Na prahu smrti

Lisa Jackson

Domino (2008)

Hodnocení:

82%

Štítky:

Literatura světová, Thriller

První oběť kdosi shodil z velké výšky. Druhá byla otrávena. Třetí zabila kulka střelená přímo do srdce. Třikrát a dost? Ne, tentokrát otřepané pořekadlo neplatí. Mstitelka má na svém seznamu ještě další lidi, kteří si zasluhují zemřít. Tito lidé jí totiž stojí v cestě a ona se nezastaví, dokud cesta nebude naprosto volná…

Svět Cissy Cahillové se otřásá v základech. Během krátké doby pohřbila několik členů rodiny a navíc ji kdosi v poslední době sleduje. Anebo se už z toho všeho pomátla a něco si namlouvá? Byly skutečné ty kroky, které slyšela? Opravdu doma cítila ženský parfém? Ale i kdyby to vše byly výplody těžce zkoušené mysli, kam se podělo několik osobních věcí z jejího bytu?

Cissy cítí, že její strach je oprávněný. Věc má však háček – nebojí se toho, čeho by se bát měla. Pravda je totiž mnohem děsivější než její představy…

Copyright © 2007 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2008 by Petra Pachlová

Cover design © 2008 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu ALMOST DEAD,

vydaného nakladatelstvím Zebra Books, New York 2007,

přeložila Petra Pachlová

Odpovědná redaktorka: Hana Kneblová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v dubnu 2008

ISBN 97880-7303-389-7

Prolog

NEMOCNICE BAYSIDE, POKOJ 316, SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

PÁTEK 13. ÚNORA, SOUČASNOST

Myslí si, že zemřu.

Slyším to ve slovech, co si šeptají.

Domnívají se, že je neslyším, ale není to pravda; vnímám každou slabiku, kterou vysloví.

„Ne!“ chci křičet. „Já jsem naživu. Já se nevzdávám. Budu bojovat.“

Ale nemůžu mluvit.

Nedokážu vyslovit ani jedno zatracené slovo.

Můj hlas je němý a moje oči se nechtějí otevřít. Ať se snažím sebevíc, nedokážu pohnout víčky.

Vím jen, že ležím v nemocniční posteli, a tuším, že jsem na pokraji smrti. Slyším šepot, poznámky, kroky tlumené měkkými podrážkami. Všichni si myslí, že jsem v kómatu, že je nemůžu slyšet ani nějak reagovat, ale já vím, co se děje. Jen se nemůžu hýbat, nemůžu mluvit. Musím jim to přeci dát vědět. Tvrdí, že můj stav je vážný. Rozumím výrazům: protržená slezina, zlomená pánev, otřes, mozkové trauma – ale sakra, já je slyším! Cítím, jak se mi napíná kůže na hřbetu ruky v místě, kde mám zapíchnutou nitrožilní jehlu, cítím vůni parfémů, léky a odevzdanost. Stetoskop je ledově chladný, manžeta při měření tlaku příliš těsná a já se strašně snažím dát nějaké znamení, že vnímám, že cítím. Zkouším se pohnout, jen zvednout prst nebo vydat dlouhý vzdech, ale nemůžu.

Děsí mě to k smrti.

Jsem připojená k přístrojům, které monitorují údery srdce i dýchání a bůhví co ještě. Ne že by to k něčemu bylo. Všechny nejmodernější přístroje, které snímají mé tělesné funkce, neposkytují doktorům a sestrám žádnou naději či náznak toho, že vím, co se děje.

Jsem lapená ve svém těle a je to jako žít v pekle.

Znovu se snažím…, soustředím se, abych zvedla ukazováček pravé ruky, abych ukázala na někoho, kdo vejde do místnosti. Nahoru, myslím si, zvedni špičku prstu z prostěradla. To úsilí je tak nezměrné…, tak bolestné.

Copak se nikdo nedívá na ten zatracený monitor? Musí přece vykazovat zrychlený pulz i srdeční činnost – zkrátka něco!

Ale ne.

Všechno to úsilí je k ničemu.

A co je horší, slyšela jsem ty řeči; některé sestry si myslí, že by mi bylo líp, kdybych byla mrtvá…, ale ony neznají pravdu.

Slyším kroky. Zvučnější než obyčejně. A nepatrný závan vůně kouře z doutníku. Doktor! Už tu byl dřív.

„Podíváme se, ano?“ říká někomu, kdo ho doprovází, nejspíš sestře se studenýma rukama a veselým, rozčilujícím hlasem.

„Stále nereaguje.“ Jistě, je to ta veselá. „Nevšimla jsem si žádné pozitivní změny ve funkci životních orgánů. Vlastně…, no, podívejte se sám.“

Co tím myslí? A proč mluví tak rezignovaně? Kde je ten falešný, bodrý tón v jejím hlase?

„Hm,“ vzdychá barytonem doktor. Pak na mě pokládá ruce. Zlehka se dotýká kůže a tiskne ji, zvedá mi víčko a svítí ostrým paprskem přímo do čočky. Oslepuje mě to a moje tělo jistě nějak zareaguje. Zamrkám nebo sebou trhnu nebo…

„Zdá se, že máte pravdu,“ říká, když zhasne světlo a odstoupí od postele. „Její stav se prudce zhoršuje.“

Ne! To není pravda! Já jsem tady. Jsem naživu. Uzdravím se!

Nevěřím tomu, co slyším, a po těch slovech bych měla zrychleně dýchat, srdce by se mi mělo zastavit. Copak nevidíte, jak se namáhám? Copak ty zatracené monitory neukazují, že jsem naživu a vnímám a chci žít? Ach bože, jak moc chci žít!

„Rodina se ptala,“ poznamená sestra, „kolik času jí zbývá.“

Moje rodina? Už mě pohřbili? Určitě se mýlí! Já tomu nevěřím. Proboha, vždyť stále žiju. Jak se mi to stalo? Ale já vím. Příliš živě si pamatuju každý okamžik svého života i události vedoucí k této chvíli.

„Doktore?“ šeptá sestra.

„Řekněte jim dvacet čtyři hodin,“ pronáší vážně. „Možná méně.“

1

O ČTYŘI TÝDNY DŘÍVE

Cvak!

Ten tichý zvuk dokázal Eugenii Cahillovou probudit. V oblíbeném křesle v obývacím pokoji v prvním patře své rezidence zamrkala a otevřela oči. Překvapilo ji, že usnula. Zavolala na svou vnučku. „Cissy?“ Narovnala si brýle a podívala se na starožitné hodiny na římse krbu, kde plynové plameny tiše syčely na zčernalých keramických polenech. „Cissy, jsi to ty?“

Samozřejmě že to byla ona. Cissy jí zatelefonovala a řekla, že se staví na návštěvu, tak jako to ostatně dělala každý týden. Měla s sebou přivést dítě…, ale mluvila s ní před několika hodinami. Cissy slíbila, že tu bude v sedm, a teď… stojací hodiny v hale právě tichými, uklidňujícími tóny odbíjely osm. „Coco,“ zavolala Eugenie a podívala se do pelíšku, kde její malá bílá fenka pochrupovala a ani nezvedla hlavu. To nebohé zvíře také stárlo, už ztrácelo zuby a bolely ho klouby. „Stáří stojí za starou bačkoru,“ zamumlala Eugenie a pro sebe se pousmála.

Proč ještě Cissy nevyšla po schodech do obývací místnosti, kde Eugenie trávila většinu svých dnů? „Jsem tady nahoře,“ zavolala hlasitě, a když neuslyšela žádnou odpověď, pocítila první nepatrný záchvěv strachu, který rychle zaplašila. Byly to jen obavy staré ženy, nic víc. Přesto neslyšela žádné kroky vybíhající po schodech ani rachotící starý výtah, co by si razil cestu vzhůru z garáže. Těžce se zvedla ze starého ušáku a vzala si hůl. Zatočila se jí hlava. To se jí nestávalo. Celá ztuhlá přešla k oknu, odkud zamlženým sklem viděla na ulici a na město pod rezidencí, které se pomalu halilo do mlhy. I přesto jí výhled z většiny oken starého domu bral dech – domu postaveného na přelomu století, tedy na přelomu minulého století, na nejvyšším svahu hory Sutro v San Francisku. Stará, poctivě vystavěná, cihlová a maltou omítnutá rezidence s ručně vyráběnými šindely se zvedala čtyři podlaží nad garáží zabudovanou do svahu a její zahrada sousedila s pozemky lékařské školy. Z této místnosti v prvním patře viděla Eugenie za jasného dne na zátoku a strávila tu spoustu hodin pozorováním plachetnic brázdících zelenošedé vody.

Ale někdy jí tenhle starý dům na Parnaských kopcích připadal prázdný. Připomínal jí starobylou pevnost s elektronickými bránami a zahradami zarostlými rododendrony a kapradím. Pozemek zezadu sice přiléhal k rozsáhlému areálu univerzitního lékařského centra, přesto se v něm člověk občas cítil jako odříznutý od zbytku světa.

Ach, ne že by v něm byla úplně sama. Pochopitelně měla služebnictvo, ale zdálo se, že ji rodina opustila.

Prokristapána, Eugenie, vzmuž se. Nejsi přeci stará, lítostivá ženská. Sama sis vybrala, že tu budeš bydlet jako pravá Cahillovka, kterou jsi vždycky byla.

Nezdálo se jí jen, že dole cvakl zámek? Že by to slyšela ve snu? Poslední dobou, přestože by to nepřiznala živé duši, se jí sny často mísily se skutečností a měla hluboký, nevýslovný strach, že by se mohlo jednat o rané stadium demence. Dobrý bože, doufala, že ne! V celém jejím rodě nikdy nikdo netrpěl Alzheimerovou chorobou; matka jí zemřela v šestadevadesáti a do poslední chvíle, dokud nepodlehla mrtvici, byla „ostrá jako břitva“. Ale dnes se opravdu cítila o něco zmateněji než obvykle. Mysl neměla tak jasnou.

Eugenie zabloudila pohledem na ulici za elektronickou bránu do míst, kde neoznačené policejní auto stálo už téměř čtyřiadvacet hodin. Teď ale chevrolet na svém místě těsně za namodralým pouličním světlem nebyl.

Jak zvláštní.

Proč odjeli tak brzy poté, co ji v podstatě obvinili, že pomohla své snaše uprchnout z vězení? A po všem tom rozruchu! Ti hrubí detektivové se objevili na jejím prahu a doslova trvali na tom, že ukrývá kriminálnici, nebo říkali nějaký podobný nesmysl. No tohle! Utábořili se venku, pozorovali dům a měla podezření, že ji i tajně sledovali, když ji Lars vezl ke kadeřnici, na partii bridže a do Cahillova domova, protože se nabídla, že bude vypomáhat s péčí o neprovdané těhotné dospívající dívky, které potřebovaly útočiště.

Policie pochopitelně nic neobjevila.

Protože ona byla naprosto nevinná. Přesto ji to rozčilovalo.

Eugenie se dívala do noci, ale najednou se roztřásla zimou. Uviděla vlastní odraz, přízračný obraz drobné ženy osvětlený měkkou září starožitných lamp, a překvapilo ji, že vypadá tak staře. Její oči se podobaly očím sovy díky zvětšovacím sklům brýlí, které jí pomáhaly po operaci šedého zákalu podstoupené před několika lety. Její kdysi živé rudé vlasy teď byly pečlivě upravené kadeřnicí a spíš byly meruňkové než blonďaté. Zdálo se, že se o několik centimetrů scvrkla. Měřila stěží metr a půl. Obličej sice neměla plný vrásek, ale začal jí povadat, což nenáviděla. Nesnášela stárnutí. Nechtěla, aby se o ní říkalo, že má nejlepší léta za sebou. Uvažovala, že si nechá „upravit“ víčka nebo „vypnout“ obličej, dokonce vážně přemýšlela i o botulotoxinu, ale proč vlastně?

Z marnivosti?

Po všem, čím si prošla, se tohle zdálo tak bezvýznamné.

Tak jí je přes osmdesát. No a co. Věděla, že už není mladá, dokládala to její bolavá kolena, ale ještě nebyla připravená na život s cizí pomocí nebo v domově seniorů. Ještě ne.

Skříííp!

Otevírající se dveře?

Rozbušilo se jí srdce.

Tohle nebyl výplod její fantazie. „Cissy?“ zavolala znovu a podívala se na Coco, která při tom zvuku jen nepatrně zvedla svou unavenou hlavu a ani trochu varovně nezaštěkala. „Zlato, jsi to ty?“

Kdo jiný?

V neděli a v pondělí večer bývala obvykle sama; její „společnice“ Deborah většinou odjížděla z města k sestře na venkov; posluhovačka odcházela v pět a kuchařka Elsa si vzala dva dny volna. Lars končil každý den v šest, pokud nepotřebovala jeho služby později, a obvykle jí samota nevadila. Užívala si klidu a ticha. Ale dnes večer…

S pomocí hole se pomalu vydala do chodby, která oddělovala obývací místnost od ložnice. „Cissy?“ zavolala ke schodům.

Připadala si jako hlupák. Copak se z ní v pokročilém věku stává paranoik?

Ale po zádech jí přejížděl mráz pochybností a přesvědčoval ji o opaku. Přestože kamna hučela, cítila, že jí kostmi prostupuje chlad ledový jako hluboké vody zátoky. Došla k zábradlí, přidržela se hladkého palisandrového madla a zadívala se do přízemí. Ve ztlumeném večerním světle spatřila naleštěnou podlahu haly, vykládaný stolek ve stylu Ludvíka XVI. a fíkusy a tlustice u fazetového skla předních dveří.

Všechno bylo jako obyčejně.

Ale nikde neviděla Cissy.

Podivné, pomyslela si znovu Eugenie a přetřela si paže. Ještě podivnější však bylo, že se její fenka chovala nezvykle netečně. Coco byla sice stará a měla špatné klouby, ale také vynikající sluch, a obvykle byla tak aktivní, že při sebemenším zvuku vrčela a mohla si svou překrásnou hlavu uštěkat. Ale dnes večer jen apaticky ležela v pelíšku u Eugeniina košíku s pletením. Oči měla otevřené, ale tupé. Skoro jako by byla zdrogovaná…

Ach proboha! Nechala se unést, dovolila své bujné fantazii, aby ji ovládla. V duchu se napomenula. To má za to, že se posledních pět večerů oddávala maratónu filmů Alfréda Hitchcocka.

Tak kde je kruci Cissy?

Sáhla do kapsy tlustého svetru pro mobilní telefon. Nebyl tam. Ta zatracená věc jí chyběla, nejspíš ji nechala na stolku u pletacích jehlic.

Když se otočila k obývacímu pokoji, zaslechla tichounký krok. Na dřevě zaskřípěla kožená podrážka.

Někde blízko.

Do nosu ji udeřila vůně parfému, kterou už téměř zapomněla. Zježily se jí z toho vlasy na hlavě.

Když se ohlédla přes rameno, málem se jí zastavilo srdce. U ložnice v neosvětlené části chodby zahlédla ve stínu pohyb. „Cissy?“ opakovala, ale její hlas byl stěží víc než šepot, a strach jí rozbušil srdce. „Jsi to ty, zlato? Tohle není vtipné…“

Slova se jí zadrhla v krku.

Žena napůl skrytá ve stínu se vítězoslavně vynořila.

Eugenie ztuhla.

Čas se zastavil.

„Ty!“ vykřikla. Panika jí svírala tělo. Žena před ní se usmívala šklebem tak chladným a zlým jako samotné satanovo srdce.

Eugenie se pokusila utéct, uniknout, ale než udělala první krok, mladší žena se na ni vrhla. Stiskly a sevřely ji pevné ruce a silné paže ji vyzvedly do vzduchu.

„Ne!“ zakřičela Eugenie. „Ne!“ Zvedla hůl, ale ta zatracená věc jí vypadla z ruky a s rachocením poskakovala po schodech dolů. Teď začala Coco konečně zuřivě štěkat.

„Nedělej to!“ zvolala Eugenie.

Ale bylo pozdě.

Vmžiku ji přehodila přes zábradlí a pustila do volného prostoru, kde visel křišťálový lustr. Eugenie ječela, zoufale mávala rukama a slyšela, jak fenka vrčí, ale letěla k zemi.

Starožitný stůl a dlaždice na podlaze v hale se k ní rychle přibližovaly.

Čirá hrůza jí zastavila srdce a ona s temným, ohavným bouchnutím dopadla na podlahu. Prásk! V hlavě jí vybuchla bolest. Na půl vteřiny se zadívala vzhůru na útočnici. Žena stála vítězně na odpočívadle, držela Coco a hladila její huňatou srst.

„Odplata je hnus, že?“ škodolibě se zasmála žena.

Pak už se kolem Eugenie rozprostřela jen temnota…

+++++

„Pšt! Bryane Jacku, nic ti není, rozumíš? Nic ti není!“ Cissy Cahillová se naklonila přes zábradlí dětské ohrádky a zvedla svého osmnáctiměsíčního syna do náruče. Obličej měl pláčem zarudlý, po buclatých tvářičkách mu stékaly slzy a z nosu mu pořádně teklo. „Ale miláčku, podívej, jak vypadáš.“ Cissy okamžitě zjihlo srdce, políbila ho na blonďatou hlavičku a sáhla pro kapesník, aby mu utřela nudle. „To bude dobré. Slibuju,“ zašeptala, když vzala jeho malou bundu a klobouk, který zuřivě nesnášel. Podařilo se jí ho obléknout, popadla tašku s plenkami a vydala se ze dveří starého viktoriánského domu, ve kterém už téměř dva roky bydlela. Celé odpoledne byl mrzutý, nejspíš se mu prořezávaly zuby, a když se objevil mladík, co rozváží pizzu, Bryan spustil hrozný řev. Opravdu vůbec netušila, co ho tak rozzuřilo. Rostly mu zuby? Byla mu zima, protože ten pitomý kotel stávkoval? Bylo mu moc horko, protože ho navlékla do několika vrstev? Ať byl důvod jakýkoli, Cissy si byla jistá, že se nejedná o nic vážného, a dítě se s tím bude muset vypořádat. Měla zpoždění a její babička se bude zlobit.

„To je cena, kterou platíme za to, že jsme Cahillové,“ svěřila se synovi, když zamykala dveře. Došla na příjezdovou cestu, kde stál její stříbrný sedan Acura a na podlážce u místa spolujezdce už pomalu vychládala krabice s pizzou. Ve stejně špatné náladě, ve které byl celý den, Bryan naříkal a tahal za klobouk celou dobu, co ho vzadu připínala bezpečnostními pásy do sedačky. Pak sama vklouzla za volant. Venku byla tma, začalo mžít a déšť světla města maličko rozmazával. Podívala se přes silnici na místo, kde stálo neoznačené policejní auto od chvíle, co se ve zprávách doslechla, že její matka utekla z vězení, ale kupodivu tam žádné nebylo.

Zmizela i dodávka zpravodajství, která se na celé hodiny utábořila venku na ulici. Třikrát za ní domů přišel novinář a žádal ji o rozhovor. Jako kdyby někdy s tiskem mluvila! Cissy se modlila, aby odjeli, a dnes večer se její přání vyplnilo.

Výborně.

Dělalo se jí zle, když se k ní chovali, jako kdyby ten zločinec byla ona, přestože neudělala vůbec nic špatného. Nic! Nebyla její chyba, že její matka byla naprosto sobecká, vraždící mrcha – což byly jedny z těch lepších adjektiv, které Cissy dokázala Marie přičítat. Pokud se týkalo Cissy, čím byla její sebestředná, šílená matka od ní i Bryana dále, tím lépe.

Takhle nemysli…, zbav se negativních myšlenek…, pomalu počítej do deseti… Cissy v duchu slyšela hlas svého cvokaře, ale nevšímala si ho. Dnes večer neměla náladu na odpouštění a byla jen vděčná, že ji policie nesleduje do rezidence Cahillových, kde její babička bydlela od okamžiku, kdy se před téměř padesáti lety přivdala do rodiny. Cissyin život už byl i tak samý zmatek; nepotřebovala se ještě zabývat policisty. Podle ní si užila už dost dramatu a bolesti, aby jí to vydrželo na celý život, možná na dva – díky Marle Amhurstové Cahillové, její zvrácené, nenormální matce.

„Jo, broučku, to je tvoje babička,“ řekla a proplétala se ulicemi lemujícími náměstí Alamo. „Šílená babička.“ Podívala se do zpětného zrcátka na svého syna. Jeho nářek konečně ustal a velké oči neměl zalité slzami. Na okamžik i přestal zápasit se svým kloboukem.

Mrkla na něj, protože se jí ulevilo, že už nepláče. „Vida, tys chtěl jen rande s mámou v nóbl autě, viď?“

Na světlech před ní naskočila oranžová, a tak šlápla na brzdu. Bývaly doby, kdy na oranžovou křižovatky projížděla, ale teď, když u sebe měla Bryana, se z ní stala ukázková řidička a téměř příliš starostlivá matka. Kdo by si to byl pomyslel?

Kručící žaludek a hodiny na přístrojové desce jí připomínaly, že jede pozdě. Skvěle. Nebylo pochyb, že dostane další lekci. Jako kdyby toho neměla dost. Byla už kruci dospělá ženská.

Znovu se podívala do zpětného zrcátka. Tentokrát přehlédla provoz za sebou a pátrala po policejním autě. Ne že by ho dokázala poznat. Bylo však s podivem, že od chvíle, kdy její matka uprchla, se jí policie usadila na prahu, ale teď ji nesledovala. Přestože byli detektivové velmi milí, věděla, že za jejich starostlivými slovy a trpělivými úsměvy se skrývá podezření.

Jako kdyby ji matka zkontaktovala.

Jako kdyby se obrátila na ženu, kterou nenáviděla.

„Ani podělanou náhodou,“ zašeptala. Všechny svaly v těle se jí napjaly. Když byla dítětem, chovala se k ní Maria chladně a lhostejně. Přijala tento její postoj, přijala skutečnost, že celá její rodina je banda chladnokrevných podivínů. Aby přežila, bouřila se úplně každým způsobem, který dokázala vymyslet.

Ale teď, když byla Cissy sama matkou, nedokázala si představit, že by ke svému dítěti neměla blízký vztah a silnou vazbu. Od prvního okamžiku, kdy svého syna spatřila, stal se z ní nový člověk. Život se jí naráz změnil. Během těhotenství na dítě mluvila, hladila si břicho, dokonce mu říkala Juane, protože mívala hroznou chuť na tacos a vůbec veškeré mexické jídlo v kteroukoli denní či noční hodinu, ale vůbec se to nevyrovnalo tomu, když ho v nemocnici sevřela v náručí a uslyšela ho plakat. Jo, utvořili tým. Nerozlučný.

Tak kde je její matka? Jak se kruci dostala ven?

Neměla být náhodou vězení zajištěná proti útěkům?

Co uděláš, jestli se opravdu objeví u tvých dveří?

„Vůbec na to nemysli,“ řekla si. Nepotřebovala ve svém životě žádné další napětí. Copak nebylo už dost hrozné, že se nacházela v prvních fázích rozvodu a že se její syn rychle blížil příšerným dvěma rokům věku a celý týden byl ufňukaný? Nepomohlo zrovna ani to, že se kotel právě teď rozhodl stávkovat. Dohromady nestálo posledních sedm dnů za nic.

Začalo se stmívat. Cissy projížděla po úzké cestě vedoucí kolem vody, až dojela na Stanyanskou ulici, po které se vydala pomalu vzhůru do kopce. Mobil jí zazvonil v okamžiku, kdy zahýbala do serpentiny šplhající na horu Sutro. Vytáhla ho z boční kapsičky kabelky a podívala se, kdo jí volá. Mohla si zasunout telefon do držáku na přístrojové desce a použít pro hovor hands-free, ale při pohledu na číslo na displeji se zamračila.

„Dneska večer ne,“ prohlásila nahlas. Nehodlala s Jackem – s tím prolhaným, podvádějícím mizerou – mluvit. Ach ano, byl to také stále její manžel. No, už ne na dlouho. Upustila telefon do kapsičky a soustředila se na úzkou silnici šplhající vzhůru kolem elegantních, sto let starých domů uprostřed pečlivě udržovaných zahrad. Blízko babiččina domu stiskla elektronický otvírač brány a zpomalila, protože železná vrata se se skřípěním začala rozevírat. Zajela na místo před garáží, znovu stiskla tlačítko, a když se za ní brána zavřela, přemýšlela, jak vynese Bryana, krabici s pizzou, tašku s plenkami a kabelku nejdřív do garáže a pak nahoru, aniž by upustila dítě nebo se jí úplně všude rozlil roztavený sýr či tomatová omáčka.

„Vyhráls, prcku. Půjdeš první,“ řekla a hodila kabelku do velké tašky s plenkami. Přehodila si ji přes rameno, obešla auto, a když rozepínala syna, snažila se nevnímat mučivou vůni česneku a klobásy. „Počkáš u prababičky a já zatím doběhnu sem dolů pro pizzu,“ řekla chlapci. Zvedla ho do náruče a bokem zavřela dveře auta. Nosem se mu otřela o ucho a slyšela, jak se směje. „Tak pojď.“

Občas bylo skutečné trápení navštěvovat Eugenii, když mělo služebnictvo volný večer. Pro Cissy by bylo mnohem snazší strávit čas ve starém domě, kdyby jí někdo další pomohl s dítětem. Pak by neměla potíže s večeří ani s pocitem viny, že kdyby se náhodou neobjevila, stará žena by byla zklamaná.

Nesla Bryana Jacka, který si hlasitě pomlaskával a přitom divoce mával ručičkama. Prošla po cihlové cestičce mezi vysokými rododendrony a kapradím, ze kterých ještě odkapávala voda po vydatném, téměř hodinovém dešti. Tenhle starý dům, v němž vyrostla, v sobě ukrýval spoustu vzpomínek. Možná jich bylo až příliš. Některé dobré a spousta špatných. Cihlové, maltou omítnuté a obložené zdi, vikýře a špičaté štíty přežily dvě zemětřesení a několik generací rodiny Cahillů. Víc jak sto let stál na svahu hory Sutro a poskytoval impozantní výhled na město a zátoku. Cissy nevěděla, jestli ten starý dům miluje nebo nenávidí.

No tak, vzmuž se, pomyslela si a vložila klíč do starého zámku. „Halóóó,“ zavolala, když otevřela dveře. „Promiň, že jdu pozdě, ale… Ach bože!“ Potlačila výkřik a obrátila se, aby se její syn nedíval na babičku ležící na mramorové podlaze s kaluží krve u hlavy. „Ach bože, ach bože, ach bože!“ zašeptala. Upustila klíče a tašku s plenkami. Tiskla k sobě syna a hledala v kabelce telefon. Celá se třásla, když prsty marně šátrala po mobilu. „Je to v pořádku, je to v pořádku, je to v pořádku,“ neustále opakovala, když našla telefon a vyťukala 911.

Bryan vycítil napětí a začal naříkat. Cissy se sebrala a posadila ho na lavici na verandě. „Hačej tu chvíli, miláčku,“ nařídila mu.

„Ne!“ zaječel a začal se škrábat dolů, zatímco Cissy pospíchala dovnitř.

„Babi!“ Cissy si klekla, sáhla babičce na krk, prsty se snažila nahmatat pulz a zároveň si tiskla telefon k uchu. Pod špičkami prstů necítila nic, žádné známky po tepajícím srdci. „Ach babičko, prosím, ať jsi v pořádku.“ Svíral se jí žaludek a měla pocit, že se pozvrací.

„Devět-jedna-jedna, pohotovost.“

„Pomoc! Potřebuju pomoc!“ zakřičela Cissy. „Jedná se o moji babičku!“

„Madam, prosím uveďte své jméno i důvod, proč voláte pohotovost.“

„Stala se… stala se… nehoda. Strašlivá nehoda. Moje babička spadla ze schodů! Je zraněná. Ošklivě. Všude je krev. Ach bože, myslím, že je možná mrtvá! Rychle někoho pošlete. Ach bože! Ach bože, necítím tep!“

„Jakou máte adresu?“

„Hned někoho pošlete!“

„Potřebuji adresu a jméno oběti.“

„Je to…, je to…“ Cissy vydrmolila adresu a znovu se pokoušela nahmatat pulz nebo zaslechnout i ten nejmělčí nádech. „Moje babička je Eugenie Cahillová. Ach prosím, pošlete někoho… Rychle!“ Ohlédla se přes rameno ven ze dveří, ale svého syna na lavici neviděla. „Bryane,“ zakřičela v panice.

„Madam, jak se jmenujete vy?“

„Cissy Holtová…, tedy, Cissy Cahillova Holtová. Přišla jsem k ní na večeři – a ach dobrý bože, našla jsem babičku a teď můj syn… Prosím pospěšte si!“

„Jede k vám policejní jednotka. Kdybyste laskavě zůstala s obětí…“

„Musím najít svého syna!“ Zavěsila a zavolala: „Bryane!“ Ale neodpověděl jí žádný tichý hlásek. „Bryane Jacku! Kde jsi?“ Cissy zoufale vyběhla ven do temné noci znovu smáčené deštěm. Pro babičku nemohla udělat už nic. Eugenie byla mrtvá. Cissy to věděla. Ale její dítě… Ach bože, kde je? Nemohl se dostat daleko. Spustila ho z očí jen na zlomek vteřiny. „Bryane!“ Celou duši jí prostoupila panika, když prohledávala temnou zahradu. Snažila se, aby její slova zněla klidně, přestože v duchu byla bez sebe strachy. „Bryane? Zlato? Kdepak jsi?“ Pokoušela se, aby se jí nechvěl hlas, aby z něj nezněla čirá hrůza. „Bryane?“ Dobrý bože, kam se mohl tak rychle ztratit? Brána je zavřená…, ne? Za autem se spustila dolů.

Nebo ne?

„Ne,“ zašeptala Cissy a utíkala po cestičce. Prostoupil ji nový strach. „Bryane! Bryane Jacku! Kde jsi?“

V dálce houkaly sirény. „Pospěšte si, sakra,“ zamumlala Cissy. Srdce jí bušilo a v mysli se jí rozpínal černý strach. Nepanikař. Je tady, víš, že je tady. Je jen vyděšený jako ty. Uklidni se. Zapomeň, žes právě viděla svou babičku mrtvou, zapomeň, žes té nehodě mohla zabránit, kdybys bývala přišla včas, zapomeň, že tvoje matka, ta zvrácená mrcha, uprchla z vězení, a jenom NAJDI Bryana!

