jsem, že jsi třeba… Och, k čertu, už na tom nezáleží.“

„Co jsem třeba?“ zeptala se a oči jí zaplavily slzy úlevy.

„Že tě možná zajali, zranili nebo… Zatraceně, to je jedno.“

Pomyslela na temnou postavu, kterou zahlédla opodál, ale pak představu odsunula. O nic nejde, je to nesmysl. Pousmála se a zeptala se: „Dělal sis starosti?“

„O tebe?“ ujistil se, ovinul jí paži kolem ramen a vedl ji k hostinci. „Samozřejmě.“ Ohlédl se a pronesl: „Vždycky si najdeš způsob, jak se dostat do potíží – a mě stáhnout s sebou.“ Připomněl jí: „Už v dětství to tak bylo. Myslel jsem si, že si pospíš a budeš v bezpečí, dokud se nevrátím.“

„Jsem v bezpečí.“

„Hmm.“

„Proč jsi mě neprobudil?“

„Protože jsem si myslel, že na lůžku se nedostaneš do žádných problémů. Kromě toho,“ – dotkl se prstem špičky jejího nosu – „jsi ve spánku přímo nádherná.“

„Na rozdíl od tebe,“ škádlila ho. V očích se mu zablýsklo. Obešli napůl vyschlou kaluž.

„Blátu se raději vyhneme,“ poznamenal. „Koupel v našem pokoji už je pěkně ledová.“

„Mohli bychom se umýt ve studni svaté Winifred.“

„A nechat se od místního kněze natáhnout na skřipec a rozčtvrtit? Ne, díky.“ Při té představě se ale usmál.

Zavěsila se do něj. „Pověz mi tedy, manželi Caine, co jsi zjistil.“

„Nic. Jak jsem říkal, nechtěl jsem tě budit, a tak jsem obcházel Holywell a snažil se přijít na to, kde by mohl být ten drahokam. Nikdo, s kým jsem hovořil, si ale nepamatoval čarodějku, která se tu objevila před šestnácti lety. Většinou se na mě dívali, jako bych zešílel. Pár lidí se vyděsilo, někteří se pokřižovali a pádili se rychle někam schovat.“

Když se zařadili do průvodu pěších i jezdců, slunce se scho valo za mraky. Gavyn přimhouřenýma očima zkoumal budovy i ulice, střechy a okapy, zamračeně nahlížel do otevřených dílen.

„Ten zatracený kámen může být kdekoli.“ Rozčileně si odhrnul vlasy z očí.

„Já vím, také jsem se po tom smaragdu krátce dívala.“

K Bryannině úlevě konečně došli do hostince. V posledních dnech vnímala, že ji dítě zpomaluje a odebírá jí hodně sil.

„Může trvat měsíce, než ho najdeme,“ prohlásil Gavyn a podržel jí dveře. „Nebo ještě hůř, vůbec ho nemusíme nalézt.“

„Ano, cítila jsem stejnou bezmoc, když jsem přemýšlela, kde začít. Bylo to příšerné,“ zašeptala, když stoupali po schodech do horní chodby. V duchu se vrátila k Isiným posledním slovům, ačkoli jí vůbec nepomohla. Cože to říkala? Nemař mi plány a ne-motej se v kruzích. Najdi drahokam a odjed.

Kéž by to bylo tak jednoduché, pomyslela si.

Gavyn se dotkl jejího ramene, jeho prsty ji hřály i přes šaty. „Nemůžeme prostě rozebrat město a studnu kámen po kameni.“

Vstoupila do pokoje, odkud už zmizela vana i špinavé nádobí. Pouze čerstvě ustlaná postel připomínala, jak strávili předchozí noc.

Gavyn se zadíval na matraci, poté na Bryannu.

„Ani to nenaznačuj,“ varovala ho, přestože byla v silném po kušení znovu se mu oddat. „Máme spoustu práce.“

„Ale nevíme, jak na ni.“ Posadil se do nohou postele, jako by doufal, že se k němu přidá. Namísto toho přešla k oknu a vyhlédla na ulici. Představuje si to, nebo ve vstupu do dílny naproti hospodě postává ten muž v tmavých šatech? Strachy jí naskočila husí kůže.

„Copak?“ zeptal se Gavyn. Když hned nedostal odpověď, otázal se znovu: „Co se děje, Bryanno?“

Neochotně přiznala: „Já… nevím. Nejsem si jistá. Tedy, nepřikládala jsem tomu pozornost, ale dříve jsem na ulici zahlédla muže. Vypadalo to, že mě sleduje,“ vysvětlila a vzpomněla si na Gledino varování. Nebohá Gleda zemřela jen pár hodin poté, co se s ní setkala. „Možná si to jenom představuji, ale Gleda i Isa mě varovaly před nějakým temným válečníkem, který mi chce ublížit.“

Gavyn zamířil k oknu a položil jí dlaň na rameno. „A ty myslíš, žes ho viděla?“

„Nevím. Podívej se tam pod přístřešek dílny.“ Prstem ukázala do úzké uličky na domek s proutěnými stěnami zamazanými hlínou. „Vidíš?“

Zamračil se. „Ano, někdo tam je, ale ten tě nepronásleduje. Vypadá to, že je to spíš opilec, který si šel ulevit za kmen stromu.“

Přimhouřila oči, zjistila, že má Gavyn pravdu, a odvrátila se. „Asi šílím. Zrovna dnes jsem u studny znovu uslyšela Isin hlas. Přímo uprostřed ulice! Nikdy dřív se mnou nehovořila, když sem byla mezi lidmi. Tak mě to překvapilo, že jsem na ni zavolala, čímž jsem přitáhla pozornost všech lidí u léčivého pramene.“

„A co říkala?“

„Pche! Vždycky mluví v hádankách. Takže… nebezpečí narůstá.“

Pobaveně zvedl koutek úst. „To už víme. Podívej.“ Ukázal bradou k oknu. „Smrtelně nebezpečný chlápek tu poblíž močí u stromu.“

Bryanna ho šťouchla loktem a poznamenala: „Sám ses ptal.“

„Ano, jistě, pokračuj.“

„Připomněla mi, že je mým úkolem zachránit dítě. Zmínila se o starém proroctví o Vyvoleném. Určitě jsi je už slyšel.“

Gavyn přikývl. „Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla…“

„Ano, Vyvolený, budoucí vládce Walesu. To je dítě, které mám ochránit pomocí Posvátné dýky.“

Podrbal se na čele a odhrnul si z očí pramen tmavých vlasů. „Co ještě Isa říkala?“

„Nabádala mě, abych se nemotala v kruzích a nemařila jí plány…“ Bryannina slova se vytratila do prázdna. „Ne, vlastně říkala, abych jí nekřížila plány – to je ono. Proč bych jí… Ach bože, musím se podívat do mapy.“

Otevřela kožený vak, vytáhla svinutou jelenici, rozprostřela ji na posteli a jela prstem po značkách. „Tady, podívej, jen kousek od studny s pramenem. Vidíš tu dlouhou čárku s kroužkem, v němž je vepsaný křížek? Jako kolo… Nemohla myslet tohle? Nekřiž mi plány. Nemotej se v kruzích.“

Bryannu zaplavilo vzrušení. Má pravdu – ví to! Cítí to v kostech. Rychle si začala balit své skromné svršky a všechny je silou nacpala do kožených vaků. „Proč by Kambria, údajně čarodějnice, mířila na takové posvátné místo? Utíkala před knězem, přesto se ale rozhodla ukrýt drahokam na území, kde učinila zázrak křesťanská světice. To nedává smysl, ne?“

„Ne. Smysluplné ale není ani to, když skryješ mapu a opál ve vlastním těle, aby je pohřbili spolu s tebou.“ Promnul si zátylek. „A možná to byl pokus všechny zmást, schovat to, po čem nepřátelé toužili, přímo jim před nosem.“

„Ne, ne. To si nemyslím! Poslouchej.“ Znovu si rychle pro hlédla mapu, aby si upevnila své přesvědčení, pak jelenici svinula a zastrčila ji do vaku. „Neminuli jsme cestou sem něco zvláštního? Možná pár mil na sever nebo západ. Myslím, že jsme se tehdy trochu ztratili. Neprojížděli jsme kolem takové podivné kamenné svatyně?“

Hladil si bradu a snažil se vybavit si to místo.

„Vzpomínáš si? Byla starobylá a na vrcholku měla kříž v kole… nebo možná v kroužku.“ Dlouze se na Gavyna zahleděla. „To měla Isa na mysli, když říkala nekřiž mi plány a nemotej se v kruzích.“

Skepticky se na ni díval, zjevně ho nepřesvědčila. „Míjeli jsme keltský kruhový kříž Maen Achwyfan,“ potvrdil. „Kámen nářků. Nikdo netuší, jestli tu svatyni vybudovali ve jménu křesťanského Boha, nebo pohanských rituálů.“

„Dokonalé! Nezdá se ti, že právě tohle Isa mínila?“

Zaváhal. „Abych pravdu řekl, nejsem si ani jistý, že k tobě vůbec mluví, Bryanno.“

Ztuhla a civěla na něj. Jak má do té jeho zatvrzelé palice vtlouci trochu rozumu? „Možná bys tedy chtěl uzavřít sázku?“

„Ty by sis na to vsadila?“ Zamrkal, jako by nedokázal uvěřit tomu, co právě řekla.

„Ano, protože jsem si jistá vítězstvím.“

Gavynovi cukaly koutky úst. „Dobře, ženo. Co vyhraju, když tam nic nebude?“

„Cože?“ Zadívala se mu do uličnických očí, vyčetla v nich výzvu a připomněla si časy, kdy byli o mnoho mladší. Když pracoval jako pacholek na Penbrooku, často ji pokoušel – aby přeskočila říčku, chytila žábu holýma rukama, jela na koni bez sedla nebo ukradla z kuchyně koláč. Pochopitelně se nikdy nezalekla, což také předpokládal.

Také on si na to vzpomněl. Vycítila to z jiskřičky v očích, z úsměvu, který nedokázal zcela potlačit.

Bryanna svůdně vyklenula obočí: „Co bys vyhrál?“ zopakovala tichounce a mrkla. „Možná cokoli, co by sis přál, muži.“

„To myslíš vážně?“

„Hmm. Ano. Ovšem jestli prohraješ, můžu tě o cokoli požádat já.“

„Platí.“

„Dobře. Takže vyrazíme a uvidíme, ne?“ Už rázovala ke dveřím, až za ní nový plášť vlál. Koutkem oka zahlédla, že se také chopil svých sedlových vaků a s hlasitým dupotem ji následuje po schodech dolů.

Počasí se mezitím změnilo. Po ztemnělém nebi se hnaly šedivé mraky. Bryanna si přitáhla plášť k tělu a spěchala do stájí. Koně byli vykartáčovaní, nakrmení a napojení. Alabaster při pohledu na ni zaržála a Bryanna kobylku láskyplně podrbala na hlavě. Poškrábala za ušima také Harryho a Gavyn mezitím našel sedla, uzdy a zbytek nákladu. Harry se sice zbavil kupy kožešin, ale stále musel vézt nářadí a zásoby.

Během pár minut už byli zase na cestě, zatímco z nebe se snášely první velké kapky a rozstřikovaly se o zem.

Sjížděli po příkrém svahu, a jakmile se dostali na rovinu, zrychlili. Bryanna pobídla Alabaster do lehkého klusu, aby udržela krok s Rhim a Harrym, který sice kulhal, ale klus mu nedělal potíže.

Déšť stále houstl, přeháňka se změnila v pořádný liják. Nebe bylo temné jako v noci, v dálce se zablesklo a zahřmělo. Cesta, rozježděná desítkami povozů a žebřiňáků, se stala doslova bahništěm.

I přes nový plášť a šaty Bryanně déšť stékal po krku a studil ji na zádech. Drkotaly jí zuby, ale o cíli nepochybovala.

Ten starobylý monolit s křížem je určitě místem, kde je ukrytý kámen.

Musí být.

Postupovali dešťovou clonou po cestě, jež vypadala opuštěně. Do takového počasí by ani psa nevyhnal.

Konečně zahlédli osamoceně stojící kamenný monument –monolit s kruhovým křížem na vrcholku. Bryanna se v duchu pomodlila k Morrigu, aby to skutečně bylo místo, kde Kambria zakopala druhý kámen.

Mrkala, aby dostala dešťovou vodu z očí, a sesedla. Také Gavyn seskočil z koně, zamířil k Harrymu a odvázal lopatu. Koně měli uši přitisknuté k hlavě a nozdry rozšířené, jak natahovali hlavy ve směru zuřící bouře.

„To bude dobré,“ pronesla Bryanna a poplácala Alabaster po krku.

„Kde bychom tedy podle tebe měli začít kopat?“ zeptal se Gavyn a prohlížel si zarostlé okolí.

„Odhaduji, že na východě.“

„Žádné odhadování,“ varoval ji a ukázal hlavou k nebi, jež nad horami rozčísl další blesk.

„Prosím, prostě kopej,“ požádala ho a namířila prst na svatyni.

Opřel se do svého úkolu a začal rýt u základny kamenného monolitu, zatímco kolem duněly hromy a skučel vítr.

Jedna jáma.

Druhá.

Třetí.

Pomáhala mu, dloubala vlhkou půdu dýkou a hledala nějaký zakopaný předmět. Nic však nenašli.

Gavyn to zkusil jiným směrem, obracel trávu a ryl v hlíně. Kolem kříže už zela spousta děr, ale zbytečně.

„Och, k čertu.“ Gavyn vztekle odhodil lopatu. Vzal meč, který měl mnohem delší ostří než dýka, a také jím píchal do země. Když se do meče opřel, snadno se zaryl do půdy. A znovu. Ještě jednou, kolem sochy ve stále se zvětšujících kruzích. Pořád dokola, zatímco déšť je nepřestával bičovat.

Nakonec se přes dešťovou clonu podíval na Bryannu. „Není to tu,“ pronesl do hlasitého zahřmění.

„Musí být.“

Zavrtěl hlavou a snažil se otřít si vodu z obličeje, ale jenom si na tváři udělal špinavou šmouhu. „Je to k ničemu.“

„Ještě nemůžeme přestat.“

Zíral na ni, pak vzhlédl k nebi a poznamenal: „Prostě se ti nechce prohrát sázku, ženo.“

„Ne, o to nejde.“

„Bryanno, tohle není správné místo. Ať už ti Isa řekla cokoli, mýlila se.“ Vytáhl meč z hlíny a vydal se ke koním.

„Ne, počkej!“ křičela. „Je to tady. Jenom jsme to zatím nenašli.“

„A co ode mě ještě chceš, ženo? Mám překopat celou tu zatracenou pastvinu? Nebo bych měl ten obrovitý kámen převrátit?“ To už stál u Harryho a po Bryanně se ani neohlédl.

Byla si tak jistá, byla naprosto přesvědčená o tom, že tohle je Kambriina druhá skrýš.

Nevšímala si Gavyna a překračovala kupky hlíny zbylé po předchozím hloubení u paty monolitu. Opíral se do ní vítr i déšť, ale snažila se uklidnit a rozumně vše zvážit. Mysli, Bryanno, mysli! Cože to Isa říkala? Kde mohla Kambria ten drahokam ukrýt?

„Nuže?“ zvolal Gavyn netrpělivě. V jedné ruce už třímal Harryho otěže a chystal se vsednout na Rhiho.

„Nevím. Myslela jsem si, že to bude tady. Věděla jsem to!“ Déšť jí stékal po tvářích a krku, byla promočená na kůži. Šaty jí vodou ztěžkly a pach mokré vlny se mísil s vůní hlíny.

„Musíme si najít přístřeší.“

Odvrátila se od něj a vzhlédla k nebi. „Iso, cos tím myslela?“ zeptala se s rozpřaženými pažemi. Nemůže se vzdát! Ne, to neudělá. Dívala se na hrozivě temnou oblohu a připomněla si Isina slova: Nekřiž mi plány! Nemotej se v kruzích! Potři zlo! Najdi drahokam a odjeď! Nebezpečí poskočilo!

Ještě jednou si je v duchu zopakovala.

Nekřiž mi plány! Nemotej se v kruzích! Potři zlo! Najdi drahokam a odjed! Nebezpečí poskočilo!

Přes dešťovou clonu zírala na strnulý monolit. Je na něm kříž a kruh, v této části se nespletla!

„Bryanno, pojď,“ naléhal Gavyn.

Neposlechla ho, ještě ne. „Potři… Nebezpečí poskočilo,“ zopakovala Bryanna a slova jí vířila v hlavě jako nějaké zaříkání. „Kříž, kruh, potři, nebezpečí poskočilo.“ Omílala ta slova stále rychleji, až splynula dohromady, a když je zašeptala…

Pochopila je, právě když hrom hlasitě zaduněl. Och, pro lásku Morrigu, pomyslela si, když si dala Isin zašifrovaný vzkaz dohromady. „Počkej! Gavyne, prosím.“ Otočila se a viděla, že už je v sedle mohutného hřebce. „Ne… Musíme zkusit ještě něco,“ prosila ho.

„Ne, Bryanno. Přijeli jsme, zkusili to, ale nic nenašli.“

„Prosím!“ trvala na svém Bryanna. „Myslím, že je to opravdu východním směrem, ale… Ale byli jsme moc blízko u svatyně. Isa mi říkala, že je to zakopáno tři skoky na východ.“

„Cože?“ Zíral na ni, jako by zkameněla nebo docela zešílela. Déšť mu přilepil vlasy k hlavě a stékal mu ze špičky nosu. „Skoky? Chceš skákat jako žába?“

„To měla na mysli, když říkala potři a poskočilo.“

„To nemůžeš myslet vážně. No tak! Jsi promočená na kost a já také. Když teď vyrazíme, do západu slunce můžeme být v dalším městě.“

„Ne, dokud to naposledy nezkusíme.“ Otočila se tak prudce, že na mokré trávě málem uklouzla, rázovala zpět k monolitu a třikrát se odrazila východním směrem, je to správně, je si jistá. „Och, Iso, nezklam mě,“ šeptala. „Tady.“ Zapíchla prst do vlhké země a mrkáním vytlačovala vodu z očí. „Zde musíme kopat.“

Ani se nepohnul. Co se to s ním děje?

„No tak!“ Když se jí nevydal na pomoc, zamumlala si pro sebe: „Jak chceš.“ Vytrhla z místa kus trávy, aby si ho označila, přešla k Harrymu a začala odvazovat lopatu.

„Ne,“ namítl Gavyn, ale ignorovala ho a zuby si stáhla rukavice, aby mohla rozvázat šňůrky, jimiž byla lopata připoutaná k postroji. „Bryanno…“

Šňůrky povolily a lopata sklouzla do nastavených dlaní. Zaškaredila se na Gavyna a rázovala zpět k místu s vyrvaným trsem.

„Proboha,“ ulevil si Gavyn, když oblohu zase rozčísl blesk. „Bryanno… Zatraceně!“ Rychle sesedl.

Sotva zarazila lopatu do země, natáhl se a vzal jí násadu z rukou.

„Udělám to,“ trvala na svém.

„Zabere to celý den.“

„Vážně, Gavyne, já to zvládnu,“ přela se s ním.

„A já ještě rychleji.“ Aby jí to dokázal, zarazil lopatu hluboko do země a rozhazoval kusy hlíny kolem místa, které Bryanna označila. Nejprve vyhloubil jednu jámu hlubokou víc než půl metru, poté druhou.

„Víš,“ pronesl a odhodil na stranu další plnou lopatu půdy, „vážně by pomohlo, kdyby byl ten hlas ve tvé hlavě trochu přesnější.“ Zase zarazil lopatu hluboko do trávy a měkké hlíny. „Když už se Isa namáhá mluvit k tobě ze záhrobí, aspoň by se mohla vyjadřovat jasněji, abys pochopila, co ti naznačuje.“ Odhodil nabraný drn a ohlédl se po Bryanně.

„Tak to nechodí.“

„Nechodí to vůbec dobře,“ mručel.

„Máme snad tři díly mapy, ne? A jeden kámen.“ Netušila, proč vlastně Isu brání. Není to ovšem o nic podivnější než kutat v lijáku kolem starobylé svatyně.

„Nuže, nastal čas na další pokyny. Proč se ji tedy nepokusíš oslovit a neřekneš jí, ať nám sakra sdělí, co měla na mysli?“ Vztekle zaryl lopatu do země.

A narazil na něco kovového.

Okamžitě na sebe pohlédli.

„Ježíši Kriste,“ zašeptal Gavyn. Znásobil svou snahu, vyhazoval lopatou hlínu a odhalil vršek malé cínové krabičky.

Bryanna zadržela dech, poklekla vedle jámy a vyzvedla rezivou nádobku ze země. Rozechvělýma rukama stěží odsunula západku.

Víčko zaskřípalo a otevřelo se.

Uvnitř ležel na kusu jelenice, na niž dopadaly dešťové kapky, dokonale vybroušený smaragd.

„Nuže, manželi Caine,“ pronesla triumfálně navzdory lijáku. „Vypadá to, že jsi právě prohrál sázku.“

Gavyn si nikdy nemyslel, že by takovým věcem mohl věřit, a to ani za milion let. Na této výpravě však už došlo k tolika nevysvětlitelným náhodám, že o Bryanně přestal pochybovat. Postavila se v dešti na pole a navzdory bleskům křižujícím oblohu a dunícím hromům ukázala prstem přesně na místo, kde byl drahokam ukrytý.

To není jen shoda okolností.

Děje se tu něco podivného.

Něco, co ho nutí přehodnotit jeho přesvědčení.

Přesně jak předpokládala, našli tu smaragd usazený na dalším kousku mapy.

Když rozvinuli otrhaný kousek kůže a v hustém dešti ho přiložili ke zbylým částem, naznačoval, že se mají vydat na jih.

„Topaz pro jižní výběžek,“ pronesla.

Jeho však trápila spíše samotná mapa. Byla načrtnutá na velikém kusu jelenice a na hrubém povrchu bylo jednoduše naznačeno moře.

„Znamená to jižní výběžek dýky… nebo Walesu?“ zeptal se.

Bryanna se na něj zadívala očima podobného odstínu jako kámen, který našli v rezivé krabičce.

„Obojí,“ poznamenala s nově nalezeným přesvědčením a silou. Znovu se zablýsklo, po tváři jí stékaly dešťové kapky. „Obávám se, Gavyne, že nás čeká velmi dlouhá cesta.“

Morwenna si svlékla jezdecké šaty, z jejího pláště se dosud linula svěží jarní vůně. Ráno slunce ozařovalo střechy i pole, a tak nedokázala zůstat na hradě. Vyjela si tedy na drobném hnědém valachovi a kochala se známkami nadcházejícího jara. Rolníci orali pole, seli oves, pšenici i žito. Skotačivá hříbata s tenounkýma nohama dováděla vedle svých matek. U řeky rozvodněné tajícím sněhem a několikadenním deštěm zahlédla lišku s mláďaty.

Osvěžila se a poslala služebnou pro manžela. Převlékla se, učesala si vlasy a čekala na něj v přijímacím pokoji na Calonu. Za okny štěbetaly vlaštovky a střízlíci, v krbu jasně plápolal oheň.

Měla stažený žaludek.

„Musím ti něco říct,“ oznámila manželovi, sotva vtrhl do místnosti. Měl na sobě černou halenu lemovanou kůží a stříbrem a každopádně jí připadal jako nejpohlednější muž v celém Walesu. Vlasy měl husté a tmavé, trochu zvlněné, bradu silnou a hranatou a zkoumal ji pronikavýma, jasnýma očima.

Morwenna by nejraději lomila rukama. Proč jen se mu nesvěřila dřív! Narovnala se, ramena zatlačila dozadu a nadechla se.

„Jsi těhotná,“ prohlásil, než stačila prohodit jediné slovo.

„Ty to víš?“

„Umím počítat, Morwenno, a sdílíme spolu lože. Milujeme se.“ Zamířil k ohni a postavil se k němu zády. „Tvoje měsíční krvácení se už dlouho nedostavilo. Tři, možná čtyři měsíce? Všiml jsem si, jak hltavě jíš a potom často zvracíš. Jednou jsi ufňukaná, jindy zas nesmírně unavená. Jak sis mohla myslet, že mi to nedošlo?“

Seděla na židli poblíž kolovratu, na němž měla s radostí příst, ale dělala to zřídkakdy. Vždycky se víc zajímala o jízdu na koni či lov, každou činnost, v níž se mohla utkat s muži. Pěstování bylinek, předení, vedení hradních účtů i obdarovávání chudáků almužnami jsou sice chvályhodné činnosti, ale nenaplňují ji stejným vzrušením jako rychlý cval zimním lesem nebo hon za kořistí.

Pomalu otočila kolovratem a slyšela, jak zahučel. „Chtěla jsem si o tom s tebou promluvit už dříve, ale nikdy nenastal správný čas. Učil ses, jak to chodí tady na hradě, jak tu vládnout či uzavírat spojenectví a já… Připouštím, že jsem se strachovala o Bryannu.“ Přikývla, jako by konečně uznala něco, co se snažila popírat. V očích ji pálily hloupé slzy. Už zas! K čertu s tím vším! Nikdy nepatřila k plačkám, nikdy nezakoušela tak divné pocity, ale od početí dítěte byla neustále buď bouřlivě šťastná, nebo naopak nevýslovně smutná.