2

Nemohla uvěřit, že jí to opravdu prošlo! V žilách jí proudilo vzrušení.

Když se na ni ta stará žena nakonec podívala, málem se počurala, ale dokázala nějak sebrat vnitřní sílu a naplnit svůj plán.

Přední stěrače teď rozháněly déšť a její srdce radostně tlouklo snad milionkrát za minutu. Cítila se triumfálně, ale to bylo všechno, co mohla udělat, protože musela jet svým taurusem pomalu. Nemohla si dovolit dostat pokutu za rychlou jízdu ani nepotřebovala žádnou pozornost policie. Teď ne.

Uklidni se. Tohle si můžeš vychutnat později… Prsty v rukavicích sevřela volant, ale ani na vteřinu nedokázala potlačit rozechvění ze zabíjení, ani tu chvíli těsně předtím, než shodila starou ženu přes zábradlí, ten přesně načasovaný, nádherný okamžik poznání, kdy se jí Eugenie zadívala do očí.

V jediném úderu srdce Eugenie Haversmithová Cahillová pochopila, že se chystá na setkání se Stvořitelem, že se dívá do tváře své vlastní smrti. I přesto ta stará mrcha zřejmě nečekala, že se to stane tak rychle. Nejspíš si myslela, že najde způsob, jak se z celé situace vymluvit, vyvléknout nebo vykoupit. Velká smůla.

Usmívala se pro sebe a zapnula rozmrazování, aby horký vzduch rychle vyčistil zamlžené okno. Dívala se předním sklem ven na rozzářená koncová světla malého sportovního BMW ujíždějícího před ní. Proplétalo se mezi vozy a motor mu předl. Jdi na to, idiote, pomyslela si. Takhle dostaneš pokutu.

Vzpomněla si na hrůzu staré ženy, když ji přehazovala přes zábradlí. Ach, Eugenie se prala a křičela, ale nedokázala se zachránit. Její malé tělo prudce dopadlo na mramorovou podlahu. Její kosti se sice nechutně, ale uspokojivě rozlámaly.

Zapnula rádio a broukala si starou písničku spolu se Sheryl Crow. Dodržovala předepsanou rychlost a mířila přes most klenoucí se nad nocí potemnělými vodami zátoky. Následovala koncová světla nepřetržitého proudu vozidel do Oaklandu.

Přesto se cítila maličko paranoidně, protože víc než jednou kontrolovala zpětné zrcátko, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje.

Nesměla se nechat chytit. Ještě ne. Ne, když toho měla tolik vykonat, tolik toho uskutečnit. Zamžourala na reflektory odrážející se ve zpětném zrcátku, ale neviděla nic neobvyklého. Žádné blikající červenomodré majáky hlásající, že ji pronásleduje policejní vůz.

Prokristapána, nikdo se na tebe nepověsil! Nikdo neví, cos udělala.

Uklidni se!

Prošlo ti to! A policajti… jsou tupci.

To si pamatuj.

Na východní straně zátoky se stočila na sever k Berkeley a maličko se uklidnila. Přestala svírat volant smrtelným stiskem a nebyla tak rozrušená, ani se nebála, ale ani nepociťovala povznesený pocit. Pro uklidnění zhluboka vydechla a projížděla předměstím k oblasti Wildcat Canyonu, kde husté osídlení maličko řídlo a poskytovalo místo nevelkým přízemním domkům a tichým, stromy lemovaným ulicím. Ještě jednou, dřív než zabočila do ulice ke svému malému pronajatému domu, zkontrolovala zrcátka. Aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, zahnula několikrát rychle doprava, sledovala provoz za sebou a pak s uspokojením vjela do uličky za domkem se dvěma ložnicemi, který si pod falešným jménem pronajala. Vzpomínala, jak agentce, co vyřizovala pronájem, podala falešné doklady, úzkostí si kousala ret, protože si byla jistá, že až je zkontroluje, zjistí, že řidičský průkaz vydaný v Oregonu je padělek. Místo toho několikrát klepla do klávesnice, aby prověřila solventnost a zaměstnání Elyse Hammerslyové z Greshamu v Oregonu, přijala šek a ona, jako Elyse, od ní převzala klíče. Báječné! Teď na sebe ráda myslela jako na Elyse. Vždyť ona byla Elyse. Proč ne? Bylo to dokonalé!

Zasmála se pro sebe a zajela na příjezdovou cestu. Přízemní domek byl typickým produktem poválečné éry. Měl dvě malé ložnice, jednu koupelnu, obývací pokoj, průchozí jídelnu, maličkou kuchyni a schody, které vedly do nejdůležitější části domu: do sklepa. Se zvláštním vybavením.

Právě díky tomu sklepu ji dům, téměř identický s ostatními v ulici, zaujal. Pro její potřeby byl dokonalý.

Teď se nicméně musela setkat se svým novým hostem.

S Marlou Amhurstovou Cahillovou.

Nebo jak v myšlenkách označovala ženu, které pomáhala utéct: s pohřešovanou Marlou nebo Marlou uprchlicí. Ne že by něco z toho někdy přiznala své nové, popudlivé spolubydlící.

Týdny před samotným útěkem byly psychicky vyčerpávající. Komunikovaly spolu prostřednictvím různých prostředků. Nikdy Marlu ve vězení nenavštívila. Nikdy jí nezavolala. Lidé, kteří zprávy předávali, o jejich spiknutí nic nevěděli ani neznali její jméno. Elyse cítila, že její anonymita je zajištěná. Jen pro štěstí zkřížila prsty a v duchu se připravovala na střetnutí, o kterém věděla, že se pomalu blíží.

Přestože plánovaly útěk z vězení přes dva roky a on pak proběhl bez nejmenších problémů, Marla byla jako vždy nespokojená.

Občas Elyse přemýšlela, jestli to vůbec stojí za to.

Samozřejmě že ano! V sázce jsou miliony! Na to nezapomínej!

Přehodila si kabelku přes rameno, vystoupila z auta a zamkla ho. Byla nervózní jako pes, neustále se kolem sebe rozhlížela, upřeně hleděla na rohy garáže, popelnici a dlouhou, širokou verandu a napůl čekala, že ji ze zálohy překvapí agenti FBI, budou před ní šermovat svými odznaky a zbraněmi mířit přímo na srdce.

Nevyšiluj! Dokázalas to.

Přeběhla po zarostlé betonové cestičce k zadní verandě, kde se teď bezlistý plamének vychrtle ovíjel kolem okapu jako provaz. Probrala se klíči, až našla ten, který potřebovala, a zastrčila ho do patentního zámku.

Cvak.

Svazek klíčů se jí nervozitou rozcinkal v ruce, jak hledala klíč pro druhý zámek. Musela jím pootočit a zahýbat, než se starý zámek dostal do správné pozice a kov zazvonil o kov. Ramenem se opřela do špinavých dveří, aby je otevřela, a hned ji přivítal pach zatuchliny a nevětraného vzduchu. Řekla si, že musí sehnat nějaké osvěžovače vzduchu, protože dům byl osm měsíců prázdný. Možná najde způsob, jak přesvědčit Marlu, aby pohnula zadkem a vzala do ruky lysol a hadr. Ne že by Marla takovou práci ve vězení nedělala, ale stále šílela a bála se, že by ji někdo mohl zahlédnout.

„Už se tam nikdy nevrátím,“ svěřila se Elyse. „Nikdy. To mě budou muset zabít.“

A Elyse jí věřila.

Zamkla za sebou dveře, vytáhla z kabelky bílý sáček a hodila koženou tašku na podlahu. O několik schodů výš byla kuchyně, kde kapal rozbitý kohoutek a starodávné hodiny odtikávaly vteřiny svého života. Ale ji nezajímalo to, co se nacházelo nahoře. Místo toho se znovu přesvědčila, že jsou oba zámky zamčené a zajištěné, a pak sešla po vrzajících schodech dolů do plesnivého sklepa, který snad nikdy nebyl suchý. Stropy byly tak nízké, že by se vysoký muž musel přikrčit pod některými trámy, a ona objevila i několik pavučin s pavouky ukrývajícími se v temných koutech.

Naskočila jí husí kůže, přestože tohle místo bylo pro jejich účely jako stvořené.

Prošla kolem zrezivělé pračky a sušičky a přistoupila k tomu, co vypadalo jako zadní stěna zatuchlé místnosti. Nicméně nebyla tím, čím se zdála. Během druhé poloviny minulého století jeden z majitelů domku postavil v rohu suterénu falešnou zeď a vytvořil tak prostor pro vinný sklep. To bylo dost zvláštní, protože sklep byl příliš vlhký na to, aby se v něm vytvořily správné podmínky pro cokoli k pití.

Ale ona nevyužívala prostor, aby ukryla vzácné lahve Rulandského šedého, Chardonnay nebo Merlotu.

Falešná zeď se zaprášenými policemi a skrytými dveřmi byla dokonalou skrýší, když ne pro víno, tak přinejmenším pro uprchlici z věznice s minimální ostrahou.

Dávala pozor, aby nenadělala moc hluku, kdyby snad Marla spala, a tak zlehka zaklepala na stěnu police. Marla byla nejspíš vyčerpaná z napětí při plánování i provedení samotného útěku.

Elyse chvilku čekala, pak stiskla ukrytou kliku. Západka se s cvaknutím otevřela, a ona tak mohla zatlačit jeden díl polic do maličké místnosti.

Zašeptala: „Hej, jsem tu.“ Vešla do pokoje bez okna momentálně osvětleného jen pomrkávajícím namodralým světlem televize a malou noční lampičkou. Malý prostor byl strohý: na zdech nevisely obrazy, jediným nábytkem tam byly židle, postel, noční stolek a prádelník, na kterém stála televize. Marla sotva vzhlédla, aby ji pozdravila. Ach bože, měla špatnou náladu. No výborně.

Euforie z útěku už očividně vyprchala. „Vážně se na tohle díváš?“ chtěla vědět Elyse, když poznala oblíbenou reality show na obrazovce televize se ztlumeným zvukem.

Marla se na ni podívala pohledem, který mluvil za vše. Ve vězení se stala závislou na nepřeberných příšerných televizních programech. „Líbí se mi. Je to únik,“ prohlásila a nepatrně se usmála. Na okamžik se ukázala ta stará, rezervovaná, tajnůstkářská, na slovo skoupá Marla.

„Tak jo, proč ne. Ale myslela jsem, že by ses odsud ráda dostala.“

„A kam bych šla?“

„Nahoru.“

„Někdo by mě mohl vidět,“ prohlásila tónem, kterým naznačovala, že je Elyse úplně pitomá.

„Můžeš nechat zatažené žaluzie, alespoň… alespoň by to nebylo jako…“

„Cela?“ pronesla Marla a stěží přitom pohnula rty.

„Jo. Jako cela. Zítra přinesu úklidové prostředky a dáme dům trochu do pořádku. Už je zařízený.“

Marla si zhnuseně odfrkla a její oči se vydaly zpátky ke skupině lidí zavřené společně uvnitř budovy bez oken. Marla je přinejmenším chápala.

„Hele, přinesla jsem ti něco k jídlu.“ Elyse jí podala papírový sáček. „Cestou do toho domu jsem koupila hamburger. Promiň, je už studený, ale nechtěla jsem potom nikde zastavovat.“

„Do domu?“ Marla najednou zbystřila, ale zdálo se, že jídlo ji vůbec nezajímá.

„Ano, do toho domu. Na hoře Sutro.“ Přistoupila k židli, naklonila se a zašeptala Marle do ucha: „Dnes večer jsem zabila Eugenii. Přesně jak jsme plánovaly. Ach bože…, bylo to… dokonalé. Ta stará mrcha mě dokonce poznala.“

„Tys zabila Eugenii? Nejdřív?“ Marla si nevšímala sáčku na svém klíně a upřeně hleděla na Elyse. „Takhle jsme to přece neplánovaly.“

„Hele! Byla to příležitost, jasný? A já se jí zbavila. Nevidím rozdíl mezi tím, kdy zemřou a jak zemřou, pokud skutečně zemřou!“

„Ty malá…“

„Mlč,“ varovala ji Elyse. „Kvůli tobě jsem riskovala svůj krk, takže to nejmenší, co můžeš udělat, je vyjádřit účast nebo říct ‚děkuju‘ či ‚dobrá práce‘, ale nikdy, slyšíš, nikdy mě nepodceňuj. To nebudu trpět.“

„Jsme to ale vznětlivky.“

„Ano, to jsme. Obě!“

Marla se uklidnila. „Dobře,“ pronesla pomalu. „Nechtěla jsem na tebe vyjet. Jsem jen děsně unavená z toho, jak jsem zavřená v téhle díře.“

„To se brzy změní.“

„Ne dost brzy,“ zamumlala Marla.

Elyse si nespokojeně odhodila vlasy z obličeje. Potíž s Marlou byla v její náladovosti. „Poslyš, omlouvám se. Měla jsem ti to říct, ale musela jsem jednat rychle, když jsem se dozvěděla, že Eugenie bude doma sama. Sakra, není to lehký, vždyť to víš.“

„Pro mě to taky není lehký. Já jsem ta, která byla ve vězení, a teď… teď tohle.“

„Vědělas, že se nějakou dobu budeš muset schovávat.“

Marla se zamračila, ale díky bohu se s ní nepřela. „Nejspíš potřebuju trochu času, abych si zvykla.“

„Jo, vždyť já taky. Najez se a podívej se na…,“ zahleděla se na televizi, „něco.“

„Domácí vězení.“

„Výborně.“

Marla se zasmála ironii celé situace.

„Vrátím se. Zítra nebo pozítří, až budu mít čas, a přinesu věci, které použijeme na tvůj převlek. Pak se budeš moct znovu odvážit ven. Jak se ti to líbí?“

„To je lepší,“ souhlasila Marla, když program v televizi přerušila přestávka na reklamu nějakého světlého piva. „Až přijdeš příště, ať je jídlo alespoň vlažný.“

„Dobře.“

Když Elyse odcházela, přemýšlela, proč se tou mrchou vůbec zabývá.

Pro peníze, vzpomínáš? Pro majetek Cahillů. Ještě to s ní chvilku vydrž. Je tvojí jízdenkou k majetku.

Ale máš pravdu: je to prvotřídní mrcha. Musíš se s tím naučit žít.

+++++

Cissy měla srdce až v krku, když hledala svého osmnáctiměsíčního syna. Prosím, ať je v pořádku. Prosím!

„Bryane! Zlatíčko? Kdepak jsi?“ Cissy pročesávala pozemky kolem babiččina domu, strach jí ochromoval mozek a před očima se jí promítaly tucty strašlivých scénářů. Očima pátrala v podrostu a prohledávala temnotu. Srdce jí divoce bušilo. Spustil se liják. Co když ho nenajde? Co když nějak proklouzl mezi mřížemi? Je tak maličký…, tak nevinný. Ach bože, prosím, ať je v bezpečí! „Bryane?“

Kde jsou ti zatracení policajti? Mohli by pomoct! Poslední dva dny se pořád drželi kolem ní a… díky bohu! Na kopci pod domem zahlédla první blikající červenomodře zářící majáky a sirény se ozývaly čím dál blíž. V té chvíli uviděla svého synka choulícího se pod azalkou. „Ach Bryane!“ Proběhla studenými kalužemi dvora, popadla ho do náruče a pevně ho k sobě přivinula. Byl špinavý. Tiskl se k ní. A plakal. Klobouk měl stažený nakřivo přes jedno ucho a uvázaný kolem krku jako oprátku. Rozvázala mu ho a stáhla z hlavičky. Byl v bezpečí. V bezpečí. Opíjela se jeho zvláštní vůní a polykala velký knedlík v krku. „Já bál,“ říkal a třásl se jí v náručí.

„Já taky, miláčku.“ Políbila jeho mokré vlásky a držela ho těsně u sebe. V očích ji začaly pálit slzy, když pomyslela na to, že ho mohla ztratit. „Teď už jsi v pořádku. Maminka je u tebe. Všechno bude v pořádku!“ Přešla ke sloupku brány, vyťukala kód na elektronické klávesnicí, a když se brána otevřela, první policejní auto – starý cadillac s majákem připevněným na přístrojové desce – se s burácením vyšplhalo do kopce, v podivném úhlu zastavilo na ulici a zablokovalo příjezdovou cestu. Druhé policejní auto si našlo místo na přeplněné ulici. Hasičský vůz a sanitka jely chvilku za ním a razily si cestu klikatou úzkou silnicí.

„Celá kavalérie,“ řekla Cissy svému synovi, přestože měla z prvního vozu špatný pocit. Vyvolal v ní vzpomínky, na které chtěla zapomenout, vzpomínky na jiné špatné období jejího života, staré deset let, kdy po strašlivých událostech skončila její matka ve vězení.

Když z místa řidiče cadillacu vystoupil první policista, sevřelo se jí srdce. Nemusel jí ukázat svůj odznak ani se představit. Znala ho, protože detektiv Anthony Paterno vedl vyšetřování, které poslalo její matku do vězení. Na jeho obličeji honícího psa přibylo pár vrásek a husté vlasy měl prokvetlejší šedinami, ale jinak se, stejně jako jeho auto, téměř nezměnil.

„Vy jste Cissy,“ řekl.

„Jo. Tohle je můj syn Bryan Jack. Pojďte. Tudy.“ Podívala se za Paterna na zdravotníky. „Možná je šance, že se jim babičku podaří oživit,“ řekla a srdce jí naplnila naděje, přestože si byla téměř jistá, že už je pozdě. Pevně svírala syna, jako by se bála, že ho může znovu ztratit, ale popoběhla po cihlové cestičce k hlavním dveřím. Paterno a jeho kolegyně, vysoká, mužsky vypadající žena s jednoduchými brýlemi a krátkým sestřihem, se jí drželi za patami a zdravotníci s hasiči byli jen o krok za nimi.

„Zůstaňte tady,“ přikázal Paterno a pokynul k lavici na verandě, zatímco jeho partnerka, která se představila jako Janet Quinnová, vstoupila otevřenými dveřmi do domu. „Bože, co se stalo?“

„Nevím. Nebyla jsem tady, když spadla… Ach bože.“ Cissy ztěžka polkla, tiskla si k tělu Bryana a kolébala se s ním dopředu a dozadu.

„Maminka smutná,“ řekl klučina a ona přikývla.

„Moc.“

„Maminka pláče?“

„Ach, trošku.“ Usmála se na něj přes své slzy a políbila ho na hlavičku. Bránila svému synovi v pohledu do otevřených dveří a ani ona sama se nesnažila nahlédnout dovnitř. Už toho viděla dost.

Kolem ní rychle prošli dva záchranáři obtěžkaní zdravotnickými přístroji.

„Opatrně. Tohle by mohlo být místo činu,“ varoval je Paterno, když vstoupili dovnitř.

„Rozumíme, detektive,“ prohlásila jedna záchranářka. „Odstupte. Nechte nás pracovat. Ach sakra…, už je mrtvá.“ Veškeré Cissyiny naděje odumřely.

„Nezbývá než ji zabalit a připevnit jí na palec visačku,“ řekl druhý záchranář tak bezcitně, až se Cissy zatajil dech. Tohle byla kruci její babička! Ne nějaké neznámé, nevyžádané, nemilované tělo! Žena, o které hovořili, byla Eugenie Cahillová, malá, přísná, ambiciózní žena, jež řídila korporace, hrála závodně bridž a seděla v představenstvech… Ach bože, co na tom záleželo, v jakých představenstvech seděla? Byla mrtvá.

„Žádné známky násilného vniknutí,“ řekla Quinnová. „Zjišťujeme, jestli nemohla být motivem loupež.“

Cissy byla stále na verandě a odvrátila se od dramatu odehrávajícího se uvnitř. Celá scéna jí připadala jako zlý sen. Pevně držela svého syna, pozorovala déšť snášející se z noční oblohy a poprvé si uvědomila, že už nikdy neuvidí svou babičku živou. Zamrkala, aby zahnala nový příval slz. Neměly spolu zrovna láskyplný vztah, vlastně když tu vyrůstala jako teenager, prožily si svůj díl nesmiřitelných bitek, ale Eugenii milovala, a kromě strýce a tety v Oregonu a ještě jednoho strýce v ústavu byla Eugenie jediná rodina, která jí zbývala. Rozhodně byla její nejbližší příbuzná, kromě Jamese, jejího nevlastního bratra.

A kromě Marly. Vzpomínáš na ni? Na svou matku? Tu zatracenou uprchlou trestankyni. Ji musíš započítat. A co Jack?

Nechtěla na svého všivého manžela myslet právě teď. Odvážila se jednou pohlédnout dovnitř a zahlédla záchranáře, jak vrtí hlavou. Cissy ztěžka polkla. V okamžiku, kdy Eugenii uviděla, věděla, že je stará žena mrtvá, ale tvrdě ji zasáhlo, když její podezření potvrdili.

Paterno vyšel ven. „Vaše babička…“

„Já vím.“ V duchu se třásla, ale dokázala se udržet v klidu. Mysl jí těkala miliony směrů, ale snažila se soustředit na detektiva s vážným obličejem a tmavýma očima. „Ale proč…, chci říct, myslela jsem, že jste z vražd. Proč jste přijeli tak brzo?“ Než stihl odpovědět, pochopila. „Aha, už rozumím. Musí to mít něco společného s mojí matkou, ne?“

„Rádi bychom ji našli.“

Otřásla se, když si uvědomila, že Marla Amhurstová Cahillová je na svobodě. Ačkoli Cissy nechtěla dělat ukvapené závěry, zdálo se jako prapodivná náhoda, že její babička spadla ze schodů jen pár dnů po Marlině útěku.

Její matka, pokud nic jiného, byla velmi chytrá. Mazaná. Bylo by naprosto stupidní se sem vracet. Policie hlídala u brány… Nebo ne? Její babička si na ně včera stěžovala, ale kde byli dneska večer?

V žaludku se jí usadilo ledové tušení.

„Proč vám trvalo tak dlouho, než jste se sem dostali? Myslela jsem, že někdo dům hlídá. Babička říkala, že na ulici v autě sedí detektivové.“

„Byl tam jeden vůz,“ připustil. „Ale policisté byli odvoláni.“

„Odvoláni?“

„Byla hlášena střelba na konci ulice.“

„V té samé chvíli, kdy moje babička spadla ze schodů?“ zeptala se nevěřícně. Náhoda? Její babička umírá tak záhy potom, co Marla uprchla, a zatímco se to děje, policisté určení na hlídání domu jsou najednou stažení? „Chytili toho střelce?“

Paternův dlouhý obličej neprozradil vůbec nic. „Zatím ne.“

„Chcete říct, že se to zrovna stalo?“

„Asi před hodinou.“

„Před hodinou.“ Srdce se jí rozbušilo, jak se na sebe začaly kupit náhody. „Babička nebyla mrtvá dlouho. Byla… byla,“ Cissy se zlomil hlas. „Byla ještě teplá, když jsem se jí snažila nahmatat pulz…“

„Jak jste se dostala dovnitř?“

„Mám vlastní klíč,“ vysvětlila Cissy mdle. Bylo obtížné všechno vnímat.

Paterno se podíval na Bryana. „Nepočkáte raději v autě? Je tam teplo a sucho. Můžeme mít na vás pár dalších otázek a prozatím budeme dům považovat za místo činu.“

„Spadla ze schodů. Kde je jaký zločin?“ Ale Cissy už pochopila, co naznačoval, a představa, že její matka by do toho mohla být zapletená, jí zvedala žaludek. To snad nebylo ani možné. A přesto tu byla, stála na podlamujících se nohách a cítila, jako kdyby ten zážitek téměř sledovala mimo své tělo.

„Byl s ní někdo doma?“ zeptal se Paterno a vyprovázel ji z verandy.

Cissy cítila, jak jí cestou k autu stéká za krk déšť. „Ne… Chci říct, myslím, že ne.“ Došli k vozu, Bryan jí fňukal v náručí a ona mu šeptala do ouška: „Je to v pořádku, zlatíčko…, Pšššt.“

Paterno otevřel dveře na straně řidiče a hned ji přivítala vůně rajčat, oregana a česneku. Posunula sedačku dozadu a pak se s dítětem na klíně posadila za volant, zatímco Paterno nastoupil na místo spolujezdce. Jednou nohou stoupl na krabici s pizzou. Příliš pozdě nohu zvedl. „Promiňte.“

„To nevadí.“ Teď nevadilo nic. Uvnitř se cítila otupělá. Kromě jejího dítěte jí vlastně na ničem nezáleželo.

Naštěstí byl Bryan nadšený svým místem a „řídil“ auto. Oběma ručkama svíral volant.

Paterno si položil nohy obkročmo vedle prošláplé krabice a z kapsy kabátu vytáhl pero a malý poznámkový blok. „Nesla jste babičce večeři?“

Přikývla. „Obvykle ji navštěvuji v neděli, protože ten den je sama. Vždycky přinesu něco k jídlu, něco dobrého, někdy něco uvařím a pak se díváme na nějakou soutěž v televizi, třeba na Riskuj nebo na Milionáře, společně s Coco a…“ Náhle se zarazila a prudce zdvihla hlavu. „Kde je ten pes?“

„Cože?“

„Babička je většinou sama, ale vždycky je s ní Coco. Její malý bílý voříšek, kterého naprosto zbožňuje. V domě jsem psa neviděla a to je moc zvláštní. Babička ho bere úplně všude. Jsou v podstatě nerozluční.“ Zahleděla se na pozemky, jako kdyby fenka nějak vyklouzla z domu.

„Najdeme ho,“ řekl Paterno a udělal si poznámku do zápisníku. Dotkl se její paže. „Říkala jste… Díváte se na televizi…“

„Dneska večer jsme měli mít pizzu, protože jsem měla zpoždění…“ Cissy se podívala na pomačkanou bílou krabici a nemohla uvěřit, že si ani ne před půlhodinou dělala starosti s tím, jak vysvětlí, proč neměla čas něco uvařit, něco, co měla její babička radši než koupenou pizzu. Teď trčela v autě s policajtem, kterému nevěřila, a její babička byla mrtvá. Odkašlala si a snažila se přemýšlet s jasnou hlavou. „Tedy obvykle jsme to jen my tři. Já, babička a Bryan. Deborah, babiččina společnice, hm, víte, není to ‚pečovatelka‘,“ Cissy prsty ve vzduchu naznačila uvozovky. „S ní by se babička nikdy nesmířila, ale se společnicí ano. Deborah má volné neděle a pondělky a posluhovačka Paloma odchází asi kolem páté. Kuchařka Elsa pracuje jen od pondělí do pátku, pokud nemá babička společnost… a… a, ach ano, Lars, to je řidič, pracuje až do, ani nevím… Do pěti? Do šesti? Asi tak dlouho, pokud ho babička nepotřebuje, a pak spolu pracovní dobu upraví.“ Snažila se mluvit jasně, přestože věděla, že se zakoktává a mluví napřeskáčku. „Takže když se podíváme na nějaký stupidní program a… a…, ach sakra.“ Znovu se rozplakala a znechucená sama sebou si zlostně setřela slzy.

„Mami?“ ozval se Bryan a otočil hlavu, aby na ni viděl.

Přinutila se usmát. „Maminka je v pořádku.“ Naprostá lež. „Můžeme odjet?“ zeptala se detektiva v okamžiku, kdy dorazil vůz s policejními techniky. Zastavil tak, že ještě víc zablokoval cestu. Co bylo horší, otevřenou bránou viděla, že někteří sousedé vyšli na ulici a postavili se pod rozložitými větvemi velkého dubu. Cissy zasténala a pak zasténala ještě jednou, když do kopce vysupěla dodávka zpravodajství a zastavila v druhé řadě o několik domů dál. „Je to čím dál lepší.“

„Mohu vás odvézt domů. Bohužel to bude chvilku trvat. Pomohlo by, kdybyste mi dala seznam lidí, kteří tu pracují. Jména a adresy.“

„Nemám je u sebe, ale babička je měla. Mám několik čísel na mobilu. Na Deborah a na Larse. Zbytek nemám, ale doma na počítači bych našla kontakt na některé její přátele.“

„Budu potřebovat všechny, co máte.“

V kabelce našla mobil, projela seznam a vydrmolila čísla, která se objevila. „Deborah Kropftová, tady je.“ Pověděla mu číslo. „A Lars Swanson; vím, že jeho číslo tu je, protože mě s Bryanem občas vozí.“ Znovu mu odříkala číslo. „Palomino příjmení je Perezová a já… já myslím, že bydlí v Oaklandu. Její manžel je Estevan. Ještě je tu posluhovačka Rosa, která pro babičku už střídavě pracuje a nepracuje léta. Příjmením je Santiagová. Nejsem si jistá, kde bydlí, ale myslím, že babička má všechny záznamy v knihovně. U telefonu. V kartotéce, ne v počítači… Nepoužívala ho…“ Ach bože, znovu blábolila.

„Prověříme to. Děkuju.“

„Můžeme teď odjet?“

„Ještě ne, ale brzy. Slibuju,“ pronesl vážně. „Vrátím se za pár minut, potom to budeme moct uzavřít, a pokud budu mít ještě nějaké další otázky, zavolám nebo se u vás zastavím, nebo pokud by to pro vás bylo pohodlnější, můžete přijít na stanici.“

„Vážně vám nemám víc co říct a opravdu potřebuju odvézt syna domů.“

„Já vím. Bude to jen chvilka.“ Paterno vystoupil a obrátil svou pozornost na někoho, kdo se vynořil z dodávky specialistů. Rychle prošli cihlovou cestičkou, která byla plná policistů a záchranářů. Ani náhodou se od toho detektiva nenechá odvézt. Budou muset přeparkovat ta auta a uvolnit příjezdovou cestu. Ale zatím to vypadalo, že tu zůstane trčet. To byla hrůza.

„Tak jo, chlapíku,“ řekla synkovi. „Nemůžeme nic dělat. Jsme v tom sami dva. Co kdybychom se najedli v autě?“

„Já žídím.“

„Hm. Později.“

Začal fňukat, protože ho sundala z klína, ale nevšímala si jeho narůstajícího vzteku, připoutala ho bezpečnostním pásem na místě pro spolujezdce, z přihrádky vyndala několik kapesníků a otevřela krabici s pizzou.

Vytáhla malý kousek a podala mu ho. Jeho vzlyky rychle ustaly. Včera by si bývala dělala starosti kvůli koženým sedadlům. Dneska večer si uvědomila, že o nic nejde. Rozlitý tomatový protlak nebo nudličky roztavené mozzarelly se můžou utřít. Její babička si už nikdy nebude moct znovu stěžovat na skvrny od jídla.

Bryan vylovil kousíček klobásy, pořádně si ji prohlédl a teprve pak ji strčil do pusy. Cissy hleděla předním oknem bičovaným deštěm ven na starý dům. Jeho cihlové, místy obložené zdi, lemované rododendrony, azalkami a kapradím, se tyčily čtyři patra nad suterénní garáží. Všechna vegetace teď zachycovala déšť a chvěla se ve větru. Okna v přízemí a prvním patře zářila – čtverce s teplým světlem, které popíraly hrůzu uvnitř. Zvedla oči výš k druhému patru a střešnímu oknu jejího starého pokoje, k místům, kde strávila většinu svých nešťastných let dospívání.

V té době nesnášela život ve městě, mnohem víc se jí líbilo na farmě. To se pochopitelně změnilo.

Možná se sem měla Cissy nastěhovat, jak jí navrhla babička, když vyhodila Jacka z domu, ale nechtěla přijít o svou nezávislost. A navíc na tenhle obrovský, prostorný dům neměla tak hezké vzpomínky.

Teď byla babička mrtvá.

Hrdlo se jí stáhlo bolestí. Zdálo se, že se jí rozpadá celý život. Její matka byla na útěku, babička mrtvá, její manžel… Ach, na něj ani nechtěla pomyslet. Podívala se na své dítě šťastně žvýkající kousek klobásy. Odlomila trochu sýrové kůrky a nabídla ji Bryanovi. Dychtivě po ní chňapl a maličkou pěstičkou ji rozdrtil.

Natolik se zaobírala vlastními myšlenkami, že si ani nevšimla stínu vrženého na auto, neviděla, jak na ni někdo oknem u řidiče zírá, dokud neuslyšela rychlé zaťukání na okno. Nadskočila, prudce se otočila a málem vyklopila zbytek pizzy na volant, když spatřila, jak se na ni oknem dívá Jack Holt.

„Bože!“ vzdychla a srdce se jí rozbušilo. Pak tiše dodala: „No, Bryane, podívej, kdo přijel.“ Nemohla tomu věřit. „Tatínek je tady.“

3

Poslední věc, kterou teď Cissy potřebovala, ta skutečně poslední věc byla zabývat se svým již brzy bývalým manželem. Zdráhavě stáhla okénko. Spolu s poryvem větru a deště zachytila i vůni jeho vody po holení a to v ní vyvolalo spoustu nechtěných vzpomínek. Přestože byla rozrušená, všimla si tmavých stínů kratičkých vousů pokrývajících silnou bradu i pronikavé síly jeho modrých očí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Pitomá otázka. „Vypadám snad, že jsem v pořádku?“ Potřásala hlavou a snažila se nerozplakat. „Ne, nejsem. Nejsem vůbec v pořádku.“ Nezhroutí se, ne před ním. „To babička. Ona je… ona je…, Jacku, ona je mrtvá.“ Hlas se jí zlomil, když říkala poslední slovo, a v duchu si za to nadávala.

„Ciss,“ zašeptal a to slovo ji zasáhlo tak, že se musela odvrátit.

„Tatííí!“ Bryan prudce vztáhl malé ručičky, jako kdyby na svého otce mohl přes okno dosáhnout a popadnout ho. Tomatový protlak měl všude po svém maličkém obličeji a dostal se i na přístrojovou desku a sedačku.

„Jak se máš, chlapíku?“ zeptal se Jack a Bryan zuřivě zamával ručkama ve vzduchu. „Počkej…“ Rychle obešel auto, otevřel dveře spolujezdce, nevšímal si zbytků pizzy a rajčatového protlaku pokrývajícího jeho syna, rozepnul pás a vklouzl na sedadlo. „Ty ses zřídil,“ řekl chlapci a sevřel ho v náručí. Zrádce Bryan se rozesmál a ukázal všech svých třináct zubů.

„Tatííí!“ zopakoval a obličej mu zářil nadšením.

Cissy rozbolela hlava.

„Je mi líto Eugenie.“ Jack se dotkl jejího ramene a ona ztuhla.

Zdál se upřímný, ale Jack, pokud chtěl, vždycky dokázal hrát roli pozorného přítele, romantického snoubence nebo milujícího manžela.

Ona mu na to neskočila. Znala ho příliš dobře, uvědomovala si dokonce i to, jak žalostně lehce ji dokázal okouzlit. I teď, když truchlila a cloumala s ní vina, cítila to podivné spojení mezi mužem a ženou, které v jejich vztahu nikdy nechybělo. K čertu s jeho rozhalenou košilí, hustými, rozcuchanými vlasy a dolíčky, které vždycky provázely jeho úsměv. Potíž byla, že Jack Holt byl ke své škodě až příliš pohledný. K její škodě. Měla být rozumnější a nikdy si s ním nic nezačínat. Od prvního okamžiku, kdy ho uviděla na benefičním večírku pro Cahillův domov, zařízení pro neprovdané matky založené před lety její rodinou, byla jako omámená. A v pasti. Vycítila, že je jediným mužem v celém zatraceném tanečním sále, který netrpí přehnanou úctou, jedinou osobou, kromě ní, která považovala celou tu pompézní akci za nudnou.

Cissy se Jackovi vyhýbala i potom, co je jeho otec představil. Netoužila vyvolat nějakou milostnou pletku. Jemu nicméně došlo, že ani ona není zábavou zrovna „unesená“, a tak se s ní neustále dával do řeči. Zprvu byla chladná, ale časem se musela smát jeho ironickému, sebekritickému humoru. Začala s ním dokonce flirtovat a on pochopitelně nezůstal netečný. Zmizeli z toho pitomého večírku a vrhli se, jak se domnívali, do krátkého poměru, ale o pár měsíců později skončili v Las Vegas s narychlo uzavřeným sňatkem a sliby lásky až za hrob.

Byl to omyl!

Chyba ohromných rozměrů.

Kromě Bryana.

Jejich syn byl jedinou částí celého nešťastného manželství, která stála za ten zármutek. Přestože jako manžel byl Jack mizerný, zdálo se, že dítě zbožňuje. City byly očividně oboustranné a jediná věc, která se jí nelíbila na odloučení a nastávajícím rozvodu, byla, že syn nebude vyrůstat pod jednou střechou se svým otcem.

„Co se stalo?“ zeptal se Jack. Čelo měl svraštěné a špinavě blonďaté vlasy ztmavlé deštěm.

„Nevím,“ přiznala. „Myslím, že babička spadla ze schodů. Nejspíš zakopla nebo dostala mrtvici. Potíž je, že vždycky jezdila výtahem. Nikdy jsem ji na schodech neviděla. Vůbec by ji to nenapadlo. Tak jak…?“ Vzdychla, opřela si hlavu o podpěrku a bojovala s mocným pocitem viny. „Přijela jsem pozdě. Kotel celý den zlobil a já nemohla sehnat opraváře, protože je víkend. A navíc Bryan na rozdíl od toho, jak se chová teď, byl příšerně mrzutý. Nic se mu nelíbilo. Nic… teda kromě tebe teď.“

Jack se na ni oslnivě usmál.

„Tak jsem počkala, až mi dovezli pizzu, a přijela jsem sem asi o hodinu později než obvykle a… a…“ V duchu viděla drobné, polámané tělo své babičky roztažené na dlažbě haly s kaluží krve u krátkých vlasů. Cissy se zvedl žaludek. „Když jsem se dostala do domu, našla jsem ji na podlaze v hale. Věděla jsem, že je mrtvá, ale zavolala jsem 911 a…“ Stiskla zuby. „Myslím, že kdybych sem dojela dřív, když jsem měla… Možná by se to nestalo. Možná by byla stále naživu.“

„Takhle nemysli, Ciss. Není to tvoje vina. To snad víš.“

Krátce přikývla, ale stále bojovala se svými emocemi.

„Je mi to líto,“ řekl znovu a tentokrát, když se jí dotkl vzadu na krku, neucukla.

Ráda by alespoň na několik minut nechala zavřené oči, zaplašila bolest stranou a dovolila někomu, dokonce i Jackovi, aby ji utěšoval. Dokud by se nedokázala dát dohromady. „Můžu vás odsud odvézt?“

„Jsme tu zablokovaní.“ Rychle zamrkala, prstem si přejela pod očima a vyhlédla ven zamlženým zadním oknem. Dodávka týmu specialistů, Paternovo auto, hasičský vůz a několik policejních aut, jejichž majáky stále blikaly do noci, parkovaly za ní a blokovaly příjezdovou cestu a ulici. Kolem brány se shromáždili další lidé – dva sousedy poznala, jeden běžec a někdo se psem – ti všichni se choulili pod holými větvemi starého dubu na druhé straně ulice. V bledě modrém osvětlení pomrkávajících pouličních lamp, na které si babička neustále stěžovala, vypadaly jejich obličeje téměř přízračně.

„Mám auto vepředu,“ řekl Jack. Maličko se na ni ve tmě usmál. „Můžeme utéct.“

Jako Marla, pomyslela si, ale nahlas to nevyslovila.

„Myslím, že Paterno se mnou chce znova mluvit.“

„Ten chlápek z vražd? Ten, co zavřel tvou mámu?“

„Přesně ten.“

Jack zúžil oči, když se okna auta víc a víc zamlžovala. „Ale já myslel, že se odstěhoval z města. Co tu sakra dělá? Co s tím má společného?“

„Nevím.“ Bolest hlavy, se kterou Cissy celý den bojovala, zesílila a znovu tepala hluboko uvnitř její lebky. Poslední dobou na ni Jack takhle působil.

„Ale oddělení vražd? Jako že to bylo úmyslné zabití? Bože, co to znamená?“ Čelist mu ztuhla jako kámen.

„Řekla jsem, že ‚nevím‘.“ Pokrčila rameny, uvědomila si, že se jí stále dotýká, a zadívala se na jeho ruku.

Jack náznak pochopil, zvedl ji a objal s ní Bryana, který stále ještě šťastně žvýkal sežmoulaný kousek pizzy. Kluk byl blahem bez sebe, že je usazený na otcově klíně. Poprvé za dnešní den byl opravdu šťastný. Výborně. Cissy nechtěla myslet na budoucnost ani na to, co mohla přinést.

„Dostanu vás odsud pryč.“

„Umím se o sebe postarat sama.“

Střelil po ní pohledem, kterým ji žádal, aby toho nechala, a ona si uvědomila, že vypadá příšerně. Z očí jí stékala řasenka, vlasy měla splihlé deštěm a žal se jí nejspíš vepsal do celého obličeje.

„Bude to jen okamžik.“ Začal vystupovat z auta.

„Počkej,“ vyhrkla, ale odolala pokušení popadnout ho za ruku. „Jak ses sem dostal tak rychle?“

„Hledal jsem tě. Několikrát jsem ti volal, ale nebralas to. Věděl jsem, že sem v neděli navečer jezdíš, tak jsem si řekl, že tě překvapím.“ Poprvé od chvíle, co se objevil, zaznělo v jeho slovech něco víc než jen nenucený hovor.

„Co bylo tak děsně důležitý, že bys mě vyrušil při večeři s babičkou?“

„Nevyrušil,“ opravil ji. „Přidal bych se k vám.“

„Přidal by ses k nám?“ Chladně se na něj zadívala.

Stiskl zuby o něco silněji a zdálo se, že jeho pronikavé oči ji propalují. „Protože dneska mi to doručili.“

Zhoupl se jí žaludek. Samozřejmě. „Rozvodové papíry.“

„Jo. Rozvodový papíry,“ prohlásil víc než hořce. Odhodil si vlhké vlasy z očí a v tváři mu cukal sval jako vždycky, když se zlobil.

Zamrkala. „A ty sis myslel, že probírat to před Eugenií by byl dobrý nápad?“

„Myslím, že nic z toho není dobrý nápad,“ řekl a znovu se natáhl po klice na dveřích. „Promluvím s Paternem a uvidíme, jestli vás odsud dostanu.“

„Jacku, neudělej žádnou pitomost.“

„Pozdě,“ zamumlal, vystoupil z auta, zabouchl za sebou a přeběhl po cestičce k hlavním dveřím. Pozorovala ho předním sklem. Neměl se do toho plést. Neměla mu to dovolit, neměla si všímat, jak mu hnědé kalhoty obepínají zadek, když utíká. K čertu, vždycky se jí líbil, i teď, když její babička ležela mrtvá v hale. Hlasitě popotáhla a svěřila se synovi: „Tvoje máma je uzlíček nervů.“ Natáhla ruku a dotkla se jeho nosu. „Nikomu to neříkej, ano? Je to naše malé tajemství.“

„Tajemství.“ Přikývl a pak vyhlédl oknem ven. „Kam tatííí jít?“

„Jen něco vyřídit; hned bude zpátky.“

„Hned zpátky.“

„Hm.“ Zahlédla svůj odraz ve zpětném zrcátku a celá se schoulila. Žena, která se na ni dívala, vypadala strašně. Sestříhané vlasy s melírem měla splihlé deštěm, oční bělmo krvavé, nos červený a spolu s rozteklou řasenkou měla rozmazaný make-up, rtěnku si setřela už dávno a na pleti skvrnité od pláče vyrazil jeden nebo dva zatracené pupínky. Hrůza. Vypadala příšerně. A babička je mrtvá. V krku se jí udělal knedlík.

Chtěla jet domů. Ale ne s Paternem a s jeho dotěrnými otázkami a podezřívavýma očima ani s Jackem, který se jí uměl vetřít hluboko do srdce. „Pomoz mi,“ zamumlala, opřela si hlavu a snažila se, aby ji nerozčiloval Jack, který se díky své povaze rozhodl, že má právo hovořit s policií, jako kdyby byl stále členem rodiny. Copak nemohl prostě odejít? Dnes večer už utrpěla jeden šok a stále se vyrovnávala se skutečností, že její babička je mrtvá. Mrtvá!

Začaly ji znovu pálit oči.

Tak co tu Jack dělal? Předstíral, že je nějaký rytíř v zářivé zbroji, a objevil se tu, jako kdyby se zajímal o jejich rodinu? To byl snad vtip! Dala by všechno za to, aby alespoň na kratičký okamžik uvěřila, že ji skutečně miluje a že se může spolehnout na jeho sílu. To byla pochopitelně hloupá a nanejvýš směšná myšlenka.

Jack Holt představoval spoustu věcí, jen oporu ne. Neodvážila se udělat tu chybu, že by se o něj pokusila opět opřít. Cissy hlasitě popotáhla a pak si všimla, že se na ni Bryan dívá a vraští obličej. Zahnala slzy. „Hej, človíčku, budeš to jíst?“ zeptala se, otevřela mu pěstičku a vzala mu z prstů sežmoulaný kousek pizzy. Zavrtěl hlavou a ona mu setřela sýr i tomatovou omáčku z buclatých prstíků. „Nevím, jak ty, ale já bych odtud ráda vypadla.“

„Jedem domů!“ vykřikl, když mu otírala zamazané tváře, ale kolem pusy mu zůstaly červené skvrny.

„To si piš, chlapíku. Hned jak to půjde.“ Zapnula motor, aby v autě trošku přitopila. „Hned jak to půjde.“

„Manžel. Za tebou,“ varovala Paterna Quinnová, přičemž sotva pohnula rty. Oba byli v hale velkého starého domu a seděli na bobku vedle Eugeniina těla. Quinnová vzhlédla a podívala se ven otevřenými dveřmi.

Paterno také poznal Jacka Holta, vydavatele a majitele Tepu velkoměsta, bulvárního plátku o San Francisku. Hnal se k nim po cihlové cestičce.

Přesně tohle potřebovali. „Co ten tu dělá?“

„Kdo ví? Nejspíš ho zavolala manželka.“

„Zadržím ho.“ Paterno se narovnal, přičemž mu v bolavém koleně maličko křuplo, a pomalu se vydal ke dveřím, aby zatarasil vchod do domu. „Promiňte, toto je potenciální místo činu.“

„Chápu. Já jsem Jack Holt. Manžel Cissy Cahillové.“

„Detektiv Paterno.“ Nikdy předtím se nesetkali, ale Paterno vídal Holtovu fotografii až příliš často. Buď se na něj usmívala z lesklých stránek jeho časopisu nebo z místních novin, kdy objektiv zachytil jeho frajerský zevnějšek na některé charitativní události.

Jacku Holtovi bylo asi pětatřicet a rozhodně patřil mezi známé osobnosti vyšší společnosti. Ať už ve smokingu nebo neformálním golfovém oblečení byl ten chlap na Paternův vkus příliš uhlazený. Nicméně teď to byl jen starostlivý člen rodiny utíkající deštěm, jehož ostře řezaný obličej vyzařoval rozhodnost a smutek.

Holt se hlasitě nadechl. Pohledem zabloudil za Paterna a zahlédl mrtvou ženu. Na okamžik se do jeho výrazu dostala bolest.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se Paterno.

Holt se zadíval zpátky na detektiva. „Chci vzít ženu a dítě domů. Moje auto je na ulici. Není tu zablokované jako její. Můžu ji sem dovézt později, třeba zítra, aby si svoje auto vyzvedla, až tu skončíte.“

Stručné a jasné. „To by neměl být problém, ale přesto jí možná budu muset položit ještě několik otázek.“

Holt stiskl rty. „Nechápu, co víc od ní chcete. Cissy přivezla našeho syna na pravidelnou nedělní večeři s babičkou.“ Znovu se podíval za Paterna na polámané tělo na podlaze. Holt zamrkal a Paterno přemýšlel, jestli je v tom muži víc, než se na první pohled zdá. „Cissy přijela pozdě a našla Eugenii u úpatí schodiště. Pak zavolala 911. Konec příběhu.“

Paternovi se vůbec nelíbil tón mladého muže. Cítil, jak mu dochází trpělivost. „Já jen kladu otázky. Pokouším se tady dobrat pravdy. Jsem si jistý, že vaše žena chápe, že chceme zjistit, co se paní Cahillové stalo. A abychom to mohli udělat, nejspíš si s vámi i s vaší ženou znovu promluvím.“ Popošel na práh. „Tak mi rovnou řekněte, kde jste byl dneska večer. Dostal jste se sem dost rychle.“ Protože už jsem byl na cestě sem, abych viděl Cissy… V Holtově těle se napjaly všechny svaly. „Moment,“ začal a zúžil oči, jak se mu v mysli otáčela kolečka poznání. Zdálo se, že teplota na verandě poklesla o pět stupňů. Déšť zurčel v okapech a řinul se rourami dolů. „Eugenie upadla. Zakopla, ztratila rovnováhu a skončila pod schody.“ Znovu se zadíval dovnitř a zjevně v duchu odhadoval vzdálenost mezi posledním schodem a tělem staré ženy. „Nemyslíte si snad, že se jedná o nějaký zločin?“ Ale jak tu otázku pokládal, probodl Paterna pronikavým pohledem.

„To se právě teď snažíme zjistit.“

„Vy jste z oddělení vražd,“ pronesl pomalu Holt.

„Zatím jsme nevyloučili žádnou možnost. Jak jsem řekl, pracujeme na tom.“ Paterno rozhodně prozatím nehodlal nic prozrazovat. Na první pohled to vypadalo, že stařena zakopla, spadla, skutálela se točitým schodištěm a zlomila si vaz, ale kdo ví? Eugenie Cahillová byla zámožná žena. Cahillové přestáli spoustu finančních úspěchů i nezdarů a nebylo žádným tajemstvím, že jejich bohatství je pevné a momentálně na prudkém vzestupu. Ale rodina trpěla i svým dílem šílenců. Marla Amhurstová Cahillová toho byla dokladem. Zdálo se jako příliš velká náhoda, že Eugenie skončí pod schody ani ne dvaasedmdesát hodin od okamžiku, kdy Marla, její snacha-vražedkyně, uteče z vězení.

Paterno se zamračil. Pomyšlení, že Eugeniina snacha uprchla, ho zžíralo. Před lety dřel jako kůň, aby Marlu dostal za mříže, ale nedávno ji kvůli přeplněnosti věznice a jejímu bezchybnému chování příkladné vězeňkyně přemístili do zařízení s menší ostrahou.

To byla ale chyba! Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se trocha z bohatství Cahillů použila na uskutečnění tohohle drobného manévru. Ani ne dva roky po přeřazení si Marla našla způsob, jak se vypařit z toho country klubu, který se tvářil jako věznice. Paterna to vlastně ani moc nepřekvapilo, jen ho to neskutečně namíchlo. Za celá svá léta služby u policie by měl co dělat, aby objevil vypočítavější vraždící mrchu, než byla Marla Cahillová. On se na to díval tak, že by po zbytek života měla zůstat pod zámkem.

A teď byla venku.

A její tchýně, opatrovnice rodinného majetku, právě náhle a nečekaně zemřela.

Náhoda?

Ani omylem.

Paterno zkrátka na náhodu moc nevěřil.

Hlavně ne tam, kde se to týkalo Cahillových.

Ale momentálně se nechtěl zabývat ani Jackem Holtem, ani nikým jiným. Ne dokud nezajistí víc důkazů. Navíc byl Holt novinář a Paterno chtěl zatím udržet reportéry co nejdál od místa činu.

„Klidně vezměte svou ženu domů,“ souhlasil. „Pokud budu potřebovat něco dalšího, zavolám. A tady…“ Sáhl do peněženky, vytáhl jednu služební vizitku a podal ji Holtovi. „Jestli se se mnou bude chtít spojit, zastihne mě na některém z těchto čísel, je tam i mobil.“

„Dobře.“ Holt se stále tvářil ponuře. „Jestli je to vražda, chceme to vědět. Hned.“

„Dozvíte se to.“

Holt se otočil a utíkal deštěm, až mu podrážky bot pleskaly o mokré cihly. Oběhl keř kamélie, ramenem zavadil o povadlý květ a na zem se sneslo několik červených okvětních lístků.

Paterno ho pozoroval a stále přemýšlel, jestli si Holt vzal Cissy Cahillovou z lásky nebo pro peníze. To byla ta potíž, když jste měli miliony v akciích, nemovitostech nebo bankovních trezorech – vždycky se někdo snažil vám kus toho majetku urvat. Nikdy jste si nemohli být jistí, jestli se o vás zajímá, protože vás shledává fascinující a opravdu vás miluje, nebo ho přitahujete kvůli počtu nul na vašem výpisu z banky.

Už dřív připravila chamtivost o život několik lidí blízkých Cahillům.

V duchu si řekl, že musí Holta prověřit. Myslel si, že by mu mohly pomoct telefonní záznamy, výpisy kreditních karet a bankovních zůstatků. Pokud ta stará žena byla zavražděná. Podíval se za sebe otevřenými dveřmi a prohlížel si polámané tělo drobné mrtvé ženy, které velmi připomínalo ptáče vypadlé z hnízda. Za života představovala Eugenie Cahillova sílu, s níž se muselo počítat. Matriarchální žena, ostrá jako břitva, která řídila rodinu železnou pěstí a neuvěřitelnou vůlí.

Skutečně nešťastně upadla?

Nebo to byla vražda?

Protože byla Marla Cahillová na útěku, sázel na to druhé.

+++++

Cissy viděla Jacka utíkat k autu a stáhla okénko. „Co se děje? Můžeme odjet?“

„Policie stále vyšetřuje. Nejsou si jistí, co se s tvou babičkou stalo, a tak jsou velmi opatrní pro případ, že by to nebyla nehoda.“

„Nebyla nehoda?“ opakovala a přitom ji sevřely ty nejhorší obavy.

„Ještě nic nerozhodli,“ uklidňoval ji. Stál na dešti, košili na ramenou měl úplně promočenou, z vlasů mu kapala voda a z obličeje vyzařovala účast.

Cissy se na něj zadívala. Vražda? „To ne…, nikdo přeci babičku nechtěl zabít,“ zaprotestovala. Cožpak ale sama v hloubi duše nepřemýšlela o tom, že Eugenie nespadla? Útěk její matky. Policejní dozor. Detektivové z oddělení vražd v domě. To všechno nasvědčovalo tomu, že někdo nejspíš stál za smrtí její babičky. Cítila, jak se uvnitř chvěje a na rtech se jí formuje nevyslovené popření.

„Paterno mi dovolil, abych vás vzal domů.“

Cissy nechtěla odjet s Jackem, ale musela se odsud dostat, uniknout hrozivému starému domu s mrtvým tělem v hale a tajemstvími uzamčenými v ostatních pokojích. Teď už svítila světla ve všech čtyřech podlažích, jako kdyby byl v plném proudu obrovský večírek, ale ve skutečnosti policie, fotografové, kriminalisté a bůhvíkdo ještě pečlivě prohledávali pokoje, kde strávila tolik času svého života.

„Pojď, nebo se tu utopím. Pojedeme.“

Na konec cesty dorazila dodávka patřící koronerově oddělení a zaparkovala mezi ostatními vozy neuspořádaně zastavenými na deštěm smáčené ulici. Reportérka držící mikrofon jako zbraň vyletěla z vozidla zpravodajství a přiskočila k řidiči dodávky, jakmile stál jednou nohou na chodníku.

Cissy s hrůzou sledovala, jak asistent soudního lékaře poskytuje krátký rozhovor.

„Procvič si větu ‚bez komentáře‘,“ poradil jí Jack a ona si vzpomněla, že i on byl kdysi příslušníkem čtvrtého stavu, a když vyšel z fakulty, honil se za nejnovějším příběhem pro noviny nejen v Los Angeles, ale i tady v oblasti sanfranciské zátoky. Teď otevřel dveře spolujezdce a jejich synovi rozpínal bezpečnostní pás. „Tak pojď, chlapíku, pojedeme domů.“

Zrádce Bryan vymrštil ruce do vzduchu a začal se jako rarášek usmívat na svého otce, který byl patrně jeho nejoblíbenějším člověkem na světě.

Ačkoli nebyla nijak nadšená, že stráví s Jackem nějakou dobu, neměla na výběr. A kupodivu byla Jackova přítomnost mnohem méně stresující než přítomnost některého z detektivů. Vzala kabelku, tašku s plenkami i prošlápnutou krabici s pizzou. Společně se propletli kolem vozidel záchranky i policejních zátarasů. Jakmile vyšli na ulici, okamžitě je přepadla odhodlaná reportérka, která pronásledovala i asistenta soudního lékaře.

„Paní Cahillová!“ Cissy své jméno zaslechla, ale ženy si nevšímala. „Můžete nám povědět, co se děje? Kdo zemřel? Byla to vražda?“ Žena na malý okamžik zmlkla, aby se nadechla, ale Cissy se držela za Jackem a Bryanem. Nepodívala se do oslepujícího světla, které držel jeden člen televizního štábu, ani do kamery, o níž věděla, že sleduje každý její pohyb. „Má s tím něco společného vaše matka Marla Cahillová?“

Cissy se naježila, ale kousla se do jazyka a netrpělivě čekala, až Jack odemkne dveře džípu.

„Ozvala se vám Marla Cahillová po svém útěku?“

Zámky v džípu cvakly. Cissy otevřela dveře spolujezdce a málem přitom srazila kameramana.

„Ustupte,“ zavolal Jack přes střechu svého auta. „Bez komentáře!“

Cissy přibouchla dveře, ale kamera natáčela dál. Třesoucími se prsty se jí podařilo zapnout pás. Tímhle autem už jela stokrát, ale přesto se cítila divně, dívala se přímo před sebe, aby se očima nestřetla s pohledem sousedů a zvědavců, kteří se tu mezitím shromáždili. Bylo to tak podivné. Nejen kvůli tomu mediálnímu cirkusu, policejním vozům všude kolem a praskajícím vysílačkám. Nejen proto, že její babička teď ležela mrtvá ve velkém starém domě. Podivný byl i její vztah s Jackem.

Vzdychla. Teď, když žili odloučeně, probíhalo mezi nimi domlouvání ve stylu „tohle je tvoje“ a „tohle je moje“. Zatímco předtím bylo samozřejmé, že se o všechno dělili, a jí nikdy nepřišlo zvláštní, když řídila jeho auto, používala jeho notebook, „půjčovala“ si jeho kartáček nebo nosila jeho trička a pyžama, teď se pravidla změnila. Způsob, jakým se starali o svého syna, rozdělení jejich majetku, dny v týdnu, kdy mohli vídat Bryana, tohle všechno teď bylo sepsáno v právnickém jazyce a převázáno nedůvěrou.

Jack připoutal synka do dětské sedačky, pak přibouchl zadní dveře, oběhl auto a posadil se za volant. „Novináři,“ zaskuhral s předstíranou přísností, když zastrčil klíče do zapalování. „Hejno supů.“ Sebekriticky se usmál, protože oba věděli, že pracoval pro místní noviny nejprve jako novinář na volné noze a pak i na plný úvazek, až ho napadlo, že investuje do Tepu velkoměsta, jeho posledního dobrodružství a stejného časopisu, do kterého Cissy momentálně přispívala.

Příliš dobře chápala všechno kolem článků a příběhů, rozuměla falším a fíglům, ale nelíbilo se jí, když se zaměřili na ni a na její rodinu.

Jack zatočil volantem, odjistil ruční brzdu a vyrazil od chodníku. Jeho džíp vystřelil dolů z prudkého kopce úzkou, klikatou silnicí. Cissy si neuvědomila, že zadržuje dech, ale teď si povzdechla. „Díky bohu,“ zašeptala.

„Jo, je fajn odsud vypadnout.“

To vyjádřil velmi mírně. Cissy si třela spánek a úkosem se na něj podívala. Čelist měl pevnou jako skála, rukama svíral volant tak silně, až mu klouby na prstech bělaly, a zdálo se, že nevnímá, jak si prohlíží jeho profil. Namodralé světlo reflektorů protijedoucího vozu jí na kratičký okamžik umožnilo zahlédnout jeho ostré rysy, hluboko posazené oči, výrazné lícní kosti, hranatou bradu a husté vlasy, v létě zesvětlené sluncem. Potřeboval jen široký klobouk a vysoké boty a hned by vypadal jako hollywoodský představitel moderního kovboje. Něco na něm šeptalo „rebel“ a „nezávislý“ a „neuctivý“, všechny vlastnosti, které ji na mužích přitahovaly…, ale teď jako manželku odpuzovaly. Změnil se? Nebo snad ona?

Pochopitelně byla blázen, když se do něj tak rychle a tak moc zamilovala. Nebyl typ muže, co se žení. Samozřejmě to věděla. Viděla všechny varovné signály, měla je přímo před nosem, a žádného si nevšímala. Cítila, že je přesvědčený starý mládenec, muž, který chtěl běhat za ženskými, workoholik, co trávil v práci bezpočet hodin, aby zajistil úspěch a rostoucí oblibu svému místnímu časopisu. Ve své práci začal využívat internet a časopis tím jen získal, a on tak byl vždycky krok před všemi ostatními.