„Tohle by pro nás měl být čas radostného očekávání,“ poznamenal a vyrazil od krbu směrem k ní.

„A také je! Och, muži, netoužím po ničem jiném než porodit ti tohle i spoustu dalších dětí, jestli budeš chtít.“ Mluvila upřímně a usmívala se na něj uslzenýma očima. „Miminko by mělo přijít na svět krátce po Novém roce. Dočkáme se tedy ani ne za půl roku a mně je jedno, zda to bude chlapec, nebo děvče, jen když bude děťátko silné a zdravé.“

„Náš potomek takový určitě bude.“

Popotáhla, potlačila dětinské slzy, vzala ho za ruku a vstala. „A pochopitelně pokud to bude holčička, doufám, že bude energická jako sestry z Penbrooku.“

„Jako Bryanna,“ doplnil.

Přikývla, protože měl pravdu. Bryanna se od všech ostatních sourozenců liší vzhledem i duší. Morwenna se však nechtěla trápit myšlenkami na sestru, když se s manželem konečně zase sblížili.

„Možná budeš mít syna.“

„Budeme,“ opravila ho, „my budeme mít syna a snad ne tak paličatého, jako je jeho otec.“

„Nebo jeho matka.“

Zasmála se a měla pocit, jako by se zdvihl mrak, který na nich předtím ulpěl. „Omlouvám se, že jsem najala tvého bratra. Mnohokrát nám oběma ublížil a…“

„Carrick je černá ovce rodu Wybrenů,“ přerušil ji manžel. „Je to zkušený herec, vyžívá se v polopravdách a lžích, je darebák, násilník a zločinec. Přesto sis ho najala, aby našel tvou sestru?“

„Je také skvělý stopař, a mám-li říct pravdu, vypadalo to, že by si rád vysloužil alespoň trochu odpuštění.“

„Odpuštění?“ Zkřivil rty v cynickém úsměšku. „To se mému bratru nepodobá.“

„Muži, zrovna jsem na vyjížďce zahlédla rolníka, který oséval pole ovsem. Minulé léto leželo pole ladem, bylo zarostlé trávou. Ale to, že pole nikdo neobdělal, neznamená, že ho nelze zorat a získat z něj bohatou úrodu.“

„Oženil jsem se s moudrou dámou,“ poznamenal a přitiskl jí dlaň na lehounce vzduté bříško. „Bude z tebe dobrá matka, Morwenno.“

„Už nikdy neprovedu nic za tvými zády, to ti přísahám.“ Objala ho a naléhavě ho políbila na rty. Sevřel ji do náručí a přitiskl k sobě. Jejich těla do sebe zapadala přímo kouzelně. „Miluji tě z celého srdce,“ vyznala se.

Stiskl ji. „A já tebe.“ Hlas měl chraplavý, málem mu přeskočil a Morwenna cítila, jak se jí do očí znovu tlačí slzy. „A ženo, svěřil bych ti cokoli, dokonce i svůj život.“

Vzlykla, přimáčkla se k němu a byla vděčná, že z ní smyl pocit viny. Znovu ho políbila, až se jí podlomila kolena. Pak však uvolnila objetí, ustoupila o krok, vzala ho za ruku a zase si ji položila na břicho.

Usmál se. „Díky,“ vyslovil a oči mu zářily.

Zavrtěla hlavou. „Já ti děkuji,“ – gestem ruky zahrnula celé okolí – „za všechno.“

„Mám pro tebe dárek,“ oznámil jí, „ačkoli není tak velkolepý jako ten tvůj.“ Roztáhl jí dlaň na bříšku. „Jde o něco, na co jsi čekala.“

„O co?“

Vytáhl z haleny svitek. „Tohle dnes přinesl posel z Tarthu. Myslím, že je to od tvé sestry.“ Morwenna se s výkřikem chopila svitku, rozvázala ho a přečetla si krátký vzkaz. „Ano,“ pronesla, ale zlomil se jí hlas. „Je v bezpečí! A plní své poslání.“ Manžel ji pevně objal a jí po tvářích stékaly slzy.

Bryanna je v bezpečí.

Manžel ji miluje.

Jistěže ano. A ona v sobě nosí jejich dítě.

Všechno na světě je, jak má být.

A přesto v manželově náručí pro jistotu pro štěstí zkřížila prsty.

V hlubokých hvozdech jižního Walesu seděl Gavyn u ohně a vdechoval vůni moře. Nad hlavou mu zářily jasné hvězdy a v listoví okolních stromů ševelil vánek. Cestovali tři měsíce, než uslyšeli neobvyklý zvuk šumící vody a kvákání žab. Věděl, že jsou sami, přesto někoho či něco cítil nablízku.

Jenom si to namlouváš. Všechny ty řeči o kouzlech a mrtvých čarodějnicích se ti dostaly pod kůži. Jsi tu v bezpečí, to dobře víš.

Očima však stále pátral ve tmě. Přál si, aby tam byla vlčice, ale to zatracené zvíře se už pár dní neukázalo. Možná už nechce pokračovat v cestě, která ji odvedla tak daleko od domova.

Zapraskala větvička. Vyskočil na nohy, ale zjistil, že si jen Alabaster přešlápla.

Uklidni se, nabádal se, vrátil se na své místo a opřel se o sedlo.

Dnes večer se s Bryannou utábořili na mýtině, která se trochu podobala paloučku, kde ji poprvé zahlédl, jak se zlobí na Isu.

Bylo to před čtyřmi měsíci?

Dnes se Bryanna umývá v potůčku, kam už nedopadá světlo z táborového ohně. Z Holywellu urazili kus cesty a ztuhlé svaly vypovídaly o dnech, týdnech, měsících v sedle.

Zadíval se k vodě, kde se žena koupe, a vybavil si, jak ho ohromilo, když věděla, kde hledat smaragd. Tehdy si uvědomil, že k ní zesnulá Isa možná opravdu mluví ze záhrobí.

Když lopata narazila na cínovou schránku, naprosto ho to šokovalo. O chvíli později objevili uvnitř schovaný kámen a mapu…

Mýlil se. Hrozně se mýlil.

Bryanna k němu vzhlédla s triumfálním úsměvem, přestože tvář i vlasy měla celé urousané a kapala z ní voda. Když se později schovali v opuštěné, napůl zbořené stodole, kde se jim podařilo rozdělat oheň, vytáhla dýku a vložila smaragd do otvoru na pravé straně jílce. Drahokam splynul s okolním kovem a dýka se jí v dlani rozehřála. Nevěřícně odfrkl, ale když mu ten zatracený nůž podala, byl opravdu horký. Na okamžik se zdálo, že ta prokletá dýka snad ožila, že pulzuje horkem.

Jakmile byl kámen na místě, rozvinula Bryanna mapu a společně ji prozkoumali. Přesně jak tušila, bylo vcelku jisté, že pátrání po dalším drahokamu je zavede daleko na jih, až k moři.

Strastiplná cesta.

Zabrala jim skoro tři měsíce.

Putovali přes hory a údolí, podél řek i hlubokými zalesněnými roklemi. Krajina byla členitá, a tak postupovali pomalu. V rozeklaných stržích i u říčních meandrů se snažili zametat stopy. Oheň vždy dobře uhasili, otisky kopyt nechávali jen na říčních březích, kde je smyje rozvodněný tok. Nemohli riskovat, že je vypátrají Deverillovi muži nebo jiní žoldáci, například vojáci lorda Hallyda, kteří se za nimi možná ženou kvůli odměně.

Stále na útěku uprostřed pustiny… Musel obdivovat Bryannino odhodlání. Poslala sice zprávu sestře, ale Gavyn pochyboval, že k Morwenně na Calon kdy dorazí.

V noci tábořili v lesích a Bryanna prováděla svá kouzla a zaříkání, rituály, jež ji Isa učila, když se vydala na tuto výpravu. Často se snažila s Isou spojit, rozhazovala do větru bylinky, promlouvala ke hvězdám, škrábala do země runy, ale všechno zbytečně. Každou noc ji sledoval a nepřestávalo ho udivovat, že se nechal natolik omámit ženou, jejíž činy mu kdysi připadaly přihlouplé.

Sny o tom, jak Bryanna v sedle Alabaster uhání po nebi, z něhož prší drahokamy, k němu přicházely stále častěji. Temné zlo se za ní táhlo jako stín, nepřestávalo ji pronásledovat. Někdy se skoro lepilo Alabaster na ocas, jindy se drželo opodál, číhalo, vyčkávalo. S jistotou věděl, že je to ten nejtemnější, neuchopitelný ďábel.

Za nocí, kdy ho sen trápil, nemohl spát. Budil se pod širým nebem hrůzou, tiskl k sobě Bryannu a zapřísahal se, že ji uhlídá.

Jak dny ubíhaly, zima konečně povolila a jaro pomalu přecházelo v léto. Nebe bylo nezřídka jasně modré, stěhovaví ptáci se vrátili, na loukách bzučel hmyz.

Měli štěstí, že lesy se hemžily zvěří, a tak netrpěli hladem. Až donedávna se u nich držela vlčice, jež zmizela vždy, když narazili na nějakou vesnici, ale sotva zajeli do lesa, zase se objevila. Když se na rožni otáčela pečínka, mohli se spolehnout, že Šalamounka dorazí na večeři včas.

Bryanna si na nevtíravou společnost šelmy zvykla a uvažovala, zda snad zvíře není strážný anděl.

„Pochybuji, že by se andělé vtělovali do krvelačných šelem,“ poznamenal Gavyn. Užíval si pohledu na Bryannu, která neochvějně seděla na hřbetě klisny a narudlé vlasy se jí ve slunečním svitu leskly.

„Jestli není anděl, tak je to alespoň ochránce, duch, který nás provází ve vlčím těle.“

„Nebo je to možná jenom líná šelma, které se nechce lovit kořist.“

Zasmála se, zamrkala na něj a upozornila ho, že dobře ví, jaký má on sám vztah k tomu zpropadenému zvířeti. Poté pobídla klisnu do rychlejšího klusu a nechala za sebou Gavyna, jehož hřebce zpomaloval nákladní kůň.

„Zatracená holka,“ vydechl, když ji dojel.

Pohodila hlavou a tiše se zasmála. Oči jí zářily živou zelenomodrou barvou, tvář měla zardělou.

„A tobě se to líbí.“

Nemohl popřít, co k ní cítí. Ano, pravdou je, pomyslel si a vzhlédl ke hvězdám, že ji miluje, a to víc, než mu kdy připadalo možné, víc než je pro člověka zdravé. Je to nebezpečné. Tak silná láska činí muže zranitelným, přehnaně ochranitelským a ustrašeným.

Což jeho obavy ještě zvyšovalo.

Měl podezření, že je někdo sleduje.

Nebyl si tím jistý, neviděl žádné vojáky v barvách Agendoru… Přesto měl podivný pocit, že jsou s Bryannou jen pár kroků před svým pronásledovatelem.

Může to být Deverill, ten čubčí syn, který ho zplodil? Nebo Hallyd z Chwarelu, odporný někdejší kněz, jenž zabil Kambrii, pokud jsou tedy Bryanniny historky pravdivé? Vezmeme-li v úvahu jeho nechutnou pověst, mohl by být nakonec horším nepřítelem než Deverill. Každopádně mají důvod k obavám.

Pronásledovatelé pochopitelně mají jejich popis, vědí, na jakých jedou koních. Gavyn navrhl, že by mohli Alabaster a Rhiho prodat, ale Bryanna odmítla. Miluje svou bílou kobylku, dárek od sestry, a také Gavyn měl pro Rhiho slabost. Černý válečný oř není jen dobrý a rychlý běžec, ale také symbol Gavynovy neúcty k otci. Starý kulhavý Harry je také snadno rozpoznatelný. Bezpochyby by byli bezpečnější na třech starých tažných herkách, hnědých a bez výrazných znaků, přestože by cestovali pomaleji.

Gavyn se však ochotně podřídil Bryanninu přání, neboť také on si koně zamiloval.

Zvedl větvičku, hodil ji do ohně a sledoval, jak hladové plameny s praskáním polykají kousky mechu a k nebi se vznášejí jasné jiskry.

Nevěří v žádné mystické záležitosti, ovšem nemohl popřít, že ve vzduchu se vznášejí kouzla, možná dokonce magie.

Zaznamenal ve tmě za kruhem světla z ohniště pohyb. Objevila se Bryanna, vlasy kolem obličeje měla dosud vlhké. Otřela si tváře rohem pláště a Gavyn se musel usmát. Ano, jistě, je krásná, ale nejen navenek. Oči jí září vnitřním světlem, často zkřiví rty a povytáhne obočí, jako by v sobě měla tak trochu čertovskou povahu.

„No… Zjistil jsi, kam míříme?“ zeptala se a usedla na skálu poblíž ohně. Mapa byla rozložená na plochém balvanu, značky se ve světle plamenů daly rozluštit, přesto zůstávaly záhadou. Už před měsíci přišila čtvrtý kousek k předchozím třem, ale přesné uložení dalšího kamene z mapy nevyčetli. Putovali podél řek a pramenů, cest i stezek stále na jih, ale nevěděli, co je vlastně jejich cílem.

Gavyn vstal a došel až k ní.

„Určitě se blížíme,“ pronesla. „Už jsme urazili ohromný kus cesty.“

„Ano, to jistě.“ Přidřepl si u ní a naznačil na mapě prsty trasu, kterou cestovali, stejně jako to dělali každou noc od chvíle, kdy objevili poslední kus jelenice a Bryanna ho přišila k těm ostatním. Symboly se nezměnily, už ty divné značky a hieroglyfy znal nazpaměť. Nízké kopce, prudká bystřina, příkré útesy, malé vesničky a na nejnižším, nejjižnějším bodě mapy značky, jež mohou znázorňovat jedině moře.

„Podívej se sem,“ vybídl ji a ukázal na křížek na mapě, na značku podobnou té, jež je dovedla k monolitu na východě. „Brzy bychom měli projet kolem tohoto místa.“

„Ano,“ přitakala.

„Není možné, že je kámen ukrytý tam?“ Nerad tu otázku pokládal, protože to nebylo poprvé.

Bryanna se mračila. Hluboce se soustředila, kousala se do rtu, ale zavrtěla hlavou, až rudé vlasy ve světle plamenů vrhaly odlesky. „Nemyslím. Vím, že by to podle tebe dávalo smysl, a souhlasím, že se to podobá tomu křížku, ale podle mě to je jenom značka. Nemám stejný pocit, jaký jsem zakoušela u toho předchozího.“

„Máš jiný pocit,“ zopakoval. Už tím prošli předtím. Jde o pocity a dojmy, nebo o předtuchu čarodějnice?

„Ano. Připadá mi příliš nápadné, že by Kambria místa, kde kameny zakopala, označila naprosto přesně. A proč by volila stejnou svatyni?“

„Abychom ji našli,“ namítl.

„Nejenom my, ale každý, kdo by náhodou připadl na smaragd a tenhle kousek mapy. Nedává to smysl, nikdo rozumný by to neudělal.“

„Mluvíme tu o údajné čarodějnici. Její činy nemají se zdravým rozumem nic společného.“ Probodla ho vražedným pohledem, přesto jí připomněl: „Opál nebyl zakopaný u monolitu.“

„A ani tento kámen nebude,“ prohlásila zoufale a přejela prstem po okraji mapy. „Tahle čára znamená řeku, ne?“

„Vypadá to tak.“

„A jestli se dá mapě věřit, na tomto místě se vlévá do moře.“ Ukázala na malý čtvereček.

„Ano.“ Čtverečků bylo na mapě několik, obvykle znamenaly hrad. Mapa se jen hemžila čtverečky, pravoúhelníky, kroužky, křížky, obloučky a runami, ale jejich význam zjevně Bryanně nic neříkal.

„Jak se ta řeka jmenuje?“ zajímala se.

„To nevím, ale můžeme se zeptat v následující vesnici,“ navrhl a protáhl si krk, až v něm zapraskalo. „Myslíš, že je ta řeka důležitá?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím.“ Zírala však na vlnovky, jako by významné byly.

„Isa… tě znovu neoslovila?“

„Ne,“ přiznala a zamračila se. „Už jsem její hlas dlouho neslyšela.“ Znechuceně si povzdechla, svinula mapu a zasunula ji do váčku. „Jaký má smysl ten pitomý dar, když nevím, jak ho využít?“

„To netuším.“ Gavyn vstal, protáhl se, vzal ji za ruku a zadíval se k temnému hvozdu, kam už světlo z ohně nepronikalo. Je tam něco? Pozoruje je někdo?

Neviděl nic, ale cítil na sobě pohled a vnímal, že to není vlčice Šalamounka. Pomyslel si, že v noci toho zas moc nenaspí. Rozhodně k sobě Bryannu pevně přivine a dýku nepustí z ruky. „Pojď, vyspíme se na to.“

Není už daleko za nimi.

Carrick věděl, že když pojede přes noc, dožene je. Netušil však, kam jedou. Jisté je jen jedno: postupují stále k jihu.

Nevěděl, proč cestují tak daleko, ale zachytil jejich stopu v Holywellu a promluvil si s hostinskou, která si ráda poklábosila, stejně jako služtička v Tarthu.

Nepronásleduje Bryannu a jejího společníka sám. Zaslechl drby, viděl skupinky vojáků a zachytil jejich úkol. Zdá se, že vojáci se více zajímají o Gavyna, levobočka lorda z Agendoru. Tvrdí se, že zavraždil nějakého muže – dokonce šerifa –, a ještě měl tu drzost ukrást otci cenného hřebce. Podle žoldáků ale barona Deverilla víc rozzuřila ta krádež než ztráta šerifa.

Do pátrání se ale zapojila ještě další skupina vojáků, jež se někdy přidávala k té první. Carrick muže poslouchal usazený v tmavém rohu hospody a zjistil, že jsou z Chwarelu a vrah je příliš nezajímá. Měli rozkaz sledovat Bryannu, o níž mluvili jako o čarodějnici nebo kouzelnici.

Jednou večer Carrick vojákům z Chwarelu prozradil, že také stopuje Bryannu z Penbrooku a jejího společníka.

„Co jim chceš?“ zeptal se jeden z mužů a odhalil v chabém světle zažloutlé zuby. Ostatní ho oslovovali jménem Afal.

„Jde mi jen o odměnu,“ prohlásil Carrick. „Lord Deverill nabízí peníze za bezpečný návrat svého levobočka.“

Afal odložil pohár s pivem a šťouchl do vojáka sedícího vedle něj. „Tendle žoldák stopuje stejnou kořist,“ zopakoval mu.

„Pak ti radím, abys neublížil té dívce,“ upozornil ho druhý muž. „Lord Hallyd vydal jednoznačný rozkaz. Nikdo jí nesmí zkřivit vlásek – aspoň to tvrdil tento týden.“

„Proti dívce nic nemám,“ ujistil je Carrick. „Ženu se jenom za odměnou.“

Po pár pohárech piva se s ním Hallydovi vojáci spřátelili a vyprávěli mu historky z vyčerpávajících cest, které podnikli v posledních měsících. Když se ho Afal ptal na jméno, odpověděl mu, že je Edwynn.

„No, žoldáku Edwynne, uděláme to takhle,“ začal Afal a poprskal si při tom bradu. „Necháme tě přiblížit natolik, abys mohl chytit Deverillova pancharta, ale ty zas budeš tak laskav a necháš na pokoji naši svěřenku. Jinak nám lord Hallyd pude po krku, to ti povídám.“

„Takový plán by mohl fungovat k oboustranné spokojenosti,“ souhlasil Carrick a v klidu spřádal další lež.

„Kromě toho,“ mlel dál Afal, „by sis měl na Kambriinu dceru stejně dát bacha. Je to čarodějnice jako její matka.“ Ztišil hlas. „Hallyd zabil Kambrii vlastní rukou. Jestli víš, co je pro tebe dobrý, měl by ses držet vod tý čarodějnice Bryanny dál.“

Carrick si na Bryannu trochu pamatoval z dětství, připadala mu tehdy hezká, drzá, zvědavá a tak trochu přihlouplá. Mluvilo se o tom, že si hraje s neviditelnými přáteli. Bláznovství.

Ale teď… Všechny ty klevety o tom, že je čarodějnice s magickou mocí. Nevěří tomu.

Nad hlavou mu přeletěl netopýr, na černém nebi se mihotaly miliony hvězd a on si pomyslel, že osud může nabízet spoustu zákrut, stejně jako klikatá cesta.

Má v hlavě víc než Bryannu.

Carrick z Wybrenu přemýšlel, zda úkol, který mu Morwenna svěřila, nemůže být příležitostí, jak změnit svůj život. Co by se stalo, kdyby se na Wybren vrátil jako hrdina?

Usmál se do noci a pobídl koně k rychlejšímu tempu. Nemůže riskovat, že se mu ti dva příliš vzdálí.

Právě když slunce na východě začalo růžovět prvními známkami svítání, v Bryannině hlavě se rozezněl Isin hlas. Tentokrát slyšela nejen slova, ale zároveň měla i vidění…

Ústí řeky chráněné hradem se dvěma předsunutými kulatými věžemi. Hrad u veliké řeky se skládá z horní bašty i dolního nádvoří.

„Kámen od svého velikého předka najdeš za dvěma věžemi, hluboko uvnitř, schovaný ve čtverci. Modli se k Matce Bohyni, použij dýku.“

„Svatá Morrigu,“ zašeptala a šťouchla Gavyna do ramene.

Chrápání ustalo, vyprskl a odfrkl si. Prudce otevřel oči a rukou rychle šátral po zbrani. „Copak?“ zeptal se, rázem zcela bdělý. „Je něco v nepořádku?“

„Právě naopak,“ prohlásila a cítila, jak v ní narůstá vzrušení. „Už vím, kam míříme.“

„Vážně?“

„Ano!“

„Kam?“

„Nevím jméno, ale až to místo uvidím, poznám je. Měla jsem vidění,“ svěřila se, popsala mu, co se jí před vnitřním zrakem zjevilo a co jí řekla Isa. „Ten velký předek musí být Llewellyn a kamenem je topaz.“

Gavyn se tvářil skepticky. Vstal, protáhl se a vytáhl paži vzhůru, až se mu vyhrnula halena a odhalila zadek. Ohlédl se přes rameno, všiml si, že se na něj Bryanna dívá, a rošťácky se ušklíbl.

Rychle odvrátila pohled a sbalila si věci. Milovali se skoro každou noc a někdy i ráno. Tohle Bryanna vyhrála v sázce – a možná zvítězili oba.

„Ne,“ řekla trochu neochotně, ještě než stačil navrhnout, že by se mohli pár minut líbat, hladit a zkoumat svá těla. Cítila, že rudne, ale potlačila touhu, jež ji rozpalovala. Och… Zaplašila představy a spěchala osedlat Alabaster.

Nezdržovali se, utábořit se a sbalit tábor už patřilo k jejich druhé přirozenosti. Bryanna si odběhla ulevit a umyla si tváře, zatímco koně žvýkali trochu zrní a Gavyn si připravoval věci.

Obvykle se za úsvitu podělili o kousek soleného masa nebo ryby a vyrazili na cestu.

Dny už byly teplejší, mlha se brzy zvedala, sice často pršelo, ale po sněhu a plískanicích už nebylo ani památky. Jednou za čas je zastihl liják nebo bouřka, ale už nebývali prokřehlí do morku kostí ani nemuseli bojovat se zamrzlými kalužemi a cestami.

Bryanně se dařilo skrývat těhotenství, protože v pase se sice trochu rozšířila, ale podbřišek se jí zatím příliš nevzdouval. V posledním týdnu se to však začínalo měnit, všimla si, že se jí bříško zakulacuje a svůj stav už déle neutají. Podle svých výpočtů byla ve čtvrtém měsíci, a miminko by se tedy mělo narodit někdy mezi Samhainem na konci října a zimním slunovratem.

Nechtěla myslet na to, že by se její dítě mohlo narodit na Samhain, v den končícího léta, kdy se na zem mohou dostat duchové a divocí temní tvorové. Podle nauky předků je Samhain dobou, kdy se zvedá tenká opona mezi dvěma světy a stírá se hranice mezi světem duchovním a hmatatelným. V dětství Bryanna o Samhainu s Isou zakopávaly podél cest jablka. „Pro ztracené duše nebo pro ty, kteří nemají potomky, již by se o ně postarali,“ vysvětlovala Isa. Bryanně se zdálo, že jablka nestačí, a tak než díru zasypala hlínou, vložila do jamky ještě pár křepelčích vajíček. Pokud měla Isa pravdu, právě její duch o tomto Samhainu projde na onen svět. A také Gledin…

Otřásla se při tom pomyšlení a raději se soustředila na něco jiného. Musí se zaměřit na hrad ze svého vidění, na sídlo v říční deltě, kde snad najdou topaz.

„Pospěš,“ vybídla Alabaster, popustila otěže a popohnala koně do cvalu.

Cesty byly teď sjízdnější, ale bahno často vystřídala udusaná hlína a prach. Vedli koně podél řeky a zastavili se v první vesnici, aby si opatřili zrní pro zvířata.

Zatímco Gavyn vyjednával s mužem ve stájích výměnu kožešin za obilí, Bryanna si všimla dřevorubce, který šel kolem s objemným svazkem roští na zádech a sekerou přehozenou přes rameno. Jakmile ji pozdravil, odhodlala se položit mu otázku, kterou jí s radostí zodpověděl.