Popisovali ho jako „ničemného“ vydavatele, ke konkurenci se choval jako nelítostný zabiják a byl chytřejší než většina z nich.

A ona na něm milovala úplně všechno.

Dokud nepřekročil hranici.

Teď za volantem džípu řídil vůz z kopce směrem k finanční oblasti. Když vjeli do čtvrti Stanyan, zachytila známou vůni jeho vody po holení a v duchu si nadávala, že si tak živě pamatuje, jak ji ta vůně i ten muž rozpalovali. I v noci, kdy se s ním setkala poprvé.

Cissy – v té době byla na vysoké a zoufale přemýšlela, co udělá se svým životem – šla na charitativní večírek Cahillova domova, protože na ni babička naléhala. Plánovala, že se ve starém, zatuchlém hotelu ve snobské čtvrti Nob Hill narychlo ukáže, aby uspokojila Eugeniinu potřebu „rodinné solidarity“, a pak hned vypadne. Přestože si Cissy myslela, že Cahillův domov je užitečný, neviděla důvod, proč by se stýkala s nafoukanci z výboru nebo si povídala s usedlými členy několika nadací, kteří dům pomáhali financovat.

Vyprávějte o nudě!

To, co nečekala, když překračovala práh obrovského tanečního sálu s broušenými lustry, vzorovaným kobercem a neuvěřitelným výhledem na zátoku, byl Jack Holt s povolenou kravatou, vykasanými rukávy košile, rozcuchanými vlasy, protože si je prsty příliš často prohrabával, a s vůní téhle svěží vody po holení. V ruce měl skleničku, na ostře řezaném obličeji sebejistý úsměv a v pronikavě modrých očích mu blýskal nedostatek úcty. Měl tu drzost, že na ni mrkl, když kolem něj procházela – jako kdyby oni dva sdíleli nějaké tajemství.

Hráč, pomyslela si a okamžitě ho odepsala. Během večera na něj ještě několikrát narazila a pokaždé na něm našla něco zajímavého. Dostal ji až tehdy, když je představil jeho otec Jonathan Holt, který znal její babičku.

Možná kdyby se právě nevzpamatovávala z obtížného vztahu s Noahem Chandlerem, budoucím právníkem, se kterým se setkala na Univerzitě Jižní Kalifornie, nepropadla by tak moc Jackově kouzlu, ale pravda byla, že hledala něco nebo někoho jiného. Někoho ostřejšího a zábavnějšího. Možná někoho staršího.

Zranilo ji, když se dozvěděla, že Noah chodí se studentkou práv, chytrou, krásnou dívkou z L. A., kterou Cissy potkala, a vytušila, že se o něj zajímá víc než jen jako o přítele. Věděla, že po něm jede, ale Noah předstíral neviňátko a všechno popíral, dokonce zašel tak daleko, že ji obvinil z toho, že je paranoidní.

Je k vzteku mít vždycky pravdu, pomyslela si Cissy a v duchu si odfrkla.

Několik dní po promoci se s Noahem nadobro rozešli. O pár dnů později už byla Cissy zpátky v San Francisku a setkala se s Jackem, který byl samý úsměv, dolíčky ve tvářích a sexy oči. Tančil s ní, pil s ní a šeptem si utahoval z „hlupáků“ na večírku. Nakonec ji naprosto očaroval – a stáhl jí oslnivě rudé šaty.

A ten večer to neskončilo. Co začalo jako žhavý flirt na jednu noc, se změnilo na neuvěřitelně opojný poměr a skončilo u oltáře jedné maličké kaple v Las Vegas, kde jim svědčili úplně cizí lidé. Jejich útěk skončil narozením báječného syna a manželstvím, které se zdálo od samého začátku předurčené k nezdaru.

Cissy na to přestala myslet. K čemu to bylo? Dívala se ven předním sklem, pozorovala stěrače rozhánějící velké kapky deště a poslouchala starou rockovou písničku, která se linula z reproduktorů. Záře velkoměsta se před nimi rozprostírala v oslnivé přehlídce a za ní se táhly inkoustové vody zátoky až k protějšímu břehu, kde se jako šperky třpytila další světla.

Dnes večer však krásu toho výhledu nevnímala.

Cítila prázdnotu. Otupělost. Nedokázala si představit život bez babičky v rukavičkách, ale se železnou pěstí; nevěděla, jaké to bude, když je Eugenie mrtvá. V některých ohledech to možná bude snazší, ale určitě už to nebude tak výrazně osobité. Pokud něčím Eugenie Cahillová opravdu byla, pak absolutní vládkyní, jejíž pravidla se neporušovala.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Jack.

„Ne.“

„Je mi to líto, Ciss.“

„Já vím.“ Prudce zamrkala, aby zahnala nový příval slz. Dokázala přijmout jeho lhostejnost, dokonce vztek, ale ne jeho laskavost, ne, když neměli šanci na usmíření, což opravdu neměli. „Pořád myslím na to, že kdybych nepřijela pozdě, kdybych tam byla včas, nebyla by spadla.“

„Myslíš, že upadla?“

„Samozřejmě,“ prohlásila a znovu potlačila své nejčernější obavy.

„Proč je tam pak ten maník z vražd?“ Jack nervózně zabubnoval prsty na volant, projel Haight-Ashbury a kolem Buena Vista Parku. Dupl na brzdu kvůli neukázněnému chodci, a když muž přešel ulici, řekl: „Paterno se svou kolegyní jen tak nejezdí na každé místo činu.“

„To je kvůli mojí matce,“ prohlásila ponuře Cissy. „Od chvíle, co utekla, policie hlídá naše domy. Jako kdyby se Marla rozběhla za mnou nebo za babičkou! To je úplná pitomost. Je dost chytrá, aby věděla, že tam na ni bude policie čekat.“

„Takže se ti neozvala?“

Jack si myslel, že ji Marla zkontaktovala? Probodla ho nevěřícným pohledem. „Přeskočilo ti?“

„Je úplně normální, že by tě chtěla vidět. Možná bude chtít vidět i Jamese.“

„Neví, kde je,“ namítla Cissy a pomyslela na svého bratra, kterému bylo už skoro jedenáct a schovával se u tety a strýce v Oregonu. „Řekla bych, že uteče, co nejdál to půjde. Nejspíš do Mexika. Nebo do Kanady.“

„Bude potřebovat papíry. Doklady.“

Cissy ho obdařila pohledem, který jasně říkal, aby nebyl tak naivní. „Utekla z vězení. Myslím, že přijde i na to, jak se vyhnout policajtům a sehnat falešný doklady. Jestli to nevěděla předtím, než ji zavřeli, jsem si jistá, že teď už to ví. Někteří její „přátelé“ za mřížemi znají lidi zvenku, kteří seženou jakýkoli doklad, co bude potřebovat.“

„Nemohla si obstarat doklady bez pomoci a bez peněz.“

„No, ode mě žádný nedostala,“ prohlásila rozhodně Cissy. „A myslím, že policii došlo, že má nějakého komplice.“

„Koho?“

„To je otázka za milion dolarů,“ podotkla. Navíc přesně ta, kterou si kladla od chvíle, co Marla uprchla z vězení. „Neumím si představit, kdo by jí chtěl pomáhat.“

„Ne všichni ji nenáviděli.“

To je pravda, pomyslela si, když zahýbali za poslední roh a vjeli do její ulice. Matka vždycky přitahovala spousty lidí. Nejen krásných, ale i bohatých. Ale aby jí pomáhali utéct? To není zrovna činnost pro někoho, s kým chodívala po nákupech nebo hrála tenis.

Jack zajel s džípem na příjezdovou cestu před garáž a ona pocítila nepatrnou úlevu, že je doma. Opravdu uplynuly sotva tři hodiny, kdy se vypravila k babičce a ještě nic netušila? V tom krátkém časovém rozpětí se její život nezvratně změnil. Teď vystoupila z auta, vzala věci, zatímco Jack odnesl Bryana do domu a posadil ho do vysoké židličky.

Zdálo se to tak přirozené.

Maličká nejužší rodina.

Ale tou nebyli. Nemohla si dovolit nechat se oklamat a myslet si, že vztah mezi ní a jejím manželem se vrátil zpátky k důvěře, kterou přísahali při své svatbě. Ačkoli se pro něj zdálo naprosto normální, že stojí v kuchyni, musela si připomínat, že věci se změnily. Navždy. Malou část jejího srdce to rozdíralo, ale ignorovala ji.

Než si její manžel udělal pohodlí, Cissy prohlásila: „Myslím, že teď už to zvládnu. Dík.“

V koutcích úst mu ztuhly rty. „Nedělej to, Ciss,“ varoval ji.

„Co nemám dělat?“

„Hrát roli zlý exmanželky. Však víš, celé naježené a schopné zvládnout svůj vlastní život bez ohledu na trauma, kterým právě prochází.“

„Ale já to dokážu. Zvládnu všechno.“

„I vraždu babičky?“

„Nebuď takovej prevít.“

Naklonil hlavu a neodporoval jí. „Jen chci čelit realitě.“

Letmo se podívala na syna a maličko ztišila hlas. „Teď se o tom nebudeme bavit, ano? Malý uši toho slyší spoustu, Jacku. Možná bys měl jít domů.“

„Tohle je můj domov.“

„Už ne. A já jsem unavená. Byl to hrozný týden.“ Na tácek u stoličky položila kousek pizzy a do dětského hrníčku nalila mléko. „Opatrně,“ řekla synovi a on se rozpustile usmál jako jeho otec, popadl hrníček a rozkymácel ho, až vylil mléko na zeď, podlahu, podnos i na Cissy.

Výborně.

„Toho jsem se bála. Právě jsi přišel o svou ‚propustku ze žaláře‘, hochu.“

Vzala hrníček a on začal natahovat, ale stihla ho upoutat jeho oblíbenou hračkou. Maličké gumové autíčko bez pohyblivých dílků. Nic nedělalo, ale vypadalo přesně jako Jackův džíp.

„Tatííí auto!“ zavýskl vesele a začal se zabývat autíčkem.

Cissy si utěrkou osušila svetřík a pak utřela pult. Podívala se na Jacka a všimla si jeho potlačovaného úsměvu. „Nic neříkej,“ varovala ho, ukázala na něj prstem a přitom jí utěrka vyklouzla. „Sakra.“ Shýbla se, zvedla ji a málem se hlavou srazila s Jackem, který se pro mokrý hadřík také ohnul. „Mám ji!“ Vzala hadr, utřela rozlité mléko, pak přešla na místo, kde kdysi bývala veranda, ale teď tam měla zimní zahradu. Otevřela dveře přístěnku, upustila utěrku a ta skluzem dojela až do prádelny v suterénu.

Když se vrátila do kuchyně, Jack už z lednice vytáhl dvě láhve piva. „To jsem si zapomněl odstěhovat,“ řekl a otevřel je. Jednu láhev jí podal, ťukl o hrdlo její láhve a řekl: „Na lepší dny.“

Jedna její část se s ním chtěla přít a vyhodit ho z domu, ale další jí řekla, aby to pro dnešek nechala plavat. Nepotřebovala další hádku. Měla dojem, že na obzoru se jich i tak kupilo dost. Zdráhavě ho obdařila smířlivým úsměvem.

„Amen,“ zašeptala. „Na lepší dny.“

Zvedla láhev ke rtům, ale zarazila se, protože ji napadla strašná myšlenka.

Co když tohle byl ten nejlepší den?

Co když od teď bude všechno jen horší? Zhluboka se napila, zatímco její syn tloukl maličkým autíčkem o židličku.

To byla tedy děsivá myšlenka.

4

Paterno cítil, jak ho začíná pálit žáha.

Sáhl do kapsy a vyndal téměř prázdnou krabičku Tums. Hodil si dva bílé prášky do pusy, pomalu přehlédl rezidenci Cahillových a uvědomil si, že tohle je cena, kterou platí za návrat do města. Před pár lety si vzal dovolenou a nějaký čas pracoval v Santa Lucii, protože měl za to, že by se mu mohl zalíbit klidný život. Přestože vyřešil jeden velký případ, do kterého byla zapletená rodina hasiče, postupně ho pomalé tempo života na malém městě začalo nudit. Užil si dost prohlídek vinic, golfu i muškaření, ale klidný život ho nebral. Popravdě řečeno se mu stýskalo po ruchu a shonu velkoměsta: po prudkých kopcích, bohaté historii a rozmanitých prvcích i národnostech San Franciska. Miloval vůni přístaviště, irských hospod, hluk i barvy Čínské čtvrti, zkrátka všechno. Pokaždé cítil vzrušení, když přejížděl Golden Gate Bridge, a tu a tam jel i tramvají. Měl zkrátka rád atmosféru města, jeho vůni. Takže navzdory téhle nové události v rodině Cahillů a dlouhým hodinám, které trávil na oddělení, byl rád, že je zpátky.

„Haló! Detektive! Tady!“ Z domu na něj gestikulovala Tallulah Jeffersonová, aby se vrátil zpátky. Prohlížela mramorovou dlažbu na podlaze, zatímco soudní lékař zkoumal tělo, měřil vnitřní teplotu, prozkoumával pohmožděniny a barvu promodralé skvrny. Drobná černoška Jeffersonová byla naprosto oddaná své práci kriminalistky. Dokázala se odpoutat od svého zevnějšku způsobem, který Paterno nikdy neviděl. Nikdy nepoužívala make-up a vždycky nosila nějakou pásku do vlasů, kterou si stáhla pružné kudrny z obličeje. Teď bylo její obvykle hladké čelo zachmuřené zamyšlením, protože se spolu s Quinnovou nakláněla nad úpatím schodiště, zatímco jeden technik snímal otisky ze zábradlí a fotograf všechno dokumentoval.

„Co máte?“ zeptal se, když k nim došel.

„Nebyla to nehoda, to máme.“ Jeffersonová přikývla, jako kdyby souhlasila sama se sebou, pak se podívala vzhůru na odpočívadlo a zamžourala očima. Paterno se domníval, že si v duchu přehrává zpomalený záběr, jak nejspíš probíhaly poslední vteřiny života Eugenie Cahillové. „Já to vidím tak, že spadla z odpočívadla, ne ze schodů.“ Jeffersonová ukázala na široké dřevěné schodiště pokryté drahým běhounem. „Nemůžu najít žádnou známku toho, že někdo narazil do zdi, není tu žádná krev, nikde žádné škrábance na zábradlí nebo schodech, kde by do nich její tělo nebo hůl narazily nebo se od nich odrazily, když padala dolů. Není nic na běhounu, žádné slzy na koberci ani šmouhy krve, tedy žádné, které bych viděla.“ Jeffersonová se poškrábala u pásky ve vlasech. „A podívejte, kde skončila… Tamhle.“ Kriminalistka přešla k tělu oběti, které zrovna soudní lékař připravoval, aby se mohlo dát do plastového vaku.

Na podlaze se rozprostírala kalná rudá skvrna. Eugeniina krev utvořila kaluž přesně pod obrovským lustrem visícím z patra nad nimi. Nad drobným tělem oběti se křišťál, osvětlený stovkami malých světýlek, zdál příliš okázalý a obrovský. „Je dobré tři metry od spodního schodu. Ani náhodou by ji žádná setrvačná síla nedostala tak daleko, i kdyby klouzala po dlaždicích. Tahle předložka“ – Jeffersonová ukázala na malý kulatý koberec u úpatí schodiště, – „by nezůstala na svém místě, ale vidíte – ani žádné třásně nejsou jinde, než mají být. Na podlaze není žádná krev. Žádné stopy po jejích botách. A myslím, že tělem nikdo nehýbal. Zdá se, že zůstala ležet přesně tam, kam dopadla.“

„Někdo ji strčil?“

Jeffersonová se podívala na odpočívadlo. „Neměřila ani metr a půl a nejspíš byla trošku shrbená. Chodila s holí. Zábradlí by ji udeřilo někde tady.“ Zvedla ruku ke svému tělu a naznačila místo těsně pod svými ňadry. „I kdyby zakopla nebo upadla nebo dostala infarkt či mrtvici, jak se dostala přes to zábradlí? Umím si představit, že nahoře zakopla a padla na zábradlí, a pokud by bylo hodně křehké a ona do něj udeřila velkou silou, možná se to staré dřevo mohlo rozpadnout. Pak snad mohla spadnout dolů, ale já si myslím, že ne. Je to jedno. Já to prověřovala. Zábradlí je dubové a pořádně pevné. Nenašla jsem žádný uvolněný spoj, žádné zlomené příčky. Navíc si myslím, že to tělo je na špatném místě. Pokud by spadla nebo přepadla, skončila by tady.“ Jeffersonová přešla pod odpočívadlo blíž ke zdi. „Budeme to vědět, až po pořádném proměření, ale odhaduju, že buď ze zábradlí skočila šipku, což znamená, že se z něj musela odrazit, nebo, což je pravděpodobnější, jí přes něj někdo pomohl.“

„Vražda.“

„Je to předběžné, ale ano, bude to tak, jak říkám. Na odpočívadle jsem sice nenašla žádné známky zápasu, ale prohlédnu to tam ještě jednou.“

Kdo by ji zabíjel? uvažoval Paterno. Očima zabloudil z haly do obývacího pokoje, pak do chodby, o které z předchozích návštěv věděl, že vede do kuchyně, jídelny a k výtahu. Pokud si dobře pamatoval, přízemí bylo přísně vyhrazené zábavě, v prvním patře pak Eugenie skutečně bydlela, měla tam svůj pokoj, ve druhém patře byly ložnice a třetí kdysi obývalo služebnictvo, které v domě bydlelo. Pod celým domem byla garáž. Dům měl cenu milionů a Paterno přemýšlel, komu připadne, když je teď Eugenie mrtvá. Z haly přešel do obývacího pokoje a rozhlédl se. „Neviděl někdo psa?“

„Cože? Psa?“ zeptala se Jeffersonová.

„Malého bílého psa. Patřil oběti. Podle její vnučky Eugenie nikdy nikam bez té potvory nechodila.“ Vzpomněl si na malého bílého voříška, směsku něčeho a teriéra. Když tu byl naposledy, ten pes ho pěkně štval, a domníval se, že s věkem se jeho chování nijak nezlepšilo. Bylo jen neuvěřitelné, že ten pouliční kříženec ještě žije.

Nebo žil.

Jeffersonová vyšla po schodech na odpočívadlo. „Žádný pes, bílý ani jiný.“

„Dejte mi vědět, jestli ho najdete.“

Jeffersonová se na něj usmála a odhalila maličko křivé zuby, které proti její čokoládové pleti bíle zářily. „Kouše?“

„Nejspíš,“ řekl Paterno. „Je to Cahill.“

Odfrkla si a obrátila pozornost zpátky k zábradlí. Pečlivě prohlížela sloupky umístěné přímo nad tělem. Mezitím se technici ve své pečlivé honbě za důkazy rozešli po celém domě, snímali otisky, sbírali úlomky a neustále fotografovali.

Quinnová se přidala k Paternovi. „Začnu s telefonními záznamy, počítačem a jejím diářem. Všechno je to v knihovně.“

„Ona má počítač?“ zeptal se Paterno.

Quinnová přikývla.

„Její vnučka řekla, že ho neměla ráda.“

„Prověřím to.“

„Podívej se, jestli nenajdeš nějaké úřední listiny,“ dodal. „Pojistky a poslední vůli.“ Svraštil čelo a zadíval se na prostory obrovského domu s originály uměleckých děl a drahým, i když starým zařízením. „Takovýhle dům musí mít sejf.“

„Už na tom pracuju,“ ujistila ho Quinnová a vydala se po schodech nahoru do knihovny.

Paterno se znovu podíval dolů na oběť. Poslední pohled, než ji zapnou do plastového vaku a položí na nosítka. Sevřel se mu žaludek, když znovu viděl drobné tělo mrtvé ženy oblečené v drahých kalhotách, saku a blůze s šálou. Jako kdyby si chtěla zahrát bridž nebo dát šálek čaje s přáteli. Vlasy měla rozcuchané a zakrvácené, ale domníval se, že byla nedávno u kadeřníka – hladké meruňkové kudrny stále ještě držely. K čertu se vším. Měl z toho špatný pocit. Opravdu moc špatný.

+++++

Alespoň že pivo je studený, pomyslela si Cissy, přestože když brala v úvahu venkovní teplotu, měla by s Jackem upíjet horkou čokoládu s kapkou whisky nebo Bailey’s, nápoj, který si oblíbili na několika lyžařských výletech v Tahoe a v údolí Heavenly. To bylo dávno, ve dnech, kdy jim všechno připadalo kouzelné. Vzpomněla si, jak se vrátili do chaty vyčerpaní z lyžování, v Jackových vlasech tál sníh a obličej měl zrudlý zimou. Dupali v přeskáčích, objednali si pití, posadili se venku a dívali se na průzračné, neuvěřitelně modré vody jezera. Později, po dlouhé koupeli v horké venkovní lázni, pak v pokoji strávili hodiny milováním.

To bylo tak dávno.

Cissy se napila z láhve a odsunula takovéhle myšlenky do zamčené komůrky, kam patřily. Nemělo smysl fňukat nebo s lítostí vzpomínat. Celým svým srdcem sice milovala Jacka, ale nějak to nevyšlo. Nebyla to žádná tragédie, stává se to tak často.

Ale nikdy sis nemyslela, že se to stane tobě, viď?

Cissy věřila, že až se vdá, bude to na celý život a vezme si muže, který ji bude bezmezně milovat. Toužila po lásce jako narkoman – citová potřeba, o které by každý průměrný cvokař řekl, že leží v troskách jejího zničeného dětství. A měl by pravdu. Cissy nikdy nezažila takovou lásku ani od své babičky, a rozhodně ne od své chorobně egoistické matky a narcistního otce. Myslela si, že s Jackem a Bryanem – s její vlastní malou rodinou – bude život jiný.

Ach, jak se mýlila.

Seděli u stolu, který si koupili z druhé ruky a společně spravili. Byl to první splněný plán z bezpočtu dalších. Teď se u tohoto stolu dělili o to, co mohli zachránit z pizzy, a snažili se, aby se ticho nestalo příliš trapné.

Cissy se opřela ve „své“ židli – postavené vedle francouzského okna vedoucího na zadní dvorek. Nechtěla vzpomínat, jak tenhle dům hledali a jaké se jich zmocnilo nadšení, když ho našli. Byl zchátralý, potřeboval „něžnou péči“, jak se říkalo v inzerátu realitní kanceláře, „superopraváře“ a jednalo se o „sen všech kutilů“. Tenhle sto let starý viktoriánský dům splňoval toto všechno měrou vrchovatou, ale oba se do něj zamilovali ve chvíli, kdy překročili jeho shnilý práh. Koupili ho, najali dodavatele a další rok strávili každý večer a víkend strháváním tenkých, špinavých, třicet let starých koberců, pak broušením dřevěných podlah a jejich natíráním až k zářícímu lesku. Nahradili kachličky nebo je znovu vyspárovali a strhli vrstvy nejošklivějších tapet, jaké kdy viděla. Pracovali do úmoru, ale každý okamžik si vychutnávali.

Cissy si byla jistá, že počali Bryana první noc, kdy se nastěhovali. Nejspíš tehdy, kdy zkoušeli odolnost podlahy v obývacím pokoji. Teď očima zabloudila k tomu pokoji i k lesklé patině dubových prken. Hned za rohem byl krb a tam na spacím pytli, se kterým často tábořili, zplodili své první a jediné dítě. Myslela si, že bude milovat Jacka Holta navěky.

Odsunula tuhle nepříjemnou myšlenku stranou, znovu se napila piva, pak upravila Bryanovi dětský bryndák, než stačí vylít i zbytek mléka na sebe, na stoličku, okolní zdi a podlahu. Její syn nakrčil nos a ukázal nové zuby. „Dolů?“

„Za okamžik, zlatíčko.“

„Vím, že teď na to není nejvhodnější chvíle,“ řekl Jack, „ale chci, aby sis ten rozvod promyslela.“

„Promyslela,“ opakovala Cissy. Jako kdyby o tom nepřemýšlela znovu a znovu a pořád dokola.

„Musíme tomu dát ještě šanci, Ciss. Sakra, nejsme spolu ještě tak dlouho, abychom zažili špatný časy, natož abychom měli čas je překonat.“

Pozorovala muže, kterého si vzala. Byl to snad poblouzněný šílenec? „Měl jsi poměr, Jacku. S Larissou. Konec příběhu.“

„Já jsem ne…“

„Ale měl,“ přerušila ho. „Tohle jsme už probírali, tak snad znova nemusíme. Dovezls mě domů a teď můžeš jít. Tady už nebydlíš.“

„Já si to nevybral, Ciss.“

„To nevadí. Je to nejlepší řešení.“

„Stýská se mi po tobě.“

„Na tos měl myslet, když jsi spal s jinou.“

„Říkám to po miliontý, já s nikým nespal. Ty to víš taky. Jen si hledáš výmluvu.“

„Naštěstí pro mě jsi mi ji poskytl zatraceně dobrou.“ Vstala, rozepnula Bryana a vytáhla ho z vysoké stoličky. Opřela si ho o bok, utřela mu mléko z tváře a pak ho postavila na podlahu. Hned odběhl do obývacího pokoje ke své krabici s hračkami a Cissy se pustila do svého manžela. „Přistihla jsem tě, když jsi vycházel z Larissina domu, Jacku. Prosím neurážej mě tou starou historkou, že se ‚nic nestalo‘. Prostě odejdi, Jacku. Tohle nemá smysl.“ Bryan se přiloudal zpátky do kuchyně a v jedné ruce držel už řádně odrbanou vycpanou žábu. Cissy se na něj obrátila: „Řekni ahoj tatínkovi, zlatíčko.“

„Ty prostě nechceš poslouchat. Jsi tvrdohlavá jako mezek.“

„Tvrdohlavá,“ opakoval Bryan a začal se chichotat, protože ho Jack zvedl ze země. Prudce ho uhodil do ramene a řehtal se: „Tatíííí! Tatíííí!“ Opakoval to tolikrát, až měla Cissy pocit, že se pozvrací. Tvrdohlavá? Moc ráda by se o tom s Jackem dohadovala, ale ten s Bryanem zrovna utužoval mužské pouto. Smáli se a hráli si spolu, tak se rozhodla, že je nebude rušit. Přestože se z Jacka vyklubal prachbídný manžel, nemohla pominout skutečnost, že své dítě miloval. Rozhodně byl skvělý otec, i když sám žádné dokonalé rodičovské vzory z vlastní rodiny neměl. Opravdu se snažil.

S nechutí to Jackovi přiznávala, hlavně když pomyslela na své vlastní dětství. Pro Bryanovo blaho se pokusí zapomenout na zlost a bolest způsobenou jeho zradou a udělá to nejlepší, co bude v jejích silách, aby otec a syn měli pěkný vztah. Nebyla Bryanova vina, že spolu s Jackem nedokázali vyjít.

Svého otce si nevybral.

Vybrala mu ho ona.

+++++

„Podívej, koho jsem našla.“ Janet Quinnová, která prohledávala knihovnu v prvním patře, scházela po schodech a nesla třesoucího se bílého psa. Paterno vzhlédl od podlahy. Pečlivě si zrovna prohlížel dlaždice, na které narazilo tělo. Stále byla všude krev, ale tělo, které bývalo Eugenií Cahillovou, už konečně odnesli.

„Kde byl?“

„Krčil se ve skříni pod policí s prvními vydáními Sherlocka Holmese.“

„V dobrý společnosti,“ poznamenal Paterno.

„Je vyděšený k smrti. Doslova se třese. Zajímalo by mě, kdo ho tam zavřel. Eugenie? Nebo vrah? Považujeme to za vraždu, ne?“

„Vypadá to tak. Jeffersonová si je naprosto jistá.“

„Kdo by chtěl starou dámu zabít?“

Paterno si vybavil Marlu Cahillovou. „Co třeba její snacha?“

„To by bylo dost odvážný přijít sem hned po útěku.“

„Zapomnělas na Marlu Cahillovou? Bezostyšnost pro ni není ani zdaleka přiléhavý výraz.“ Zažil už spoustu intrikářských, chladnokrevných lidí, ale mezi ženami rozhodně vítězila Eugeniina snacha.

„Není pitomá.“

„To vůbec ne.“

„Musela by vědět, že to tady hlídáme.“

„No, někdo zavolal 911, než se tady objevila její vnučka. Vsadím se, že ten, kdo svým telefonátem odvolal naše lidi, je do toho zapletený. Když zjistíme, kdo to byl, nejspíš se pohneme z místa.“

Quinnová přikývla. „Volající byl muž. To jsem už zjistila.“

„Byl koupený. A volal z veřejného automatu.“ Paterno už tohle věděl, protože hovořil s operátorem na tísňové lince. Přidřepl vedle krvavých skvrn a zvrátil hlavu, aby se podíval na odpočívadlo, jako už to udělal půltuctukrát. V duchu si přehrával scénu, o které se domníval, že právě tak ve skutečnosti proběhla. Nebylo potřeba žádného Herkula, aby přehodil drobnou ženu přes zábradlí, ale na druhou stranu, Eugenie by se jistě bránila. Pokud nebyla zdrogovaná nebo nedostala mrtvici či infarkt. Bude vědět víc, až v laboratořích udělají všechny toxikologické testy a rozbory krve a dostane úplnou zprávu z pitvy. „Začnu obvolávat zaměstnance,“ řekl Quinnové. „Ty se postarej o telefonní záznamy.“

„Mám to v plánu,“ odpověděla Janet. Pohladila psovi hlavu a ten zakňoural. „Víš, jak se jmenuje? Myslím ten pes.“

„Vnučka říkala, že Coco.“ Pamatoval si na toho zatraceného hafana, když tu byl před deseti lety. Tehdy byl pes mladší a neprodělal žádné trauma. Byl bojechtivý a ňafal kolem sebe a vůbec dělal jen potíže. Teď mu však bylo bílého voříška skoro líto. „Vezmu ho k ní domů. Ptala se po něm.“

„Po ní,“ opravila ho Janet, „Coco je fenka.“

„Proč myslíš, že toho psa zavřeli? Překážel?“

„Třeba se tam dostala náhodou. Můj kocour si občas zaleze do kumbálu nebo do místnosti, u které zavřu dveře, a pak ho celé hodiny nemůžu najít.“

„Tohle je pes. A já si ho… ji pamatuju, vůbec nebývala ustrašená ani mírná.“ Zahleděl se do malých černých knoflíkových očí.