„Todle je řeka Towy,“ sdělil jí a ukázal na hluboký, široký tok. Odložil sekeru, stáhl si kápi z hlavy a prohrábl si trčící chomáče hnědých vlasů. „Vlívá se do zátoky u hradu Llansteffan.“

Řeka Towy? Neslyšela to nedávno někde? Zdálo se jí to povědomé, ale ať se snažila, jak chtěla, nemohla si vybavit proč. „A u ústí řeky je nějaké sídlo?“ zajímala se.

„Jo, žiju tu celej svůj život a řeknu ti, je to krásný místo. Z cimbuří vidíš přes celou zátoku až k výběžku země, kterej se noří do vody.“

Bryanna sevřela rty, aby potlačila nadšení, jež se jí zmocnilo. To musí být hrad z jejího vidění, místo, kde je ukrytý topaz. „A to sídlo,“ vyptávala se dál, když už se k nim připojil Gavyn s pytlem zrní přes rameno, „Llansteffan jsi říkal, má strážnici se dvěma kulatými věžemi a za nimi jsou další věže, tentokrát hranaté?“

„Takže tys tam byla?“ usmál se.

„Ne,“ přiznala a zadívala se do Gavynových stříbřitých očí, „ale kdosi mi o tom vyprávěl.“

„Měl pravdu, je to přesně, jak říkáš.“ Zvedl náklad a obdivoval kožešiny, jež vezl na hřbetě Harry.

Bryanna divže nevybuchla vzrušením. Vidění bylo pravdivé. Možná přece jen zaříkání, nakreslené runy a byliny hozené do větru k něčemu byly.

„Máš tu pěknejch pár kožešin,“ poznamenal dřevorubec a kývl na Gavyna. „Už jsem říkal tvý manželce, že nemůžeš tudy projet a nemrknout se na Llansteffan, nejhezčí hrad v celý zemi. Vo tu silnou pevnost se každou chvíli bojuje.“

„Bil se o ni i Llewellyn Veliký?“ zeptala se Bryanna a prsty pevně sevřela otěže. Snažila se v sedle Alabaster nepůsobit nervózně ani dychtivě, ale jen stěží dokázala potlačit očekávání. Urazili dlouhou cestu a už jsou tak blízko!

„Jo, Llewellyn byl jeden případ. Dostal ji zpátky pro Walesany, to jo. No ale samozřejmě nebyl sám. Když se budete držet cesty, hrad neminete. Je to asi půlden cesty rovnou za nosem. Neuhýbejte vod řeky.“

„Díky,“ pronesla a cítila, jak se jí do tváří vlévá červeň. Už jsou skoro tam!

„Potěšení na my straně.“ Dřevorubec mávl rukou a odkráčel opačným směrem.

Bryanna už neskrývala úsměv. „Půlden,“ zopakovala. „Doufejme, že je tam hospoda, kde dostaneme víno, koupel, skořicové koláčky a pečené úhoře.“

„A postel?“ zeptal se Gavyn.

„Postel s nebesy, péřovou matrací, sametovými závěsy a bělostnými lněnými prostěradly.“

„Jsi dost náročná.“

„Vážně?“ Zavrtěla hlavou a pobídla koně do plného cvalu. „Je načase vybrat si výhru v sázce, manželi,“ zavolala přes rameno a její hlas se nesl po větru. „Já i miminko si to zasloužíme.“

Teprve když ji dohonil, plně mu došlo, co vlastně říkala. „Ty čekáš dítě?“

„Ano, už docela dlouho.“ Zpomalili, koně kráčeli bok po boku podél hluboké tmavé řeky. Rackové hlasitě křičeli a míhali se jim nad hlavou, což potvrzovalo, že se blíží k moři.

„Jak?“ Dočista ho ohromila. Věděl samozřejmě, že se to může stát, ale myslel si, že by se mu s tím snad svěřila. Když teď o tom přemýšlel, uvědomil si, že pomíjel všechny náznaky. Brzy se unavila, trpěla nevolnostmi a jedla jako… jako za dva. Proč mu to nedošlo?

„Jak?“ zopakovala a významně povytáhla obočí.

„Chci říct odkdy?“

„Myslím, že od první noci. Od té doby jsem měsíční krvácení neměla.“

I to mu uniklo. „Ale nic jsi neřekla, jsme v sedle celé měsíce a…“

„A co?“ zeptala se a vzdorovitě nachýlila hlavu. „Nebudeš se mnou teď zacházet jinak, že ne? Nezačneš se chovat, jako bych byla ze skla a mohla se rozbít?“

„Ne… Já…“ Ještě se z toho nevzpamatoval. Bude otcem? „Ale na co jsi čekala? Mělas mi to říct.“ Nestávalo se často, že by jím něco otřáslo, že by se nedokázal vyjádřit, ale tentokrát…

„Právě jsem to udělala.“ Oči jí zářily. „A ty bys měl mít radost.“

„Mám,“ potvrdil a bojoval s přívalem citů. Dítě? Dítě je na cestě? „Kdy se má narodit?“

„Nejsem si jistá, ale myslím, že kolem Samhainu, možná o něco dřív.“ Kousla se do rtu a obrátila se k němu.

V tu chvíli si pomyslel, že je to ta nejkrásnější žena v celém Walesu.

Představa, že bude otcem, mu připadala úžasná. Bude mít syna, nebo dceru. Vzpomněl si na své dětství, na vztah s matkou i na skutečnost, že pro otce byl jen trnem v patě. „Musíme se vzít.“

„Cože?“

„Ano, v dalším městě. Mé dítě nebude vyrůstat jako levoboček.“

Radost v očích jí pohasla a úsměv se vytratil ze rtů. „Tak to tedy je? Musíme se vzít? Protože je na cestě dítě?“

„Ano,“ prohlásil naléhavě. „Jsi snad proti?“

Vystrčila bradu a chopila se otěží. „Myslím, že by bylo hezké, kdybychom se vzali proto, že se máme rádi. O lásce se sice někdy říká, že je bláznivá a nepraktická, ale já si myslím, že mezi manželi by neměla chybět.“ Povzdechla si. V očích se jí leskly slzy, ale rychle odvrátila pohled, jako by si uvědomila, že na ni stále civí.

„Ale já tě miluji, to přece víš.“ Připadalo mu trapné sdělovat jí to ze sedla koně, když ona sedí na klisně asi tři metry od něj. Měl by ji sevřít v náručí, zatočit se s ní ve vzduchu a šťastně se smát při pomyšlení na budoucího potomka.

„Opravdu to vím?“ zeptala se naježeně. Tvrdě na něj hleděla očima barvy moře. „Pak mi tedy řekni, Gavyne, pročs mě požádal o ruku, až když jsi zjistil, že čekám dítě?“

„Cože? Protože… Já…“ Nemohl uvěřit, kam se rozhovor ubírá. „Byli jsme zaneprázdněni tím úkolem a…“

„Stejně ale předstíráme, že jsme manželé, ne?“ útočila dál. „V každém městě, do něhož přijedeme. Šťastně oddaný pár Cain a Brynn, od hospody k hospodě, od města k městu.“

„To je jen zástěrka.“

Znovu se na něj podívala a v tváři měla najednou nesmírně chladný výraz. „Přesně tak.“ Se zaťatými zuby pobídla Alabaster koleny a drobná klisna vystřelila jako šipka.

„Ježíši Kriste,“ zaklel, mlaskl jazykem na loudavého nákladního koně a hnal Rhiho dopředu. Ještě není ani ženatý a už chápe, proč si někteří muži stěžují, že jim manželka nerozumí!

* * *

Hallyd rázoval přes nádvoří, až vyděsil husu, která tam hledala slimáky. Vztekle kejhala, máchala křídly a uháněla pryč.

„Kšá!“ zahnal protivné zvíře a pomyslel si, že by si toho pitomého ptáka mohl poručit k večeři.

Strávil obcházením nádvoří celé hodiny a poprvé za šestnáct let si své sídlo prohlížel za denního světla. Oči ho ve dne stále trochu pálily, ale naštěstí se na nebi nakupilo dost temných mraků, takže mu neunikla propadlá střecha nad stájemi, drolící se malta na severní věži ani hnijící podpěrné kůly u přístřešku, které zničilo buď počasí, nebo škůdci. Nevadilo mu, že zjišťuje samé vady. Alespoň vidí žalostný stav sídla na vlastní oči. Zdá se, že správce k němu není tak docela upřímný, bude třeba provést opravy.

Když se mraky rozestoupily, zamrkal a pocítil prudkou bolest. Nemyslel si, že se mu už oči uzdravily, protože od jasné záře se musel vždy odvrátit. Sluneční paprsky odražené od vyleštěného ostří meče ho dokázaly skoro oslepit. Pokud panovalo jasné počasí, musel se jako nějaký krtek schovat v hodovní síni. Zrak se mu však zlepšil, oči už neměl tak citlivé. Pomalu se vzpamatovávají, ačkoli jsou dosud mžouravé. Zatím.

Několik hodin probíral s vrchním tesařem a zedníky nutné opravy, než se bolest zhoršila natolik, že se vrátil do hradu. Jakmile za ním strážný zavřel dveře, a ocitl se tak v polotmě, bolest hlavy se zmírnila.

Spěchal po schodech do Vannořina doupěte, kam docházel skoro každý týden. Posledních pár měsíců, od svého rozhovoru s Deverillem z Agendoru, naslouchal Vannořiným radám. Podle dohody vyslal své vojsko s Deverillovými muži a sám zůstal za kamennými hradbami Chwarelu. Jeho vojáci dostali rozkaz pátrat po celé zemi a každý týden vyslat jednoho muže se zprávami o svém postupu.

Bryannu i vraha zahlédli daleko na východ u Holywellu, kde nejspíš našli jeden drahokam do dýky. Přepokládal to proto, že se jeho zrak významně zlepšil tři týdny předtím, než se posel vrátil právě z Holywellu. Snažil se tedy zůstat trpělivý, ale po pravdě šestnáct let mu připadalo jako více než dostatečné čekání.

Seběhl po schodišti a odemkl dveře do Vannořina příbytku. V místnosti byla tma, nesvítily tu svíčky ani pochodně. Chvíli se domníval, že se mu Vannora schovává, hraje s ním nějakou hru. Neměl na to náladu.

„Vannoro!“ zavolal a mžoural do tmavých koutů sluje. „Vannoro!“

Zastavil se a naslouchal, doufal, že uslyší něco jiného než jen kapání vody. Neozvalo se nic, vzduch v jeskyni podobné hrobce zatuchle páchl. „Vannoro? Kde k čertu jsi? Můj zrak se zlepšil a myslím, že bych se měl zapojit do pátrání.“

Zadíval se na prázdné lůžko a kruh u oltáře, který teď byl studený, stál na něm prázdný kotlík a nezapálené svíčky.

Odešla?

Kam?

Proč?

Zamrazilo ho strachy. Věřil jí, a ona ho teď opustila, navíc poté, co trvala na tom, aby zůstal uvězněný na hradě. Zaťal pěsti, oblil ho studený pot. Byl blázen.

No, už nebude.

Otočil se a vyrazil ke dveřím, ale zjistil, že mu čarodějnice zastoupila cestu. Byla vyšší, než si ji pamatoval, silnější. Pleť měla bílou, rty krvavě rudé, celé tělo jí vibrovalo energií, mléčné oči se blýskaly jako měsíc v úplňku.

„Kdes byla?“ zeptal se.

„Co na tom záleží? Nápoj jsi nepřinesl?“ zajímala se. Zahleděl se na její plné rty a zavrtěl hlavou. „Ne. Myslel jsem… Říkal jsem si, že by sis kozí krev mohla opatřit sama.“

„Vážně?“

„Odjíždím. Připojím se k pátrání po Bryanně.“

Zavrtěla hlavou. „Pak přijde všechno vniveč,“ připomněla mu a svižně se protáhla kolem něj, jako by ji už staré klouby nebolely. „Cítíš se silnější, zrak se ti zlepšil. A proč? Protože drahokamy se vracejí na dýku a s každým dalším kletba slábne. Nebude však zrušena, dokud se do jílce nezasadí všechny kameny. Nech své tupé vojáky, ať Bryannu honí a dávají ti zprávy. Dovol Deverillovi z Agendoru vystopovat jeho zabijáckého pancharta, ale musíš udělat všechno, co je v tvé moci, abys zabezpečil, že drahokamy budou nalezeny a umístěny na jílec dýky. Je k ničemu, jestliže nebude její moc úplná.“

Věděl, že mu říká pravdu, ale přesto byl netrpělivý, dychtivý, rozpaloval ho chtíč i touha po pomstě.

„Pořád je s tím vrahem,“ poznamenal. Myslel na Bryannu a na jedinou noc, již spolu strávili. Och, kéž by jich bylo víc, kéž by byla uvězněná v temné pevnosti s ním a zahřívala mu lože, dokud by se jí nenabažil a nezbavil se jí!

A to by bylo kdy?

Stalo by se to vůbec?

Strávil jsi s ní jednu noc a nemohl ses jí nasytit. Jak víš, že by se po jejím příchodu situace neobrátila a ty by ses jí nedoprošoval o přízeň? Možná by tě ta čarodějnice zcela ovládla.

„Ach,“ vydechla Vannora, jako by mu četla myšlenky. Se lstivým úsměvem dodala: „Co na tom záleží? Svůj úkol jsi splnil, ne? Nečeká snad Kambriina dcera dítě?“ Než stačil cokoli namítnout, přiložila si Vannora prst k podivným rudým rtům. „Pst. Nedohaduj se se mnou. Je daleko na jihu, ale vrátí se. Oba víme, jak to dopadne, že?“

Nereagoval.

„Takže počkáme. A zajistíme, aby splnění jejího úkolu nic nezmařilo.“

Takovou odpověď si zrovna nepřál slyšet.

Zamračil se, když ho obešla a zadívala se do prázdného kotlíku. S hrůzou k němu též obrátil zrak. Na chvíli měl pocit, že uvnitř vidí hladinu, jež odráží její tvář, nebyl to však obrázek krásné tmavovlasé ženy stojící proti němu. Nezahlédl tam ani obličej slabé stařeny… Ne, na domnělé tekutině v prázdném kotlíku se zrcadlilo něco jiného, temného, zlého a zatraceného.

Obrázek okamžitě zmizel. Hallyd zjistil, že na něj Vannora zírá. Kotlík už zase vypadal obyčejně. Tichounce zašeptala: „Věřím, že trpělivost je ctností. A myslím, Hallyde, že ty budeš onu ctnost hodně potřebovat.“

Llansteffan, velký kamenný hrad se dvěma věžemi střežícími hlavní bránu, byl vybudován na kopci nad místem, kde se řeka Towy vlévá do široké zátoky. Když se k němu Bryanna s Gavynem přiblížili, slunce už se pomalu chýlilo k obzoru a stíny se dloužily. Ukryli koně v dubovém houští, vzali za uzdu Harryho s nákladem kožešin a zamířili k hradní bráně.

Bryanna už Gavynovi reakci na své těhotenství téměř prominula. Copak je tak hrozné, že se s ní chce oženit? Věří mu, že ji miluje, nebo snad ne? A ona mu lásku oplácí. Snažila se tedy potlačit své dětinské pocity. Připojili se k pocestným mířícím do velkolepého hradu. Žebřiňáky na rozježděné cestě rachotily, netrpěliví jezdci se vyhýbali pomalým chodcům. Rybáři si prozpěvovali a vláčeli k sídlu vědra plná ryb a škeblí, voda z nich šplouchala ven.

Když přešli dolní nádvoří, rozhlédla se Bryanna po vojácích, ale žádný z uniformovaných strážných ani jezdců neměl barvy Agendoru ani Chwarelu. Trochu se jí ulevilo, ale připomněla si, že tu přesto mohou slídit Hallydovi či Deverillovi špehové. Kdyby ji nebo Gavyna někdo poznal, určitě by je zadržel, nebo by alespoň poslal zprávu svému pánu. Nesmí zapomínat, že na Gavynovu hlavu je vypsaná odměna.

„Kde začneme?“ zeptal se Gavyn, zatímco kráčeli po oblázky vysypané stezce přes dolní nádvoří.

„Nu, určitě ne tady, zde jsou věže zakulacené. Nepodobají se těm z mého vidění,“ pronesla a prohlížela si vnitřek hradeb. Co že to Isa říkala? Cosi o skrýši uvnitř čtverce.

Kolem panoval velký ruch, lidé si povídali, slepice kdákaly, bušila kladiva a skřípala kola, do toho občas zaštěkal pes, zakokrhal kohout nebo zabečela ovce. Bryanna sevřela kožený vak, kde měla dýku a mapu. „Běž prodat kožešiny, já prohledám hranaté věže. Oba se budeme dívat po vojácích. A rozhlížej se po čemkoli, co mohla mít Isa na mysli. Vzpomínáš si, že?“

„Ano, ano. Čtverce, dvě věže, dýka a modlitby k Matce Bohyni.“

Víc po něm nemůže chtít. „Vrátím se brzy.“

„A co když tě někdo uvidí?“

„Řeknu, že se tu jen rozhlížím,“ odpověděla, „a obdivuji hrad, zatímco můj manžel prodává kožešiny mnoha nešťastných tvorů.“ Líbezně se na něj usmála a vyrazila po cestě na horní nádvoří.

Najednou se však Gavyn ocitl vedle ní a volnou rukou jí sevřel paži. Chudák Harry se belhal za ním. „Ne, musíš na mě počkat. Sama nikam nechoď!“

„Zůstaň tu s koněm,“ nabádala ho.

„Najdu někoho, kdo se o něj postará,“ prohlásil Gavyn. Bryanna zatím vyhlédla hlavní branou a všimla si tmavé řeky, jež líně plynula do moře.

„Řeka Towy,“ zašeptala a rázem si vybavila dávný rozhovor. „Už vím, kde jsem to jméno slyšela. Gleda říkala, že v ní utonul můj dědeček Waylynn. Byl to apatykář. Co tu asi dělal?“ Srdce jí rychle bušilo, na vše se upamatovala. Teď jí bylo jasné, že jsou na správném místě. Možná sem dědeček přijel ukrýt kámen a pak přišel o život? „Musí být pohřbený někde poblíž. Ano, tohle je to místo.“

„Och, pro lásku boží, jen mi neříkej, že musíme vykopat také jeho!“

„To nevím.“ Neznala odpověď, ale cítila, že k nalezení topazu nechybí mnoho. „Zkus o něm něco zjistit, zeptej se, jestli si ho někdo nepamatuje.“

„Počkej, Bryanno – Brynn. Myslím, že bychom měli zůstat spolu.“

„Řekni, je tohle liščí kožešina?“ zeptal se jakýsi kupec, přistoupil ke Gavynovi a prohlížel si ranec na Harryho hřbetě. „A tady máš lasici a hranostaje? Prodáváš je? Kolik za ně chceš?“ Muž s dlouhým plnovousem a pořádným břichem se už probíral kůžemi.

Gavyn Bryannu pustil. „Ano, všechny jsou na prodej,“ odpověděl zájemci.

Bryanna využila toho, že se nechal rozptýlit. Rychle „manželovi“ zamávala a uháněla pryč po mírném svahu k hornímu nádvoří. Cítila v zádech Gavynův pohled a věděla, že chce, aby zůstala a počkala na něj, ale nemohla. Byla příliš nedočkavá a také měla pocit, že jejich čas brzy vyprší. Přestože už doputovali nesmírně daleko, Hallydovi či Deverillovi muži jako by byli poblíž. Už měsíce slýchali zvěsti o malých skupinkách vojáků, kteří projíždějí velšskými lesy a pátrají po jistém muži a ženě, jež se vydává za jeho manželku. Nejednou zahlédla barvy obou rodů na uniformách vojáků ve vesnicích, kde se zastavili. Zdá se, že jim neuniknou.

Ne, řekla si, nemůžeme se zdržovat. Ani tady na Llansteffanu, ani nikde jinde.

Svižně kráčela po stezce poseté rozdrcenými skořápkami ústřic a oblázky. V podkovářově chýši jasně zářil oheň, pacholek obsluhoval měchy a svalnatý kovář bušil do kusu žhavé oceli, tvaroval kov a jeho kladivo hlasitě zvonilo.

Jinde zase tesaři podpírali propadlou střechu a jejich kladívka se přidávala ke koncertu. Koželuh škrábal jelení kůži nataženou na rámu a hrnčíř pilně pracoval u svého kruhu.

Z kuchyně se nesla vůně hořícího dřeva, pečícího se chleba a smažených ryb. Bryanně se sbíhaly sliny, neboť v poslední době měla pořád hlad.

Zahnula za roh a minula dívky, které v kukaních hledaly vejce a poté se pištivě rozesmály, když se je pokusili pošplíchat chlapci vlekoucí vědra vody. Poprvé po dlouhém čase se Bryanně zastesklo po sestrách a pohodlí na Calonu. Morwennu ani Daylynn neviděla už několik měsíců, chybělo jí jejich kamarádství, pocit, že k někomu patří. Jistě, kdykoli měly příležitost, hádaly se a škádlily, a když byla malá, sourozenci si z ní dělali legraci, ale s kým jiným kromě Gavyna by se teď mohla podělit o zprávu o svém těhotenství? Koho jiného by očekávané miminko nadchlo stejně jako ji? Kdo by po porodu ošetřil děťátko a postaral by se o ni? Komu by mohla svěřit svá nejdůvěrnější tajemství?

Jsou to jen nevlastní sestry, připomněla si, ale hned tu myšlenku potlačila. S Daylynn i Morwennou ji váže silné pouto, byť nejsou úplně stejné krve. Och, kéž by tak znovu viděla Penbrooke nebo Calon!

Když si vzpomněla na sestřino sídlo a manžela, před nímž utekla, málem zakopla.

Zprudka se zarazila, jako by se před ní vynořila kamenná zeď.

Morwennin manžel.

Už dlouho si na něj nevzpomněla. Už nezakoušela ty směšné pocity, které ji svíraly, když ho pozorovala na Calonu. Je to možné? Už o něm nefantazíruje?

Je to tak. Morwennin manžel už ji nepřitahuje o nic víc než poďobaný pacholek vedoucí koně do stájí.

Zaplavila ji úleva. Když se ohlédla na dolní nádvoří, všimla si Gavyna, který stále vyjednával s kupcem a náhodou také vzhlédl. Zadíval se jí do očí, až se jí rozbušilo srdce. Jak si jen mohla myslet, že se zamilovala do Morwennina manžela? City, jež chovala ke švagrovi, jí najednou připadaly povrchní a směšné, jen dívčí pobláznění ve srovnání s hloubkou citů vůči Gavynovi.

Byla úplný blázen, hloupá husička.

Gavyn, údajný zločinec s ostrými rysy a hnědými vlasy, jež na slunci házely zlatavé odlesky, se na ni díval. Sevřelo se jí srdce. Zamávala mu, obrátila se a zamířila rovnou k nejvyšší hranaté věži.

„Iso, nezklam mě,“ zašeptala.

Kamenná stavba byla ohromná, ale překvapivě ji nikdo nehlídal. Vkročila do potemnělého vchodu. Měla by jít nahoru, nebo dolů?

Všechny předchozí drahokamy našla pod zemí, a tak se rozhodla sejít po špinavém točitém schodišti do opuštěné žalářní kobky, kde to páchlo hnilobou, plísní a bůhvíčím ještě. Není divu, že věž nikdo nestřeží. Sem by se určitě nikdo nehrnul.

„Prosím, kéž je to správné místo!“

Byla sama, jediné světlo poskytovala lojovice, jež rychle dohořívala. Je to důkaz, že zde nedávno byl strážný a může se každou chvíli vrátit. Sebrala všechny síly a sejmula svíci ze zdi. Nervy měla napjaté. Zvedla chabé světýlko do výše a zjistila, že všechny cely jsou prázdné a rezivé mříže dokořán.

tu chvíli uslyšela nějaké zaškrábání.

Ztuhla.

V ústech jí vyschlo.

Přes špičku boty jí přeběhla krysa.

Vykřikla, ale rychle zmlkla. Málem se jí podlomila kolena.

Nepanikař. Byla to jen krysa, těch už jsi viděla spoustu.

„Svatá Morrigu,“ vyjekla a ruku, v níž svírala váček, si přitiskla na srdce.

Nastal čas řídit se Isinými pokyny.

Prosím, dej, ať jsou správné…

Potlačila strach z hlodavců, rozvázala kožený váček a vytáhla dýku se dvěma blyštivými kameny. Jak ji má použít?

„Iso, prosím, pomoz mi,“ zašeptala. Přehodila si vak s koženým řemínkem přes rameno. V jedné ruce svírala jílec dýky, v druhé lojovici tak silně, až jí zbělely klouby, a pozvolna přecházela od cely k cele. Obracel se jí žaludek, když na zemi pokryté shnilou slámou páchnoucí zvětralou močí zaznamenala kosti a kusy látky. Modlila se k Bohu, aby šlo o zbytky potravy, kterou požil nebožák, jehož tu dole zavřeli, a ne o lidské kosterní pozůstatky. Pátrala však dál.

Ze stropu kapala voda a po kamenech škrábaly drápky hlodavců. Prohlédla si každičkou píď smrduté kobky a zježily se jí vlasy, když u stropu zahlédla chumel chlupatých pavouků.