„Dám ti ji do auta, abys ji mohl odvézt k Cissy Holtové. V ložnici jsem zahlédla přepravku.“

„Tam jsme s prací ještě neskončili,“ prohlásila Jeffersonová, když měřila kousek rozbité zkrvavené dlaždice přímo pod balkonem. „Dejte nám ještě chvilku, než začnete odnášet věci.“

+++++

„Myslím, že bych tu měl zůstat,“ řekl Jack ve chvíli, kdy Cissy myslela na to, že by měl odejít.

Zatracený Jack, uměl být tvrdohlavý jako mezek. Přesto měla dojem, že se snad přeslechla.

„Nepoužívej to jako výmluvu.“

Podal jí Bryana. „Jestli chceš, ustelu si na gauči.“

„Nechápeš, co znamená slovo ‚odloučení‘?“ nespokojeně chtěla vědět Cissy. „Neslyšels, co jsem právě říkala? A moment.“ Zarazila se, aby dodala váhu svým slovům, a navíc se jí malý v náručí vrtěl. „Neříkals, žes dneska dostal ty papíry?“

„Nehádej se se mnou,“ pronesl nebezpečně tiše Jack. „Prostě bych měl lepší pocit,“ řekl. Stál u ní tak blízko, že cítila svěží vůni jeho vody po holení a viděla čárky v jeho temně modrých panenkách. V její náruči měl malý zrádce tu drzost, že je oba oslňoval neuvěřitelnými dětskými úsměvy. Jako kdyby bylo na světě všechno v pořádku, jako kdyby jeho milovaná prababička byla živá a jeho rodiče si žili jako v pohádce.

„Ne,“ zašeptala, přestože jí pukalo srdce.

Jack se naklonil ještě blíž a jeho dech ji šimral v uchu. „Tvoje šílená matka je na svobodě, Ciss. Vzpomínáš si na ni? Na to, jak nelítostná a krutá umí být? Bůh ví, kde se objeví nebo co udělá. A dnes večer zemřela tvoje babička, nejspíš jí na onen svět někdo pomohl.“

„To nevíš.“

„Já jen vím, že je to moc podivný, a nelíbí se mi to. Proto tady zůstanu.“ Aby podpořil svá slova, přešel do obývacího pokoje, obešel hromadu synových hraček a klesl na koženou sedačku, kterou společně vybrali před necelými dvěma lety.

Její bláhové srdce se sevřelo, ale ona si ho nevšímala a jen stiskla svého syna o něco silněji. „Jacku, tady nemůžeš zůstat.“

„Co uděláš? Zavoláš policii?“

„Nejspíš už stojí venku a čekají na Marlu.“ Bože, byl tak umíněný. „Nechci tě tu.“

„Je to jen na noc.“

„Ne, Jacku. Ani na jednu noc, ani na jedinou hodinu.“ Přehodila si Bryana na druhý bok.

„Sakra, Cissy.“

„Já vím. Jsem tvrdohlavá. To ty vlastně taky. Měli bychom se k sobě báječně hodit.“ Rozčílil ji; všechen vztek, který pocítila, když viděla, jak Jack vychází z Larissina bytu, se v ní znovu probudil.

Vybavovala si tu scénu velmi živě. Jack si zastrkoval košili do kalhot, kravatu neměl, vlasy byly mokré a rozcuchané, jako kdyby si je po sprchování jen utřel ručníkem. Larissa stála mezi dveřmi v županu a zdálo se, že nic víc na sobě nemá. Cissy kleslo srdce až ke kolenům, když seděla v autě o půl bloku dál a na očích měla tmavé brýle.

Přestože se nepolíbili, Jack se na Larissu při odchodu usmál a zamával jí, než seběhl ze schodů ke svému džípu stojícímu na parkovišti přímo před činžovním domem. Larissa ho pohledem vyprovázela, postoupila bosá na vnější balkón, naklonila se přes zábradlí, a když startoval svůj vůz, poslala mu vzduchem polibek. Její čerstvě umyté vlasy zachytily sluneční paprsky a výstřih si hrál na schovávanou s klopami županu. Jedno prso na okamžik vyklouzlo ven, než se smíchem přitáhla obě klopy zase k sobě.

Všechno pro Jacka.

I teď, když na to Cissy myslela, znovu pocítila, jak moc ji to zranilo a rozzuřilo. Ztuhly jí čelisti.

Jako kdyby Jack četl její myšlenky, přestal se s ní přít. Natáhl ruku a rozcuchal Bryanovy blonďaté kudrny. Unaveně se zeptal: „Vážně to chceš právě takhle?“

Maličko zvedla bradu. „Rozhodně.“

„Pak… jestli vy dva tu budete v pořádku sami…“

„Budeme v pořádku,“ ujistila ho, jako kdyby to myslela vážně, jako kdyby ji tolik nebolelo, že se na něj dívá, jako kdyby netruchlila po babičce, jako kdyby si opravdu nedělala hlavu s útěkem své matky z vězení. „Když budu mít štěstí, možná se mi přede dveřmi utáboří dva detektivové.“

Zamračil se a zdálo se, že se s ní chce dohadovat, ale pak si to rozmyslel. „Tak dobře, nejspíš teda půjdu.“ Popadl syna do náručí, objal ho a pak ho postavil na zem. „Sbohem, chlapíku,“ řekl Bryanovi a jeho něžný tón sevřel Cissy srdce.

Potichu přešla k hlavním dveřím a otevřela je. Jack našpulil rty. Probodl Cissy očima a jeho pohled jí vyrazil dech. Byl temný. Žhavý. Zlostný. A neuvěřitelně sexy. Teplota v domě jako by o několik stupňů vyšplhala. Ale mezi nimi to bylo vždycky takové, jejich city byly prudké a vášnivé.

„Vyhrálas, Ciss. Je mi líto babičky.“ Když kolem ní procházel, rychle ji maličko políbil na tvář a ona ho málem zastavila. Srdce se jí rozbušilo a cítila, jak jí rudnou tváře. Nedělej to, Cissy. Ať tě znovu neoklame. Jen toho budeš litovat.

Ani se na něj nepodívala. Ať si myslí, že je bezcitná potvora; už to stejně bylo jedno.

Jack vyšel ven a dovnitř vrazil poryv vlhkého vzduchu. Uslyšela supět a rachotit kotel, jak se snažil spustit, ale chvilku nato úplně ztichl.

Bryan se jí v náručí kroutil a vrtěl. „Tatííí!“ vykřikl najednou, jako kdyby konečně pochopil, že jeho nejoblíbenější člověk na světě právě odchází. „Tatííí!“

Jo, pomyslela si Cissy, nohou přibouchla dveře a cítila se prachbídně – byl to naprosto příšerný den.

5

Jack si cestou ke svému vozu v duchu pořádně nadával. Se Cissy to zkazil, o tom nebylo pochyb a ona mu teď dělala ze života peklo. Byl přesvědčený, že si to zasloužil. Ne že by s Larissou spal. Ale byl tomu zatraceně blízko. Příliš blízko. „Blbče,“ mumlal, odemkl džíp a vklouzl za volant. Vycouval z příjezdové cesty a vydal se ke svému bytu, ale vůbec se mu nelíbilo, že ji nechává samotnou.

Objel blok a na ulici našel volné místo na zaparkování. Tak se Cissy nerozčílí, protože neuvidí jeho auto na příjezdové cestě. Stiskl páčku na úpravu sedadla a odsunul ho co nejdál. Myslel si, že když místo můžou hlídat policajti, tak on taky. Vždycky vozil vzadu spací pytel a několik lahví vody, měl by tedy pár hodin vydržet.

Pochopitelně měl byt. Pronajal si ho tenhle měsíc, když ho Cissy vyhodila, ale nesnášel ho. Byl chladný. Bez života. Sterilní. Pronajatý nábytek, umělá květina a plazmová televize přes celou stěnu z něj nedělaly domov. Jaká ironie, protože se vždycky považoval za přesvědčeného starého mládence. Pak potkal Cissy a všechno se změnilo. Celý jeho zatracený postoj k téhle instituci. Ve svém životě viděl dost špatných manželství, byl očitým svědkem bitevního pole manželského „štěstí“ u svých rodičů a pak se díval, jak se několik jeho idealističtějších přátel vrhlo střemhlav do manželských vod, jen aby se téměř utopili.

Přesto jeho vztah se Cissy, ačkoli byl vzrušující a žhavý, dokázal jeho názor změnit. Když si ji vzal, s radostí se vzdal pohodlného staromládeneckého křesla, dálkového ovládání, mikrovlnky a maličké ledničky. A vůbec se mu po nich nestýskalo.

Ale byl realista.

Cissy se stále zlobila.

Opravdu byla rozčílená.

Bude potřeba spousta jemného přemlouvání, sypání si popele na hlavu, zbytečného omlouvání a tuctů dobrých skutků, než mu bude znovu věřit. Ani si nebyl jistý, jestli je to vůbec možné. Pravda z Larissiných našpulených a prolhaných rtů by pomohla vše objasnit, ale Larissa zatím odmítala říct Cissy, co se opravdu stalo. Částečně si libovala v jeho potížích a tvrdila, že pokud by mu Cissy skutečně důvěřovala, nikdy by o Jackovi nepochybovala. Larissa ani nechtěla brát na vědomí či uznat jeho argumenty. Cissy byla také její přítelkyně, protože všichni pracovali v jednom časopise, a Larissa hlasitě a dlouho proklamovala, že je na Cissy, aby jim oběma věřila.

Což byl nesmysl a všichni to věděli. Zraněné city takhle nefungují, nechovají se jako v nějakém dokonalém světě.

I kdyby se teď Larissa dala přemluvit, bylo pozdě. Cissy už si udělala názor a Larissino mlčení brala jako důkaz, že Larissa a Jack spolu spali. I kdyby Larissa řekla čistou pravdu – a vždycky tu byla otázka kdyby –, Cissy by jí nevěřila a bezpochyby by došla k závěru, že Jack k tomu Larissu navedl.

Takže se dostali do slepé uličky.

Bože, to byl zmatek.

Tvoje vlastní chyba, Holte. Tys to podělal.

Teď zíral na ulici, kterou se valil déšť dolů z kopce přes střechy viktoriánských domů na město pod ním. Do noci pomrkávalo tisíce světel, okna teple zářila v činžovních domech, hotelech i kancelářích finanční čtvrti.

V jejich domě se rozsvítilo světlo v dětském pokoji a Jack si představoval Cissy, jak jako vždycky jejich syna koupe, obléká ho do pyžámka a pak se posadí do obrovského křesla, aby mu přečetla pohádku na dobrou noc, než ho uloží do postýlky. Jack vzhlížel k oknu a pocítil osamělost, jakou nikdy nezažil. Otevřel láhev vody a přál si, aby měl pivo. Pak si všiml, že na volném místě před domem zastavilo auto.

Výborně.

Měl společnost.

Policajti se vrátili.

Vzpomněl si, že ten klasický cadillac viděl zaparkovaný u Eugeniina domu. Paternovo staré auto. Díval se, jak Paterno vystoupil z vozu a otevřel zadní dveře. Detektiv vytáhl ze zadního sedadla nějakou plastovou přepravku a vydal se k domu.

Přepravka na zvíře?

Jack uslyšel zvuk blížícího se motoru. Když Paterno vykročil k domu, zpoza rohu vyjela dodávka zpravodajství a zastavila u protějšího chodníku, takže předkem vozu blokovala Cissyinu příjezdovou cestu. Bezva.

Jack zašrouboval víčko láhve a položil ji na sedadlo spolujezdce.

Asiatka v oranžové bundě s písmeny KTAM, zdobícími kapsu, doslova vyletěla z dodávky a rychle roztáhla deštník. Reportérka s lesklými nalakovanými zářícími vlasy se zaměřila na Paterna a vydala se k němu přes trávník, jako by doufala, že ho dostihne dřív, než dojde na verandu k předním dveřím. To nevypadalo dobře. Jack sáhl po klice na dveřích džípu.

„Detektive,“ zavolala reportérka, když se k němu přiblížila. „Detektive Paterno! Mohu si s vámi promluvit?“ Kameraman se držel těsně za ní a ohromná kamera mu na rameni poskakovala, jak za ní utíkal. „Už jsme se setkali. Jsem Lani Saitová z KTAM.“ Paterno se otočil v okamžiku, kdy Jack vystoupil z auta. „Můžete nám říct něco o útěku Marly Cahillové?“ Paterno se zarazil, protože mu zastoupila cestu. Stroze odpověděl: „Jsem si jistý, že vězeňská služba i státní policie vydaly prohlášení.“

Neustoupila ani o krok. „Ale vy jste detektiv, který ji zatýkal, a teď, před několika hodinami její tchýně zemřela po pádu. Je smrt Eugenie Cahillové trestným činem?“

„Nevíme.“

Jack byl za Paternem, takže neviděl jeho reakci, ale v jeho hlase nešlo přeslechnout rozladění. „Stále případ vyšetřujeme.“ Obrátil se k domu a uvnitř přepravky začal štěkat pes.

„Detektive, co je v té bedýnce?“ Na otázku odpovědělo vytí ozývající se z plastového boxu. „Vy sem nesete psa?“

„Ztratil se.“ Otočil se zpátky k domu.

„Čí je to pes?“

Paterno na otázku jen zakroutil hlavou, ale Lani uviděla Jacka a obrátila svou pozornost na něj. Domníval se, že ho poznala; zúčastnil se totiž mnoha propagačních akcí, když rozjížděl časopis, a podporoval hodně komunálních a charitativních projektů.

„Jack Holt?“ vydechla. V jejích tmavých očích si všiml zbystřeného zájmu. V mysli se jí otáčela kolečka. Nečekal, až si dá dvě a dvě dohromady. Proběhl kolem ní a dostihl Paterna u hlavních dveří. „Nezvoňte,“ řekl v okamžiku, kdy Paterno už zvedal ruku. Coco najednou dostala záchvat a hlasem malého pejska zuřivě štěkala, vyla a kňučela. „Cissy dala před chvílí malého spát. Ať ho neprobudíte. Tady.“ Vsunul klíč do zámku a dveře se otevřely. „Dojdu pro ni,“ řekl, pustil policistu dál a zavřel dveře.

„Jacku?“ zavolala Cissy z konce schodiště. „Myslela jsem, že jsi pochopil…“

„Máme společnost, Ciss,“ řekl, když Paterno postavil přepravku na zem.

„Cože? Koho?“ Na schodech uslyšel tiché známé kroky. Než sešla dolů, otevřel drátěná dvířka.

Z přepravky jako střela s jekotem vyletěla chlupatá bílá koule a vzrušeně štěkala u nohou Cissy, která už seběhla do přízemí. „Ach.“ Už si stáhla vlasy do ohonu a rukávy trička měla vyhrnuté a trochu mokré, jak koupala Bryana. Podívala se z Jacka na detektiva, pak se sehnula a zdvihla vyděšeného, pološíleného psa, který štěkal a skákal na ni.

„Nejspíš jsem měl zavolat,“ řekl Paterno. „Našli jsme ji,“ ukázal na Coco, „zavřenou ve skříni v knihovně.“

„Cože?“ vydechla.

„Dala by někdy vaše babička pejska do…“

„Do skříně? Ne! Nikdy!“ Cissy držela vrtící se teriérku, která ji za odměnu olízala celý obličej růžovým jazykem. Musela se tomu usmát. „Jo, jo, taky tě ráda vidím,“ prohlásila k fence a zasmála se jejímu nadšení. Znovu se podívala na Paterna a řekla: „Moje babička Coco zbožňovala a nedělám si legraci, když říkám, že by radši zemřela, než by ji zavřela…“ Zamrkala a potřásla hlavou. „Promiňte, je to stále… tak živé… Babička by nikdy nezavřela Coco do ničeho, což platí i pro tohle,“ prohlásila a kývla bradou k přepravce. „Chci říct, že ta fenka od štěněte sedávala babičce na klíně, když se dívala na televizi, pletla nebo si četla. Moje babička byla až příliš pořádkumilovná. Naprosto se jí hnusila jakákoli špína, ale vůbec jí nevadily chlupy z tohohle pejska.“ Cissy podrbala Coco za ušima a fenka šťastně zavrněla, ale korálkové černé oči si stále nedůvěřivě měřily Jacka a Paterna. „Díky, že jste ji donesl.“ Střelila po manželovi pohledem, kterým jako by říkala: Co ty tady děláš?

Paterno si sáhl do kapsy a vytáhl malý poznámkový blok na kovové spirále. „Když už jsem tady, nevadilo by vám, kdybych vám položil ještě několik otázek? Potřeboval bych objasnit pár záležitostí.“

Cissy mu toužila říct, aby počkal do rána. Měla to na jazyku, ale k čemu by to bylo dobré? Odložila by nevyhnutelné o jednu noc? Nachýlila hlavu na stranu a zeptala se: „Až si zítra půjdu pro auto, můžu jít do babiččina domu?“

„Myslím, že to bude v pořádku.“

„Tak se ptejte,“ vzdychla Cissy a odnesla fenku do obývacího pokoje. „Nevím, co bych vám víc mohla říct,“ řekla a pokynula k pohovce, ze které před chvílí vykázala Jacka. „Prosím, posaďte se.“

„Děkuji. Potřeboval bych od vás jména babiččiných přátel a známých, jejich telefonní čísla nebo adresy, pokud je máte. Dala jste mi ty, které jste měla v mobilním telefonu. Navíc doufám, že mi povíte něco málo o své babičce, o jejích zvycích.“ Posadil se na pohovku a Jack přešel ke krbu, ve kterém zapálil plynové hořáky a zlaté plameny začaly okamžitě olizovat keramická polena.

„Deborah, babiččina společnice vám poví lépe než já, co dělávala každý den. Dejte mi chviličku, abych se postarala o fenku. Hned se vrátím.“ Obrátila se na Coco: „Řekla bych, že máš žízeň a taky hlad, viď?“ Zmizela s pejskem v kuchyni a za okamžik zvuky bouchajících dveří skříněk a tekoucí vody doprovázelo krátké poštěkávání. Cissy se brzy objevila, byla naboso a fenka se nejspíš pustila do toho, čím ji Cissy pohostila.

Jack sledoval svou ženu, jak vytáhla notebook z horní poličky vestavěné knihovny u krbu. Bylo to místo chráněné před batoletem, daleko z dosahu Bryanových zvědavých prstíků. Cissy notebook zapnula. „Bude to jen okamžik,“ řekla, posadila se na židli, zatímco Jack se opřel o římsu. Počítač cvakal, hučel a pomalu se probíral k životu. Cissy si mezitím stáhla mokré rukávy až k zápěstím a odpovídala na otázky o Eugenii, na které odpovědět dokázala. Řekla detektivovi všechno, co věděla o tom, čím se její babička obvykle zaměstnávala.

„Je ve výboru Cahillova domova, který se kdysi nazýval ‚Domovem pro neprovdané matky‘. Myslím, že přesně tak se kdysi jmenoval. Teď je všechno mnohem otevřenější a díky bohu se to nepovažuje za hanbu ani se nejedná o žádné tajemství. Cahillův domov je místem pro těhotné mladé matky, které nenacházejí podporu u svých rodin. Zatímco čekají na narození svého dítěte, mohou tam bydlet a chodit do školy nebo na terapii.“ Pousmála se. „Je to jedna z opravdu dobročinných aktivit mé rodiny. A Cahillův domov vždycky patřil k projektům, které si babička hýčkala spolu s účastí v představenstvu nemocnice.“

„Které nemocnice?“ chtěl vědět Paterno.

„Bayside.“

Paterno si udělal poznámku a Cissy mezitím dodala: „Každý týden hraje babička mahjong a bridž s různými ženami. Mahjong ve středu a myslím, že bridž ve čtvrtek…, nebo je to naopak. Nevzpomínám si. Už celé roky si v pátek dopoledne nechává upravit vlasy od Helene. Ta má kadeřnictví někde na Haight-Ashbury. Lars bude znát adresu.“ V počítači několikrát cvaklo, než definitivně naskočil. Coco přiběhla do obývacího pokoje a rovnou si to namířila k Cissy. „Hop,“ zasmála se, dala notebook na stoleček a fenka se jí usadila na klíně.

„Dobře, to by bylo.“ Paterno si zapisoval do bloku a Cissy bezbarvě drmolila jména a telefonní čísla. Spoustu z nich Jack nikdy neslyšel. Potom dodala: „Pochopitelně tu je ještě rodinný podnik Cahill International. Před pár lety na tom byl špatně, ale myslím, že teď si vede celkem slušně. Já tomu nevěnuju zvláštní pozornost, ale babička stále sedí v představenstvu. Chci říct seděla. Bože, těžko uvěřit, že je mrtvá.“

„Byly jste si blízké?“

„To bych zrovna neřekla.“ Cissy potřásla hlavou. „Když jsem dospívala, nebyla jsem z ní nadšená a vrcholem jejího úsudku o mně bylo, ‚že jsem v pořádku‘. Věřte mi, zajímal ji jen mužský dědic rodiny. Bylo to směšné a staromódní, ale jako dítě jsem to nechápala. V pubertě bych dala nevím co, abych byla někde jinde než ona, ale my s ní žili. To bylo to nejhorší!“ Na okamžik odvrátila pohled a rysy se jí rozrušením napjaly. „Ale během let jsme se sblížily a pak přišel Bryan a babička z něj byla úplně mimo. Nejspíš že to byl kluk.“ Zkřivila rty a Jacka se dotkla bolest, kterou v jejích očích spatřil. „Víte, občas si říkám, jak by jednala, kdyby se mi narodila holka.“ Podívala se na Paterna. „Nejspíš úplně jinak. Pak že to není nefér!“

Paterno pokrčil rameny. „Z toho, co vídám, je jen málo rodin dokonalých.“

Zhluboka vydechla a vyhlédla oknem ven do temné noci. Nepřítomně si přetřela paže, jako kdyby jí náhle projel chlad.

„Kde je teď zbytek rodiny?“ zeptal se Paterno.

„Tady jsem jen já,“ maličko se ohradila, tak jako vždycky, když někdo příliš slídil v její rodině. Vždycky se naježila, když se jednalo o její nejbližší, a Jack jí to nevyčítal. „Teta se strýcem vychovávají mého bratra. Bydlí v Oregonu. Určitě si na ně pamatujete.“

Paterno přikývl. „Máte jejich číslo?“

Roztržitě hladila fenku a zpaměti přeříkala číslo. „Pak je tu pochopitelně ještě moje matka.“ Podívala se oknem ven do temné noci, jako by čekala, že se v mokrém skle zjeví její podoba.

Paterno přestal psát a zacvakl pero, zatímco přemýšlel. „Nemáte nějaké bratrance, sestřenice nebo vzdálenější příbuzné?“

„Z otcovy strany.“ Rysy jí ztvrdly při zmínce muže, který ji zplodil. Ačkoli byl Alex Cahill mrtvý už léta, Cissy mu nikdy neodpustila, že ji zanedbával, dokud ještě žil. „Babička jim vždycky říkávala černé ovce.“ Cissy podrbala malou fenku za ušima. „Monty, tedy Montgomery je pořád ještě ve vězení, ale jeho sestra Cherise tu někde bydlí. Myslím, že příjmením je Favierová. Je těžké si to pamatovat. Byla vdaná už tolikrát.“

Policista přikývl, jako kdyby věděl, o kom mluví. Jack tedy ne. Občas se mu zdálo, že čím déle Cissy zná, tím méně toho o ní ví.

„Nikdy nevycházeli se zbytkem rodiny. Myslím, že se domnívali, že můj dědeček udělal něco nečestného a připravil jejich dědečka o rodinný majetek. Monty a Cherise jsou o tom dodnes přesvědčeni.“

„A váš dědeček je opravdu připravil o majetek?“

Pokrčila rameny a Jack si všiml, že se pokouší zůstat klidná. Viděl, v jakém napětí je její tělo i jak se její oči nepatrně zúžily. Neměla Paterna ráda a jeho otázky se jí nelíbily. „Nevím. Babička by si to pamatovala…“ Hlas se jí vytratil a musela si odkašlat. „Podívejte, vážně netuším, co bych vám víc mohla říct.“

Paterno přikývl a tvářil se, jako kdyby to všechno slyšel už dřív, ale pro Jacka to byly novinky. Detektiv položil ještě několik otázek, požádal Cissy, aby se podívala, jestli nescházejí nějaké cennosti, až se dostane do Eugeniina domu, a pak konečně odešel. Jack ho vyprovodil ke dveřím a všiml si, že dodávka KTAM už neblokuje příjezdovou cestu.

Alespoň prozatím to byla dobrá zpráva. Ale dlouho nevydrží. Dříve nebo později se Lani Saitová nebo někdo jiný vrátí, protože tu budou tušit příběh.

Zavřel dveře za Paternem a pozoroval ho, jak kráčí ke svému cadillacu. Detektiv se neotočil a spokojený Jack se vrátil do obývacího pokoje, kde v krbu praskal oheň, Cissy seděla v křesle, hladila fenku, ale pořád se dívala z okna. „Tak,“ spustil a zvedl zarámovanou Bryanovu fotografii, pořízenou při jeho prvních narozeninách. Na dortu, položeném na podložce jeho vysoké stoličky, hořela jedna svíčka. Jeho oči se zdály dvojnásobné, jak upřeně hleděl na dort v úžasu a překvapení.

„Tak co?“ zeptala se, ale neobrátila se k němu.

Položil rámeček zpátky na stůl. „Chceš mě znova vyhodit na ulici?“

„Budu muset?“

„Nemusíš.“

Zaváhala, jako kdyby se v jejím brnění objevila maličká trhlina. Uhnula pohledem na stranu a on měl tolik rozumu, že k ní nepřistoupil, nepokusil se jí dotknout a nenabízel nechtěnou útěchu a soucit. „Pořád na mě tlačíš.“

„Ne, Ciss, to ty tlačíš na mě. Tlačíš mě pryč od sebe.“

„A ty víš proč,“ prohlásila a rozhodila ruce v poraženeckém gestu. „Já jsem z toho bojování tak unavená. Můžeš tu zůstat, Jacku, na gauči – pod jednou podmínkou. Ne…, pod dvěma… Když o tom tak přemýšlím… pod třema podmínkama!“

Než stihl protestovat, zvedla jeden prst. „Za prvé, odejdeš brzo ráno. Nečekej, že tím něco získáš nebo že ti snad odpustím, a ty se sem nastěhuješ – zkrátka vypadneš dřív, než ráno vstanu.“

„Dobře.“

Druhý prst vystřelil vzhůru. „Dneska večer vyvenčíš psa.“

„Vždyť mě nesnáší.“

„To je smůla!“ Ke dvěma prstům se přidal třetí. „Než odejdeš, spravíš ten zatracenej kotel.“

„Ty nezavoláš opraváře?“

„Je neděle. Teploměr ukazuje, že je tady šestnáct stupňů, ale termostat je nastavený na jednadvacet.“

„Podívám se na to.“

„Fajn.“ Cissy si ho váhavě změřila, jako kdyby si nebyla jistá, jestli vyhrála, nebo prohrála. „Tak jo. Dobrou, Jacku.“

„Dobrou noc,“ řekl, ale ona už odkráčela z obývacího pokoje, rychle přešla chodbu a vyběhla schody. Její bosé nohy nebyly na dřevěných schodech skoro slyšet. Nahoře ale podlaha pod jejími kroky zavrzala. Slyšel, jak se otevřely dveře, a pak viděl, jak dolů ze schodů letí polštář a spacák. Spacák přistál v hale na dveřích přístěnku; polštář klouzal po podlaze a zastavil se, až když narazil na pohovku.

„Díky,“ zavolal vzhůru tmavým schodištěm k odpočívadlu.

„Není zač.“

O chvilku později zaslechl známé zaskřípění otevírajících se dveří u jejich ložnice a chvilku nato se s tichým bouchnutím zavřely a zámek zacvakl. Cissy rozhodně nehodlala riskovat, že by se sladkými řečmi vemluvil do jejich obrovské manželské postele. Tak bláhový nebyl.

Sebral spacák, rozložil ho a hodil na hladkou kůži toho zatraceného gauče. Polštář dal na jeden konec a přehlédl svou práci. Nic moc, ale bylo to lepší než spát v autě, pomyslel si, když přešel do kuchyně, našel v lednici poslední pivo a láhev otevřel. Zhluboka se napil, ale nijak zvlášť ho to neuklidnilo, a tak popadl vrčící Coco, co si ho měřila podezřívavýma očima, a vynesl ji ven. Položil ji na trávník před verandou a v chladném dešti čekal, až si ta pitomá fenka očuchá každičký mizerný keř, než si konečně splní povinnost.

„Tohle jsem zrovna na mysli neměl,“ svěřil se Coco, když ji nesl dovnitř. Našel hadr a utřel jí maličké mokré packy. Za celou svou námahu se mu dostalo jen varovného zavrčení. Na okamžik měl pocit, že ho ten bojovný chomáč chlupů snad doopravdy kousne. „Ani na to nepomysli,“ poradil jí. Jakmile postavil fenku na zem, okamžitě od něj utekla, téměř podkluzovala, jak vybíhala po schodech, jako kdyby jí bylo o polovinu méně let a šlo jí o život.

„Konečně ji mám z krku,“ zamumlal Jack.

Ještě jednou se podíval vzhůru po temných schodech a pak se vrátil do obývacího pokoje, žuchl na pohovku a vzal do ruky dálkové ovládání. Pomyslel na ironii svého dřívějšího hodnocení svobodného života. I když byl ženatý a ve svém vlastním domě, moc se to nelišilo.

Pustil si místní zprávy a celou plochu obrazovky vyplnil obrázek matky jeho ženy: policejní fotografie Marly Amhurstové Cahillové.

+++++

Jsi cvok!

Cissy si svlékla šaty, hodila je na podlahu, pak si vzala pyžamo, které jí bylo díky poslednímu měsíci o dobré číslo větší. Ztratila chuť k jídlu a stres z rozchodu s Jackem ji připravil nejmíň o pět kilo, které si však sotva mohla dovolit zhubnout.

A teď byl dole.

Výborně!

Pitomá, pitomá, pitomá. Dneska večer na gauči. Zítra nahoře v ložnici? A pak co? Copak mu to takhle odpustíš? Chceš, aby ti zase zlomil srdce? Na zbytek života se s Bryanem posadíš na emocionální horskou dráhu? To nemůžeš udělat, Cissy, přestože moc chceš. Jack Holt je prostě a jednoduše hráč. Možná že ti nikdy nechtěl ublížit, ale když mu to dovolíš, bude ti zas a znova drásat srdce.