„Kde?“ zašeptala a zvedla uhasínající světlo do vzduchu. „Pro lásku boží, Iso, kde?“

Vlhké špinavé zdi jí však neposkytly žádné vodítko a malá dýka jí připadala neužitečná.

Snažila se nemyslet na rostoucí hrůzu a pokusila se vybavit si přesné znění Isiných slov. Zavřela oči a představila si Isin hlas.

Kámen od svého velikého předka najdeš za dvěma věžemi, hluboko uvnitř, schovaný ve čtverci. Modli se k Matce Bohyni, použij dýku.

„Od svého velikého předka.“ Ocitl se Llewellyn-ap-lorwerth v těchto kobkách? Možná ne jako vězeň… To je ono. Domnívala se, že slovo hluboko znamená v podzemí. Možná ale Isa myslela jen uvnitř. Spěšně opustila cely a zamířila zase ke schodišti. Stále rychleji stoupala nahoru, minula dveře na nádvoří a pokračovala dál. To je ono. Musí to tak být. Llewellyna tu nevěznili. Byl to válečník, hrad si vydobyl.

Ztěžka oddychovala. Došla ke dveřím, jež vedly na strážní věž. Díky bohu tam žádný voják nestál.

„A kam teď?“ zeptala se nahlas a vyhlédla z cimbuří. Z takové výšky viděla hodně daleko: řeku, zátoku, lodě se svinutými plachtami a stěžni tyčícími se do vzduchu jako kostnaté prsty. Přehlédla celou zemi až po horizont, kde už se táhlo jen moře.

Zaměřila pozornost na nádvoří a zadívala se na místo, kde naposledy viděla Gavyna, avšak v davu ho nedokázala rozeznat. Nevšimla si ani Harryho. Se srdcem v krku zamířila o kousek dál, aby se podívala jiným otvorem, před nímž se otevíral širší výhled na prostor kolem hlavní brány. Gavyn určitě neodvedl koně příliš daleko od místa, kde jednal s kupcem… Dýka v dlani jako by se rozbzučela.

Polekaně sebou trhla a zadívala se na starou zbraň zdobenou dvěma drahokamy a dvěma černými otvory. Co to k čertu je? Nebo si to jen představuje? Ukročila stranou. Nestalo se nic. Žádný bzukot.

Couvla k místu, kde stála předtím. Znovu pocítila lehké vibrace.

V ústech jí vyschlo a nebyla si jistá tím, co cítí. Zkusila to ale ještě jednou a byla si jistá, že dýka se jí v ruce opravdu chvěje.

„Ježíši Kriste,“ zašeptala. Zbraň se tu chvěje, drahokam musí být nedaleko.

Zůstala stát na místě a zkoumala stěnu. Prohlížela si zdivo, ale neshledala na něm nic neobvyklého. Namířila na zeď dýku, obešla hranu, ale stále se nic nedělo. „Prosím,“ zašeptala. Pak si vzpomněla, že se má modlit k Morrigu. Neříkala to snad Isa? Vrátila se na místo, kde pocítila vibrace dýky, zavřela oči a pozvolna začala šeptem vzývat Velkou Matku.

„Morrigu, pomoz mi v mém pátrání…“

Při tichém zaříkávání vnímala, jak se jí dýka v dlani rozehřívá a bzučí, vibrace jí prostupovaly prsty a putovaly až k nitru. V duchu zase viděla hlubokou průrvu v zasněženém horském hřebeni a divoce cválala na koni. Zahlédla růženec a cítila, jak se jí kamínky zařezávají do hrdla.

Když otevřela oči, den se změnil v noc, nebe bylo poseté hvězdami a měsíc stál vysoko. Hrad utichl. Zírala na zeď a jeden z kamenů poblíž podlahy jí připadal trošku jinak zbarvený než ostatní. Namířila na čtvercový kámen Posvátnou dýku a padla na kolena. Čtvercový kámen! Pocítila příval energie a pomocí dýky odškrábala maltu stejně snadno, jako by to byl kus sýra. Rozpadala se jí pod rukama.

„Tady!“ Zasunula prsty do mezírky po maltě a snažila se kamenem pohnout. Ani se nezakýval. „Ale no tak, sakra, povol,“ šeptala, ale marně.

„Použij dýku.“

Zase slyšela Isin hlas.

Nůž lehce pronikl zbývající maltou, a tak jen s lehkým úsilím kámen uvolnila. Spadl na zem a odhalil maličký výklenek s kouskem svinuté a převázané kůže. „Svatá Rhiannon,“ zašeptala Bryanna, vytáhla jelenici ze skrýše a rozvázala kožený řemínek.

Najednou se cosi zablýsklo a v dlaních se jí rozzářilo žluté teplo.

V jelenici byl zabalený jasně žlutý kámen, drahokam jasný jako slunce.

„Apatykář Waylynn?“ zopakoval kupec, jako by Gavynovu otázku přeslechl. „Jo, toho jsem znal. Pocházel odněkud ze severu, poblíž ostrova Anglesey. Ne, počkej… Myslím, že byl z Holyheadu, což je na vopravdu malým ostrůvku, jestli mi to námořníci řekli správně. Na něho se ptáš?“ Tlouštík se ohlédl po Gavynovi a cpal zakoupené kožešiny do truhly na svém povozu.

„Asi to bude on.“

„Jistěže si na něho pamatuju. Byl divnej, pořád mluvil o magii, kouzlech a tak. Pche!“ Kupec mávl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz. „No, byl to dobrej člověk, ale od ostatních se lišil. Ale přísahám na život svejch synů, že lektvarům Waylynna z Holyheadu se nic nevyrovnalo.“ Zaklapl víko truhly.

Podřimující Harry se s leknutím probral.

„Waylynna je škoda, to jo.“ Kupec zavrtěl hlavou a zadíval se k řece Towy. „Chytil ho příliv v ústí řeky.“ Zatahal se za vousy. Minula je žena, která někam spěchala s košíkem bylin. „Říká se, že byl na útěku, že mu šlo o život. Měl nějaký potíže s pánem… Nebo s knězem? No, nemůžu si vzpomenout, ale byl to někdo mocnej ze severu.“

Hallyd, pomyslel si Gavyn a zatvrdil se. Vrah, který zabil i Kambrii. Někdejší kněz, který se upsal dáblu. Všechny zvuky hradu mu splynuly v šum. Bryanna není v bezpečí, jeho dítě také ne. Sevřel rty, neboť si uvědomil, že teď musí chránit i potomka.

„Myslím, že ho vystopoval nějakej žoldák a ten nebožák se utopil, když se snažil přeplavat řeku.“ Kupec se zamyšleně podrbal na bradě. „Jak jsem říkal, už je to dávno, člověk si to nepamatuje. No ale to, co ti vojáci hledali, se nikdy nenašlo. Ať už znal Waylynn jakýkoli tajemství, vzal si je s sebou na dno řeky.“ Obtloustlý muž se zadíval k vodě a povzdechl si. „Nikdo neví, co se doopravdy stalo. Starej Waylynn se mohl zaplíst do vlastních kouzel, ale jedno vím jistě: ti vojáci vod severskýho pána nikdy nezmizeli, ne úplně. Čas od času se tady objevujou.“ Znovu pokýval hlavou a upravil řemínky na ohlávce své muly. „Vlastně jsem malou skupinku zahlídl zrovna nedávno cestou do Kidwelly.“

Gavynovi ztuhla krev v žilách. „A jak jsi je poznal?“

„No podle barev přece. Černá a stříbrná, barvy Chwarelu! Už to mám! Ten baron bejval kdysi knězem. To je divný samo o sobě. Myslím, že se jmenuje Hayden nebo Harwood nebo…“

„Hallyd?“

„Jo!“ Kupec luskl prsty a usmál se, čímž odhalil vyčnělé zuby. „Hallyd, tak se ten prevít jmenuje.“

„A ti vojáci odjížděli z Llansteffanu do Kidwelly?“

„Ne, mířili po cestě na západ. Předjel jsem je jenom proto, že jeden z jejich koní kulhal a oni mu ošetřovali kopyto. Bylo to asi před dvěma, třema dny, asi tak den jízdy odsud.“

Gavyn si nemohl pomoci, vzhlédl a propátrával nádvoří, přejížděl očima po jezdcích i pěšácích.

„Díky,“ pronesl, ale v hlavě už spřádal plány. Co když už jsou Hallydovi muži tady? Co když se blíží k branám? Co jestli našli dva koně ukryté v lese?

Srdce mu bušilo hrůzou. Vtiskl Harryho otěže do masité dlaně překvapeného kupce. „Mohl bys mi ho pohlídat? Za chvilku jsem zpátky. Musím najít svou ženu.“

„Co… Počkej… Ne!“

Gavyn už však uháněl do kopce k hornímu nádvoří a věži, u níž mu Bryanna zmizela. Musejí hned odjet. Hallydovi vojáci mohou každou chvíli dorazit. Toho ďáblova zplozence určitě napadlo, že Bryanna bude následovat svého dědečka.

Najednou už mu nesešlo na tom zatraceném kameni, Posvátné dýce ani čemkoli jiném, myslel jen na bezpečnost Bryanny a miminka. Vběhl do věže a měl chuť na ni zoufale zakřičet, ale raději mlčel. Bylo by bláhové ohlásit svou přítomnost, riskoval by, že prozradí Bryannu pátrající ve věži. Spěchal po schodišti dolů, sebral lojovici a zjistil, že je ve zchátralém žaláři páchnoucím hnilobou a špínou. Tady dívka určitě není. S bušícím srdcem a obavami po ní přesto pátral v temných koutech, ale viděl jen ostatky a cítil nechutný zápach.

Možná opustila žalář a zamířila do jiné věže. Bože, dej, ať je v bezpečí! Rychle se vracel zpátky. U vstupu na nádvoří se mu zdálo, že zaslechl odkudsi seshora její hlas, to známé tiché zaříkání.

Proboha, snad tu nezkouší nějaké čáry?

Tady?

Teď?

Upoutává na sebe pozornost, když už ji zde možná hledají Hallydovi vojáci? Co si vůbec myslí? Bral schody po dvou, srdce mu strachy bušilo. Sevřela ho hrůza, neboť už slyšel, jak dole do věže vcházejí vojáci, zatímco seshora se nesl Bryannin něžný hlas.

Ne!

Určitě je najdou.

Hnal se stále rychleji, dokud se nevynořil na ochozu nejvyšší strážní věže.

Ztuhl, když ji viděl na kolenou. Svírala drahokam a koženou mapu.

„Pojď!“ zašeptal ostře.

„Ale já jsem to našla!“ Tyrkysové oči jí zářily pýchou, na rtech měla takřka andělský úsměv.

„Dobře, a teď jdeme.“

„Ale tohle je ten kámen. A ty ani…“

„Promluvíme si o tom později, Bryanno!“ Propadal panice. „Vojáci se už vracejí na svá místa a slyšel jsem, že Hallydovi muži jsou na cestě sem.“

„Pak už musejí vědět, že jsem zde,“ zašeptala. Vykulila oči strachy, rychle zabalila kámen do kožené mapy a zasunula ho do váčku.

„Proč?“ Svíral jí paži a vedl ji po ochozu, doufal, že dojdou na druhou věž.

„Kvůli tmě.“

„Jaké tmě?“

„Když jsem začala se zaříkáváním, den se změnil v noc.“

„Cože?“ Obrátil se tak rychle, že do něj málem narazila. „O čem to mluvíš? Už se sice skoro stmívá, ale tma zatím nepadla.“

„Ty jsi to neviděl?“

„Ne, byl jsem v žaláři,“ odpověděl. Vlekl ji k sousední věži a snažil se nějak porozumět jejím slovům. „Pokud je to pravda, proč nikdo na hradě nepanikaří?“ zeptal se a ukázal přes cimbuří k nádvoří, kde se všichni věnovali své práci a vše bylo v nejlepším pořádku. Tesaři a kameníci stavěli budovy, hrnčíř seděl za kruhem, pradleny sbíraly suchá prostěradla.

„Já… Nevím.“ Zatímco dál pospíchali širokým ochozem, také se podívala na nádvoří. „Tkadlena sedí za stavem a koně nevypadají vyděšeně. Dokonce i psi jsou v klidu.“ Obvykle hladké čelo měla zamračené. Prohlížela si okolí, kde se už prodlužovaly večerní stíny, ale dosud bylo světlo. „Přísahám, Gavyne, že sluneční jas ustoupil černotě.“

„Zapřísahat se můžeš později. Teď musíme uprchnout.“ Nesmějí otálet a vést plané řeči. Musí se dostat z hradu, než dorazí Hallydovi vojáci.

Pevně svíral její dlaň, dokud nedošli ke druhé věži. Společně seběhli kamenné schody a zase se ocitli venku na udusané trávě horního nádvoří. „Pojď.“ Vedl ji klikatými pěšinkami mezi chýšemi a stájemi. Za okamžik už stáli u nákladního koně. Gavyn poděkoval kupci a vzal si od něj Harryho otěže.

„Rádo se stalo,“ odpověděl tlouštík a podíval se na Bryannu. „Tvůj manžel mi prodal pěkný kožešiny.“

„To je dobře,“ zamumlala a rychle vyrazili.

Už mířili k hlavní bráně, když tu je kupcova slova přimrazila na místě. „Jo, víš, jak ses ptal na ty vojáky,“ volal na Gavyna, jenž se k němu obrátil, „co nosí barvy Chwarelu?“ Ukázal prstem ke kovářovu obydlí. „Už dorazili. A nejsou sami.“

Bryanna panikařila.

Hallydovi muži je vystopovali necelou hodinu po jejich příjezdu do Llansteffanu? Jak? Otočila hlavu a zahlédla vojáky v kovářově chýši. Viděla tři, ale neodvážila se je prohlížet déle. Co nejklidněji se s Gavynem připojili k davu mířícímu k hlavní bráně se dvěma věžemi tyčícími se do výšky. Gavyn vedl Harryho, zatímco Bryanna kráčela po druhém boku nákladního koně a vlasy si schovala pod kapuci pláště. Topaz i Posvátnou dýku sice bezpečně ukryla do váčku, přesto však měla pocit, jako by na sobě nesla cejch, značku, že je dcera Kambrie, čarodějka, po níž Hallydovi muži pátrají.

Už byli skoro u brány, když tu zaslechla výkřik. „Hej!“

Srdce se jí zastavilo.

„Tamhle je!“

Ohlédla se a potvrdilo se jí neblahé tušení: vojáci utíkali k nim.

Jednalo se o tři žoldáky, dva měli uniformu Chwarelu, třetí Agendoru. „Stůj!“ volal jeden.

Ach bože! Bryanna s Gavynem proběhli pod padací branou a uháněli dál po cestě. Vojáci pokřikovali, ozýval se dusot koňských kopyt. Bryanna se opovážila ještě jednou ohlédnout a zjistila, že bránu zablokoval kupcův povoz. Tlouštík stál u vozu a ukazoval na kolo, jež se zřejmě zaseklo. Vojáci na koních nemohli projet.

Gavyn jí pomohl nasednout na Harryho a sám vedle nich utíkal z kopce. Zanořili se do lesa a doufali, že je skryje noc. Už se setmělo natolik, že neviděli, co se děje u hradních bran, ale Bryanna měla podezření, že se už vojákům podařilo kolem vozu dostat. Na rychlejších koních je brzy doženou.

Nechtěla myslet na to, že se dostali už tak daleko, jen aby se nechali chytit.

Pospěš, vybízela v duchu Harryho. Jakmile dorazili k odpočatým koním, sklouzla ze hřbetu nákladního zvířete. To už se kolem rozléhaly výkřiky a dusot kopyt.

Tma byla tak hustá, že dokázala stěží rozlišit kmeny stromů, a tak se jen modlila, aby na tom byli Hallydovi muži podobně.

„Jeli tudy.“

„Ne… Seš si jistej?“

„Jo!“

„Prokrista, to je ale zatracená tma!“

Vedle sebe Bryanna spíš cítila, než slyšela, jak Gavyn stáhl z ramene kuši a tichounce vytáhl z toulce šíp.

Zbláznil se snad? Chystá se střílet potmě v lese?

„Vidíš stopu?“ zeptal se jeden z vojáků.

Promluvil tak blízko, že Bryanna málem vyskočila z kůže. Zadržela dech, neopovažovala se ani pohnout a v duchu se modlila, aby některý z koní nezafrkal nebo se nepohnul, protože by mohl zacinkat postroj. Srdce jí zběsile bušilo a v dlani křečovitě svírala dýku.

Morrigu, stůj při nás.

Slyšela praskání mezi stromy za sebou.

Skoro omdlela.

„Co to bylo?“ zajímal se jeden z vojáků a jeho hlas se ozýval kousek od nich. „Proboha, Afale, to seš ty?“

Vnímala, jak se Gavyn obrátil a namířil šíp ve směru, odkud přicházel hlas.

Nikdo neodpovídal.

Bryanna se soustředila, celé tělo měla napjaté, napínala uši a mhouřila oči.

„Afale?“ zopakoval žoldnéř.

Nesmírně blízko.

Na čele jí vyrazil pot.

Harry zafrkal.

Bryanna měla chuť ječet.

„Co bylo k čertu tohle? Jsou tamhle!“ zvolal voják.

Gavyn pustil tětivu a vzduchem zasvištěl šíp.

„Zkurvysynu.“

Nocí zahvízdal další šíp, tentokrát ze tmy po Bryannině pravici.

„Svatá matko Marie!“ zamumlal voják. „Kde sakra jsou?“

Pak ho zahlédla v paprsku měsíčního světla. Vypadal jako temný lovec na ohromném hřebci a napínal luk.

Byl tak blízko, že poplašil koně. Harry zatahal za otěže a byl jen zázrak, že uzda nezacinkala.

„Gavyne z Agendoru, ukaž se,“ zahřměl hlas na druhé straně houštiny.

Bryanna zaťala zuby a sevřela dýku ještě pevněji. Pokud je zbraň opravdu kouzelná, měla by se projevit.

Zapraskala větvička a vojákův kůň zafrkal. Vnímala, že se Gavyn pohybuje někde u ní, blíží se ke koni a jezdci.

„Tam, vidím je,“ oznámil hlubší hlas. „Hej, jsou tam… Ježíši Kriste!“

Najednou zavyl vlk tak blízko, že se Bryanně hrůzou zježily vlasy na zátylku.

Kůň některého ze žoldnéřů strachy zaržál, až se to v lese rozléhalo. „Prr, no tak… Prr!“ Dunění kopyt a praskání větví oznamovalo, že kůň prchá do lesa.

„Do háje, co je?“ vyjekl další voják, zrovna když se vyplašený Harry pokoušel také utéct. Bryanna svírala jeho otěže pevně, ale bláznivé zvíře sebou trhlo tak silně, že se jí vysmeklo.

„Ne…,“ vyjekla Bryanna, ale Harry přesto zmizel ve tmě.

Kopyta vyděšených koní bušila do lesní půdy. Další oř divoce zařehtal a málem Bryannu srazil, když si razil cestu křovinami, zatímco jezdec sprostě nadával.

Přes všechen hluk Bryanna slyšela hluboké, zuřivé vlčí vrčení.

Šalamounka! Věděla to. Vlčice se vrátila a podle zvuků teď nejspíš bojuje o život.

„Teď!“ zašeptal Gavyn a pomohl jí do sedla Alabaster. Rámus v lese byl ohlušující. Řinčely meče, které vojáci tasili, vlčice vrčela a muži křičeli. Koně vojáků očividně zpanikařili, stavěli se na zadní a vyděšeně ržáli.

Alabaster nervózně přešlapovala a pohazovala hlavou, tělo se jí třáslo. Také Rhi neklidně ucouvl, narazil do klisny, frkal a hrabal kopytem.

„Sakra!“ Gavyn nasedl na poplašeného hřebce, přitáhl si otěže bílé klisny… a konečně vyrazili, pádili lesem a vrčení, kletby i koňské ržání nechali za sebou. Gavyn obě zvířata vedl, dokud se nedostali na cestu. Tam předal Alabastřiny otěže Bryanně.

Tichou nocí mířili na sever podél poklidně plynoucí řeky Towy, měsíc byl jejich průvodcem. Bryanna měla srdce těžké jako kámen. Přišli o Harryho a zásoby zrní a sušeného masa. Sice ho určitě někdo najde a postará se o něj, Gledin kulhavý nákladní kůň jí ale bude chybět.

Byla si také jistá, že Šalamounka se plížila nocí a napadla jednoho z vojáků. Přežila vlčice ten souboj? Morrigu, stůj při nich obou, modlila se v duchu.

Putovali dlouho po hlavní cestě, a teprve když vyšlo slunce, odbočili na odlehlejší stezku. Když se Gavyn ujistil, že je nikdo nesleduje, zajeli do malé vesničky, kde našli hostinec a stáje. Jakmile osaměli ve svém pokoji, posadili se na postel a vytáhli jelenici, již Bryanna našla v Llansteffanu.

Přiložili kus kůže k ostatním. Pak Gavyn užasle sledoval, jak Bryanna umisťuje topaz do nejspodnějšího otvoru v jílci dýky. Sotva se zářivě žlutý drahokam dotkl zbraně, zapadl do otvoru a splynul s kovem. Všechny tři drahokamy jiskřily a ostří se blýskalo jako živé.

„Tři kameny. Ještě ale zbývá jeden,“ poznamenala Bryanna. Na hlase jí byla znát úleva, ale i vyčerpání.

„Nejdřív spánek,“ pronesl Gavyn a přitáhl si ji do náručí.

„Ano.“ Spali až do druhého dne. Bryanna se odpoledne probrala, probudila ho polibkem, dvakrát se pomilovali a zase spali, dokud slunce neklesalo k obzoru.

„Musíme se vrátit na Calon a vzít se nebo se vzít a na Calon se vrátit potom,“ prohlásil Gavyn, „abys byla s dítětem v bezpečí.“ Stál u okna a zavazoval si nohavice. Bryanna pozorovala, jak se mu při tom vlní vypracované svaly na zjizvených zádech. Ach, jak ráda je hladí prsty, když se spolu milují!

Stejně jako při první noci, kdy se dotkla jizev, jež mu zůstaly po bičování od vrchního stájníka. Při noci, kdy se spolu poprvé milovali.

Sledovala ho uvelebená na lůžku, slunce už zapadalo, ale ve vyhřátém pokoji se drželo teplo. Krátce si vybavila jejich první spojení v Tarthu. Horkost, touhu, chtíč i pocit omámení, jako by ani nemohla zvednout hlavu. Co jen to říkal? Kambriina dcero, jsi mou. To je ono. Pak ještě dodal: Jsme navždy svázaní.

Po té noci už ji Kambriinou dcerou nikdy nenazval. Nikdy neprohlašoval, že je jen jeho, neutrousil jediné majetnické slovo, které by se podobalo spojení jsme navždy svázaní.

Narovnala se a vzpomněla si, jak jí naskočila husí kůže, když ta slova vypustil z úst, jak ji před ním duše varovala. Když se k ní později vrátil, žádná tajemná prohlášení už se nekonala, jeho hlas se už nepodobal zvířecímu mručení. Srdce se jí sevřelo a na okamžik ji napadlo, zda s ní snad v ložnici v Tarthu nebyl někdo jiný, nějaký muž stejné postavy, ale jiné povahy. Temný válečník, jehož zahlédla následujícího rána v zrcadle.

V krku měla knedlík. Nechce na to myslet!

Když však civěla na Gavynova záda, vybavila si muže, který si ji vzal poprvé… Jeho hladkou kůži, která se napínala přes pevné svaly. Neměl jedinou jizvu.

Gavyn se k ní otočil a zjistil, že na něj zírá. Zaměnil její zlost za touhu, vrátil se k posteli, sedl si vedle ní a vklouzl rukou pod přikrývku, aby se mohl dotknout zakulaceného bříška. Rty mu zvlnil úsměv: „Myslím, že by bylo lepší, kdybychom se vrátili na hrad tvé rodiny, kde si nebudeš muset s ničím dělat starosti a v klidu se připravíš na porod.“ Políbil ji na čelo a masíroval ji, až si povzdechla a položila se zpět na polštář.

„Není to tak jednoduché,“ poznamenala celá ochromená obavami. „Nemohu přestat s pátráním. Mám-li zachránit dítě, dýka musí být úplná. V poslední době mě navíc napadá, jestli naše dítě není tím, které má být zachráněno pomocí dýky.“

Laskal jí břicho, ale v tu chvíli se dlaň zastavila. „Naše? Chceš tím říct, že náš potomek je to dítě z proroctví?“

„Ano.“ Zoufale zavřela oči. Pokud je to pravda, dítěti nehrozí jen nebezpečí, nejspíš není ani Gavynovo. Vyvoleného má zplodit Temnota, ale Gavyn není posedlý ďáblem. Na rozdíl od milence z noční můry, který si Bryannu vzal ve chvíli, kdy byla opilá nebo omámená nějakým lektvarem.

Je to možné? Byl ten sen, který zažila v obluzení, skutečný? Vstoupil do ní muž s ďábelskou krví? Och, u všech svatých, to nedokáže Gavynovi vysvětlit, vždyť tomu ani sama nevěří a nechce pomyslet na to, že by dítě nebylo jeho!

„Naše dítě se ale ještě nenarodilo,“ opakoval Gavyn argumenty, jimiž se už sama mnohokrát zabývala ve snaze popřít, že by jejich dítě mohlo být budoucím vládcem jmenovaným v proroctví.

„Já vím, ale… Myslím, že by to tak mohlo být.“ Snažila se zamaskovat svůj strach. I jiní lidé věděli, že to ona porodí dítě z proroctví, vládce celého Walesu, miminko zplozené Temnotou. Gleda ji varovala, ačkoli se nezmínila o zlém temném milenci.

Proč na to nikdo Bryannu nepřipravil?!

Z obavy, že bys mohla změnit osud. Kdyby sis dávala pozor, nikdy by ses nespojila s temným pánem, jenž má srdce dábla.

Ani teď toho ale nedokáže litovat, protože to dítě miluje. Své dítě.

Důvěřuj proroctví, chraň ho. Vychovej ho v lásce a v dobru.

„Když ses poprvé doslechla o svém úkolu a o tom, že máš zachránit dítě, ještě jsi ani nebyla těhotná,“ poznamenal Gavyn. „Tehdy jsme se ještě nepotkali.“

Přikývla. „Říkám si to samé,“ odpověděla a vložila svou malou dlaň do jeho. „Věř mi, Gavyne, tuto cestu musíme dokončit, ať už nás zavede kamkoli.“

Frustrací mu cukala brada. „Pojedeme daleko.“ Odtáhl dlaň a vzal si mapu. „Myslím, že máme namířeno do Holyheadu na ostrově Anglesey… Vidíš tady ty mezery mezi pevnou zemí? Nejsou to řeky, ale mořské zátoky. Kupec znal tvého dědečka, byl to apatykář z Holyheadu, což je na západě.“

„Ale zároveň daleko severněji. Je to ještě delší úsek než z Holywellu do Llansteffanu,“ podotkla Bryanna a pomyslela na dlouhou a strastiplnou cestu i na své rostoucí břicho. Dohodli se, že poputují pomalu, a aby je nikdo nenašel, většinu cesty urazí po nocích. Bryanna věděla, že s postupujícím těhotenstvím to pro ni bude stále těžší. Sklíčeně poznamenala: „Budeme na cestách, dokud se miminko nenarodí, možná i potom.“

„Můžeme jet do Calonu. Jeto blíž. Až se děťátko narodí, ty se uzdravíš a odstavíš ho, necháme ho u tvé sestry a budeme pokračovat. Nebo ho vezmeme s sebou.“

„Možná ji,“ připomněla mu. Usmál se.

„Nebo ji. Další rusovlasou čarodějku, která mě okouzlí.“

„Na to si vzpomeň, až bude po nocích plakat a já budu podrážděná z nevyspání.“

Zasmál se. „A teď mi ještě jednou řekni, jak jsi vlastně našla ten poslední kámen.“

Útržkovitě mu to celé vypověděla už během jízdy, teď mu však vysvětlila podrobnosti o tom, jak se jí dýka rozechvěla v dlani a jak se den změnil v noc, když ostří ukázalo na kus zdiva, který měla odstranit.

„Tahle moc dýky by nám bývala pomohla v Holywellu,“ poznamenal. „Mohli jsme ušetřit spoustu času.“

„Tehdy to nefungovalo,“ prohlásila Bryanna, „tím jsem si jistá.“

„Tak proč ti tedy teď bzučí v rukou?“

„Nejspíš proto, že je mocnější.“

„Nuže, doufejme, že nám to pomůže najít další drahokam.“ Podíval se z okna. „Měli bychom vyrazit, brzy se setmí.“

Zakručelo jí v žaludku. „Nejdřív se musíme najíst.“

„Ano.“ V očích se mu zablýsklo. „Naše děvčátko má hlad.“

Ve strážnici byl klid.

Venku na nádvoří se teplým letním vánkem nesly rozmanité zvuky: skřípání kol, štípání dříví, klapot tkalcovských stavů, kdákání slepic i hovor. Uvnitř se však rozhostilo hrobové ticho. Muži – ti, kteří se teprve chystali do služby, i špinaví vojáci, kteří se vrátili z výpravy – stáli proti Deverillovi se vzdorovitě vztyčenou bradou a poraženeckým výrazem.

„Takže!“ Baron z Agendoru se mračil na své podřízené a stěží dokázal ovládnout svůj vztek. „Byli jste pryč skoro půl roku, a přesto se vracíte s prázdnýma rukama, bez vězně a bez koně? To mi chcete říct?“

Kdosi zakašlal.

Někdo jiný odvrátil zrak.

Jen Aaron, mnohem hubenější než před odjezdem, se odvážil podívat baronovi do očí. „Byla to dlouhá cesta, můj pane,“ poznamenal a znovu nastalo dusivé ticho.

„Dlouhá cesta?“ zopakoval Deverill a nevěřícně zvedl ruku. „Neopustili jste Wales, jestli se nemýlím. Může to být taková dálka?“

„Ano.“

Deverillovi se rozšířilo chřípí. Sepjal ruce za zády, aby je nezaťal v pěst a nezačal bušit do zdi, do stolu nebo do obličeje jednoho z chlapů. „Křížové výpravy… To byly dlouhé cesty – o tisíce mil delší než vaše pouť –, a přesto muži, kteří vyjeli do boje s králem Richardem, své nepřátele našli. Objevili Saracény. Nevrátili se se Lvím srdcem s prázdnýma rukama a nestěžovali si na dlouhou výpravu.“

„To není totéž.“

„Dostali jste úkol. Selhali jste. Je to prosté.“ Na to nemá čas, nemá náladu na další chabé výmluvy.

Aaron na něj civěl. „Odpusť, můj pane,“ pronesl bez známky kajícnosti, „ale myslím, že nás, ale i tebe nejspíš někdo obelstil.“

„Obelstil?“ zopakoval Deverill a zakusil stejný zneklidňující pocit jako při prvním setkání s Hallydem.

„Ano,“ trval na svém Aaron, ačkoli nikdo jiný ho nepodpořil. „Myslím si, že nám všem tady na Agendoru lhali, možná s námi i manipulovali.“

„Kdo?“ Deverill v přehřáté místnosti netrpělivě čekal, co z vojáka vypadne.

„Lord Hallyd a jeho muži, můj pane,“ zamumlal kapitán stráží.

Frustrovaný Deverill jednouchému muži pokynul. „Pokračuj.“

„Už jsme je měli, můj pane, v Llansteffanu skoro před třemi měsíci,“ začal Aaron hněvivě a napřáhl dlaň v rukavici. „Měli jsme je přímo v hrsti.“ Zaťal pěst. „Jenomže nám proklouzli mezi prsty.“

Deverill nevěřil svým uším. „Co tím chceš říct, že jste je měli, ale pak vám zmizeli?“

Vzteklý voják se podrbal na zmrzačeném uchu. „Sledovali jsme je, jak to nejrychlejc šlo, ale zpomalovala nás zranění.“ Uhnul pohledem. „Baddena napadl vlk, zrovna když jsme se snažili chytit toho vraha a jeho ženu, rusovlasou čarodějnici. Myslím, že vyvolala ďábla, a to ohromný zvíře se najednou vynořilo odnikud, vrčelo, rvalo a útočilo. Zranilo jednoho koně a srazilo Baddena. Skoro mu rozervalo nohu a… No, už se nevzpamatoval.“ Tvář měl zrudlou a potřásal hlavou. „Noha mu skoro uhnila, byla to hrůza. Felčar z Llansteffanu mu ji chtěl uříznout, nedala se už zachránit. Jenomže Badden o tom nechtěl ani slyšet.“

„Takže tak vás obelstili?“

„Ne, ne,“ odsekl Aaron. „Oklamal nás voják z Chwarelu, kterej jel s náma. Jmenuje se Edwynn.“

„Ne, Edwynn je jenom žoldák,“ vstoupil do hovoru jiný voják. „Jde mu vo tvou vodměnu, můj pane.“

„Co je s ním?“ zajímal se Deverill.

„Vypadá to, že nechtěl, abysme ty dva chytili.“

„Cože?“

„Vím, že to zní divně, ale je to dobrej stopař. Pomohl nám vyslídit Gavyna a tu ženu v Llansteffanu, ale pak zdržoval a dovolil, aby nám cestu zahradil kupeckej povoz. A potom v lese, když jsme s Baddenem bojovali s tím zatraceným vlkem, nechal Edwynn Gavyna i čarodějku utýct.“

„Cože?“

„Mluvím pravdu. Nechal je jet. No, vydal se sice za nima, ale ztratil je. Když jsme pozdějc nechali Baddena odpočívat, vydali jsme se znovu po stopě. Do dvou týdnů jsme ji našli, jenomže to už byli daleko před náma.“ Aaron si odplivl. „Je to k zlosti.“ Odhrnul si vlasy z očí a zamračil se. „Jako kdyby ten Edwynn nechtěl ztratit zrádce z dohledu. Stopoval je, ale když přišlo na jejich chycení, postavil se nám do cesty. Nemyslím, že povolal toho vlka, to na něho házet nebudu, ale zatraceně, nechal je zdrhnout. Baddenovu krev má na svejch rukách, jako kdyby na něho zaútočil sám.“ Zase si odplivl, jako by se nemohl zbavit pachuti v ústech. „Hallydovi chlapi byli taky mizerní, drželi se zpátky. Je to pravda, můj pane, nechali toho bastarda utýct.“

Deverill už vyčerpal zásoby trpělivosti. „A to proč?“ zeptal se. Narůstalo v něm však podezření, jehož zárodky pocítil už ve chvíli, kdy hovořil s tím slizkým Hallydem, který mu pověděl o ztracené dýce. Deverill Hallydovi nevěřil, v jeho historce byly povážlivé mezery. Už když spolu popíjeli víno a Deverill se snažil nezírat na ty divné oči, měl pocit, že něco není v pořádku.

O několik měsíců později se mu to teď vymstilo.

Zamračil se na své muže. Jestli někoho nenávidí víc než zrádce, pak jsou to lidé, kteří to hrají na obě strany. K čertu se všemi! Bude si muset poradit sám.

„Přiveď mi koně a také budu potřebovat meč,“ oznámil pážeti. „Vás pět,“ ukázal na vybrané muže, „pojede se mnou. Vezměte i zvěda.“ Cael za správný obnos ve stříbře a příslib, že ušetří jeho život, rád převlékne plášť.

Povede se mu tak lépe než pánovi z Chwarelu.

O to se už Deverill postará.

Jak Bryanně rostlo břicho, narůstaly i její obavy. Letní měsíce s teplými vánky, poletujícími motýly a suchou trávou rychle plynuly. Lesní stín byl vítaným útočištěm před horkým dnem a stejně tak i bystřiny, jež se pomalu vinuly údolími.

Nemohla spát, a když se jí konečně podařilo vyčerpáním usnout, její sny se hemžily obrázky tmavého hradu s chodbami podobnými bludišti. Křižovala těmi klikatými chodbami a hledala dítě, jehož pláč se rozléhal pod klenutými stropy. Ať však otevřela dveří, kolik chtěla, miminko najít nemohla. V panice uháněla stále rychleji složitým labyrintem, rozrážela dveře, ale viděla jen tmu, dokud nedorazila k posledním zavřeným dveřím na konci dlouhé chodby. Trvalo jí snad věčnost, než tam dospěla, nohy jako by jí zapadaly do tekutého písku a vstup se vzdaloval s každým jejím krokem.

Když tam konečně dorazila, dveře byly zamčené. Sáhla po kruhu s klíči, ale zjistila, že jich má na výběr snad stovky. Kterým odemkne? Zatímco horečně chrastila klíči, děťátko bezmocně plakalo. „Už jdu, už jdu,“ volala. Konečně zámek povolil. Dveře se rozletěly a ona vkročila dovnitř, ovšem okamžitě spadla do černé propasti, do průrvy, o níž věděla, že vede přímo do podsvětí. Otevřením těch dveří vypustila na svět všechna pekelná stvoření.

„Och, proboha,“ zašeptala, když se za úsvitu probudila v lese. Gavyn se k ní tiskl a letní slunce zbarvovalo oblohu do zářivě růžové a oranžové barvy. Dotkla se vzdutého břicha, ucítila uvnitř pohyb a dlouze a roztřeseně se nadechla.

„Byl to jen sen,“ říkala si, ale přesto raději vstala.

Poodešla do lesa, aby ulevila v poslední době stále plnému močovému měchýři, poté si v potoce umyla obličej. Voda, jež předtím jen líně plynula, najednou začala vířit, nejprve pomalu, pak stále rychleji. V oku vířícího trychtýře zahlédla dvě obrovské skály tyčící se ze země. Pak viděla, jak rovná travnatá pastvina mezi nimi praská. Trhlina byla zpočátku úzká, ale stále se rozšiřovala, jako by zemi něco rvalo napůl. S děsivým úpěním se náhle vynořila temná propast, jež se podobala té ve snu… A pak vidění zmizelo. Voda už nevířila, zase pozvolna plynula přes odhalené kořeny stromů.

„Iso?“ zašeptala, neboť zesnulá se s ní nespojila už celé měsíce. Chůvin hlas zaslechla naposledy v Llansteffanu. „Iso, slyšíš mě?“ Les zůstával tichý.

Gavyn ještě spal, a tak se chopila bylinek, amuletů a Posvátné dýky, v níž dosud chyběl jeden drahokam. Zavřela oči, soustředila se a myslela na všechna kouzla, jež ji Isa naučila. Rozdrtila trochu sušené majoránky a břečťanových listů na ochranu a úzdravu, pak tiše odříkala zaklínadlo pro snadný porod, bezpečí dítěte, moudrost a ochranu v následujících týdnech.

Dítě už se brzy narodí.

A co potom?

Bude její miminko v bezpečí, nebo se ocitne v ohrožení, jak se obává?

V hlavě jí zněla slova proroctví. „Vládce všech lidí, zvěře a tvorů…“ Vyvolený bude mít ohromnou, nepředstavitelnou moc. Ale jak jen si přeje, aby dítě v jejím lůně nebylo předurčeno stát se největším vládcem, jakého kdy země poznala!

Ať je to jen obyčejné miminko! Prosím, dovol, aby bylo jen moje, žádný velký spasitel, o nějž bych se musela dělit s celým světem, ochránce všeho správného a dobrého před démony z onoho světa!

„Prosím, Morrigu,“ mumlala a ruce zabořila do vlhké půdy na břehu potoka. „Ochraň mé dítě.“

Otevřela oči a zjistila, že se na ni upírá žlutý pohled. Na protějším břehu seděla vlčice, ovšem na vodní hladině se odrážel jiný výjev.

Místo šelmy tam Bryanna viděla ženu s bledou pletí a rudými vlasy jako ona. Byla to ta, kterou ve snech vídala uhánět na koni po příkrém útesu, ačkoli teď měla tvář klidnou a spokojenou. Zatímco vlčici zdobil kolem krku límec černé kožešiny, žena byla poznamenaná náhrdelníkem z malých rudých podlitin podobných těm, které si Bryanna odnesla ze své noční múry. Otlaky od Hallydova růžence.

Bryanna vyjekla, když se ženiny smaragdově zelené oči vpily do jejích.

Kambria.

Vlčice je skutečně jakýsi strážný anděl.

Je to duch její pravé matky.

Morwennino dítě se narodilo za úsvitu, když už na stromech začínala červenat jablíčka, seno bylo sklizeno a za nocí se citelně ochlazovalo. Porod trval celé hodiny, takže byla vyčerpaná, zpocená a měla pocit, jako by se ji snažili rozčtvrtit. Konečně však uslyšela hladový křik své dcery a porodní bába jí přiložila miminko k prsu.

„Lenora,“ vydechla Morwenna, když kohout třikrát zakokrhal a ucítila na bradavce drobné rtíky, „dcera.“ Pomyslela si, že je to dobře. Bezpochyby přijdou i další potomci, ovšem dokud se nenarodí další sourozenci, prvorozené dítě jí bude nejbližší a společně strávený čas si užijí. „Naučím tě řídit hrad, střílet z luku, jezdit s větrem o závod a starat se o zahradu.“ Pomodlila se za zdraví novorozeněte a předala je porodní bábě, která je odnesla k vedlejšímu slamníku, aby je omyla a zavinula. Pihovatá komorná Frynne mezitím rychle vyměnila prostěradla a pomohla Morwenně s očistou. Teprve poté Morwenna dovolila manželovi podívat se na dceru.

Slyšela ho v chodbě, kde hovořil se strážným a bezpochyby si dělal velké starosti.

Nakonec, právě když Frynne Morwenně doplétala copy, pán z Calonu zamumlal tak hlasitě, že to slyšela i jeho manželka: „Och, pro lásku boží!“ a prudce otevřel dveře. Vtrhl dovnitř, zarazil se na kraji postele jako vrostlý do země a zíral na své dítě.

„Je to holčička, můj pane,“ oznámila mu porodní bába, „opravdová krasavice.“

„Jako její matka.“ Zamířil k lůžku a užasle sledoval, jak miminko hladově saje z matčina prsu. Natáhl velikou dlaň a dotkl se černých kudrlinek.

Zahleděl se Morwenně do očí a jeho modré duhovky se podezřele leskly. „Je to zázrak,“ pronesl chraplavě.

„Pojmenovala jsem ji Lenora po své matce. Pokud tedy nemáš na mysli nějaké jiné jméno…“

„Lenora je dokonalá,“ přerušil ji s úsměvem. „Stejně jako ona.“

Políbil na čelo nejprve holčičku, poté manželku.

„Och, ne,“ zaprotestovala Morwenna. Natáhla ruku, chytila ho za řasenou halenu a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Přitiskla mu rty na ústa a cítila, jak se jich obou zmocňuje touha. Zasténal a i její vyčerpané tělo zareagovalo. Nakonec ho pustila a odtáhla se. „Nečastuj mě žádnými nevinnými polibky, muži.“ Viděla, jak překvapeně zvedl koutek úst. „Nikdy, opakuji, nikdy se ke mně nechovej jako k oddané ženušce, které vtiskneš rychlý polibek a odběhneš si po své práci. Pokud mě chceš líbat, můj pane, pak to laskavě dělej pořádně.“

„Tak to tedy bude?“ zeptal se a vytáhl tmavé obočí.

„Tak to bude.“

„Nuže, ať je po tvém.“ Líbal manželku, jako by nechtěl nikdy přestat. Zvedl hlavu, teprve když novorozeně zaplakalo. „Ano, ženo,“ pronesl a vtiskl další něžný polibek na dcerčinu hlavičku. „Tak to má být.“

Mapa jim už zase byla k ničemu a Isa, k čertu s tou zesnulou, stále mlčela. Cesta na západ jim zabrala většinu léta, protože Gavyn s Bryannou už neměli nákladního koně a spoustu času se museli skrývat. Nakonec ovšem dorazili na západní pobřeží, kde našli sedláka, který slíbil, že se jim postará o koně, a rybáře ochotného přepravit je na ostrov Anglesey.

I přes Gavynovy námitky Bryanna trvala na tom, že musejí pokračovat. Jistě, bolelo ji v zádech, otékaly jí kotníky, a kdyby měla na výběr, rozhodně by nepátrala na malém ostrůvku obklopeném mořem po žádném zatraceném rubínu. Cítila však, že to není otázka volby. Jak dny ubíhaly, byla stále více přesvědčená o tom, že se nejen pokouší dát dohromady dýku, ale zároveň zachránit život svého dítěte.

O dva dny později se na jiném člunu plavili na Svatý ostrov a kapitán si Bryannu zkoumavě prohlížel. „Nechystáš se to děcko přivíst na svět zrovinka na palubě, že ne?“

„Doufám, že ne.“ Cítila se divně a obracel se jí žaludek. Loďka se pohupovala na širém moři, od hladiny se odrážely sluneční paprsky.

Byla už hodně mohutná, její těžká hodinka se blížila. Nastal podzim.

Námořník hleděl na její vzduté břicho. „Dybys potřebovala porodní bábu, tak má sestra v Holyheadu už pomohla na svět pěknejch pár děckám, včetně mejch šesti. Menuje se Ivey a je tam vdaná za hostinskýho.“

„Pokud to bude potřeba, pošlu pro ni.“

Kapitán se ušklíbl. „Jak sem říkal, já mám šest děcek. Tobě už nezbejvá moc času.“

Bryanna skrývala podráždění, ale muž ji svým úšklebkem, v němž odhaloval chybějící zuby, a vědoucím výrazem pěkně rozčiloval.

„Nó, prostě jí řekněte, že vás na ostrov přivezl Morley, jo?“

„Uděláme to,“ zasáhl Gavyn, jako by vycítil Bryannin rostoucí neklid a obával se, že by mohla kapitána urazit. „Nuže, Morley, znal jsi muže jménem Waylynn? Byl to apatykář.“

„Samozřejmě. Znali ho všichni, co tu před dvaceti lety žili. Pracoval s mojí sestrou. Proč?“

„Byl to příbuzný,“ přiznal Gavyn.

„No, jeho starej krámek je furt na svým místě – ale už se rozpadá. Je to škoda, že se utopil.“ Morley popotáhl a otřel si nos do rukávu. „Fakt nevím, proč plaval v řece kdesi daleko vod domova. No, ale slyšel sem, že ho vokradli a nechali umřít. Už to bude skoro sedumnáct let.“

Bryanna měla podezření, že jejího dědečka nikdo neokradl. Nejspíš ho vystopoval Hallyd se svými pohůnky, když pátrali po kameni, který měl ukrýt pro Kambrii. Stejně jako ona položil Waylynn život za záchranu dýky.

Morley přirazil ke břehu, Gavyn si přehodil vaky přes rameno a pomohl Bryanně na suchou zem.

Námořník jim vysvětlil, jak se dostanou ke švagrovu hostinci. „Je to kousíček,“ ujistil je.

V čisté malé hospůdce je přivítala hospodská, jež byla ženským vydáním šlachovitého kapitána, který je na Svatý ostrov přepravil. Představila se jako Ivey.

„No, podívejme se,“ prohlásila se zářivým úsměvem. „Přišli jste kvůli porodu?“ Ivey těkala pohledem od jednoho k druhému.

„Máme za sebou dlouhou cestu,“ odpověděl Gavyn, „a potřebujeme pokoj.“

Porodní bába přikývla. „Ale miminko se brzy narodí.“

„Ano,“ přisvědčila Bryanna, „už brzy.“ Často myslela na to, že by si měla najít porodní bábu, ale dosud netušila, kde bude právě v okamžiku, kdy přijde její těžká hodinka.

„S radostí ti pomůžu, už jsem pomohla na svět desítkám drobečků. Vlastně jsem asi tady ve městě byla u porodu všech děcek, kterejm je míň než dvanáct.“

„Pošlu pro tebe,“ odpověděla Bryanna, „pokud se miminko rozhodne, že nastal jeho čas.“ Žena působila přátelsky a pro ni byla úleva, že má poblíž někoho tak zkušeného.

„A teď běžte do pokoje. Odpočiňte si, přinesu vám něco k jídlu.“

Bryanna se zařídila podle Iveyiny rady, vyšla po schodech, našla pokoj, a přestože bylo teprve pozdní odpoledne, padla na postel s měkkým slamníkem a polštáři vycpanými prachovým peřím. S námahou se vysvlékla a okamžitě tvrdě usnula. Neprobudila se, ani když jim přinesli jídlo, a už vůbec nechtěla myslet na nějaký zatracený rubín. Nepohnula se až do následujícího rána.

Když se konečně probrala, Gavyna nikde neviděla. Na vychladlé matraci zůstal jen otisk jeho těla a na malém hrubě otesaném stolku stálo prkénko se zbylým sýrem, tmavým chlebem, jablkem a kusem solené ryby. V žaludku jí zakručelo hladem.

Posadila se na lůžku. Bolelo ji za krkem, a tak se protáhla. Neohrabaně se vyškrábala z postele a ignorovala bolest v kříži. Nebyla ve své kůži, ani dlouhý spánek ji neosvěžil. Gavyn měl nejspíš pravdu. Měla odjet na Calon, porodit tam a nechat se oddat knězem, který tam žije. Zasmála se při pomyšlení na svůj úkol i na to, že je nejspíš dcera čarodějky… Pochybuje, že by nějaký duchovní jejímu manželství požehnal.

Gavyn na ni stále naléhal, zapřísahal se, že ji miluje, a že proto se s ní chce oženit, ačkoli oba věděli, že je to hlavně kvůli dítěti.

Srdce jí bušilo. Dnes na to nechce myslet. Snědla kousek sýra a chleba, pak vytáhla mapu. Při jídle studovala každou část jelenice, symboly a jejich vztah k ostatním. S dýkou v ruce se modlila, prosila Isu, aby k ní přišla, žádala Velkou Matku o požehnání, zbraň však zůstala chladná a netečná. Zkusila to znovu, ale zase neuspěla.

Och, je to k ničemu!

A kde je Gavyn? Umyla si obličej, upravila vlasy i šaty. Objevil se, právě když se ho chystala vyrazit hledat. Tváře měl zardělé, jako by utíkal po mořském břehu.