To nemohla připustit.

Bylo to tak prosté.

Došla do sousední malé koupelny, kterou společně s Jackem vybudovali z podkrovního prostoru, vyčistila si zuby a zadívala se na obličej, který stěží poznávala. Její oči, o nichž Jack říkal, že mají barvu zlatavé whisky, lemovala rozmazaná řasenka, bělmo jí brázdily rudé žilky od všeho toho pláče, kterému se neubránila od chvíle, kdy našla svou babičku na podlaze haly. Nos měla červený, na bradě se jí vyrazilo několik pupínků a lícní kosti měla vystouplejší než obyčejně. Smyla si všechny zbytky make-upu, začala hledat v zásuvce krém proti akné, na nějž už byla příliš stará, a vzdala to, když uslyšela Coco škrábat na dveře. „Vydrž chvilku,“ zavolala a prošla ložnicí. Otevřela dveře s očekáváním, že tam bude stát Jack, ramenem se opírat o rám, rty mu budou cukat nepotlačitelným úsměvem a z očí mu budou šlehat čertovské plamínky. Ale pejsek byl sám. Pošetile pocítila nepatrné zklamání. „Pojď sem,“ zašeptala k fence, „podíváme se na Bryana.“ Po schodech se k ní nesl tichý zvuk televize z obývacího pokoje a všimla si mihotavého světla obrazovky odrážejícího se na zdi vedle schodů. Povzdychla si. Přišlo jí směšně uklidňující, že dnes v noci není sama. Že je Jack dole. V jejich domě. Ach bože, Cissy, ty MÁŠ nervy nadranc!

Strčila do dveří, které stále nechávala maličko pootevřené. Uvnitř pokoje spal ve své postýlce Bryan. Při pohledu na něj ji píchlo u srdce. Byl oblečený v jednodílném pyžamu, které ho od hlavy k patě krylo hebkou světle modrou bavlnou. Blonďaté kudrliny mu po koupeli už uschly a rty měl maličko rozevřené, jak spal na zádech. Od stropu, na který s Jackem namalovali obláčky, se na nitkách spouštěla pohyblivá letadla – od dvojplošníků až po tryskáče.

„Nenech se ošálit jeho andělským vzezřením,“ zašeptala Cissy Coco do ucha, když se dívala na svého syna. „Už týden je to s ním k nevydržení.“ Volnou rukou upravila synkovi přikrývku a pozorovala, jak mu malý hrudníček stoupá a klesá.

Spokojená, že tvrdě spí, vyklouzla zpátky na chodbu a málem zaječela, když uviděla temnou postavu u schodiště. Ruka jí vystřelila k srdci, ale hned nato poznala Jacka. „Bože můj, Jacku, co děláš tady nahoře! Měli jsme dohodu.“

„Právě jsem šel udělat to, co ty. Zkontrolovat svého syna.“

„Je v pořádku!“

Ale Jack se protáhl kolem ní a stejně vstoupil do dětského pokoje. Šla za ním a nahlédla dovnitř otevřenými dveřmi. Srdce se jí sevřelo, když uviděla Jacka usmát se a položit velkou ruku na Bryanovo bříško.

Ať tě znova nedostane, nesmí!

„Máš pravdu,“ kývl Jack, tiše vyšel na chodbu a otřel se o zarámovanou fotografii, kterou nestihla ještě sundat. Svatební fotka z té kýčovité malé kaple v Las Vegas. Na sobě měla krátké bílé šaty, on byl ve smokingu a svědčili jim úplně cizí lidé.

Jack si všiml jejího rychlého pohledu, podíval se na obrázek a narovnal ho. „Detektiva Paterna moc ráda nemáš, viď?“

„Není to zrovna oblíbenec mé rodiny, ale tohle bychom mohli probrat někdy jindy.“

Pomyslela si, že ji nejspíš v té chvíli popadne, protože stáli tak blízko sebe. Ale malý psík v jejím náručí zavrčel a zabránil Jackovi v tom, co snad chtěl udělat. „Ten pes mě nenávidí,“ řekl s mírným úsměvem.

„Možná má důvod.“

„To byla podpásovka, Ciss,“ odvětil, ale jeho pobavení se nevytratilo. „Měla bys vědět, že se mně pomalu přestává líbit být tvým fackovacím panákem.“

„Ty jsi ten, kdo tvrdě bojoval, aby se dostal zpátky do domu.“

„Mého domu,“ připomněl jí. „Přinejmenším jeho polovina je moje. Ale poslouchej, dneska večer se s tebou nechci hádat. Vím, žes toho zažila už dost. Takže prozatím dobrou noc, Ciss.“ Přešel několik kroků ke schodům a sestoupil po nich. Nechal ji stát na chodbě. Podívala se na svatební fotografii, strhla ji z háčku a v ložnici ji hodila do koše takovou silou, že roztříštila sklo a zlomila rámeček.

Říkala si, že jí na tom zatraceném obrázku vůbec nezáleží. Postavila Coco na zem, ale teriérka jako by tomu nechtěla rozumět. S překvapivou čilostí vyskočila na postel a usadila se Cissy na polštáři. „Ach ne. To teda ani náhodou.“ Cissy pošoupla tu malou potvůrku na Jackovu stranu, Coco se snad milionkrát zatočila dokola, než se uvelebila na místě dřív obývaném mužem z přízemí.

Jak dojemné to bylo! Ona a malý pejsek na posteli, která jí najednou připadala obrovská jako lán.

Vklouzla pod deku, vzala si knížku, a když si stejný odstavec přečetla třikrát, aniž by si zapamatovala jediné slovo, hodila paperback na noční stolek a zhasla světlo. Coco už spokojeně pochrupovala, ale Cissy zírala vzhůru na temný strop. Policie si skutečně myslí, že její babičku někdo zavraždil. Pár dnů potom, co její matka uprchla z vězení. Otřásla se, přitáhla si přikrývku až pod bradu a vyhlédla oknem ven, kde pouliční lampa osvětlovala jedno místo na chodníku. Na ulici nestálo žádné policejní auto, ale déšť vytrvale bubnoval a padal k zemi, a na okamžik, jen na půl vteřiny měla dojem, jako kdyby venku viděla někoho stát. Ve vlhké kaluži světla zahlédla tmavý, rozostřený stín, což mohl být člověk v tmavém plášti nebo jen výplod její představivosti.

Cissy zamrazilo a srdce se jí málem zastavilo.

Vymýšlíš si.

Přesto vyklouzla z postele, ve tmě přešla k oknu k zataženým závěsům a vyhlédla ven do vlhké noci. Světla z okolních domů ji maličko uklidnila. Jack ležel dole, měla by se proto cítit v bezpečí.

Prsty shrnula průsvitné závěsy a zadívala se do noci.

Nikdo tam není. Podívej…, nic tam není.

Ale přesto ztěžka polkla najednou vyschlým hrdlem a odolala nutkání zavolat Jacka.

Myslela na Marlu a upřeně hleděla na místo, na kterém, jak se domnívala, se někdo skrýval.

Kde byla Marla? Tady?

6

Pohovka nebyla určená ke spaní.

Hezky se na ní sedělo.

Byla skvělá pro sledování televize.

Dokonalá pro milování.

Ale ani náhodou pro spaní na celou noc.

Jack se probudil se ztuhlým krkem a odpornou chutí v puse. Neodvážil se jít nahoru a vzbudit svou ženu, tak šel do malé koupelny vedle haly a vyčistil si zuby prstem s trochou mýdla z dávkovače.

Uvažoval, že uvaří konvici kávy a odnese ji nahoru Cissy, možná by našel i umělou květinu, kterou by si dal do pusy, aby ji rozesmál, ale pak si to rozmyslel. Součástí dohody bylo, že odejde dřív, než se Cissy probudí. Cissy nepatřila k ranním ptáčatům a byla na něj tak příšerně naštvaná, že vůbec neuvažovala, že by mu odpustila. Přešel do kuchyně, umlel zrnka kávy, našel filtry a natočil karafu vody. Stiskl knoflík a káva se začala připravovat.

Ve chvíli, kdy si první voňavé kapky našly cestu do konvice, mu zazvonil mobil. Otevřel ho a uviděl jméno a číslo své sestry. To nebylo dobré znamení. Nechtěl to vzít, ale věděl, že by ji to nezastavilo. Jannelle – vysoká blondýna o pět let starší než on –bývala přední modelkou, než si otevřela vlastní školu pro dívky, které se v tomhle oboru toužily rychle prosadit. Když něco chtěla, zaměřila se jen na svůj cíl a byla naprosto neústupná. Pokud volala v šest ráno, nebylo to proto, aby ho pozdravila. Musela mít něco za lubem.

„Ahoj Jannelle,“ zašeptal, aby nevzbudil svou ženu, dítě nebo tu uštěkanou fenku.

„Co to má znamenat, že Cissyina babička byla zavražděná?“ spustila Jannelle.

To byla celá Jannelle, vždycky říkala všechno přímo. „Taky ti přeju dobré ráno.“

„Víš o tom, ne? Jsou toho plný zprávy! Bože, Jacku, vážně někdo zabil Eugenii Cahillovou?“ Její hlas zněl nervózně, úzkostně. Slyšel hluboké nadechnutí, pak nezaměnitelný zvuk zapalovače, přestože před šesti měsíci přestala kouřit.

„Zdá se, že si to myslí,“ prohlásil a opřel se bokem o roh kuchyňské skříňky. Kávovar zurčel, filtroval, prskal a syčel a plnil malou kuchyň voňavým, bohatým aroma.

„Byla to Marla? Odkrouhla svou tchyni?“

„Nevím.“

„Jak se to stalo?“

„Já to vážně nevím, Jannelle. Přestaň mě zpovídat.“ Slyšel, jak netrpělivostí zvýšil hlas, a přinutil se mluvit zase normálně. „Je brzo. Uklidni se. Pokud vím, Eugenie vážně mohla spadnout ze schodů. Nevypadá to tak, ale kdo ví?“

„Už mi sem volal nějaký novinář. Věřil bys tomu? Myslím, že ten mizera věděl, že jsi manžel Cissy, nemohl tě najít v seznamu, a tak volal každému s příjmením Holt a iniciálou křestního jména J. Bože, budu si to muset nechat změnit. Tátovi nejspíš taky volal. A bráchovi J. J. Připrav se. Určitě budou tak naštvaní jako já. Nejspíš víc.“

„Jsem připravený.“ Jack si přidržel telefon ramenem. Hledal v příborníku šálek, našel velký hrnek ze svých studentských let a vytáhl konvici z kávovaru dřív, než byla káva hotová.

„Tak ten chlap ti nevolal?“

„Ještě ne. Ale náš dům… Cissyin dům není v seznamu. A já v bytě nemám telefon. Jen mobil.“

„Oni si tě najdou.“

Tím si byl naprosto jistý. Nalil si kávu a černá tekutina prokapávala filtrem z nádržky a dopadala na horkou plotýnku, kde syčela. Rychle vrátil karafu do kávovaru a poslouchal, jak ho Jannelle zahrnuje otázkami. Okamžitě chtěla vědět: „Kdy se to stalo? Jak? Kdo to mohl udělat?“

Pak se v ní maličko hnulo svědomí a opatrně se zeptala: „Bože, jak je Cissy? Mluvil jsi s ní, ne? Ty… Ach bože, tak proto šeptáš! Jsi s ní, že jo? Ach, Jacku, ne!“ Slyšel, jak znovu zhluboka potáhla. „Neříkala jsem ti, aby ses s tou nánou rozvedl a skoncoval s ní?“

Jack na tohle neměl náladu. „Co vlastně chceš, Jannelle?“ zeptal se chladně.

„Odpovědi.“

„Proč?“

„Protože chci vědět, co mám říct, když budou znova volat od novin.“

„Co se stalo s tvým názorem, že ‚žádná publicita je špatná publicita‘?“

„Možná jsem to s tímhle trošku přehnala. Přehodnocuju to,“ prohlásila ze svého bytu v Sausalitu.

„Zkus ‚bez komentáře‘. Hele, musím běžet, promluvíme si později.“ Než stihla říct cokoli dalšího, přerušil hovor a pořádně se napil kávy ze svého hrnku. Co to s tou Jannelle bylo? Byla od přírody panovačná a navíc pořád strkala nos do jeho záležitostí.

Ale celá jeho rodina měla sklony jít mu na nervy. Všichni měli vlastní názor a ani jeden z nich nedokázal držet pusu zavřenou. Všichni se radovali, že se rozešel se Cissy. Dvakrát rozvedená Jannelle neměla jeho ženu nikdy ráda a dělala všechno možné, jen aby byl rozchod konečný. Když Jannelle tu novinku sděloval, vyklenula dokonale vytrhané obočí, překřížila neuvěřitelně dlouhé nohy, pohodlně se opřela na židli v italské restauraci na molu Pier 39 a usmála se. Venku v přístavišti se na chladném zimním slunci líně povalovalo hejno lachtanů. Uvnitř Jannelle objednala dvě sklenky šampaňského a prohlásila: „Připijme na tvou nově nabytou svobodu. Vždycky jsem říkala, že by ses s tou potvorou měl rozvést.“

Jack odkráčel ven a nechal ji tam se dvěma sklenicemi drahého šampaňského a účtem. Bezcílně bloumal po nábřeží, vdechoval slaný mořský vzduch a proplétal se mezi turisty ochotnými čelit slunečnému, i když větrnému dni.

S jeho otcem to probíhalo jinak. Zpráva o možném konci Jackova manželství Jonathana Holta rozesmutněla. Sešel se s Jackem v irském baru nedaleko Jackovy kanceláře ve finanční čtvrti. „Doufám, že najdete způsob, jak zakopat válečnou sekeru, a věci urovnáte,“ řekl, upíjel Guinness a díval se do dlouhého zrcadla zavěšeného za barovým pultem. Oba stáli, jednou nohou se opírali o mosaznou tyč a dívali se na řadu barevných lahví a čistých skleniček postavených na skleněných policích před zrcadlem. „Nezapomeň, že tu jde hlavně o to dítě. O mého vnuka.“

„To vím, tati. Bryan není jen tvůj vnuk, je to můj syn.“ Otec vždycky dokázal stočit hovor na sebe. A rozhodně by neměl rozdávat rozumy o manželství. Ačkoli on a Jackova matka spolu vydrželi téměř čtyřicet let, během trvání svazku bylo pro Jonathana – pohledného, zdravého a okouzlujícího muže – obtížné zůstat své ženě věrný. Nakonec se Jill Holtová unavila neustálým otáčením na druhou stranu a předstíráním, že neslyší šepot, zatímco mladší ženy otevřeně flirtovaly s jejím manželem. Nerozvedla se s ním, jen se přestěhovala do ložnice na druhé straně domu co nejdál od svého manžela, aniž by podnikla ten potřebný krok k „rozvodu“. Podle Jackova mínění byl Jonathan Holt posledním člověkem, který by měl někoho poučovat o posvátnosti manželského slibu.

Jack se nemusel osobně setkat se svým starším bratrem Jonem, kterému přezdívali Jonathan junior a někdy mu říkali J. J. Kdysi býval význačným surfařem a teď „dělal“, jak to nazýval, učitele filozofie na malé vysoké škole v Santa Rosa. Jon chodil často s vysokoškolačkami a vždycky věřil na starou pravdu hippies, „aby si každý užíval života, jak umí“. Když Jack sděloval do telefonu svému staršímu bratrovi novinku o rozchodu se Cissy, Jon sotva zareagoval. „Hele, kámo, je to tvůj život. Máma s tátou si pěkně pohnojili ten svůj, že spolu byli tak dlouho. Jestli jsme se od nich něco naučili, tak snad to, že člověk má ze špatného manželství vycouvat, dokud je to ještě možné. Já to udělal. O nic nejde.“ O nic nejde. Jonathanova slova Jacka stále pronásledovala a zněla mu v uších i teď, když stál u francouzského okna a díval se ven na ráno před svítáním. Všiml si svého mokrého odrazu ve skle. Vypadal jako duch. J. J. se mýlil. Tohle, tedy rozpad jeho manželství, bylo největší událostí celého jeho zatraceného života. A jeho manželství nebylo „špatné“, jen bylo nutné na něm trochu zapracovat. Snad on potřeboval na sobě trochu zapracovat. On to byl, kdo ho pokazil.

Jack na chviličku zavřel oči a téměř slyšel matčin hlas, jako kdyby stála v místnosti vedle něho a nebyla mrtvá. Podlehla rakovině jater dva měsíce předtím, než se narodil Bryan. Pochopitelně kdyby Jill Holtová stále žila, vypravila by ze sebe starou větu: „Dokud nás smrt nerozdělí.“ Ale na tom nezáleželo.

Rozvod byl Cissyin nápad.

Na schodech uslyšel ťapkání malých psích pacek a pak kroky. V mihotavém odrazu zahlédl svou ženu vcházející do pokoje. Na rukou nesla Bryana s rozcuchanými vlasy.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji Jack.

„Myslela jsem, že jednou podmínkou naší dohody bylo, že ráno budeš pryč.“

„Ještě jsem nespravil ten kotel.“

K jeho překvapení se s ním nehádala. Byla ještě v pyžamu a naboso, zlatavě pruhované vlasy měla rozcuchané a on nezahlédl žádný make-up, a když táhla rozespalého a zjevně mrzutého syna do kuchyně, připadala mu nádherná.

„Ahoj, chlapíku,“ pozdravil ho Jack, když mu ho Cissy podala. „Jak se vede?“

Bryan byl obvykle nadšený, když ho viděl, ale teď otočil obličej a zakňoural: „Ne!“

„Copak se děje?“ zamračil se Jack.

„Ne, tatííí!“ křičel Bryan rozhodně.

Cissy se cestou ke kávovaru ohlédla přes rameno. „Vítej v mém světě. Takhle se chová skoro celý týden. Myslím, že mu zase rostou zuby. Nemá teplotu a nic mu vlastně není. Jen má špatnou náladu.“ Nalila si šálek, pak se opřela o pult a foukala na hladinu kouřící tekutiny. „Tos udělal ty?“

„Jo.“

„Svobodný život ti svědčí. Podívej, co ses naučil.“

„Prozradím ti malé tajemství. Já uměl uvařit kafe už předtím, než jsme se poznali.“

„V životě jsi ho neudělal, když jsi se mnou žil.“

„Ty vstáváš dřív.“

Zakryla své pousmání okrajem hrníčku. „A jak bylo na gauči?“

„Spal jsem jako mimino.“

„Každé tři hodiny ses s pláčem budil?“ zeptala se, když Bryan, ten skleslý drobek s hlavou položenou na Jackově krku, vzhlédl k otci a zamračil se. „Ne, tatííí!“

Cissy potřásla hlavou a začala připravovat synovi ovesnou kaši.

„Možná se chce jen nasnídat,“ uvažoval Jack a snažil se rozehnat chmurnou náladu svého syna tím, že ho vyzdvihl nad hlavu a houpal s ním. Klukovi se to nelíbilo a začal naříkat, jako kdyby ho to bolelo.

„Vidím, že tátovi chybí čarovný dotek,“ prohlásila Cissy, když obrátila svou pozornost k synovi. „Nasnídáme se, pak půjdeme nahoru, pořádně se vykoupeme, protože včera večer jsme se jen tak olízli, převlékneme se a…“ Hlas při těch slovech o oktávu zvýšila, usmívala se na klučinu, krčila nos, ale on se od ní také odvrátil.

„Maminka má očividně úplně stejný čarovný dotek,“ vypozoroval Jack.

„Rozhodně dneska ráno,“ přitakala. Potom dodala: „Coco potřebuje jít ven a z kotle pořád fouká ledový vzduch.“

„Hned se na to podívám.“ Dopil hrnek a otevřel dveře na zadní dvorek. Slunce ještě nevyšlo, ale aspoň přestalo pršet, i když vzduch byl stále těžký a vlhký. „No tak, pojď,“ pobídl malou bílou fenku.

Coco stála na dřevěné podlaze pod stolem jako přimražená. „Pojď sem, Coco, musíš se vyčurat.“

Ta tvrdohlavá potvůrka se ani nehnula.

„Ach, prokristapána!“ vzdychla Cissy, ale nedokázala v hlase skrýt pobavení. „Pojď, Coco.“ Cissy popadla batole a vyšla ven. Hloupá fenka ji šťastně následovala. Přes rameno zavolala Cissy na Jacka: „Mohls ji zvednout, abys věděl.“

„A riskovat, že mě pokouše?“ podivil se.

„Zbabělče!“ řekla, ale zasmála se. Coco mezitím začala očichávat mokrou trávu.

V domě zazvonil telefon. S Bryanem v náručí se Cissy vydala zpátky, aby ho zvedla. „Haló… Ano, to je ona… Ne, neozvala se mi,“ říkala a v hlase jí znělo podráždění. „Neočekávám…

Cože? Podívejte, nemám nejmenší ponětí, ani omylem! To je vše, co k tomu můžu říct. Už mi nevolejte!“ Cissy praštila sluchátkem tak prudce, až Coco nadskočila a vzhlédla od pečlivého průzkumu trsu trávy.

Jack slyšel, jak si Cissy cestou do obývacího pokoje mumlá něco pro sebe. Jako kdyby se jí někdo vyptával na Mariu. Zašklebil se a představil si, co dalšího ji ještě čeká, kolik novinářů, slídilů a klepen ji bude obtěžovat. Přál si, aby ten dav mohl zahnat a pomoct jí. Popohnal fenku dovnitř domu. No, jednu věc udělat mohl.

Kotel, ten obří rachotící monolit, byl ve sklepě. Šlo se tam po strmých stáčejících se schodech, které byly za dveřmi hned vedle kuchyně. Jack našel baterku v zásuvce v kuchyni a pak se vydal dolů kolem prádelny až k prastarému kotli. Vypadal jako veliká chobotnice s obrovskými chapadly stoupajícími ke stropu a vedoucími k místnostem nahoře. Byl úplně v čele seznamu věcí, co je třeba udělat, ale to bylo pochopitelně předtím, než se spustilo to boží dopuštění a jeho manželství ztroskotalo. Ne, to bylo špatně. Neztroskotalo úplně, připomněl si, ačkoli Cissy se chovala, jako kdyby jejich manželství mlelo z posledního a nebyla žádná naděje na jeho obnovu.

Jack se však nehodlal vzdát.

Půl hodiny se mořil s rozbitým kotlem, zjistil, že voda pořádně necirkuluje a že jedna součástka je nejspíš rozbitá. Trubky byly v pořádku, mohly by se pročistit, ale hlavně bylo nutné vyměnit kotel. Žádné překvapení.

V koši s prádlem vedle pračky našel ručník. Utřel si ruce, vystoupal po schodech a vrátil se do obývacího pokoje, kde už Cissy složila spací pytel, seděla v rohu pohovky, na klíně měla Bryana a hráli si s plyšovým králickém.

„Je to rozbitý,“ řekl.

„Tvůj profesionální názor?“

„Jo.“

Cissy si povzdechla. „Dopoledne obvolám pár firem. Zjistím si nabídky.“

Jack si všiml hodin v obývacím pokoji. Ať udělá cokoli, do práce přijde pozdě, ale nemohl se omluvit, dnes tam jít musel. V deset měl schůzku se zástupci význačného hotelu, kteří si přáli hlavní článek v časopisu, a protože ten výjimečný hotel byl hlavním inzerentem, Jack byl nakloněný to s nimi probrat. Moc rád by vyběhl nahoru a vysprchoval se, ale nebylo to možné. Cissy vyhodila všechny jeho šaty na příjezdovou cestu ráno potom, co strávil noc u Larissy. V šatně na jeho straně teď už nevisela ani sportovní bunda.

Nedalo se nic dělat, musel se před odchodem do kanceláře stavit ve svém bytě, vysprchovat se a převléknout. „Musím běžet,“ řekl zdráhavě. „Chceš zavézt k babiččinu domu, aby sis vzala auto?“

„Ach.“ Podívala se na hodiny na římse. „Ne, zajedu tam taxíkem, až sem přijde Tanya.“ Rty se jí trochu sevřely, když zmínila jméno chůvy, kterou pro svého syna našel Jack. Tanye bylo osmadvacet a navzdory jejím hvězdným doporučením jí Cissy z nějakého důvodu trochu nedůvěřovala.

„Seš si jistá? Nelíbí se mi, že bys tam šla sama.“ Dával jí na výběr, přestože sám moc času neměl.

„Budu v pořádku. Jen jdi. Přijdeš pozdě.“

Zaváhal.

„Jacku, běž už. Měl jsi odsud být pryč, než se vzbudím, pamatuješ?“

Nemělo smysl se hádat. Hlavně ne když měla pravdu. „Dobře, zavolám ti, ale kdyby sis to rozmyslela a chtěla morální podporu, vrátím se a vezmu tě tam.“

„Morální podporu?“ opakovala významně.

„Nech toho, buď tak hodná. Snažím se ti pomoct.“

Chystala se něco odseknout, ale místo toho se ovládla a přikývla. „Dobře, máš pravdu. Oba víme, jak se věci mají.“

„Výborně.“ Sotva tomu dokázal uvěřit. Byla tak neústupná, tak pichlavá. Když šel kolem pohovky, rozcuchal Bryanovi vlasy a zlehka políbil Cissy na temeno hlavy, čímž ji překvapil.

„To ti žádné body nezíská, Holte,“ prohlásila, ale postavila se a se synem v náručí ho doprovodila ke dveřím.

„Po práci se vrátím.“

„Ne, počkej, nemusíš…“

Svou větu nedokončila a on to bral jako dobré znamení. Jak pospíchal ke svému autu, cítil na zádech její pohled. Když došel k džípu, ohlédl se přes rameno a uviděl na verandě stát bosou Cissy s Bryanem v náručí. Vedle jejich vyfintěná sousedka Sára Delanová sbírala z křoví u verandy vlhké noviny.

„Jacku!“ Sára zamávala a její úsměv byl pro tak časnou hodinu příliš široký.

Zdvihl ruku na pozdrav a stiskl dálkové odemykání. „Ahoj, Sáro!“ Nastoupil do vozu a viděl, že Sára v dlouhé sukni, vysokých botách, svetru, šátku a saku kráčí po sousedících trávnících až k verandě, kde stála Cissy. Bezva. Hrozně nerad Cissy opouštěl, ačkoli ona se zatraceně snažila, aby věděl, že jí to přesně takhle vyhovuje.

Ne že by tomu věřil. Při couvání z místa se ohlédl a viděl Cissy, které povlával culík ve větru, jak svírá jejich dítě. Upřeně pozorovala jeho auto, rozzlobená maska jí pomalu mizela z tváře a zdála se zamyšlená.

Sám pro sebe se usmál.

Ať tratí, jestli nevypadá tak, že se jí po něm už teď stýská.

+++++

Cissy sledovala Jacka, jak odjíždí. Koutkem oka si všimla rychlého pozdravu mezi ním a Sárou a pak i toho, jak Sářin pohled sleduje Jackovy pohyby.

A co?

Všichni byli přátelé.

Sára a Jack si byli blízcí, o nic nešlo.

Nic to nebylo. Nic to neznamenalo!

A přesto jí zacloumal směšný osten podezření. Nemohla si pomoct a přemýšlela, jestli spolu někdy něco měli.

Jako Jack s Larissou.

Nebuď pitomá, okamžitě se v duchu kárala. Sára je tvoje kamarádka.

Ale stává se to pořád, ne? Manželka se to vždycky dozví poslední. Kolikrát se jen Sára zmínila, že Jack je děsně sexy? Kolikrát ji chtěl dát dohromady s některým ze svých přátel a říkal, že Sára je kočka? Než ho Cissy přistihla s Larissou, nikdy by ani na okamžik nepomyslela na to, že by mezi jejím manželem a jejich sousedkou něco bylo, ale teď…

Cissy se v duchu otřásla. No tak pohledy, jež si Jack se Sárou vyměňovali, byly víc než přátelské. Koho to zajímalo?

Ona se nezařadí – rozhodně se nezařadí – mezi podezřívavé ženy, které si tak ošklivila. Co se to s ní dělo? Pokud nemohla věřit Jackovi, rozhodně mohla věřit Sáře.

Blázníš kvůli minulé noci a Eugeniině smrti. Tím to je. A protože je Marla na svobodě. Při tom pomyšlení se otřásla a stiskla svého syna pevněji. Vzpomněla si na člověka, který v noci pozoroval její dům. Nebo se jí to jen zdálo?

„Ahoj,“ zavolala Sára, držela kapající noviny daleko od rezavého saka a kráčela po vlhké trávě oddělující jejich domy. Na střední škole si Sára přivydělávala jako modelka, měla zrzavé vlasy, porcelánovou pleť a velké, zářící, tmavě zelené oči. Teď pracovala jako velmi výkonná realitní makléřka. Byla dvakrát rozvedená, takže momentálně se zapřísahala, že zůstane svobodná nejméně do pětatřiceti, což jí mělo být až za dva roky. „Slyšela jsem o tvé babičce,“ řekla a odhodila si vlasy z očí. Z novin neustále odkapávala voda. „To je hrozný. Je mi to moc líto.“

„Mně taky,“ připustila Cissy. Poryv větru popohnal několik mokrých listí přes trávník a ona se k němu natočila zády. „Je to šok.“

„Počkej.“ Sára vystoupila na verandu a zadívala se na Bryana. „Hej ty,“ zavrkala. Sára, která vlastní děti neměla, na kluka zamrkala. Ten si vybral stydlivé chování a schoval obličej mamince na krku. „Vidíš, takhle působím na všechny chlapy.“

Cissy o tom pochybovala. Vlastně si byla jistá opakem.

„Bože, Bryan se každým dnem víc a víc podobá svému tátovi.“

To byla pravda. Což nebyla žádná hrůza, říkala si Cissy. Jack byl rozhodně fešák, ale někdy se to mohlo brát spíš jako prokletí než požehnání.

Sára zamžourala na oblohu, jako kdyby za mraky hledala slunce. „Copak se nikdy neoteplí?“

„Je zima,“ připomněla jí Cissy.

„Já vím. Co bych jen udělala za horký písek, vlažnou vodu a vychlazenou margaritu, kterou by mi k bazénu donesl mladík jménem Ramón.“

Cissy se rozesmála. „Amen.“

„Víš, Cissy, prospěla by ti dovolená. Všechen ten zmatek kolem mámy. A teď tvoje babička. A k tomu všemu rozvod.“ Sára potřásla hlavou a kolem obličeje jí poskakovaly živé rudé kudrny, když se upraveným nehtem dotkla Bryanova nosu. „Dobře že tě má, viď, Bryane? Ty jsi její sluníčko.“

Díval se na ni, ale tiskl se ke své matce. Sára se ohlédla přes rameno a dívala se, jak Jackův džíp zahýbá za roh a mizí z dohledu. „Tááák,“ protáhla a stočila pohled na Cissy. „Jack se vrátil?“

„Ale ne. Jen tu na dnešek přespal. Včera večer mě odvezl od babičky. Moje auto zatarasily všechny ty pohotovostní vozy.“

„Ach, bože, tys tam byla?“ Sára se zachmuřila. „Je to pravda. V neděli jsi za ní vždycky chodila. Neříkej, žes ji našla ty.“ Když Cissy zkameněl obličej a ona přikývla, Sářina bledá pleť ještě zbělela. „To je hrůza. Jsi v pořádku?“ Zakoulela svýma výraznýma očima. „Promiň. Pitomá otázka. Jak by ti asi tak mohlo být?“

„Budu v pořádku,“ prohlásila a myslela to vážně. Musela se dát dohromady kvůli Bryanovi.

Sářiny myšlenky zatím pochodovaly mílovými kroky. „Takže moment.“ Pohledem přejela po příjezdové cestě. „Kde máš auto? Pořád tam?“

„Jo.“

„Nechceš tam hodit, aby sis ho vyzvedla?“ Podívala se na hodinky ve chvíli, kdy si vítr pohrál s cípem jejího šátku. „Mohla bych tě tam odvézt.“

„Vážně? Nepospícháš do práce?“

„Dneska pracuju doma.“

Cissy pohledem sklouzla po oblečení své kamarádky: velké sukni s rozepnutými knoflíky až ke kolenům, drahých botách, svetru s rolákem a semišovém saku. A šátku. „Pracuješ doma oblečená takhle?“

Sára se zasmála. „No, odpoledne mám nějaké schůzky, a když se jednou osprchuju, obléknu se na celý den. Ale chvíli budu doma. Je to jedna z výhod, když prodáváš nemovitosti a máš doma kancelář s přístupem na internet. Takže jestli si chceš auto dopoledne vyzvednout, jsem ti k dispozici.“

„Co třeba hned jak sem dorazí Tanya? Asi kolem deváté?“

„Výborně.“ Oslnila ji úsměvem, který patrně zpečetil víc než jen její podíly na uzavřených smlouvách. „Zavolej mi.“ Opatrně se vydala zpátky ke svému domu. Cissy ji chvíli pozorovala, ale pak se znovu zadívala na místo, kde si myslela, že ve tmě viděla stát postavu. Byla zvědavá, a tak se synem v náručí přešla ulici tam, kde se domnívala, že se osoba skrývala. Sousedova tráva byla maličko zdupaná a ve strouze ležel cigaretový nedopalek, ale to nic neznamenalo…, nebo ano? Stála na místě a dívala se na dům. Viděla rovnou do své ložnice. A jen po nepatrném pootočení hlavou se jí naskytl přímý pohled na Bryanův pokoj.

Ulicí se prohnal další poryv větru, roztřásl větve stromů a po zádech jí přejel chlad mrazivý jako smrt. Z nebe začal padat déšť v hustém ledovém mžení.

Nic to není, Cissy. Jen se ti to zdálo.

Ale přesto sevřela svého syna o něco pevněji, když utíkala zpátky přes ulici a vběhla do domu, kde vyzváněl telefon. Popadla dech, ale dokázala zvednout sluchátko dřív, než se zapnul záznamník.

„Haló?“

„Řekněte mi, že to není pravda,“ ozval se hluboký ženský hlas na druhé straně spojení. „Řekněte mi, že je Eugenie naživu.“ Následovalo hlasité popotažení.

„Deboro?“ poznala Cissy babiččinu společnici.

„Zrovna mi volala policie a pak jsem se podívala na ranní zprávy, kde říkali, že měla nehodu. Ach bože, neměla jsem ji opouštět.“

„Není to vaše vina,“ ujišťovala ji Cissy.

„Co budu dělat?“ zeptala se Deborah a Cissy strávila dalších dvacet minut jejím utěšováním. Deborah se bez obalu zeptala na podmínky své zaměstnanecké smlouvy a Cissy nevěděla, co má říct. Eugenie byla mrtvá, a tak ji už nepotřebovali. Co nejšetrněji jí Cissy pověděla tenhle zřejmý fakt a přislíbila, že dostane plat do konce měsíce.

Když zavěsila, rozhodla, že je nutné, aby zavolala řidiči Larsovi a kuchařce Else, služebným i zahradníkovi. Zasloužili si dozvědět se od ní, co se přihodilo, a ona je chtěla ujistit, že si váží jejich oddanosti. Prozatím stanovila, že mohou zůstat a pobírat plat ještě dva měsíce a dostanou skvělá doporučení, pokud se zjistí, že v domě už nejsou potřeba.

Jakmile ji tohle všechno proběhlo myslí, zarazila se. Bylo vůbec na ní, aby dělala taková rozhodnutí?

Přesvědčovala se, že ano. Někdo musel promluvit se zaměstnanci Cahillových. Někdo musel udržet zdání pořádku.

Díky, babi, pomyslela si a pocítila jak bolest, tak marnost. Cissy nebyla z Larse nijak nadšená, a přestože byly Elsa s Rosou moc milé, Paloma pro ni byla hádankou. Přesto musela s každým jednat jednotlivě.

S osprchováním bude muset počkat.

7

„Tak co víme o smrti Eugenie Cahillové?“ zeptal se Paterno příští ráno své nesmírně schopné kolegyně Janet Quinnové. Postavila mu šálek černé kávy na roh stolu a sama upíjela z podobného hrnku, který snad obsahoval všechno. Mléko, cukr, karamel, pěnu a možná i trochu kávy.

„Nic moc,“ prohlásila. „Nenašli jsme známky násilného vniknutí na žádných dveřích ani oknech, i když jedno okno u zadních schodů vedoucích do sklepa bylo maličko pootevřené; nejspíš, aby staré schodiště větralo, ale nenašli jsme pod ním žádné otisky, a je dost vysoko, nejmíň dva metry nad zemí. V přístavku jsme objevili žebřík, ale vypadá, jako by s ním nikdo nehýbal už několik měsíců, byl totiž celý pokrytý pavučinami. Elektronické zamykání garáže a hlavní brány funguje.“

„Někdo mohl znát kódy. Všichni sloužící je museli znát, aby se dostali dovnitř. To samé přátelé a řemeslníci. Prověřím to. Co dál?“

„Vyžádali jsme si telefonní záznamy. Pitevní zpráva by měla být hotová během několika dnů a v laboratoři pracují na toxikologickém rozboru, abychom věděli, co měla v krvi.“ Napila se a pak si musela ze rtů olíznout trochu pěny. Kdyby to udělala jiná žena, bylo by to sexy. U Quinnové to sotva svým mužským mozkem zaregistroval. „Zdá se, že se nic neztratilo. V koupelně měla šperkovnici, všechno vypadá na pravé kousky – diamanty, rubíny a tak – a našli jsme i sejf a nechali si ho otevřít. Byly v něm další šperky, nějaká hotovost a objevila jsem i několik pojistných smluv a její poslední vůli.“

Paterno se zájmem vzhlédl. V té chvíli se na oddělení rozdrnčel telefon a fax za rohem začal vyplivovat popsané stránky.

„Některým charitám a věrným zaměstnancům odkázala malé částky, ale pozůstalost připadne v zásadě třem lidem: Cissy Cahillové Holtové, jejímu bratrovi a strýci.“

„Který je stále v Oregonu. Neopustil ho. Prověřoval jsem to. Zatím se zdá, že poslední, kdo viděl Eugenii živou, byla Deborah Kropftová, která má obvykle v neděli volno, ale zastavila se tam, aby doprovodila Eugenii do kostela na mši. Došla s paní Cahillovou domů, nabídla, že jí připraví něco k jídlu, ale Eugenie odmítla s tím, že nic nechce. Deborah tvrdí, že ji zanechala v obývacím pokoji naprosto v pořádku.“ Paterno se na své židli pohodlně opřel a maličko se napil horké kávy.

„Myslíš, že lže?“

Paterno pokrčil rameny. „Myslím, že bychom ji měli vyslechnout osobně.“

Quinnové přikývla. „Nelíbí se mi jakékoli změny zvyků. Proč Deboře volala?“

„Obě chodí do stejného metodistického kostela a Eugenii většinou vozí její přítelkyně, vdova Marcia Mantellová, ale Marcia byla nemocná. Zjistím, jestli je to pravda.“ Znovu se napil kávy. Navzdory tomu, co řekl, se ani jemu nelíbila změna Eugeniiných zvyků. „Co ty pojistky?“

„Původně byli adresáti pojistného plnění titíž tři – Cissy, její bratr a strýc –, ale před osmnácti měsíci, když se Cissy narodilo dítě, je Eugenie změnila. Teď peníze dostane jen Cissy a její syn. Cissy milion a její dítě dva.“

„Miliony? Ta stará dáma měla tak vysoké životní pojistky?“ zeptal se Paterno a hvízdl.

„Jo, zdá se, že je uzavřela asi před deseti lety.“

„Ach.“ Paterno zvedl žlutou složku Marly Cahillové, otevřel ji a probíral se poznámkami. „Počkej, tady to někde bylo… Jo, už to mám. Kdysi měla firma Cahill International finanční potíže. Domníval jsem se, že o tom stará paní neví, ale možná byla chytřejší, než jsme si všichni mysleli. Možná si spočítala, že kdyby zemřela, všechno, co rodina vlastní, by zmizelo.“ Zamračil se a pečlivě pročítal své vlastní, špatně čitelné poznámky. „Tohle je nejspíš ono. Rodině vládla ona, cítila za ni zodpovědnost.“

„A pak když se společnost vzpamatovala a Cissy porodila jejího pravnuka, změnila své pojistky.“

„Zajímalo by mě, jestli o tom paní Holtová ví,“ dumal Paterno.

„To je jedno. Majetek má obrovskou hodnotu, takže pokud by byla chamtivá a potřebovala peníze, zdědila by majlant i bez všech pojistek.“

Paterno zabubnoval prsty na přeplněný stůl. Cissy se mu jako vrah nezamlouvala. Už hovořil s několika zaměstnanci. Deborah Kropftová a Elsa Johanssenová měly neotřesitelné alibi a celkem shodně se vyjádřily o rodinné oddanosti Cissy Holtové, která navštěvovala svou babičku každou neděli pravidelně jako hodinky. Podíval se na seznam od Cissy a zamračil se. Ještě se mu nepodařilo sehnat řidiče a ani jednu ze služek.

A navíc je tu stále případ Marly Cahillové, uvažoval a upřeně se díval na její policejní fotografii ve složce. Nejchladnokrevnější mrcha, s jakou se kdy setkal, ale překrásná a okouzlující žena, která si dokázala omotat muže kolem prstu. Státní policie, FBI i jejich stanice dostávaly hlášení, ale žádná ze „stop“ je zatím nedovedla k nikomu podobajícímu se Marle Amhurstové Cahillové.

Podrbal se na bradě. Jeden jeho kolega právě táhl zdráhajícího se podezřelého nebo svědka do vyšetřovací místnosti. Ten muž nepřetržitě protestoval.

Paterno si toho stěží všiml, protože se zaobíral Marliným spisem.

Kde sakra je?

Kdo jsou její komplicové?

Pátrání vedla státní policie a popravdě řečeno, hledat Marlino místo pobytu neměl v popisu práce. Jo, byl sice policajt, který ji dostal do vězení, ale teď trápila někoho jiného.

Až na to, že Marlinu tchyni někdo zabil jen pár dnů po jejím útěku.

Paterno si znovu lokl kávy a cítil, jak ho začíná pálit žáha. Otevřel druhou zásuvku stolu, našel tubu antacidů, hodil si jich pár do pusy a spláchl je kávou.

„Dovezls jí toho psa?“ zeptala se Janet.

„S radostí jsem se té štěkající potvory zbavil.“

„Je to pusinka.“

„To zrovna.“

Quinnová milovala zvířata. Všechna zvířata. Tečka. Jestli měla dvě nebo čtyři nohy, ulitu, srst nebo peří, zobák, křídla, šupiny nebo pařáty s plovací blánou, naprosto je zbožňovala. Dokonce zašla tak daleko, že přestala jíst maso a stala se vegankou, což mu šlo dost na nervy, když spolu byli služebně mimo.

„Cissy byla určitě ráda, že ji vidí.“ Quinnové se za skly brýlí rozzářily oči. Nejspíš chtěla to zvíře adoptovat a přidat ho k už tak hemžícímu se davu pěti koček.

Paterno si výsměšně odfrkl.

„No jistě,“ prohlásila Quinnová a dopila svou kávu. „Ty seš hroznej drsňák.“

„Přesně takovej chlap jsem,“ prohlásil. V té chvíli mu zazvonil mobil a Quinnová odešla. V duchu si dělal poznámky, když slyšel zklamání v hlase na druhé straně linky. Oscar Benowitz pracoval u Kalifornské vězeňské stráže. Dobrý přítel, mizerný hráč pokeru a špičkový golfista. Vyměňovali si informace ze svých úřadů hlavně tehdy, když se jejich případy překrývaly.

„Viděl jsem, žes mi volal,“ řekl Oscar, „a došlo mi, že se jedná o Marlu Cahillovou. No, abych ti řekl pravdu, nemáme vůbec nic. Je to neuvěřitelný. Jako kdyby se ta ženská doslova vypařila.“

„Pomohl jí někdo zvenku.“

„To nám došlo,“ vyjel. Pak dodal: „Prověřujeme všechny telefonní hovory a návštěvníky, kteří se za ní zastavili. Spoluvězeňkyně z cely tvrdí, že vůbec o ničem nevěděla, což se nám doneslo od všech odsouzených. Pořád hledáme, spolupracujeme s vězením, ale zatím jsme nezjistili vůbec nic.“

Paterno se zadíval do otevřeného spisu na fotografii Marly Cahillové. Její zatracené oči jako kdyby se na něj dívaly a vysmívaly se mu. Jako by si myslela Mě nikdy nedostaneš.

„Dostali jste něco z někoho na tom prvním místě, kde byla zavřená? V tom skutečným vězení?“

„Byla už dost dlouho pryč.“

„Tipl bych si, že tohle plánovala léta.“

Oscar jako by se s ním chtěl hádat, ale pak jen řekl: „Budu tě informovat.“

Paterno zavěsil a dopil kávu. Nepřekvapilo ho, že Marla Cahillová po sobě nenechala žádné stopy. Tušil, že tohle začala plánovat už strašně dávno a popravdě řečeno, od té zkurvené Marly Cahillové ani neočekával nic jiného.

+++++

„Pes?“ vydechla Tanya a ustoupila o krok, když Coco zahlédla. Byla to drobná, jen zdánlivě křehká žena, protože trávila hodiny veslováním v zátoce nebo běháním, aby se udržela ve skvělé kondici. „Vy jste si pořídila psa, přestože víte, že jsem alergická na všechna zvířata včetně psů!“

„Patřila mé babičce a zůstane s námi.“

„Nastálo?“ zeptala se Tanya. Oči pod střapatou ofinou měla kulaté a doširoka rozevřené. „S těmi alergiemi to myslím vážně.“

„Nevím, jak dlouho tady bude,“ prohlásila pevně Cissy a snažila se potlačit své rozladění. „Je to stará fenka. Jen spí ve svém pelíšku… Podívejte, jestli vás obtěžuje, dejte ji do přepravky a přidejte jí tam polštář, deku nebo ručník. Ten detektiv jí sem nepřinesl žádnou její hračku. Ale já je vyzvednu a přivezu je sem.“

„Vy myslíte naprosto vážně, že mě a Bryana tady necháte samotné s tím zvířetem?“ zeptala se Tanya a couvala, jako kdyby Coco byla zuřivá vlčice vrčící v temnotách a ze chřtánu jí odkapávala krev. Coco snad vycítila Tanyino znechucení a zavrčela a zaštěkala.

„Nechte toho, Tanyo, buďte tak hodná!“ vyjela Cissy. „Moje babička včera v noci zemřela. Její tělo jsem našla já. Je možné, že ji někdo zavraždil, tak se snad dokážete vyrovnat se psem, ne?“

Tanya vyvalila oči. „Ach, teda, je mi to líto. Já jsem nevěděla… To je hrůza, ale já jsem opravdu alergická.“ Aby potvrdila svá slova, dívka kýchla, ale podle Cissy až příliš okatě.

„Postarám se o ni,“ procedila Cissy mezi zuby. Přešla místnost, našla utěrku z kuchyně, naplnila misku vodou a strčila hadr, misku i Coco do přepravky. „Pokud by vám šlo na nervy její vytí a škrábání, vezměte Bryana na procházku v kočárku.“

„Nejspíš bude pršet.“ Tanya vyhlédla ven francouzským oknem. Cissy se chtělo zaječet. Tanya byla sice naprosto důvěryhodná, ale radši kvůli všemu naříkala, než by něco udělala, což bylo zvláštní, protože pokud mohla Cissy soudit, Tanya by zvládla udělat cokoli, co by chtěla. Měla umělecké vlohy a byla chytrá, občas dokonce i bystrá. Cissy věřila, že by Tanya Bryanovi nikdy neublížila ani ho nezanedbala, a pokud by se dostala do úzkých při nějaké krizi, nakonec by udělala tu správnou věc. Ale Tanya si neustále stěžovala, a tím jí šla příšerně na nervy. Nikdy nebylo nic v pořádku a ten pesimistický pohled na svět Cissy rozčiloval. Nechtěla, aby její dítě vychovával takový morous. Jakmile zařídí babiččin pohřeb a najde náhradu, Tanyu propustí.

„Možná by ten pes mohl být venku,“ odvážila se navrhnout dívka, jako kdyby to byla nová, neuvěřitelná myšlenka.

„Říkala jste, že bude pršet.“

„Tak v garáži?“

„Věřte mi, tahle fenka nikdy nestrávila v garáži ani minutu. Budete v pořádku. Vrátím se nejpozději za tři hodiny, nedokážu to přesně odhadnout.“ Nečekala na žádné další námitky, jen pověděla Tanye, že Bryan už snídal a je vykoupaný, a pak mobilem zavolala Sáru.

Vyběhla ze dveří dřív, než mohla Tanya spustit další stížnosti, a rychle přešla dvorek. Sára couvala z příjezdové cesty. Zastavila, Cissy nastoupila do nového lexusu, zapnula si pás a navigovala Sáru k babiččinu domu.

„Ale já vím, kde je,“ vzpomněla si Sára. „Na hoře Sutro, sousedí s lékařskou fakultou, ne?“

„Tys tam byla?“

„Nejmíň půltuctukrát, co jsem tě poznala.“ Oči upírala na vozovku před sebou, protože provoz byl od ranní špičky ještě stále hustý. „Je to úžasné místo. Moc ráda bych ho viděla. Nikdy jsem nebyla uvnitř, ale musí z něj být fantastický výhled.“

„To ano,“ přikývla Cissy opatrně. Věděla, kam tím Sára míří.

Sára zapnula blinkr, jakmile dorazily ke Golden Gate Parku, a Cissy se dívala z okna. Cyklisté, běžci a lidé venčící své psy se už míhali na cestičkách vinoucích se mezi stromy a přes trávníky. Obyčejní lidé, kteří si nemuseli dělat starosti s šílenými uprchlými matkami a mrtvými babičkami. Vyjeli na kopec k domu a Cissy se podívala na Sáru, jejíž obdivný pohled byl všeříkající. Brána byla naštěstí otevřená, protože Cissy nechala dálkové ovládání v autě.

„Nevadilo by ti, kdybych tam nahlídla?“ zeptala se Sára a Cissy rozhodla, že by to nevadilo.

„Jasně, proč ne. Ale nezapomeň, že tam byla policie. Celý dům prohledali kvůli případným stopám, všude hledali otisky. Netuším, jak to tam bude vypadat.“

Prošly po cihlové cestičce a Sára okukovala fasádu a zjevně počítala, jakou má dům i celý pozemek cenu.

Cissy odemkla přední dveře, dodala si odvahy a pak do nich strčila.

„Ach bože!“ vydechla Sára, když uviděla na podlaze v hale krvavé skvrny. Všechno pokrýval černý prášek a chladný, neodvratný pocit smrti jako by se usadil ve zdech starého domu. „Ach, já nevěděla…“ Sára skutečně ztěžka polkla. „Omlouvám se, Cissy.“

„To je v pořádku.“

Pozornost Sářiných očí přitáhla mramorová dlažba podlahy a tmavé skvrny. „Tenhle dům… Tenhle dům má obrovskou cenu…, jestli, ehm, jestli ho budeš chtít někdy prodat…“

„Prodat rodinný dům,“ pronesla Cissy bezbarvě. Nedokázala o tom vůbec přemýšlet.

„Nejspíš ho zdědíš, ne? Možná se budeš chtít té nemovitosti zbavit, vymazat všechny špatné vzpomínky. Říkám ti, má cenu milionů. Nejsem si jistá kolika přesně. Projdu si to tady, a až se dostanu k počítači, najdu nějaké podobné domy. Nicméně jsem si jistá, že takových moc není a ani zdaleka nebudou tak kvalitní. Tohle místo je téměř jedinečné.“ Byla ve svém živlu, přestala vnímat černý prášek i krev, prohlížela si dřevěnou práci, podlahy, obklady a pomalu procházela z místnosti do místnosti. Počítadlo v hlavě se jí divoce roztočilo, když dychtivě vystoupala po schodech do prvního patra.

Cissy ji nechala. Prodej domu jí v té chvíli nemohl být vzdálenější. Pomalu procházela chladnými prázdnými místnostmi a cítila, jako kdyby budova spolu s babiččinou smrtí ztratila své srdce. Ten dům byl zkrátka jiný.

Cissy slyšela, jak Sára stoupá do druhého patra, a tak vyšla do prvního. Zastavila se na odpočívadle, představila si babičku, která nejspíš byla v knihovně, šla po dřevěné podlaze k výtahu a zastavila se asi… tady. Cissy se na to místo postavila a přemýšlela, co se stalo. Babička musela přepadnout přes zábradlí právě tady, ale kdo by ji strčil? Jak by se vrah dostal do domu? A proč? Proboha, kdo Eugenii tolik nenáviděl, že ji chtěl zabít? Jistě si za víc jak sedmdesát let nadělala spoustu nepřátel, ale copak by někdo z nich za ní přišel a zavraždil ji?

Mohla to být Marla? Mohla?

Cissy potřásla hlavou. Kdyby bývala přijela včas, mohla by babičce zachránit život? Nebo by ji i Bryana také někdo napadl? A zabil?

Ztěžka polkla, pak přešla do obývacího pokoje, kde s Bryanem a babičkou trávili většinu času. Cissy pocítila novou vlnu smutku, když si všimla košíků na pletení, které teď u nohou babiččina oblíbeného ušáku ležely převrácené. Dálkové ovládání mířilo na dvacet let starou televizi. V její ložnici spatřila oblečení, roztříděné podle barev, boty a kabelky v přihrádkách připravené u vhodných sak, kalhot a sukní.

„Ach babi,“ zašeptala Cissy a srdce se jí přitom svíralo.

Než ji zármutek úplně sklíčil, sebrala psí pelíšek, vodítka, misky, hřebeny na kartáčování a deky a všechny tyto věci odnesla do auta. Našla i dva pytle psích granulí a maličký svetříček, o kterém věděla, že by ho na Coco nikdy nenavlékla.

Cestou zpátky do domu se málem srazila s usmívající se Sárou. „Tohle je překrásný, úžasný dům,“ rozplývala se. „Vážně, Cissy, jestli ho budeš chtít prodat, mám klienty, kteří se téměř tři roky snaží sehnat tak výjimečný dům, který by ztělesňoval San Francisco jako tenhle. Pro ně by byl dokonalý. Do-ko-na-lý.“

„Není můj, takže ho nemůžu prodat, Sáro.“

„Tak kdo je skutečný vlastník?“

„Možná můj strýc nebo bratr… Nevím.“ Pokoušela se zakrýt své rozladění. „Babička právě umřela. Nemusíme se snad dohadovat o tomhle.“

„Samozřejmě máš pravdu.“ Sára se zatvářila provinile. „Občas trošku předbíhám. Nechtěla jsem být necitlivá.“ Skutečně vypadala soucitně. „Musím jít. Jsi v pořádku?“

„Jasně. Díky za odvoz.“

Objala ji, aniž by jí vtiskla navštívenku do dlaně; to bylo z její strany nejvyšším projevem upřímnosti. Pak odkráčela zpátky ke svému autu, nastoupila, vytáhla mobil, a když couvala z příjezdové cesty, už s někým mluvila.

Jakmile elegantní auto zmizelo, Cissy se natáhla do svého vozu a na dálkovém ovládání stiskla tlačítko, aby zavřela bránu. Staré železné monstrum se se skřípáním a vrzáním zavřelo. „Pevnost je v bezpečí,“ řekla si, ale než se vydala zpátky do domu, na chvilku se zarazila. Jestli někdo Eugenii zabil, jak se dostal dovnitř? Když přijela, hlavní dveře byly zamčené a brána zavřená. Jistě, kód znali všichni zaměstnanci domu. Kód, kterým se elektronicky odemykaly zámky a otevírala brána. Stisknutím stejných čísel cestou ven se brána zase zavřela. Totéž platilo o garáži. Její babička měnila kódy každé dva nebo tři měsíce, aby udržela dům bezpečnější, ale někdo se je musel dozvědět. Jak jinak by se dostal dovnitř?

Dívala se na obě křídla brány, když v nich najednou cvaklo a začaly se znovu otvírat, až sténaly námahou. Rychle se otočila. Málem se jí zastavilo srdce.

Přicházela k ní Paloma a dávala si do kapsy dálkové ovládání k bráně. Cissy roztřeseně vydechla a pokusila se na novou příchozí usmát. Vysoká, téměř královsky vyhlížející žena s lesklými černými vlasy staženými z obličeje se v dlouhém plášti a v botách na vysokém podpatku elegantně nesla ulicí. Vypadala nezúčastněně, šla do práce jako obyčejně a v uších měla sluchátka s drátky vedoucími do kapsy ukrývající iPod. Pobrukovala si a zpívala čistě, ale když si za otevřenou bránou všimla Cissy, naráz zachmuřila obličej, přestala si broukat a vytrhla si sluchátka z uší. Její chování se okamžitě změnilo. „Slečno Cissy, je mi to líto,“ řekla a jednu ruku si položila na srdce. „I když mi zavolal nějaký policista a i vy jste se mnou mluvila, já… já tomu pořád nemůžu věřit!“ Neplakala, ale smutně potřásala hlavou.

„Já taky ne.“

„A policie si myslí, že to mohla být vražda?“ Cissy zahlédla Eugeniiny sousedy, doktora Yanga s paní, v autě couvajícím na ulici. Jejich velký dům stál o něco níž na svahu na druhé straně ulice. Už se s nimi setkala; on byl zubař v důchodu a jeho paní tichá žena, která pravidelně porážela babičku v asijské hře mahjong.

„Měla bych si s nimi promluvit,“ řekla Palomě. „Vydržte chviličku.“

Přešla ulici, a když se blížila k lincolnu, paní Yangová stáhla okénko. „Cissy,“ zašeptala. „To je taková hrůza. Jste v pořádku?“ V obličeji s několika vráskami se jí zračil soucit. Krátké černé vlasy měla prokvetlé šedinami a na očích malé brýle s tmavými obroučkami.

„Je mi dobře,“ zalhala Cissy. Doktor Yang nechal běžet motor a Cissy jim stručně pověděla, co se událo. Nakonec slíbila, že jim dá vědět, kdy bude pohřeb. Paní Yangová jí soucitně poklepala po ruce, kterou se opírala o otevřené okénko.

Když se vrátila zpátky, Paloma už měla vykouřenou skoro celou cigaretu. Jak se Cissy blížila, odhodila zbytek s filtrem na příjezdovou cestu, špičkou kožené boty ho zamáčkla a pak nedopalek zvedla.

„Pojďme dovnitř, než budu muset mluvit s dalšími sousedy,“ pobídla ji Cissy.

Do domu prošli garáží.

Paloma odhodila zbytek cigarety do koše, když čekaly na výtah, a pak se v tichosti rozjely vzhůru do přízemí, kde sebou stará kabina maličko trhla, než zastavila.

Cissy se vzmužila a znovu vstoupila do domu.

Zase jí to místo připadalo prázdné.

Bez života.

Skoro jako hrobka.

Potom vešly do vstupní haly.

Palomina ruka vystřelila k ústům. Ztěžka polkla a zbledla. Pohledem přejížděla z odpočívadla přes schody a znovu se zarazila na tmavé, temně rudé skvrně na podlaze. „To je hrůza.“

Cissy s ní naprosto souhlasila. Za několik minut dorazila Rosa, baculatá malá žena, a hned začala vzlykat, křižovat se a hrozně rychle drmolila na Palomu španělsky. Cissy rozuměla jen několika větám, ale nepotřebovala tlumočníka, aby jí došlo, že je Rosa rozrušená a zarmoucená.

„Dios! Ach Dios!“ vzlykala do několika kapesníků, obličej měla zarudlý a černé oči uslzené a plné žalu. Stále potřásala hlavou, jako by důrazným odmítáním dokázala změnit to, co se stalo. Když se téměř uklidnila a ovládla, znovu se podívala na skvrnu na podlaze a začala kvílet ještě hlasitěji.

Klidnější Paloma k ní tiše promlouvala, objímala ji, ale žena nebyla k utišení.

„Coco? Kde je moje malá Coco?“ zeptala se škytající Rosa.