„Našel jsem Waylynnovo obydlí,“ oznámil jí bez okolků, „tedy spíš jeho rozvaliny.“ Ukázal na jedno místo na mapě. „Je to přímo tady. Je odtamtud výhled na starobylou pevnost Caer Gybi.“

„Dobře.“ Nevšímala si ostré bolesti v kříži, sbalila mapu i dýku, uložila je do váčku a vyrazila ke dveřím. „Doved mě tam.“

„Jsi si jistý, že mířili na ostrov?“ zeptal se Carrick z Wybrenu rolníka tak hubeného, že vypadal jako hastroš. Okopával právě pole, zatímco jeho rodina – dva starší chlapci, batole a manželka – se činila v zahradě za ním.

„Jo, určitě. Říkali, že budou do měsíce zpátky, a prosili, abych jim ustájil tady ty dva.“ Ukázal bradou na koně popásající se na blízkém poli, černého válečného oře se špinavými našedlými punčoškami a štíhlou bílou klisnu s tmavým ohonem a hřívou. Přinejmenším Bryannina koně Carrick poznal s jistotou.

„A ty necháváš ta zvířata pást na pánově louce?“

„Platím daně. S pánem nemám žádný spory. Zeptej se, koho chceš, sedlák Reece vodvádí stříbro za pastvu, průjezd lesem i dřevo. Taky za zrní. A až mý kosti uložej do země, moje žena, támdle Ellynna, zaplatí pozůstalost a dá pánovi mý nejlepčí zvíře. Baron Laython si na mě nemůže stěžovat, to zas ne.“ Sedlák zabořil motyku do prašné půdy, ohnal se po včele a podíval se na oba koně. „Co teda chceš? Ty zvířata prodat nemůžu. Slíbil sem tomu chlapovi, že se vo ně postarám.“

„Postaral by ses tedy i o mého koně?“ zeptal se Carrick.

Strniště na vesničanově bradě rozzářil úsměv. „Za správnou cenu.“

„Zaplatím ti to, co ostatní, a až se vrátím, uvidíme. Možná získáš nové zvíře.“

Sedlák se zamračil a přemýšlel. „Jsem poctívej člověk, bohabojnej. Vodvádím desátky a držím se zákona – sem na to pyšnej.“

„Chápu, ale je možné, že jeden z těch koní, ten větší, je kradený, navíc původně patřil jednomu lordovi.“

„U všech svatejch,“ zašeptal rolník.

„A na hlavu muže, který ho ukradl, je vypsaná odměna. Je obviněný ze zabití šerifa. Jestli toho vraha najdu a prokáže se, že je to opravdu ten muž, jehož chce lord Deverill postavit před soud, odměnu si rozdělíme.“

„A co jeho žena? Chodí už s pořádným outěžkem.“ Sedlák letmo pohlédl na svou manželku, která byla také těhotná. Vytrhávala ze zahrady uschlé rostliny.

„Nedělej si starosti. Znám tu ženu i její rodinu,“ ujistil ho Carrick. Při pomyšlení na Morwennu a jejího manžela, svého bratra, kterého sám zradil, pocítil napětí. Budou mu všechny ty dny a noci strávené v sedle a vyzvídáním po hospodách k něčemu? Je nějaká šance, že napraví zlou krev? „O ni i o její dítě bude postaráno.“

Sedlák Reece se opřel o motyku, přimhouřil v ostrém slunci oči a otřel si pot z čela. „Až se vrátíš, dohodnem se. Postarám se zatím vo tvýho koně, ale musíš mně zaplatit předem.“

„Jistě.“ Carrick zaplatil dohodnutou cenu a přidal ještě jednu minci. „Nepůjčuj ho nikomu nově příchozímu. Je to můj kůň, sám jsem ho koupil.“ Viděl, že se žena podívala jejich směrem, rychle se však odvrátila a pokřižovala se.

Reece si toho také všiml. Vzhlédl k nebi, které bylo jasně modré jako moře kolem ostrova Anglesey. „Má manželka mívá takový předtuchy. A můj nejstarší kluk, támdle Thomas, přísahal, že dneska za svítání viděl přes kanál plavat vlka.“ Rolník si pohrdlivě odplivl. „Že by vlk plaval?“ Zavrtěl hlavou a zase se chopil motyky. „Ženský,“ pronesl, jako by takovou poznámku musel pochopit každý muž. „A navíc těhotný, co maj divný chutě, předtuchy a veřej prolhanejm klukům, kerý by se radši měli vyzpovídat ze svejch hříchů.“

Chlapec s protáhlým obličejem a chmýřím na bradě se zastavil u řádku obilí, držel motyku a naslouchal, pak však zahanbeně sklopil hlavu a kopl do země.

„Můj Thomas není žádnej lhář,“ vysvětlil rolník. „Možná zahlíd tuleně a myslel si, že je to vlk. Kdoví? Ten kluk má bujnou představivost, to zas jo. Jenom doufám, že svou duši nezaprodal ďáblu.“ Střelil po nejstarším synovi pohledem, ale hoch pouze vzdorovitě vystrčil bradu a pokračoval v práci.

„Jasně že se vo koně postarám,“ ujistil sedlák Carricka, urovnal si čapku na hlavě a přebral od něho otěže. „A taky vo sedlo a uzdu. Thomas může kůži navolejovat. Až se vrátíš, všechno bude na svým místě.“

Špion Cael bez váhání převlékl plášť. Za pár stříbrňákú a zlaťáků i příslib svobody ochotně vyzradil spoustu informací. Mířili po cestě na západ, blížili se k pobřeží a Deverillovi už šla z toho skrčka hlava kolem. Ve vzduchu byla cítit slaná vůně moře, ale zvěd s hlodavčími zuby stále hovořil o podivných magických záležitostech, o Posvátné dýce a drahokamech, o nichž se zmínil i Hallyd. Šuškal také cosi o zamčené místnosti v Hallydově sídle, kde přebývá vetchá čarodějnice. Pochopitelně nevynechal ani Hallydovu kletbu a jeho posedlost dcerou ženy, již zabil.

„Říkám ti, že je to pravda,“ trval na svém Cael. Jel vedle pána a pořádně se naparoval. „Znal jsem jednoho z chlapů, co vyjeli ten den s Hallydem, to byl ještě knězem. Honil tu čarodějnici Kambrii v zimě přes celý hory až na hřeben. Když ji konečně chytil, seslala na něho kletbu, která ho voslepila, takže jeho voči vypadají jako soví a z něho se stalo noční stvoření.“

Deverill věděl, že přinejmenším zčásti je historka pravdivá. Sám ty divné Hallydovy oči viděl a neunikla mu ani posedlost Bryannou.

„Proč na něj prostě neseslala kletbu, která by ho zabila?“

„No, přece s sebou neměla Posvátnou dýku, ne? Nebyla tak silná, jak mohla bejt. Zrovna porodila a schovala děcko, pak rozebrala dýku a požádala svý příznivce, aby schovali drahokamy na různejch místech. Prej načrtla mapu, rozřezala ji na kusy a každej ukryla u jednoho kamene.“

„Takže mapu někde uložila.“

„Nebo ji svěřila někomu důvěryhodnýmu. Proto byl apatykář Waylynn v Llansteffanu.“

„Schoval tam kus mapy.“

Cael přikývl, hlava mu poskakovala na tenkém krku. „Jenom čarodějnice stejně mocná jako Kambria dokáže dát dýku znovu dohromady, ale musí nejdřív najít chybějící drahokamy a vložit je do jílce.“

Deverilla skrčkova historka o kouzelné dýce upoutala. Při pomyšlení, že by vložil ruce na takový poklad, se mu rozbušilo srdce. Nemluvě ovšem o tom uspokojení, kdyby přelstil lorda Hallyda, který zjevně zná hodnotu té zbraně a chce se k ní dostat za jeho zády. Ten vykutálený lump! Deverilla by velmi potěšilo, kdyby mu dýku vyfoukl před nosem.

Dá se ale špionovi věřit?

„Jak to všechno víš?“ zeptal se Deverill neochotně, neboť mužíček se nesmírně rád poslouchal. Díky bohu, že už jsou skoro na pobřeží, o čemž svědčí mořští ptáci, kteří jim krouží nad hlavami.

Deverill sice o tom zakrslíkovi pochyboval, ale věřil mu, neboť špion dobře ví, že si svými historkami může vysloužit nejen peníze – v sázku dal i svůj život.

„Vím to, protože naslouchám,“ chvástal se Cael.

„Posloucháš za dveřmi?“

„Když je to potřeba. Neslyším jenom to, co člověk říká, ale taky to, co neříká, co nechce, aby ostatní věděli. V tom to je.“ Trochu se zachmuřil a přimhouřil vypouklé oči, jako by nevěděl, zda má pokračovat.

„Co je?“ naléhal Deverill.

„No, vo tom bych mluvit neměl.“

Deverilla vůbec nenapadalo, že by pro muže, který je tak zamilovaný do zvuku vlastního hlasu, mohlo být nějaké téma tabu. „Pověz mi to,“ nařídil mu. „Máme snad dohodu, ne?“

Špionovi stékal po spánku pramínek potu a poprvé od chvíle, kdy se s ním Deverill setkal, se mu ve tváři zračil strach.

„Na Chwarelu není všechno, jak má bejt,“ připustil.

To není žádné překvapení. To místo je pochmurné a páchne smrtí. „Kromě řečí o posvátných dýkách, schovaných mapách a temných posedlostech?“

„Jo… Však víš, že mám dar slyšet a vidět věci, který vostatním unikají.“

„Jistě.“ Ten chlap je přece špion, pomyslel si Deverill a zavrtěl se v sedle. Horko mu rozpalovalo tělo. Jak dlouho už jedou na západ?

„No, byl jsem za dveřma, jaks říkal, v nejhlubším sklepení Chwarelu, kam už nikdo nechodí. Nevodváží se tam ani strážnej, nikdo kromě lorda Hallyda. Chodí tam často, někdy nosí džbán kozí nebo prasečí krve. Takže jednou v noci takhle jdu za ním a podívám se tou zatracenou klíčovou dírkou, ale nic nevidím. Na druhý straně je tma, no, však víš, že baron nemá rád světlo. Slyším ale hlas. Jeho hlas.“

„Jenom tohle?“

„Jo.“

„No a? Možná se tam chodí modlit,“ poznamenal Deverill, avšak navzdory horku ho zamrazilo v zádech. Vzhlédl k průzračně modré obloze, kde nad cestou vedoucí k moři kroužili racci.

„No, modlí se a mluví, ale nikdo tam není. Jednou jsem mu ukradl klíče, šel do tý místnosti, když spal, ale vevnitř nic nebylo. Jenom prázdno, tma a hnilobnej puch. Když jsem šel za ním jindy, zapomněl za sebou pořádně zavřít dveře. Škvírou jsem tam nakoukl a viděl jsem, že řádí jako šílenec. S někým mluvil – říkal jí Vannora. Přinesl jí džbán a postavil ho na stůl, jenomže žádnej stůl tam nebyl.“

„Takže spadl na zem a krev se vylila.“

„Ne.“ Cael zavrtěl hlavou a ztěžka polkl. „Zůstal sedět ve vzduchu, jako kdyby tam byl neviditelnej stůl. Mluvil s tou Vannorou a vztekal se na ni, ale já jsem cejtil v duši chlad jako nikdy předtím. Vyklouzl jsem co nejrychlejc zase ze dveří, protože lord Hallyd mě sice neslyšel, ale Bůh je mi svědkem, že ten duch uvnitř jo.“

„Vannora?“

„Jo. Cejtil jsem, jak mě probodává vočima, ale nebyly žhavý, spíš jako kdyby do mě zapíchla ledový nože.“ Vzhlédl k Deverillovi jedoucímu na vyšším koni a z pohledu mu vyzařovaly nefalšované obavy. „Nevím, kdo to je ani co dělá, ale není z tohoto světa, můj pane, a přísahám, že ani nikdy nebyla.“

„Nebo Hallyd zešílel,“ poznamenal Deverill a snažil se špionovu historku pochopit. O kousek dál u cesty vyklovávala vrána vnitřnosti mrtvého hlodavce. Když spatřila jezdce, podrážděně zakrákala a odletěla, až po lesklých černých křídlech zůstala jen tmavá skvrna na obloze.

„Jo, Hallyd není normální, to je pravda.“

Deverill se znovu podíval na zvěda.

Skrček se pokřižoval. „Jenomže tady nejde jenom vo jeho šílenství a kletbu čarodějnice. Ne, lorde Deverille, je to něco z hlubin pekla, jeho ďábelský dědictví. Čistý, chladný zlo.“

„Nastal čas,“ pronesla Vannora stojící v kruhu u oltáře. Svíce hořely nízkým plamenem, vzduch naplňovala pronikavá vůně bylin a z kotlíku na oltáři stoupala pára. Kouř ani pára však nemohly skrýt dychtivost, jež z Vannory vyzařovala. V zatuchlé místnosti páchlo zlo. „Vstup do kruhu.“

Zase byla mladá a svěží, kypěla životem. Dokonce i oči se zdály jasnější a odhalily se zlatavé duhovky, jež kdysi jistě zlomily nejedno srdce. Převtělila se do krásné ženy. „Nezdržuj. Dítě už přichází. Za chvíli bude nalezen poslední drahokam.“

„Kde je?“ zeptal se Hallyd.

„Daleko na západě.“

„Jak daleko?“

„Příliš, na koni jet nemůžeš,“ odpověděla. Sevřela ho hrůza. „U západního moře. Přistup blíž… Pospěš!“

Zíral na ni, tělo měl napjaté. „U moře?“ zopakoval. „To je odsud celé míle, aspoň týden cesty.“ Zmocnila se ho zuřivost. „Měl bych být s ní, až najde kámen. Měl bych být u narození dítěte.“

„Co ti sejde na dítěti?“ zeptala se. „Nechceš žádné děcko. Chceš se jenom pářit s Kambriinou dcerou, znásilnit ji, ukázat jí svou moc, a dostat se tak na kobylku ženě, která tě oslepila a proklela.“ Zapíchla si do hrudi dlouhý prst. „Já jsem ti nařídila, abys ji oplodnil. Já jsem ti to umožnila. Chceš se zbavit kletby, chceš tu dýku a její moc. Toužíš spát s tou ženskou, dokud nevydechne naposledy. Děcko je ale moje.“

Měl pocit, že ho oklamala.

Zradila.

Vlasy na zátylku se mu zježily hrůzou.

„Ne, Vannoro. Lhalas mi. Využilas mě.“

Zlatavé duhovky se zablýskly odporem a zuřivostí divokou jako letní bouře.

„Kdo tu koho využil?“ obořila se na něho zvýšeným hlasem, který se ve sluji dunivě rozléhal. „Poslouchej, Hallyde, já jsem svůj slib splnila. Tvá kletba bude zrušena. Znovu uvidíš a pomocí dýky opanuješ celý Wales. Miminko je ale moje. A teď,“ chytila ho za ruce překvapivě silnými prsty, „vstup do kruhu. Vezmeme si, co nám právoplatně náleží.“

Potlačil odpor a přiměl se postoupit o krok dopředu, až se špičkami bot dotkl kruhu namalovaného na kamenech. „O co jde, Vannoro? Co si chceš vzít ty?“

„Ty to nevíš?“ zeptala se a v úsměvu odhalila krásné bílé zuby. „Po všech těch letech?“

„Proč potřebuješ Vyvoleného?“ Nervózně udělal další krok. „Řekni mi to.“

„Chci se vrátit zpátky.“

„Kam?“ zajímal se, ačkoli si říkal, že by bylo lepší to nevědět.

Přitáhla ho za ruce a zadívala se mu do očí. „Pojď!“

„Ale ty…“ Hallyd se ocitl v kruhu. „Kam míříš?“

„Vracím se domů do podsvětí.“ Natáhla se pro hrst drcených bylin. „To dítě mi otevře průchod.“

„Ale o Samhainu duchové volně přecházejí z jednoho světa do druhého.“

„Ne duchové, kteří se provinili,“ zasyčela podrážděně. „To mou vinou se dýka dostala na tento svět. Vrátit se tam bez dítěte by bylo horší než se smažit v pekle. Pokud však odvedu děcko do podsvětí, všechno napravím. Vyroste tam mezi démony a naučí se černou magii.“

„Jak víš, že je to právě tohle dítě?“ zeptal se, zatímco čarodějnice prsty vířila páru nad kotlíkem.

„Z proroctví. Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla… Bude to potomek zlovolného smrtelníka a dobré čarodějky. Dobro a zlo se smísí.“

Čelo mu orosil pot. Její gesta ho zneklidňovala. „Nenarodila se snad i Kambria smrtelníkovi a čarodějce?“

„Tolik otázek, právě když míříme k průchodu!“ Vannora se k němu vztekle otočila. „Mysli na to proroctví. Kambriin otec nebyl zkažený jako ty, nebyl ochoten vraždit, jen aby potěšil svou duši. Waylynn by na rozdíl od tebe nezabil nevinné, Gledu, Liama ani Kambrii. To přece musíš vědět, vždyť zemřel tvou rukou.“

Hallyd pocítil příliv sebedůvěry, vnímal, že jeho plány a touhy se konečně vyplní. Oči se mu téměř uzdravily. Zplodil Vyvoleného. Čarodějka bude brzy jeho, ztrestá ji a poníží podle libosti. A dýka… Už skoro cítil, jak ho její moc posiluje.

„A teď pojď,“ vybídla ho Vannora rezolutně, „nastal čas. Přišel Samhain, den, kdy se dítě narodí.“

* * *

Bryanna stála uvnitř někdejšího dědečkova obydlí. Budova se nacházela poblíž staré římské pevnosti, ale moc z ní nezůstalo. Shnilá střecha se propadla, stěny se bortily, kamenný kruh, kde kdysi hoříval oheň, někdo zčásti rozmetal. Škvírami ve stěnách dovnitř pronikaly sluneční paprsky.

Tady tedy žil a pracoval její dědeček, muž, který přišel o život ve studených vodách řeky Towy.

Všichni tři sourozenci, bratr a dvě sestry, jsou už po smrti. Gleda s Isou zemřely pár měsíců po sobě.

Iso, prosím, přijd za mnou.

„Zkus, jestli ta dýka funguje,“ navrhl Gavyn. Vybalil zbraň a podal jí ji.

Sevřela v dlani jílec se třemi zářivými drahokamy. Nechtěla myslet na bolest v zádech. Sehnula se a načrtla do hliněné podlahy runu, rozhodila byliny a zavřela oči. Tiše vzývala Matku Bohyni a pomalu se obracela. Nůž zůstával studený a nehybný.

Znásobila modlitby a ucítila lehounký pohyb, náznak zachvění, když ukázala k moři. Pohnula se tím směrem a dýka začala bzučet.

„Jde to?“ zajímal se Gavyn zvědavě.

Jeho slova však vnímala jen okrajově. Vykročila ke slané vůni moře. V hlavě jí zněla stará říkanka o drahokamech.

Opál pro ostroh severní,

smaragd zas pro východ,

topaz pro jižní výběžek,

rubín pro ten západní.

Je to Isin, nebo její hlas? Nevěděla. Když se však přiblížila k západní zdi, v chýši se náhle setmělo, dýka jí vyklouzla z prstů a spadla na zem. Bryanna vyjekla. Ostří se zabodlo hluboko do udusané hlíny.

Gavyn užasle sledoval, jak Bryanna na místě poklekla, viklala dýkou, kypřila zem a odhazovala ji, až dýka do něčeho narazila. Hrabala prsty a nakonec odhalila cosi kulatého – víčko nádobky.

Gavyn pomocí dýky nádobku uvolnil a obezřetně ji vyzdvihl ze země. „Kámen je uvnitř,“ poznamenal, když s ní zatřásl.

Bryanna zaťala zuby, rozmáchla se a dýkou nádobu rozbila.

Nádoba se rozletěla na kusy, střepy posely okolní zem. Na hliněnou podlahu dopadl kus jelenice převázaný koženým řemínkem. Se srdcem v krku Bryanna balíček rozvázala a rozvinula poslední kus mapy, v němž ležel krvavě rudý blýskavý rubín.

Roztřesenými prsty sevřela kámen a vložila ho do zbývajícího otvoru v jílci dýky.

Rubín teple zářil a rozehříval dýku. Teplo proniklo i do Bryanniny dlaně a postupovalo dál celou paží.

Okamžitě pocítila podivný klid, ticho věčného odpočinku. V duchu uviděla hrob, tajné poutní místo, kde bude v bezpečí.

Spustila dýku.

„Vím, kam musíme jít,“ oznámila Gavynovi a uvědomila si, že pro něj tma nenastala. Vidění patřilo jen jí. „Kam?“ zeptal se.

Než však stačila odpovědět, srazil ji na kolena první nápor porodních bolestí.

Gavyn odnesl Bryannu zpátky do hostince a vyštěkl na hubeného chlapce, který rovnal dříví ke krbu: „Pošli k nám do pokoje Ivey.“ Bryannu sevřel další nápor bolestí. Zaťala zuby, tiskla se ke Gavynovi a potlačila výkřik.

Pomoz mi, Iso, pomyslela si, když bolest ustoupila a ona se zase mohla nadechnout.

Gavyn ji vynesl po schodech a položil na postel. Na průběh porodu Bryanna vůbec nebyla připravená, bolest k ní přicházela v ohromných, intenzivních vlnách. Ivey si k ní sedla, omývala ji teplým vlhkým hadříkem a sledovala, jak dítě postupuje.

„Už se obrátilo,“ poznamenala po několika hodinách, kdy už zpocená Bryanna sotva lapala po dechu a vlhké prameny vlasů se jí lepily k hlavě. „Teď to půjde rychleji.“

Vyčerpaná Bryanna nereagovala, jen čekala na další bolestivý stah. Když přišel, dýchala přesně podle pokynů porodní báby. Sice věděla, že to utrpení nakonec skončí a ona bude mít dítě, ale nemohla se od bolesti odpoutat. Gavyna starší žena vystrčila za dveře, ale čas od času přesto nakoukl dovnitř. Ivey ho vždycky pokárala. „Tys už svoje udělal,“ řekla mu jednou. „Teď to nech na svý ženě.“

Ženě, pomyslela si Bryanna zoufale a v dlaních sevřela prostěradlo. Ještě nejsem jeho žena.

Slunce zapadlo a potem zbrocená rodička bojovala dál. Později se cosi změnilo a starší žena jí vysvětlila, jak má tlačit. S radostí, řekla si Bryanna a podřídila se přírodě.

Pak se narodil.

Po několikerém zatlačení přišel Truett na svět a svým hladovým křikem jí okamžitě zvedl náladu. Navzdory bolestem a úsilí se Bryanna nechala okouzlit dokonalým miminkem, jež vypadalo stejně vyčerpaně jako ona a spokojeně jí spočívalo na prsou.

„Vítej, maličký,“ zašeptala a přitiskla ho k sobě. „Jsem tak ráda, že jsi konečně s námi!“ Políbila malou hlavičku a málem se rozplakala. Byla k smrti unavená, svářily se v ní rozmanité pocity, ale pomyslela si, že ze všech zázraků, které v poslední době zažila, je tento chlapeček tím největším.

Ivey prokázala, že je zkušená porodní bába. Zatímco se Bryanna kochala miminkem, trochu ji omyla a vyměnila prostěradla.

„Že jsme se na něho načekali,“ řekla Ivey a usmála se na novorozence.

Překvapená Bryanna se domnívala, že se přeslechla. „My jsme se načekali?“ zopakovala podezřívavě. „Kdo je to my?“

„Ti, jimž dítě právoplatně náleží,“ odpověděla Ivey s laskavým úsměvem. „Ti, kdo věří.“

„Věří v co?“ Dobře to však věděla. Bryanně se sevřelo srdce, ztěžklo hrůzou. Přitáhla si dítě blíž k prsům.

„V tradici předků. V noci bude Samhain, však víš. A bylo předpovězeno, že se narodí v předvečer Samhainu za úplňku.“

Ivey odříkala starobylé zaklínadlo, přitiskla si prsty na čelo a přednesla proroctví: „Zplozen Temnotou, zrozený ze Světla, chráněný Posvátnou dýkou, vládce všech lidí, zvěře a tvorů je ten, který se narodí v předvečer Samhainu.“

Bryanna se cítila, jako by padala do bezedné propasti. Nevzdá se svého dítěte. Nikdy!

„Proč na něho čekáte?“ zeptala se hlasem zhrublým strachy.

Žena se zamračila. „Copak to nevíš? Přece jsi čarodějka!?“

„Je to mé dítě.“ Bryanna se odsunula na lůžku a sevřela chlapečka, jako by jí mohl zmizet.

„Ano, ale nemůžeš změnit jeho osud ani skutečnost, že bude vůdcem všech, kteří věří v bohy a bohyně…“

„O čem to mluvíš? Vůdce? Bohové a bohyně? Ne,“ protestovala. „Je to jenom malý chlapeček. Obyčejné nevinné děťátko. Nepřisuzuj mu žádný osud.“ V hloubi duše však tušila nevítanou pravdu. Copak si už dříve neuvědomila, že narození miminka je spojené s jejím posláním? Neřekla jí Isa, že musí zachránit dítě? Nepochopila, že to zmiňované dítě bude její vlastní? Svíral ji strach.

V ústech jí vyprahlo. „Je to moje dítě,“ pronesla a ještě pevněji kolem chlapečka ovinula paže. „Slyšíš? Moje a Cainovo. Je naše a jenom naše.“

„Jistěže je,“ souhlasila Ivey ochotně, avšak záblesk v jejím pohledu Bryannu znervóznil.