„Je u mě.“

„Díky bohu. Myslela jsem… Ach, to je jedno, co jsem si myslela,“ řekla se silným přízvukem. „Co budeme dělat?“

„Uklidíme ten nepořádek,“ prohlásila Cissy se znovunabytou rozhodností. Mohly stejně jako ona truchlit, mohly se cítit maličko provinile, že ony žijí a babička je mrtvá, ale muselo se žít dál. „Zvládnete to?“

„Sí…, ne…, ano, ano, zvládnu,“ přikyvovala horlivě Rosa. „Paní Eugenii by se takový nepořádek nelíbil.“ Přestože jí po tvářích stékaly slzy, Rosa rozšířila nozdry, když zahlédla na podlaze nepřístojnou špínu, krev a černý poprašek. „Vypadá to tady jako v chlívku!“ Znovu zadrmolila něco španělsky, ale tentokrát byla víc rozčílená než smutná. „Podívejte na tohle!“ prohlásila a zadívala se na povalenou rostlinu v květináči. „A na tohle!“ Kobereček u úpatí schodiště byl celý zašlapaný. „Můj bože!“

Rosa našla nový cíl a začala léčebný úkol dát dům znovu do pořádku. I Paloma šla uklízet. Cissy se vzchopila, aby mohla jednat s Larsem, Elsou a Deborah, až dorazí. Všichni byli smutní, ale každý našel způsob, jak být v této chvíli užitečný. Deborah přišla a nabídla pomoc, přestože jí Cissy jasně naznačila, že do práce už chodit nemusí.

Cissy byla všem moc vděčná. Pomáhala, kde mohla. Elsa si vzala na starost kuchyni, vyhazovala jídlo, které už nikdo nesní, myla a leštila všechny malé přístroje, police a vybavení. Lars zamířil k autům do garáže a Deborah se pustila do Eugeniina seznamu závazků, rušila schůzky a stručně sdělovala, co se přihodilo. Nejbližší přátele odkazovala na Cissy. Slíbila, že Cissy pošle mailem všechna důležitá telefonní čísla a kontakty na účetní, právníky a pochopitelně i na předem zaplacený pohřeb, který si Eugenie objednala už před lety. Slíbila, že pomůže Cissy s přípravami a také začne psát úmrtní oznámení.

Každý si šel po své práci a Cissy pocítila uspokojení, že na dům a některé záležitosti někdo dohlíží, a tak mohla konečně odejít.

Vyjela z příjezdové cesty a namířila dolů ze strmého, mlhou zahaleného kopce, když jí zazvonil mobil. Jednou rukou řídila, druhou zalovila v kabelce a otevřela ho.

„Haló?“

„Ahoj, Cissy, tady je Nick.“

„Nicku.“ Hlas jejího strýce jako by přicházel z daleké minulosti.

„Doslechli jsme se o matce,“ řekl a pak spustil záplavu samých „děláme si o tebe starosti, na pohřeb přijedeme, kdybys něco potřebovala, prosím zavolej…“ Stejné řeči, které slýchala deset let. Otcův bratr Nick byl celkem fajn; měla ho docela ráda, ale nevěřila jeho ženě, zkažené dívce, která se polepšila, ani podobným nesmyslům. Cissy s nimi zkoušela žít v jejich zapadákově, malém městečku na Oregonském pobřeží, ale hezky rychle odtamtud vypadla. O nudě by mohla vyprávět! Vrátila se domů a posledních pár měsíců před ukončením střední školy bydlela s babičkou. Pak vyrazila do jižní Kalifornie na univerzitu. Strýc Nick, jeho žena a dokonce i její mladší bratr byli fajn, jen je nepovažovala za svou nejbližší rodinu.

Jako Jacka? dobírala si ji její vlastní mysl. On přece patří k nejbližší rodině, ne? Nebo by alespoň měl.

Pomyslela si, že je to maličko smutné, opatrně sjížděla zatáčky a stále poslouchala Nicka. Neměla ani blízko ke svému bratrovi, který, jak se zdálo, v tom zapadákově prospíval. Strýc Nick sem létal většinou každý druhý týden, protože měl stále povinnosti ve firmě, ale Cissy se většinou dokázala „rodinným“ večeřím vyhnout. Zkrátka nedokázala předstírat, že jsou všichni jedna velká šťastná rodina. Ne když zločiny její matky visely nad vším jako zápach, přestože byla zavřená ve vězení. Což zrovna teď nebyla.

„Tak jsme si mysleli, že bys nás mohla potřebovat. Víme, že máš Jacka a Bryana, ale přesto, ach sakra, vždyť víš.“

„Jsem v pohodě, Nicku,“ ujistila ho Cissy úplně stejně, jako když před několika dny volal kvůli Marle. Ale cítila, že se jí do očí hrnou slzy. Nepověděla mu o nastávajícím rozvodu, nechtěla, aby se do toho on nebo jeho žena pletli, nepotřebovala znát jejich názory na to či ono. „Už jsem dospělá. Nejspíš bych měla říct tobě ‚Je mi to líto‘. Babička byla tvoje matka.“

Na nepatrný okamžik zaváhal, což jasně vypovídalo o jeho vztahu k babičce. „To byla.“

„Podívej, jsem si jistá, že se s tebou spojí advokáti a další lidé a já teď zrovna řídím a mám další hovor.“

„Dobře, Cissy. Opatruj se.“

Hrdlo se jí na okamžik sevřelo. „Ty taky a pozdravuj ode mě Jamese.“ Zavěsila a cítila se maličko provinile. Lhala o dalším hovoru, ale nechtěla ani nepotřebovala, aby strýc Nick nebo jeho žena strkali nos do jejích záležitostí.

Telefon znovu zazvonil a tentokrát se podívala, kdo volá. Její kamarádka Tracy. Ze střední školy. Výborně… Zprávy o babičce a matce se dostaly mezi lidi. Nezvedla to. Nebyla ještě připravená čelit takovému náporu. Tracy byla zkrátka první.

Než dojela domů, zastavila se u Joltze, v místní kavárně a lahůdkách, kde si občas rozložila notebook, aby mohla několik hodin nerušeně pracovat. Zastavila u parkovacích hodin, na kterých bylo ještě několik předplacených minut.

Joltz nabízel stoly, pohovky a internetové připojení zdarma a Cissy občas ráda pracovala obklopená teplou vůní pražené kávy, jemným šumem hovorů a prskáním přístrojů na espreso. Nevadil jí občasný výbuch smíchu ani vrčení kávového mlýnku. Malý stolek, který vždycky používala k práci, občas představoval krátký odpočinek od kanceláře, kde se dělila o kóji s třemi dalšími novináři na volné noze, i od domova, kde ji neustále rozptylovalo vědomí, že má nablízku dítě. Tady v relativní anonymitě se jí pracovalo překvapivě snadno, pila kávu, a dokonce si vybírala oběd z nabídky sendvičů a salátů ve vitríně lahůdek.

„Jako obvykle?“ zeptala se jedna servírka. „Netučná dvojitá káva moka se šlehačkou?“

„Dlužím si ji,“ řekla Cissy a nařizovala si, že hned jak se vrátí domů, musí vlézt na posilovací přístroj zastrčený ve volné ložnici.

„Hned to bude.“

Pracovnice za pultem neměly jmenovky, ale Cissy tu bývala tak často, že poznala Diedru s milým úsměvem a bystrým úsudkem. Byla štíhlá, blonďatá a přátelská, zatímco žena, která s ní pracovala, Rachelle, byla o něco tišší, ne tak otevřená a neustále měnila barvu svých vlasů. Odstín zvolený na dnešní den byl sytě mahagonový s tmavě nachovými proužky. Na Rachelle velmi střídmé. Obě servírky byly natolik přitažlivé a vtipné, že se sem hosté stále vraceli.

Rachelle si jí všimla v řadě zákazníků a řekla: „Doslechla jsem se o tvé babičce.“ Potřásla hlavou. „Je mi to líto.“

„Co?“ zeptala se Diedra, když si od Cissy brala kreditní kartu. „Ach… moment.“ Podívala se na Rachelle. „Bylo to ve zprávách, že jo? Stará žena ve vile. Našli ji mrtvou.“

Já ji našla, pomyslela si Cissy. „Jo,“ přitakala Cissy, ale cítila se trochu nepříjemně, protože ve frontě stáli dva další lidé, a zatímco čekali na svou objednávku, prohlíželi si nabídku v košíku s pečivem.

„A celá ta záležitost s tvou matkou,“ dodala Rachelle. „To musí být hrůza.“

Cissy nevěděla, co má říct. Ano, tyhle ženy o ní něco málo věděly; ráda se s nimi podělila o několik podrobností, protože s nimi byla v podstatě sama v brzkých odpoledních hodinách, kdy bylo zákazníků pomálu. Očividně měla radši držet pusu zavřenou. Uvědomila si, že zbledla, ale přinutila se k nepatrnému úsměvu. „Nemáte ani zdání.“

„Cože?“ zeptala se znovu Diedra a Cissy v duchu zasténala.

Rachelle si všimla Cissyiných rozpaků. „Promiň,“ zamumlala, zašeptala něco Diedře a pak se věnovala další ženě, běžkyni, které po obličeji ještě stékaly krůpěje potu. Naštěstí ta žena ještě zhluboka dýchala po svém běhu a rozhovor neslyšela. Zdálo se, že pozor dávala jen Selma, stálá zákaznice usazená ve svém oblíbeném křesle u rohového okna, kde si četla. Zhluboka se napila ze svého šálku a pak se znovu zabořila do rozečteného paperbacku.

Diedra podala Cissy kávu a Rachelle začala mlít zrnka. Místností se rozburácelo hlučné vrčení. Diedra tiše zašeptala: „Hele, omlouvám se. Nevěděla jsem o tvojí matce a věř mi, že tě chápu. Moje rodina…,“ obrátila oči, „… to je úplná hrůza.“

Ani přibližně, pomyslela si Cissy, když podepsala účtenku a zastrčila si ji spolu s kartou do peněženky. Rozhodla se, že tam nezůstane, a vydala se ven. Ramenem se opřela do těžkých dveří a vykročila do dopoledního chladného vzduchu. Málem přitom vrazila do muže v dlouhém tmavém kabátě. Jeho už naštvaný výraz se změnil na znechucený. Obešel ji a aktovkou ji uhodil do stehna. Trhla sebou, z nápoje odskočilo víčko a horká čokoláda, káva a šlehačka se jí vylily na sako.

„Hej!“ zavolala, ale on se ani neotočil, jen kráčel dál, jako kdyby to, kam šel, bylo důležitější než krátké zastavení, aby mohl říct: „Promiňte.“

„Kruci,“ zamumlala si pro sebe. Zvedla špinavé víčko a vrátila se do kavárny.

„To byl blbec,“ okomentovala situaci Rachelle. „Viděla jsem, co se stalo.“ Už popadla stoh ubrousků z pultu a podávala je Cissy.

„To je dobrý. Jen potřebuju nový víčko.“

„Můžu ti dolít kávu,“ nabídla jí Rachelle. Fronta čekající na obsluhu se zvětšovala a Diedra přijímala objednávky.

„Jsem v pohodě,“ pověděla jí Cissy, když si utírala ruce a dala na šálek nové víčko. Znovu se napila horké kávy a tentokrát mnohem opatrněji vyšla na ulici.

Došla ke svému autu bez dalších potíží, ale všimla si, že doba na parkovacím automatu vypršela. Po všem, čím dnes prošla, ji mohla hloupá pokuta za nezaplacené parkování poslat ke dnu!

Naštěstí z toho vyklouzla. Hlídač parkoviště nebyl nikde poblíž, ale když z malého místa vyjížděla, málem vrazila do auta před ní. Minula ho jen o několik centimetrů.

Zhluboka se několikrát pomalu nadechla, dávala si načas a hledala ztracenou rovnováhu. „Ty jsi dítě štěstěny,“ zašeptala jedno z oblíbených babiččiných pořekadel. Nedostala pokutu. Nepromáčkla nárazník.

Ale stále bylo teprve dopoledne. Jen Bůh ví, co jí přinese zbytek dne.

Vydala se po silnici vedoucí z kopce dolů a byla zcela ztracená ve svých myšlenkách. Na přechodu u parku zastavila na červenou. Motor běžel a autobus pomalovaný jasnými barvami k ní chrlil oblaka výfukových plynů. Smradlavý kouř se mísil se zbytky mlhy stále se převalující celým městem.

Cissy vyčkávala s nohou na brzdě a prsty bubnovala do volantu.

Před jejím vozem přešlo několik chodců. Starý muž venčil nemožně malého pejska, mladá dvojice se držela za ruce, ponořená do svého vlastního světa, a kolem projel i teenager na skateboardu s kulichem naraženým hluboko do obličeje a obratně se vyhnul obchodníkovi v dlouhém tmavém plášti.

Cissy zpozorněla.

Zadívala se na muže v černém.

Samozřejmě, byl to tentýž mizera, který ji málem porazil. Přemýšlela, že zahouká na klakson, když vtom se ohlédl a podíval se přímo na ni. Ztuhla. Viděla ho už dřív, nejen na chodníku před kavárnou? Nezastavil se a pokračoval dál na autobusovou zastávku, ale zíral na ni dlouho a nemilosrdně očima, které jako by neměly duši. A pak, těsně než vystoupil na chodník, u kterého čekal autobus, se usmál. Chladný úsměv odhalující zuby mlčky sliboval, že se znovu setkají. Přestože nic neřekl, Cissy té němé zprávě rozuměla.

Srážka před Joltzovou kavárnou nebyla žádná náhoda.

To, že se takhle zjeví před jejím vozem, si naplánoval.

Pomyslela na postavu, kterou viděla v noci. Na člověka, jenž pozoroval okno její ložnice. A Bryanovo okno.

Srdce se jí rozbušilo.

Krev jí v žilách ztuhla.

Co to sakra znamená?

Potřebovala zajet k chodníku a oslovit toho muže, přímo tady, v plném denním světle a před svědky.

A co uděláš?

Obviníš ho, že tě aktovkou uhodil schválně?

Nebo z toho, že se při přecházení zlověstně usmíval?

Ty, dcera Marly Cahillové?

Bezmocně se dívala, jak mizí za čekajícím autobusem, a najednou uslyšela rozezlený zvuk klaksonu. Na semaforu naskočila zelená a chlápek v Range Roveru za ní spěchal. „Dělej něco užitečnějšího,“ zamumlala, šlápla na plyn, ale když projížděla křižovatkou, jedním okem pozorovala ve zpětném zrcátku chuchvalce mlhy a autobus zařazující se do proudu vozidel.

Muž v černém kabátě s hrůzu nahánějícím ledovým úsměvem byl pryč. Zmizel jako děsivá loutka rychle stažená neviditelnými prsty z jeviště.

8

Marla seděla na posteli podepřená polštáři, na nočním stolku ležela knížka, televize puštěná bez zvuku vysílala opakování nějaké reality show z policejního prostředí a vrhala ve spoře osvětlené místnosti stíny.

Žena neměla dobrou náladu. To bylo velké, veliké překvapení.

Ani nezvedla svůj mizerný zadek a neuklidila přízemí, protože tvrdila, že by jí mohl „vidět“ nějaký zvědavý soused šmírující přes zatažené žaluzie nebo okno. Taková troska!

Elyse věděla, že domluva s Marlou bude obtížná, samozřejmě to věděla! Ta žena byla známá tím, že se starala jen o sebe a chtěla, aby se k ní ostatní chovali jako k princezně, protože si myslela, že právě proto se narodila. Ale předtím nikdy nebyla líná. A během příprav na útěk splnila svou část. Dychtivě. Horlivě. Mazaně.

Teď ale veškerá její prohnaná bojovnost vyletěla ven zabedněnými okny a nahradila ji jalová nuda a břitké poznámky.

„Myslela jsem, že se vrátíš dřív,“ vyjela. „Příšerně se nudím. A nezačínej s těma blbostma, abych šla nahoru a umyla záchod nebo zametla podlahu. Toho už mám dost.“

Elyse se kousla do jazyka. Netušila, kolik stížností té ženy ještě snese. „Po práci jsem se stavila v několika obchodech a koupila ti něco na sebe, takový převlek.“

„Vážně si myslíš, že bych to riskovala?“

„Ne hned, ale brzy, ne?“ Elyse snesla dvě nákupní tašky dolů po rozviklaných schodech za falešnou stěnu Marlina pokoje. „Podívej se.“ Cítila malé vítězství, když vytahovala šaty, vycpávky a paruku, které přemění „Krásnou Marlu“ na „Hastroše Marlu“: boty pro stařenu, pevné punčochy a ošklivé hnědé, ale dostatečně volné šaty, aby skryly vycpávky, které si pod ně nasadí. Paruka byla krátká a upravená, barevně někde mezi platinovou, blonďatou a šedou.

Marla hleděla na věci odmítavě. „To si děláš legraci, viď?“

Elyse si jejího sarkasmu nevšímala a položila jednotlivé kusy oblečení vedle sebe. „Ne, nedělám si legraci. Jsou dokonalé! Všechno jsem to koupila v levném obchodě.“

„To nepochybuju. Víš, možná spíš zůstanu tady.“

„Nemůžeš se skrývat navěky.“

„Neskrývám se!“ vyštěkla. „Jsem jen opatrná. Copak to nechápeš? Tohle na sebe nikdy nevezmu!“ Ušklíbla se nad kytičkovým vzorem hnědé a šedé. „Bože, vypadá to, jako by ses pokoušela najít nejhnusnější šaty ve vesmíru, a dokázalas to!“

„Jen jsem se snažila najít věci, ve kterých by ses ztratila.“

„No jasně, jako kdyby tohle byla letošní špička haute Couture v San Francisku! Každý nosí odporné vzory a boty, které vypadají, jako by vypadly ze šedesátých let.“ S opovržením vrhla pohled na jednoduché nízké mokasíny. „Zešílelas.“

„Nebudeš se procházet obchodní čtvrtí ani obědvat ve Four Seasons,“ namítla Elyse s nucenou trpělivostí. „Budeš jen sedět v autě a nechceme, aby tě někdo na ulici poznal, protože tě viděl v televizi. Myslela jsem, že se chceš dostat ven.“

Marla zmlkla.

Znovu.

Dovedla celou tu pasivně-agresivní hru k dokonalosti a Elyse věděla, o co jde. Změnila plán natolik, že Marla ještě pořád trucovala. Trestala ji. Počastovala ji tichem.

Elyse znovu sáhla do tašky a tentokrát vyndala sendvič z lahůdek z ulice, kde opravdu bydlela. „Tohle by ti mohlo chutnat: krůta, lehká majolka, a dokonce i trocha brusinek. Jako kdyby bylo Díkůvzdání.“ Vzala zabalený sendvič z tašky a položila ho na noční stolek spolu s plechovkou dietní koly, kyselou okurkou a malým balíčkem chipsů.

„Víš, že mám ráda hovězí,“ připomněla jí Marla chladným hlasem, který Elyse příšerně rozčiloval. Čím tišeji Marla hovořila, tím se její slova zdála důraznější. Ach, byla tak prohnaná, mistryně v psychologických hrách.

„Jen jsem si myslela, že bys po tom hamburgeru mohla mít chuť na něco jiného.“ Ale možná ne. Marlina minilednička byla nacpaná saláty a polévkami v kelímcích, které bylo jen třeba ohřát v mikrovlnce. Na lednici pak měla jablka a instantní ovesnou kaši spolu s kávovarem a speciálním francouzským druhem kávy, na níž Marla trvala. Podivná směs kávy, kterou pila před deseti lety. Elyse se musela hodně snažit, aby ji vůbec sehnala, a vypadlo z Marly alespoň jedno slůvko díků? Samozřejmě že ne!

„Vyzkoušej si ty věci a vyjdeme si ven, asi tak za týden, až budou přesvědčení, že jsi v Oregonu nebo ve Washingtonu. Jeden chlápek mi slíbil, že tvoje vězeňské šaty vyhodí na odpočívadle u dálnice I-5, někde u Roseburgu. Policajti si budou myslet, že míříš na sever nebo utíkáš ke kanadským hranicím. V každém případě se situace v San Francisku maličko zklidní.“

Pro jednou vypadala Marla potěšeně. „Dobře,“ řekla, a dokonce projevila nepatrný zájem o sendvič. „Nechci se chovat jako potvora.“

Jde ti to samo, pomyslela si Elyse, ale skousla si jazyk a nedovolila slovům splynout ze rtů. „A já se podívám po něčem jiném, co by sis na sebe mohla vzít.“

„Musím být tlustá?“

Už si klade požadavky.

„Pomůže to. Nikdo nečeká, žes přibrala. Je to jen převlek.“

„Nikdy v životě jsem nebyla tlustá.“

„Přesně.“ Nastal čas dostat se na dno sebelásky.

Marla vydala dlouhý bolestný vzdech, ale dál se nepřela.

„Podívej, můžeme začít s tvými vlasy. Trochu ti je ostříhám.“ K jejímu překvapení Marla neprotestovala. „Tady se na to můžeš dívat.“ Našla kapesní zrcátko, které měla Marla neustále po ruce, podala ho marnivé ženě a vnutila jí ho do ztuhlých prstů.

„Já nevím…“

„Marlo, prosím.“

„Ne moc,“ varovala ji Marla.

„Jen zastřihnout… O barvě si můžeme promluvit později.“ Našla nůžky a začala opatrně stříhat Marliny dlouhé mahagonové kadeře. S nůžkami pracovala pečlivě, zastřihávala okraje Marliných vlasů a tajně si strčila několik pramenů do kapsy. Marla byla příliš zaměstnaná pozorováním svého obrazu, takže si naštěstí ničeho nevšimla.

Teprve když Elyse zatahala silněji, jako kdyby její prst zachytil několik vlasů a vytrhl je z kořínků, Marla prudce vzhlédla a v zrcadle vyhledala Elysin pohled. „Au!“ zaječela. „Co to vyvádíš? Chceš mě skalpovat?“

„Promiň, chybička,“ zalhala Elyse.

„Tak buď prokristapána opatrnější!“ zasyčela Marla hlubokým, rozzlobeným šepotem a střelila po Elyse zlým pohledem plným nedůvěry.

„Přece jsem se ti omluvila, ne?“ Elyse předstírala, že se jí to dotklo. „Jen se ti snažím pomoct. Vidíš, jak to bude hezky vypadat, až to dodělám?“

„Jo.“ Kriticky si prohlížela svůj vzhled a Elyse zadržovala dech. „Tak mi znova pověz o Eugenii,“ řekla nakonec. Už byla klidnější, a dokonce se téměř usmívala. Jako kdyby ji hýčkání obměkčilo.

Bože, ta žena měla ale ego! A povahu.

Elyse pocítila záchvěv znepokojení. Marla dokázala být tak smrtící. Elyse byla očitým svědkem prudkých změn Marliny nálady. Připomínala si, aby si nezapomněla hlídat záda. V den, kdy provedly Marlin útěk, byla naplněná radostí. Marla jásala téměř jako šílenec; její oči byly zelené a hluboké jako vody sanfranciské zátoky a její úsměv naprosto nakažlivý. Nebylo divu, že se muži mohli přetrhnout, aby se ocitli v její blízkosti. Táhlo jí na padesát, ale nikdy byste to do ní neřekli. Ve vězení se udržovala ve formě a i s nepatrným make-upem vypadala nádherně. V den svého útěku si nechala rozpuštěné vlasy, stáhla okénko auta, které ukradly na odpočívadle, a opíjela se čerstvým vlhkým vzduchem navzdory chladu a mlze, které prostupovaly celou oblast zátoky.

Ale teď už pochopitelně část euforie vyprchala. Radost z vítězství, na Marle tolik patrná, když se jí z vězení podařilo vyklouznout v dodávkovém voze, zmizela. Byla paranoidní. Skrývala se za dvojitými zámky v tmavém sklepě a jásot se změnil v něco velmi blízkého depresi…, tiché, rozmrzelé, temné depresi. Elyse se musela občas moc snažit, aby z té ženy dostala nepatrný úsměv nebo dokonce jedno slovo.

Ne poprvé Elyse přemýšlela, jestli nebyla chyba riskovat tím, že Marle pomáhala s útěkem.

No, vrátit zpátky už to nešlo.

Všechno bylo součástí plánu, všechno to dělala pro peníze.

Nezapomeň na ty peníze.

Plánovaly, že se tu bude skrývat, a útěk připravovaly léta. Léta! Elyse to teď nemohla zkazit. Nezkazí to!

Marla slíbila, že bude trpělivá, změní svůj vzhled, a až se i ti nejvytrvalejší pronásledovatelé unaví, zmizí. Ale teď Elyse cítila, že chce věci urychlit, začínala být nedočkavá.

„Nemůžu to tady vydržet,“ stěžovala si Marla.

„Já vím, já vím, ale teď nemáme na výběr. Vzpomeň si, že jsme to už probíraly.“

„Ale nevěděla jsem, že tu bude taková tma a budu tu tak… sama.“

„Říkala jsem ti, že můžeš jít nahoru. Jen nech zatažené závěsy. Měla by ses víc pohybovat, aby se ti rozproudila krev.“

„Jako kdybych mohla!“ ušklíbla se Marla. „Copak nechápeš, že by mě mohl někdo zahlédnout? Klidně bych se mohla dostat zpátky do vězení!“

„Ani náhodou,“ namítla Elyse. Nemohla Marle dovolit, aby takhle přemýšlela. Ne po tom, co všechno riskovala.

Marla se zdála být maličko uklidněná. „Dobře. Povídalas mi, jak jsi zabila tu starou, vyschlou švestku.“

„Tvou tchyni,“ připomněla jí Elyse jemně. „Eugenii.“

Marla při vzpomínce na tchyni naznačila odpor. „Tak pokračuj a řekni mi, jestli tě poznala?“

„Ach ano. Bylo to skvělé,“ přiznala Elyse. Radovala se nad svým vítězstvím a stále cítila, jak jí žilami proudí vzrušení. „Vůbec netušila, co přijde.“ Elyse se usmála na Marlu a řekla: „Kéž bys tam byla mohla být, abys viděla, jak přeletěla přes zábradlí, plachtila vzduchem a přistála na zemi s naprosto neuvěřitelnou ránou. Byla tak hlasitá, že jsem ji sama doslova cítila ve svém těle. A pak se rozhostilo ticho a ona na mě zírala vzhůru prázdným pohledem. Nevím, jestli už byla mrtvá, ale sebrala jsem toho jejího pitomého malého psa, aby její poslední pohled patřil mně, jak ho hladím.“

„Zabilas ho taky?“

„Toho psa?“ Elyse sebou trhla, jako kdyby najednou ucítila strašlivý zápach. „Samozřejmě že ne. Nechala jsem ho tam, zavřela ho do skříně, aby nešel za mnou, ale policie nebo někdo ho určitě našel.“

„Toho psa nenávidím,“ prohlásila Marla.

„Ty nenávidíš všechno.“

„Líbilo se mi patřit ke Cahillům,“ prohlásila s náhlou touhou. „Řeknu ti, že to bylo ještě lepší než patřit k Amhurstům.“

„Když to říkáš.“ Elyse se podívala na hodinky. „Podívej, nemůžu tu zůstat. Musím udržovat zdání, víš? Ale brzy se vrátím, hned, jak to bude bezpečné.“

„Nikdy to nebude bezpečné,“ namítla Marla.

„To nemůžeš vědět.“

„Jistěže to vím.“ Znovu byla nepříjemná. Vzteklá. Vzdorovitá.

Víc potíží, než za kolik stojí… Ale to nebyla pravda. Marla stála za balík…, za zatracený majlant, pokud budou hrát se svými kartami správně. A Elyse to zamýšlela. Vedle nacpaného balíčku karet měla ještě eso v rukávu. To, o kterém Marla neměla nejmenší tušení.

„Ahoj, Marlo,“ rozloučila se, ale druhá žena se na ni ani nepodívala. V okamžiku se Marla vrátila k nevrlému trucování. Bože, ta její představení už byla tak obehraná.

Smůla.

Elyse věděla, co musí udělat.

Zasunula falešnou zeď zpátky na místo a propletla se zatuchlým sklepem až ke schodům, po kterých vystoupala. Musela se vrátit k jejich původnímu plánu. To byl jediný způsob, jak Marlu uspokojit.

No, tak ať to tak je, pomyslela si, zamkla dům a pospíšila ke svému taurusu.

Marla chtěla, aby její bratr Rory zemřel.

Tak se o to Elyse postará.

Jako kdyby ten idiot byl už mrtvý.

+++++

Cissyino soustředění bylo to tam. Nedokázala načrtnout článek, který si plánovala napsat – tentýž článek, který měla v počítači už celé týdny stále jen jako spoustu neuspořádaných poznámek. Před měsícem dělala rozhovor s novou, mladou kandidátkou na starostku, ale byl to tentýž týden, kdy se Cissy dozvěděla o Larisse a vyhodila Jacka. Krátce nato, když se snažila dát si poznámky dohromady, její psychicky narušená matka utekla z vězení. Teď pádem na zem zemřela její babička – nebo byla zavražděná? – a ji přemáhaly smutek a vina. Možná ten článek neměl být nikdy napsán.

Cissy si povzdechla. Na telefonu doma a na mobilu přijala jistě nejmíň dvacet hovorů: krátké, jednostranné, všechny o její babičce. Volali rodinní příslušníci včetně otcovy sestřenice Cherise, kterou nemohla vystát. Lidé, kteří znali babičku z její veřejně prospěšné práce, ale i Eugeniini přátelé, se kterými hrála karty nebo jezdila na výlety, dokonce se ozvala i jedna žena ze Sacramenta, která tvrdila, že kdysi bydlela s babičkou na jednom pokoji na koleji soukromé vysoké školy Vassar. Cissyina emailová schránka byla plná otázek a projevů soustrasti. Heather, přítelkyně ze spolku univerzitních studentek; Gwen, její osobní trenérka; a Tracy, se kterou jezdívala na koni, když byla na střední – ty všechny jí napsaly nebo poslaly textové zprávy na mobil. Pochopitelně tu byl ještě tisk. Reportéři neustále slídili po nějaké informaci týkající se babiččiny smrti, a když dostali příležitost, rovnou se jí zeptali i na Marlu. Deborah jí, jak slíbila, poslala mailem jména právníků a účetních rodiny Cahillů, takže se Cissy začala zaobírat i právními a daňovými záležitostmi. Tolik ji to zahlcovalo, že začala vybírat, které hovory přijme a kterým se vyhne tím, že je odkáže do hlasové schránky, aby se jimi zabývala později. A totéž platilo pro maily.

Bylo to jako strašlivá noční můra.

A všechno se s přibývajícími hodinami zhoršovalo. Cissy pracovala ve své kanceláři, maličkém výklenku v místnosti určené pro cvičení, zatímco Tanya měla vzít Bryana na procházku, než bude tma. Slunce už stálo nízko nad obzorem a poprvé za tento den vykouklo za závojem mraků. Pokud budou mít štěstí, ještě příštích asi pětačtyřicet minut by mělo být světlo. Protože se Tanya zatím neodhodlala vzít malého ven, Cissy se rozhodla, že je načase, aby spolu se synem vyrazili do ulic. Vypnula počítač, odstrčila Coco, která jí spala u nohou, a zvedla se ze