Och, dobrý bože! Úzkostlivě si olízla rty a nabádala se ke klidu. Možná je zkrátka příliš vyčerpaná po porodu, třeba ji vystrašily Isiny řeči o záchraně dítěte. Nebo je možné, že jako čerstvá matka je už přehnaně ochranitelská a podezřívavá vůči každému, kdo projeví o jejího potomka zájem. Bez ohledu na to, jak dalece se pokoušela zklidnit a přimět k odpočinku, strach ji opřádal stále silněji.

„Kde je Ga… Cain?“

„Za dveřma.“

„Pusť ho hned dovnitř.“

„Jistě.“ Ivey se obrátila ke dveřím, ale zarazila se a se zářivým úsměvem pohlédla na ochmýřené děťátko. „Je dokonalej,“ pronesla a její blahosklonný úsměv Bryannu děsil daleko víc než zachmuřený obličej. „Bude dobře vládnout,“ dodala a otevřela.

„Nebude nikde vládnout.“

Ivey se ohlédla a její výraz hovořil za vše. Uvidíme. Bryanna vyděšeně vyjekla.

„Konečně!“ Gavyn vtrhl dovnitř. „Copak nemá otec právo vidět…“ Podíval se na lůžko a podráždění se mu z hlasu vytratilo. „Proboha.“

„Je to kluk,“ pronesla Ivey, když je míjela, poté vyšla ven. Porodní bába Gavynovi neblahopřála, neřekla mu, že má syna. Ne, jenom mu sdělila: „Je to kluk.“

„A je moc krásný,“ dodal Gavyn a prohlížel si drobounké tělíčko. Na jinak holé hlavě vyrůstal jediný narezlý chomáček a veliké modré oči vzhlížely k muži, který pohled opětoval. Bryanna cítila, jak se dme pýchou.

Její pocity se však hned změnily, když si uvědomila vše, co jí Ivey řekla. „Musíme odsud zmizet.“

Gavyn přikývl a zamrkal. „Jsi úžasná, Brynn,“ zažertoval. „Odjedeme, až budeš schopná chůze a jízdy na koni.“

Na to nemá čas! „Ne, odjedeme už brzy. Hned.“

„Hned?“ zopakoval. „Ty i chlapeček potřebujete péči. Musíte si odpočinout, vzpamatovat se a…“

„Nedůvěřuji Ivey.“

„Proč ne?“ Gavyn byl ohromený. „Postarala se o tebe, pomáhala ti při porodu.“

„Kvůli tomu, jak se chová a co říká,“ odpověděla vyděšená Bryanna. Z jejího hlasu čišelo zoufalství. „My… musíme odjet.“ Už se škrábala z postele. „S Truettem. Hned.“

„S Truettem?“

„Tak se jmenuje.“

„Nemám snad do toho taky co mluvit?“

„Ne, zrovna teď ne. Probereme to později.“

„Ty ten odjezd myslíš vážně?“ Gavyn zmateně vrtěl hlavou, když spustila nohy na zem. „Počkej, Bryanno… Zadrž. Ty… A co miminko? Zbláznila ses? Ne, to nebudu riskovat, teď ne. Možná za týden, až oba trochu zesílíte.“

Probodla ho vystrašeným pohledem. „Ne, Gavyne, věř mi. Musíme okamžitě zmizet.“

Dítě zakníkalo. Bryanna si ho přivinula k prsu a opřela se o polštáře. Och, to sladké neviňátko! Chlapeček lačně sál a Gavyn na něj fascinovaně hleděl.

„Myslím to vážně,“ trvala na svém a podařilo se jí ztišit hlas. „Musíme odjet. Věř mi.“

„Ale…“

„Copak ti zase musím něco dokazovat?“ zeptala se a přiložila miminko k druhému prsu. „Nesplnilo se snad všechno, co jsem tvrdila o drahokamech a mapě?“

Přikývl.

„A přesto o mně pochybuješ?“

Gavynúv výraz se změnil ze zmateného na chápavý. „Máš pravdu. Když říkáš, že bychom měli odjet, pak to uděláme, ale bylo by mnohem lepší, kdybys prostě zamávala tou svou kouzelnou dýkou a děťátko ochránila.“

„Tak to nefunguje – to přece dobře víš. Podej mi mapu.“ Napité novorozeně se pustilo bradavky, ale přestože spalo, Bryanna ho nechtěla odložit. „A dýku. Prosím.“

„Měla by sis aspoň chvilku odpočinout.“

„Gavyne, nehádej se se mnou,“ varovala ho nervózně. Cítila sílící temnotu i obrovskou hrůzu z toho, že by jí děťátko někdo ukradl nebo mu ublížil. Stín, který ji pronásledoval, se blížil, dlouhé prsty podobné klepetům se natahovaly a chystaly se jí vyrvat syna.

Gavyn na ni hleděl, jako by opravdu zešílela, ale udělal, o co ho žádala, a rozvinul mapu. Bryanna k ní s jeho pomocí přiložila nový díl. Otrhaný kus jelenice dokonale zapadl do mezery. Zatímco miminko spalo, Gledinou jehlou přišila poslední dílek na místo. Když byla mapa konečně úplná, došlo Bryanně, že je na ní zobrazen celý Wales. Zřetelně teď rozpoznávala místa, která navštívili, symboly, runy i značky rázem dávaly smysl.

Přes prostředek mapy, kde se všechny kusy dotýkaly, se táhl nápis, který předtím nedokázala rozluštit, nyní však snadno přečetla jediné slovo: „Coelio.“

„Coelio,“ zašeptala a dotkla se vyrytých písmen špičkou prstu. „Věř.“ Upustila mapu do klína a zdvihla Posvátnou dýku.

Zavřela oči a stiskla zbraň oběma rukama, zatímco miminko měla bezpečně v náručí. Stále dokola pomalu opakovala to slovo a pronášela říkanku o drahokamech.

Coelio.

Věř.

Opál pro ostroh severní, smaragd zas pro východ, topaz pro jižní výběžek, rubín pro ten západní.

A ještě jednou. Když jí slova splývala z jazyka, cítila, že ji zaplavuje horko. Energie prýštící z dokonale ozdobené dýky jí proudila tělem a vlévala se do žil. Vyčerpání zmizelo, nahradil je zápal a síla, jakou předtím nikdy nepoznala.

Najednou uslyšela Isin hlas tak jasně, jako by zesnulá stála vedle děťátka. „Vezmi novorozeně a utíkej. Hned. Nikomu nevěř. Pronásleduje ho démon, temný duch, který se nezastaví před ničím. Zloduch potřebuje Vyvoleného, aby se mohl dostat zpět do podsvětí. To nesmíš dovolit, Bryanno. Běž! Utíkej!“

„Tys to věděla, a nic jsi mi neřekla?“ osopila se na ni Bryanna. „Celou tu dobu jsi mlčela!“ Chvěla se zuřivostí.

„Proroctví se musí naplnit.“

„K čertu s proroctvím!“ vykřikla. Sevřel ji nesmírný strach. „Mluvíme tu o mém dítěti. O mém synovi!“

„Pak ho zachraň,“ nařídila jí Isa. „Jdi na posvátné místo. Neotálej. Zachraň své dítě.“

„Iso…, počkej!“ ječela Bryanna, ale hlas už umlkl. Vzhlédla ke Gavynovi a spustila dýku. Navzdory jejím výlevům dítě stále spalo. „Odcházíme,“ zašeptala. „Závisí na tom život našeho syna.“ Vyškrábala se z postele a jednou rukou stahovala prostěradla. „Natrhej plátno.“

„Cože?“

„Udělej zavinovačku a šátek, do něhož dáme dítě. Musím ho nějak nést.“

„Bryanno, to je šílenství. Nemyslím…“

„Isa mě právě varovala, Gavyne! Řekla mi, že máme zmizet. A to nemluvím o Ivey, která má s Truettem své plány a myslí si, že je předurčen stát se vůdcem království čarodějů. Život našeho dítěte je v ohrožení.“ Podala chlapce otci a sama natrhala z prostěradel pruhy. Zatímco Gavyn choval děťátko, vyrobila šátek, v němž ho bude moci přenést. Další kusy poslouží jako plenky.

Tělo ji sice bolelo, ale bylo pozoruhodně silné. Jednala rázně, šla za svým cílem.

„Co ještě ti Isa řekla?“ zajímal se Gavyn, zatímco balila novorozeně do plátna.

„Abychom syna zachránili, musíme ho odnést na posvátné místo.“

„Na jaké posvátné místo? Do kostela?“

„Ty bys to tak asi nenazval.“

„Proč jsi tedy tak vyděšená? Kdo by chtěl našemu chlapečkovi ublížit?“

„Nevím,“ odpověděla a převlékla si šátek přes rameno a kolem krku, „ale přísahám při všem, co je mi svaté, že pokud se nás někdo pokusí zastavit nebo ublížit mému dítěti, vlastníma rukama ho zabiju.“

Hallyd měl pocit, jako by mu z plic vytlačili veškerý vzduch. Srdce mu pukalo a vše se s ním točilo tak rychle, že mu oči málem vypadly z důlků. Otevřel je a zjistil, že stojí na vyvýšenině, kde je v blížícím se soumraku cítit vůně moře.

Zrak se mu uzdravil. Díval se přímo do zapadajícího slunce, rudé a zlaté paprsky barvily obzor nad klidnou mořskou hladinou. Necítil žádnou bolest ani náznak toho, že by ta zatracená kletba kdy existovala.

Srdce mu však bušilo jako zvon a nemohl popadnout dech. Padl na kolena, poté se posadil, jako by z něj někdo vysál veškerý život. Co se mu to k čertu stalo? Jak se Vannoře v okamžiku podařilo přenést jeho tělo i duši z Chwarelu až sem? Její moc ho nepřestávala překvapovat.

Netiskl se k ní náhodou ze všech sil, nekřičel do větru a netočil se s ní ve víru, v němž jen sípal, zatímco ona se hlasitě smála? Proboha, štěstí že se nepomočil!

Ne, blázne. Štěstí je, že jsi pořád naživu.

Znal démony, čarodějnice i ty, kdo si zahrávali s ďáblem. Nebýval snad knězem a nepoučil se o všem, co je na světě dobré i zlé, o nebi i peklu, o světlu a temnotě? Nepokoušel se sám čarovat?

Jistě, dávno už měl podezření, že Vannora není tím, kým se jeví být, a tušil, že má nějaké postranní úmysly… Ale kdo nemá? Sám není zrovna čistý jako lilie.

Ale tohle…

Teď by potřeboval pořádný korbel piva, aby uklidnil zjitřené nervy. Stále se chvěl. Zhluboka dýchal a nabádal se, že se musí vzchopit. Vjel si prsty do vlasů a konečně se trochu zklidnil. Později bude mít dost času, aby se pokusil pochopit nevysvětlitelné.

Teď má své poslání.

Bryanna je zde.

Na osamělém ostrově, kde na pobřeží doráží mořské vlny.

Má novorozence, jeho dítě, po němž Vannora zoufale touží.

A je s ní muž, který si Bryannu přivlastnil.

Dýku také.

Magická zbraň doplněná drahokamy má už zase sílu.

Dychtivý očekáváním si promnul dlaně a potlačil veškeré obavy a pochybnosti.

Vannora měla pravdu. Hledal ji pohledem okolo, protože přece dorazila s ním?! Její duch ho dopravil na západ, ale teď se zdá, že je na vysokém kopci sám. Rozhlížel se po širém moři a pochopil, kde je. Svatý ostrov, samozřejmě. Šušká se, že se tu starobylé tradice udržují už po staletí, možná déle.

Oprášil se a hledal čarodějnici. „Vannoro!“ zavolal trochu podrážděně, neboť ho sem sice nějak odnesla, ale on si s sebou nestačil takřka nic vzít. Alespoň mu u pasu visel meč, za což byl velice rád.

Teď tedy musí najít místo, kde se staré rituály odehrávaly. Vannora ať jde k čertu. Jako by tam už nebyla.

Deverill se svou nepočetnou společností přistál v Holyheadu s novým posláním. Jistě, stále chce zpátky svého zatraceného koně a touží postavit před soud toho pancharta, ale zároveň chce, aby Hallyd z Chwarelu zaplatil za svou hamižnost a lstivost. Pokud se dá věřit špionovi, Hallyd na tento bohem zapomenutý kousek země dorazí také.

Což je jenom dobře.

Je snad lepší místo, kde by se lhář a zmetek mohl odebrat na věčnost, než ostrov, kde mocně duje vítr a prudké vlny dorážejí na útesy vysoké skoro sto metrů? Tenhle skalnatý kus pevniny v moři je divoké místo, stojí tu staré rozvaliny a hroby, odehrávaly se zde krvavé obřady.

Deverill z Agendoru nepatřil k ustrašencům, ale věci, jimž nerozuměl, řeči o černé magii a čarodějnictví ho zneklidňovaly. Tvrdil, že v nic takového nevěří, ale na podobném divokém místě, kde ve zvucích příboje takřka rozeznával starobylá zaklínadla, poněkud znejistěl.

Co horšího, smrákalo se a nastal večer Samhainu, noci, kdy se podle předků duchové z podsvětí dostávají na svět. Čas v tuto noc ztrácí na významu a zeď, jež oba světy odděluje jako neviditelný závoj, na chvíli mizí.

Deverill si pomyslel, že i ten krátký okamžik je dost dlouhý, a zamrazilo ho v zádech. Nebude ale myslet na Samhain, nedovolí, aby ho něco rozptýlilo. Musí se pomstít.

A pak tu máme onu vzácnou dýku.

Ať už má kouzelnou moc nebo nemá, každopádně je cenná. Deverill usoudil, že za všechny potíže, jež podstoupil, si ji zaslouží.

Co dělá na takovém malém ostrůvku vlk? pomyslel si Carrick, když šplhal po příkrém svahu k vrcholku hory. Ze skalnatého útesu se rozhlédne po ostrově a snad se bude moci rozhodnout, kde by měl pátrat. Navštívil Holyhead, dověděl se o těhotné pocestné, jež porodila v hospodě, ale víc informací nezískal. Hostinský zachovával mlčení a jeho manželka, místní porodní bába, také držela jazyk za zuby. Ve výčepu ale jiný host mumlal cosi o tom, že nějaká žena rodila téměř celou noc a on pro její přidušené výkřiky nemohl spát.

Rodička, její dítě i muž, který se vydával za jejího manžela, už ale odešli. Je to zvláštní, pomyslel si, zatímco sledoval, jak se vlk s čenichem obráceným po větru a zježenou srstí sune mezi skalisky. Ve vesnici se hodně mluvilo o Samhainu a o tom, že dnes večer začíná a ohlásí příchod nového věku.

Jsou to bláboly, jistěže ano.

Když však pozoroval tmavou siluetu vlka plížícího se stíny, začal o své nevíře pochybovat. Mohla by to být první nestvůra z podsvětí.

Nebo z moře.

Copak sedlákův syn Thomas netvrdil, že viděl, jak přes průliv plave vlk?

Shlédl dolů na vyvýšeninu, která měla po jedné straně travnatý palouk a po druhé strmý útes. Mnohem níže se pěnily mořské vody, o kus dál se vinula cesta z vesnice.

Tam Bryannu zahlédl. Škrábala se po příkré stezce, dítě nesla v jakémsi šátku. Vedle ní kráčel muž asi stejně vysoký jako on, kterého s ní viděl už dříve.

Několik minut sledoval jejich postup. Zjevně měli namířeno na vyvýšeninu, jež čněla z lučiny. Proč si proboha vyšla ven tak brzy po porodu?

Přimhouřil oči a zahlédl ještě něco. Mezi skalami se pohyboval stín, byl jim stále v patách. Záblesk stříbra, tmavá silueta. Vlk.

Ježíši Kriste, co tu má co dělat vlk? Zaťal zuby, když ho napadlo, že vyhladovělé zvíře bezpochyby stopuje svou příští kořist, cítí krev rodičky a chystá se zaútočit.

Zatracená bestie!

Ucouvla zpátky do stínu.

Nezmizela však, ještě ne.

Carrick se tiše natáhl pro svůj toulec a vytáhl z něj šíp. Až se šelma znovu vynoří, bude připraven. Zvíře zemře.

Bryanna se nechtěla poddat strachu. S Gavynem a miminkem kráčela po stezce vedoucí k horám. Její dítě se narodilo v předvečer Samhainu. Právě se stmívá, stvoření z podsvětí se už mohou rojit. Nenechá se ale vyděsit.

Pokud je toto její osud, může-li takto zachránit život svého dítěte, nechť se tak stane. Půjde podle mapy a Isiných pokynů a najde svaté místo.

Isin amulet měla nablízku, visel jí na kožené šňůrce kolem krku. Nesla dítě do kopce tyčícího se vysoko nad mořem a cítila stařeninu blízkost. „Stůj při nás,“ pronesla a pomodlila se k Velké Matce za bezpečí svého dítěte.

Bryanna čekala, že jim v odchodu z hostince bude bránit Ivey, ale ta se vůbec neukázala. Po porodu hospoda ztichla, jako by byla zcela opuštěná. Bryanna se snažila přesvědčit sama sebe, že to není kvůli Samhainu, ale v hloubi duše věděla, že je to ten pravý důvod. Není náhodou, že na ostrově tráví právě tuto noc a že se její syn narodil zrovna v určený den.

Jednou rukou k sobě tiskla novorozeně, v druhé svírala dýku. Dokáže synáčka ochránit?

„Ty víš, kam jdeme?“

„Ano.“ Ztěžka oddechovala, nohy se jí třásly, očima pátrala po svazích zvedajících se nad mořem. Čas od času se ohlédla přes rameno. Byla si jistá, že je sleduje někdo s nekalými úmysly. Možná si Ivey šla pro posily a teď je stopují ti, kteří si říkají věřící.

„Coelio. Věř.“

Rychle se stmívalo, na purpurovém nebi se objevovaly hvězdy. Daleko pod sebou slyšeli dunění příboje a slábnoucí pokřik racků.

„Pověz mi o tom svatém místě. Co vlastně hledáme?“ zeptal se Gavyn.

„Hrob.“

Gavyn se na ni podíval, jako by se přeslechl. „Zase musíme vykopat nějaké ostatky?“

„Ne, drahokamy už máme všechny. Už je nemusíme hledat.“

„Tak co tu tedy děláme?“

„Zachraňujeme život svému synovi,“ odpověděla. Došli na rozcestí, kde si vybrala pěšinu vedoucí stále výš. „Až to místo uvidím, poznám je.“ Jak by mu mohla popsat vidění, jež k ní přišlo v dědečkově chýši a pak znovu na lůžku? „Nejde o žádný velký kostel, je to ukryto pod zemí a… Ach.“ Zatočili a zjistili, že pěšina končí na rozlehlé pastvině, nyní pokryté zahnědlou trávou. Po celé louce se válely obrovité kameny takřka lidské velikosti. Vítr fičel z útesů, ale Bryanna si pod suchou trávou všimla vyvýšeniny, místa, o němž by si většina lidí řekla, že jde jen o malou horskou nerovnost.

„Co?“ zeptal se Gavyn.

„Podívej se na mapu,“ řekla mu. Ve slábnoucím světle rozvinul jelenici a zkoumal značky. „No?“

„Je to tu,“ potvrdil, pomalu kýval hlavou a pohledem přejížděl nehostinnou zemi s příkrými útesy spadajícími do moře. „Na břehu oceánu jsou vyznačeny obří kameny. Je to něco jako venkovní chrám.“

Svaté místo. V tu chvíli Bryanna pocítila ve vzduchu nějaké hnutí. Vlasy jí načechral závan ledového větru. Celá se roztřásla, obrátila se k větru zády a přitiskla k sobě miminko. „Pojď, možná najdeme nějaké přístřeší.“

Gavyn už se rozhlížel kolem. „Nic nechápu.“

„Já také ne. Zatím.“

„Co bys chtěl chápat, vrahu?“ zahřměl ze stínu hluboký hlas. Bryanně přeběhl po zádech mráz. Obrátila se, jednou rukou objímala synáčka, v druhé třímala dýku.

Gavynův výraz v houstnoucí tmě ztvrdl. S rukou na meči se otočil po zvuku.

Zpoza kamene připomínajícího sloup vystoupil muž. Dokonce i v šeru Bryanna zaznamenala podobu mezi otcem a synem.

„Takže to, co se o Samhainu povídá, je pravda,“ poznamenal Gavyn. „Mluví se o příšerách a zrůdách přicházejících z podsvětí. Ty, otče, musíš být první z nich.“

Deverill z Agendoru vybuchl: „Ze všeho nejdřív ti vyříznu jazyk, ty spratku!“

„Dobře.“ Gavyn se na něj zlomyslně usmál. S taseným mečem se postavil mezi otce a svého syna. „Nejsi tu sám, co?“ zeptal se. „Nemáš dost odvahy dostavit se bez svých hrdlořezů.“

„To se tedy pleteš. Jsou rozesetí po celém ostrově, hlídají přístav a hledají tě. Ne, parchante, tohle je jen mezi tebou a mnou.“ Deverill zvedl meč do výše. „Že jsem se ale načekal!“ pronesl do hučícího větru a příboje.

Gavyn zaútočil.

„Ne, prosím! To ne,“ krotila je Bryanna. Znovu kolem pocítila chlad. „Iso, pomoz mi,“ zašeptala a napřáhla dýku.

Pak ho uviděla.

Zpoza vyvýšeniny se vynořila temná postava.

Hallyd z Chwarelu je našel.

Krve by se v ní nedořezal.

S taseným mečem upíral Hallyd pohled na dýku.

„Zastav se!“ nařídila mu Bryanna, stále se však blížil.

Gavyn se obrátil.

„Dej mi ji,“ žádal Hallyd. Natáhl ruku s rozevřenou dlaní. „Ta dýka je moje.“

„Ne.“ Držela zbraň před sebou, aby ho zahnala. V tu chvíli se k ní Hallyd vrhl. Ve snaze ochránit Bryannu a Truetta se Gavyn postavil zlosynovu meči.

„Néééé!“ zaječela Bryanna a ze rtů jí splynula kletba smrtící a temná jako samo peklo. Směřovala ji na Hallyda. Ucítila, jak se země pod ní pohnula a pukala. Stmívalo se a na nebi jasně zazářil měsíc. Průrva do světa duchů se právě otevřela.

Samhain!

Mrtví přicházejí.

Gavyn odrazil Hallydúv výpad. Lord z Agendoru jako by na chvíli zapomněl na syna a otočil se k pánovi z Chwarelu, který se vynořil ze šera.

„Ty zatracený lháři,“ zakřičel na něho. „Myslel sis, že mě můžeš požádat o spojenectví a pak se stavět do cesty mým mužům? Že je využiješ pro své účely? Že mi budeš lhát?“ Blížil se k novému nepříteli, nesplacené účty s levobočkem prozatím odsunul stranou. Zvedl meč do výšky a srdce mu bušilo v rytmu pomsty. „Zemřeš jako první, lháři,“ pronesl a znechuceně se ušklíbl. „Zaplatíš životem dřív než ostatní.“

Hallyd Deverillovi věnoval rychlý pohled a zuřivě vycenil zuby. „Hašteřivý baron,“ zamumlal, „který dá na slova hamižného zvěda. Och ano, vím o tom,“ pokračoval a podivné oči se mu ve tmě rozzářily. „Pleteš se, zmetku. To tvůj čas na zemi se povážlivě krátí.“ Neochvějně stál na místě, zatímco Deverill s vysoko zdviženým mečem učinil výpad.

Gavyn se přikrčil. Ve snaze ochránit svou rodinu se dostal mezi Bryannu a oba soupeře.

Zařinčel kov.

Muži hekali.

Vítr skučel.

„Utíkej, Bryanno. Vezmi miminko a zmiz!“ Už ve chvíli, kdy to Gavyn vyslovil, ale tušil, že v okolí není žádná skrýš. Síly zla se stále blížily.

Namísto útěku přistoupila blíž. Gavyn jí sevřel paži, ona však stále před sebou třímala dýku a její špičkou ukazovala k moři.

„Coelio,“ zašeptala do větru. „Věřím.“ Odříkávala slova, jež přečetla v mapě, i legendu o kamenech, stála zpříma a dýkou neustále mířila na rozbouřený oceán.

Gavyn cítil nějaké chvění v zemi, lehké otřesy.

Vítr fičel stále silněji, točil se kolem nich ve vírech. Hallyd zuřivě vyskočil vysoko do vzduchu, sevřel meč oběma rukama a zarazil ostří hluboko do těla nepřítele.

Baron z Agendoru zasténal a vypustil duši.

Hallyd ale nečekal, až nepřítel vydechne naposledy. Zapřel se nohou o Deverillovu hruď, vytáhl meč a obrátil se ke Gavynovi.

„Teď ty,“ vyhrožoval s přimhouřenýma očima. „Víš o tom, že jsi spal s mou ženou? Že já jsem ji měl před tebou?“ zeptal se a vztekle se palcem píchl do hrudi. „Připravil jsem ji o panenství a zahřál postel, ve které jsi s ní potom ležel. To děcko je moje.“

Ta slova Bryannu pálila v uších. „Ne!“ vykřikla a kvůli Hallydovu příšernému prohlášení přerušila zaříkávání. Nemohla uvěřit, nikdy neuvěří… Podívala se na své dokonalé a nevinné děťátko. Jak se ten nechutný, odporný ďáblův zplozenec opovažuje říkat něco takového!

Pod jeho tvrdým pohledem spolkla odmítavá slova.

„Ty to přece víš, ne?“ zeptal se. „Vzpomínáš si na to páření, jak jsem si tě vzal zezadu a prohlásil tě za svou. Rozerval jsem tě a vypustil do tebe své sémě.“

Otřásla se, až málem upustila dýku.

„Lžeš!“ zařval Gavyn. S taseným mečem a napjatými svaly vyrazil proti Hallydovi.

„Gavyne, ne!“ křičela Bryanna. Padla tma a hvězdy na nebi rudě poblikávaly. Vítr kvílel, země se otevírala, objevil se skrytý vstup do prostoru, odkud kdysi předkové přecházeli do podsvětí.

Kde by mohli najít bezpečí, průchod, jímž by unikli…

Bylo však příliš pozdě, Gavyn se připravoval k boji. Rozmáchl se mečem a Hallyd uskočil. Další výpad skončil také máchnutím do prázdna.

Hallyd triumfálně zavrčel a rychle se otočil.

Ostří jeho zbraně zasáhlo Gavynovu paži a rozseklo ji, až se vyřinul proud krve.

Ach ne, ne, ne! Bryanna nedošla až sem, aby o něho přišla!

Gavyn znovu zaútočil, tentokrát se však meče srazily tak tvrdě, že mladší z protivníků povolil sevření.

„Počkej!“ vykřikla Bryanna. Ať už má dýka jakoukoli moc, nestojí za to, aby kvůli ní přišla o muže, kterého miluje a který už teď krvácí. „Nic jiného nechceš?“ zeptala se Hallyda, zatímco kolem nich zuřila bouře a průrva v kopci se rozšiřovala na pořádnou propast. „Jen dýku? Pak si ji vezmi a zmiz!“

„Ty se jí vzdáš kvůli němu?“

„Ano! Vezmi si ji!“ Napřáhla k němu zbraň a druhou rukou svírala miminko. Najednou skučení větru přehlušil Isin hlas.

„Nedávej mu ji, dítě. Nedělej to! Pojde z ní smrt a zkáza a ta krev spočine navěky na tvých rukou!“

Srdce se jí sevřelo hrůzou. Co má dělat?

„Dej mi tu dýku…, nebo si vezmu dítě,“ vyhrožoval Hallyd a na okamžik odvrátil pohled od muže ležícího mu u nohou.

„Cože?“ zaječela.

V tom okamžiku Gavyn sáhl po meči a bodl.

Hallyd ucouvl, pohled stále upíral na Bryannu.

„Slyšelas mě. Chci to dítě.“

Gavyn se vrhl dopředu.

Hallyd se rychle otočil a opět Gavyna zasáhl. Z ramene Bryannina milého stékalo po paži stále víc krve. Hallyd vykročil kupředu a zvedl meč do výšky.

„Ne!“ zaječela, když se ostří zalesklo v měsíčním světle. Namířila na Hallyda dýku a vyslala proti němu kletbu temnou jako samo peklo.

„Tak je to správně,“ zašeptala Isa. „Použij dýku. ]e to jediná ochrana tvého syna.“

Ze tmy se ozvalo zavrčení, hluboké a hrdelní, hlasitější než hukot moře a smrtonosné jako mor.

Hallyd zaváhal.

Vlčice vyrazila.

Ve tmě se zableskly dlouhé tesáky.

Hallydův meč se zatřpytil, baron se pokusil prudce obrátit a čelit nové hrozbě.

Ztratil ovšem rovnováhu a vlčice se mu zakousla do hrdla. Rvala měkkou kůži a Hallyd upustil meč. Padl na zem a pral se s šelmou holýma rukama.

Vyděšená Bryanna ucouvla od toho vrčícího klubka. Přitiskla si Truetta k hrudi a posílala jednu temnou kletbu za druhou na Hallyda, příšerného démona z její noční můry, který tvrdí, že je otcem jejího vzácného děťátka. Ne, ne, ne!

Gavyn se vynořil po jejím boku, natáhl zkrvavenou paži a vedl matku s dítětem okolo otevřeného průchodu do podzemního hrobu.

K nebi se poté vzneslo hlasité vlčí zavytí. Bryanna se ohlédla přes rameno a viděla Šalamounku s triumfálně zdviženou hlavou. Z tlamy jí kapala krev na bezvládné tělo, které jí leželo u nohou.

Vlčí vytí se zařízlo do noci a odnášel ho svištící vítr. Bryanna si uvědomovala, že jí buší srdce a Gavyn jen ztěžka dýchá. Pozorovala svého strážného anděla.

Stvoření, v němž sídlí matčin duch.

Kambriin.

Když se teď Bryanna sama stala matkou, cítila, jak se jí v očích hromadí slzy při pomyšlení na hrdinství té šelmy. Vnímala nesmírnou úlevu z toho zázraku, že se její matka vrátila z podsvětí, aby zachránila život jí, miminku v jejím náručí i muži, jehož miluje.

Obrátila se ke Gavynovi a všimla si, že se stěží drží na nohou. „Pojď,“ vybídla ho, prohlížela si rány a zkoumala zranění, jež bude muset ošetřit bylinnou mastí.

„Pomoz mi,“ zaslechla tichou prosbu.

Ve větru se třásla stařenka. Oděv měla potrhaný, zuby zažloutlé a mléčné oči slepé. „Pomoz mi,“ zašeptala znovu. „Bojím se. Jak jsem se sem dostala?“

Ano, jak? Bryanna zírala na stráň za stařenou. Odkud se ta žena vynořila?

„Nevěř jí.“

Další hlas? Bryanna se ohlédla přes rameno a zjistila, že se k ní blíží válečník s nataženým lukem a šípem namířeným na propadlou hruď vetché stařeny.

„Carrick?“ zašeptala, když se přiblížil natolik, že rozeznala jeho rysy. „Co tu děláš?“

„Zachraňuji ti kůži, aspoň to tak vypadá,“ odpověděl a nespouštěl křehkou ženu z očí. „Tvá sestra Morwenna si myslela, že bys mohla potřebovat pomoc. Možná měla pravdu. Tahle ženská není tou, za kterou se vydává.“

„Carrick z Wybrenu?“ zeptal se Gavyn a vykročil k nově příchozímu.

Bryanně se při pohledu na zkrvaveného a roztřeseného Gavyna, pod nímž se div nepodlomily nohy, sevřelo srdce. Och, dobrý bože, jak ho jenom zachrání? Ztratil příliš mnoho krve.

Drobná ženuška obrátila k Bryanně zakalený pohled. „Kdo je ten muž?“ Ukázala kostnatým prstem na Carricka. „Proč o mně tak mluví? Jsem trochu zmatená, zabloudila jsem… Snažila jsem se uniknout před bouří.“

Děťátko zaplakalo a ženina tvář roztála.

„Miminko? Ty máš miminko? Ó, to je nádhera.“ Kousek se přiblížila a chlad, jejž Bryanna pocítila už předtím, se zase objevil. „Můžu se na tvého syna podívat? Je to chlapeček, že?“

Jak může ta ženská vědět, že má chlapce? Je to přece roztřesená stařenka, která vypadá slepá.

„Ne.“ Bryanna se podívala na Carricka a ucouvla od bezmocně vyhlížející babky. „Musím Gavynovi ošetřit rány,“ prohlásila, zrovna když její milý zbledl a padl na koleno.

„Dohlédni na ni!“ nařídila Bryanna Carrickovi. Pohled na Gavyna, z něhož vytékala životodárná tekutina, jí rval srdce. „A ty se neopovažuj umřít. Teď ne, Gavyne. Nikdy.“ Nechce ho ztratit. „Přežiješ to, Gavyne, slyšíš mě?“ Namířila na něj dýku a začala se modlit za bezpečí a úzdravu…

V tu chvíli stařena přiskočila a natáhla se po dítěti. Carrick vypustil šíp, který ji probodl a zabořil se jí hluboko do hrudi. Ani nemrkla, ale její přestrojení zmizelo.

Už to nebyla churavá stará babka. Zchátralé tělo se nyní mihotalo jako přízrak, jako oheň rozdmýchaný větrem a vznášelo se nad nimi. Bělavé oči vybuchly zlostí a leskly se víc než samotný měsíc.

Chlapeček zakňoural. Bryanna si ho přitiskla blíž a klopýtala pryč od hrozivé příšery.

Zachraň dítě… Vezmi novorozeně a utíkej… Pronásleduje ho démon, temný duch, který se nezastaví před ničím… Isina slova jí duněla v hlavě, veškerá varování, která se jí zdála směšná, nyní dávala smysl tváří v tvář odpornému démonovi, který se vyloupl z těla vetché stařenky.

Právě před tímto démonem ji Isa varovala.

Na tento okamžik se připravovala celý svůj život. Všechna vidění a předtuchy, zaříkání, kletby i dlouhá výprava za drahokamy… Všechno, co se událo v jejím životě čarodějky, vedlo k této bitvě. Civěla do rozevřené tlamy nehmotného démona.

„Dej mi to dítě!“ zuřila příšera. „Obětuj ho za svůj život.“

„Nikdy!“ Bryanna bodla dýkou do vzduchu. Drahokamy zabzučely a zjevení ucouvlo.

„Ani se k němu nepřibližuj!“ Gavyn se vyškrábal na nohy a mátožně mával mečem. Přes veškerou snahu však pro nestvůru nebyl soupeřem. Byl div, že se v tak zuboženém stavu vůbec udržel na nohou.

„Neříkal jsem, že s tou stařenou budou potíže?“ poznamenal Carrick a zamířil na přízrak vznášející se ve vzduchu.

Bryanna sledovala, jak zrůdou proletěl další šíp vyslaný mužem, jenž ji měl chránit. Zjevení jen zuřivě zařvalo a upřelo na něj zlý pohled. Jako když zaútočí had, sevřelo ho kostnatými pařáty, v nichž se skrývala nesmírná síla, přestože se zdály průsvitné jako nejjemnější závoj.

Carrick se vykroutil ze sevření příšery a vystřelil skrze ni další šíp. Opět jen zařvala a zakroutila se.

Bryanna začala zaříkávat s naléhavostí, jež jí rozpalovala duši. Nevzdá se… Nemůže! Právě povolávala Matku Bohyni, když tu se podlá zrůda znovu vrhla na Carricka a sevřela ho do spárů. Bryanna vyjekla, slova jí uvízla v hrdle, když ho to příšerné stvoření vytáhlo vysoko k nočnímu nebi. Kýval se ve vzduchu daleko výš, než kam sahají nejvyšší věže hradu Wybren.

„Pusť ho!“ zakřičela Bryanna a namířila na přízrak dýku. „Okamžitě ho pusť!“

Ozval se chraplavý zvuk, jako by zaduněl hrom – příšera se zasmála. Navzdory zlomyslnému veselí to však vypadalo, že Carrick klesá. Bryanna zadržela dech a chytala se posledního stébla naděje.

Zrůda ho držela ve výšce, pak ho vyhodila do vzduchu.

Bryannu sevřela hrůza, když pozorovala, jak se tělo vyklenulo proti purpurovému nebi a sneslo se přes útes až do vířící temné vody pod ním.

Sledovala ho pohledem, dokud nebylo pozdě. Carrick byl mrtvý.

„Morrigu, stůj při něm,“ zašeptala Bryanna zmučená výčitkami svědomí kvůli muži, jenž se tu ukryl, aby ji chránil. To ona pustila na posvátnou noc Samhainu na svět tuhle zuřivou příšeru. Ona je na vině.

Srdce jí ztěžklo bezbřehou beznadějí.

Pak se jí u hrudi něco pohnulo. Truett zakopal, pohnul se v šátku. Její syn, kterého musí zachránit. Není čas utápět se tu v zoufalství.

„Věřím,“ pronesla s těžkým srdcem. Deverill je mrtev, zemřel také Hallyd, Carrickovo tělo se roztříštilo o útesy. Nemůže dovolit, aby si démon vyžádal další život. „Zmiz!“ zakřičela na odpornou bestii. „Vrať se zpátky k pekelnému králi Arawnovi a už se nikdy nevracej!“

Cítila, jak jí z těla vyzařuje kouzlo a přes dýku prostupuje ke zlovolnému stvoření, jež se nad ní tyčilo a napřaženými pařáty se jí chystalo uzmout dítě.

Zjevení zakvílelo vztekem a bolestí, ale zůstávalo na místě a natahovalo odpudivé hnáty k miminku. „Nemůžeš mě zastavit,“ zasyčelo.

„Věřím,“ odpověděla Bryanna a zvedla dýku k nebesům. Zrůdě tím nejspíš působila velkou bolest.

Po Bryanniných slovech se příšera svíjela, ale přesto se vrhla kupředu a chystala se jí vzít dítě.

Bryanna se ale nevzdávala. „Chcípni, démone!“ Ze všech sil zarazila dýku do otevřené tlamy děsivého přízraku.

Náraz zbraně příšeru zastavil. Se zmučeným zakvílením se svinula do klubka a stáhla se jako had zalézající do tmavé díry. Byla stále menší a menší, až na sebe znovu vzala podobu drobounké otrhané stařenky.

Bryanna na ni zírala zpovzdáli, zachovávala vůči démonovi ostražitost.

„Kde je dýka?“ vyjekl Gavyn a vytáhl se do sedu. „Co se s ní stalo?“

„Myslím, že ji má ta zrůda v břiše,“ odpověděla Bryanna. Jednou rukou držela Truetta, klesla na kolena a propátrávala temný svah. Sotva se však dlaní dotkla chladných stébel trávy, pochopila. Necítila žádné magické chvění, žádný záchvěv vysílaný zářivými drahokamy. „Je ztracená,“ pronesla a v duchu viděla, jak se malá zbraň snáší stále níž do světa osídleného zlem.

Posvátná dýka zmizela z tohoto světa.

Možná to tak bude lepší.

„Och, prosím,“ kvílela stařena. Ležela schoulená na zemi, zakalené oči upírala na Bryannu s Truettem. „Prosím, nemůžu se tam vrátit.“ Ukazovala kostnatýma rukama k průrvě v zemi, k zatahující se ráně vedoucí do podsvětí. „Bez dítěte skončím v tom nejtemnějším koutě, uvězněná v žalostných slujích podsvětí jako Arawnova otrokyně…“

Bryanna zaťala zuby. Nenechá se obměkčit touhle směšnou lstí, přestože pochybovala, zda se jí podaří odrazit démona i bez dýky. Nepřišla o svou moc?

„Musíš se vrátit,“ prohlásila a špičkou prstu vyryla do země před sebou runu. „Coelio,“ pronesla. Věřím.

„Prosím, pomoz mi…,“ plakala stařena a vzepřela se na slabých loktech, zatímco vítr ji sunul po svahu směrem k propasti. Podsvětí ji vtahovalo do svého otevřeného chřtánu, přitahovalo ji neviditelnou rukou, jíž nedokázala vzdorovat.

„Coelio,“ zopakovala Bryanna a stará žena se zvukem toho slova scvrkla bolestí. „Coelio…“

„Jeho moc pod tvým vedením zakrní,“ zakřičela stařena chraplavě. „Co ty, taková holka, můžeš naučit Vyvoleného? Tvůj syn potřebuje zkušeného rádce.“

Potřebuje svou matku, pomyslela si Bryanna, ale nahlas vyslovila jen: „Coelio.“

„Ne! Nepůjdu!“ kvílel démon, kostnaté prsty zarýval do hlíny, vyškubával trávu, přesto byl však silou stále vtahován do zejícího otvoru do podsvětí.

Gavyn poklekl vedle Bryanny a položil jí dlaň na rameno. Mlčky vše sledovali, nechtěli uhnout pohledem, dokud vřískajícího démona nevcucne průrva ve svahu a nepohltí ho podsvětí.

Jakmile se propast uzavřela, po rozšklebených okrajích nezůstalo ani památky. Vítr utichl, hvězdy jako by zářily jasněji. Obklopilo je ticho a Bryanna byla šťastná, že Gavynův meč je zasunutý do pochvy a ona slyší Truettovo něžné oddechování.

Zvuky klidu.

Hrad Calon

Bryanna usedla na zahradní lavičku a užívala si teplého červnového slunce. Truett se vedle ní ze všech sil snažil udržet rovnováhu, zatímco sledoval, jak mravenec nese přes cestičku drobeček. Její syn se musel chytit okraje lavičky, kymácel se, ale hrdě k ní vzhlížel.

„Ty jsi ale silák a šikula,“ pochválila ho. Letní vánek jí cuchal vlasy a přinášel z kuchyně vůni pečeného chleba a vepřového na rožni. Na zahradě Morwenna trhala ze zarostlých záhonků byliny a květiny a lechtala svou dceru Lenoru poupátkem.

Na Bryanniny nohy padl stín. Prudce se obrátila a všimla si, že se k ní blíží Gavyn. „Muži,“ pronesla s úsměvem.

Gavyn se také usmál, neboť ta slova byla konečně pravdivá. Po návratu na Calon se vzali a teď plánovali návrat do Agendoru, kde se Gavyn, jediný Deverillův syn, stane baronem. Vesničané žádali, aby se vrátil na své sídlo, překvapivý počet poddaných se radoval z toho, že se zbavili Deverillovy vlády. Deverillova žena Marden, která měla chatrné zdraví, poté, co přišla o manžela, podlehla v zimě nemoci.

Bryanna se nemohla dočkat, až se stane paní vlastního sídla a bude tam vládnout po boku manžela. Kdo by si byl pomyslel, že to tak dopadne?

„Pojď, chci ti něco ukázat,“ vybídl ji.

„Co?“

„Je to překvapení.“

Okamžitě byla ve střehu. „Překvapení?“

„Hmm. Bude se ti to líbit, slibuji. Pojď.“ Zdvihl Truetta a posadil si ho na rozložitá ramena. Opatrně ho přidržoval a vedl Bryannu po klikaté stezce kolem svíčkařovy chýše a kovárny ke stájím. Truett se radostně hihňal a plácal otce po hlavě.

„O co jde?“ zeptala se a srdce jí poskočilo. Přece to ví.

Gavynúv úsměv se rozšířil. Sundal syna z ramen a sevřel ho v náručí. Vedl je pod převislou střechu stájí a dál dovnitř, kde je uvítal zápach koní, trusu a sena.

„Psst,“ zašeptal Gavyn, když vklouzli do Alabastřina stání. Vedle ní leželo na seně novorozené hříbě černé jako noc, s jedinou bílou punčoškou. Obrátilo k nim vypoulené očí.

Bryanna nedokázala potlačit úsměv. „Takže už je na světě,“ poznamenala. „Rhi má syna.“

„Ano. Věděla jsi, že to bude hřebec?“

„Jistě.“

Přimhouřil oči, jako by jí příliš nevěřil. „Poslouchej, čarodějnice, co vlastně víš? Nahlížíš do budoucnosti?“

„Myslela jsem, že tomu nevěříš.“

V šeru se zablýskly jeho zuby. „Změnilas mě.“

„Vážně?“ Bryanna hladila Alabaster po sametových nozdrách.

Klisna zaržála, otočila se, vykročila ke svému potomkovi a šťouchla do něj nosem. Hříbě bylo dosud celé vlhké a stálo ho značné úsilí, než se mu podařilo napnout hubené nohy. Jakmile stál hřebeček na všech čtyřech, zabořil hlavu do matčina bílého boku a našel struk.

Truett na zvířata okouzleně hleděl. Ukázal na černé hříbě a široce se usmál.

„Myslím, že si ho právě přivlastnil.“

„To nemyslíš vážně, vždyť ještě ani neumí chodit.“

„Ale koně bude potřebovat.“

„Nejdřív ať zvládne své dvě nohy. Pak si promluvíme o tom, kdy ho posadíme do sedla,“ opáčila Bryanna skepticky, ačkoli dobře věděla, že jednou k tomu dojít musí. Zatímco vycházeli ze stájí do horkého letního dne, viděla to před sebou. Mouchy bzučely kolem, plachty větrného mlýna se otáčely ve větru a nádvořím se rozléhalo bušení kladiva. Věděla víc, než manželovi přiznávala, protože ačkoli náhledy do budoucnosti byly omezené a leckdy nejasné, bylo zřejmé, že jejich syn vyroste ve zdravého a silného muže.

Jako by Truett tušil, že na něj myslí, obrátil k ní zrak. Byl to pohledný chlapeček s rusými vlásky, červenými líčky a modrýma očima, ačkoli v jedné duhovce by se našlo i hnědé místečko, Hallydův odkaz.

Bryanna věděla, že jejich syn byl počat při spojení Temnoty a Světla, jak se praví v proroctví. Uvědomovala si ale také zároveň, že se jedná o nevinnou duši, již mohou vést a učit, vychovávat v lásce.

Gavyn pochopitelně zná pravdu, avšak když jednou leželi na lůžku a ona si zrovna dělala o hocha starosti, zvedl se na lokti a zahleděl se jí hluboko do očí. „Je to můj syn, Bryanno. Ať je nebo není z mé krve, vychovám ho jako vlastního. Pokud budeme mít štěstí, přijdou další děti a všichni budeme jedna rodina.“ Zaťal zuby, takže jí bylo jasné, že to myslí naprosto vážně. Sám celý život marně usiloval o otcovu lásku a nehodlá ten neblahý osud přenášet na další generaci. „A teď,“ pokračoval a políbil ji na čelo, „o tom už nebudeme mluvit. Vychováme z něj dobrého a čestného muže, to je to nejlepší, co můžeme nabídnout.“

Vzala si chlapce z otcova náručí a cítila, že spolu šťastně prožijí dlouhá léta. Dokázala též předvídat, že Truett, který byl zplozen dobrem i zlem, má před sebou mnohé zkoušky, volby a bitvy. Bude se bít, bude chybovat, ale o jeho skutečném osudu se zatím nerozhodlo. Nakonec bude na něm, na Vyvoleném, aby se rozhodl, kterou cestou vykročí.

„Děláš si starosti, ženo,“ pronesl Gavyn, když prošli kolem stohu, kde kolář opravoval přeražené příčle na žebřiňáku.

„To už je úděl matek.“

„I otců, ale,“ pokračoval Gavyn a oči mu rošťácky zazářily, „nestrachuj se. Když jsem byl dnes na lovu, zahlédl jsem za ztrouchnivělým pařezem starou přítelkyni.“

Prudce zvedla hlavu. „Vlčici? Šalamounku?“ zeptala se nevěřícně. Je to možné?

„Byla tam.“

„Jsi si jistý, že šlo o Šalamounku?“ Napadlo ji, že ji třeba škádlí.

„Ano, určitě.“ ‚

Bryanna pomyslela na matku, již nikdy nepoznala. Je to pravda? Neviděla šelmu od rozhodujícího boje v Holyheadu a obávala se, že už ji nikdy nespatří.

„Mám takový pocit, že vlčice půjde za námi i do Agendoru.“

„Vážně?“

„Ano, ženo, opravdu,“ ujistil ji. Slunce se chýlilo k obzoru. Přitáhl si k sobě manželku i syna.

„Připadá mi to nemožné.“

„Spousta věcí vypadá nemožně,“ zašeptal jí do ucha. „Ale zrovna ty bys jako čarodějka měla vědět lépe než ostatní, že musíš udělat především jednu věc.“

„Jednu? A jakou?“ zajímala se pobaveně.

„Neztrácet víru, Bryanno,“ upřesnil. „Řiď se tím, co jsi mě učila.“

„Co jsem tě já učila? Celou tu dobu jsem měla pocit, že mluvím do dubu.“

„Ale ano, to stačí.“ Políbil ji, zvedl hlavu a zamrkal. „Je to prosté, ženo. Zkrátka… věř.“

Pokud jste si oblíbili středověké romance Lisy Jackson, jistě si nenecháte ujít ani úvodní díl její nové série

TEMNÝ RUBÍN

Dohodnutý sňatek vydal lady Gwyn na milost a nemilost baronu Roderickovi z Rhyddu, jenž je pro celý kraj ztělesněním zla. Své dvě předchozí manželky zavraždil jen proto, že mu neporodily syna, a Gwyn se obává, že pokud ani ona nedá baronovi dědice, stihne ji stejně krutý osud jako její předchůdkyně.

A pak se jedné noci v její ložnici objeví zloděj. Ukradený prsten s temným rubínem svírá v dlani, když ho Gwyn objeví skrytého za závěsem. A protože zoufalství nás ponouká k nečekaným činům, nabídne paní domu nezvanému návštěvníkovi obchod: svobodu a štědrou odměnu za tři noci lásky. A když se devět měsíců po Trevinově odjezdu narodí chlapec, nic netušící baron jej přijme za vlastního.

Trevin však ani po třinácti letech nedokáže zapomenout na lady Gwyn, jejich chvíle vášně a společného syna. Když se pak dozví, že chlapci hrozí nebezpečí, bez váhání vyrazí na baronovo sídlo. Tam stačí jediný okamžik a dávní milenci zjistí, že jejich touha neuhasla – a že je ve skutečnosti pojí i vzletnější city…

Romance Temný rubín vyjde na jaře roku 2011,

ale již teď si ji můžete objednat přímo v nakladatelství.

S potěšením vám také zašleme ediční plán

doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393 e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai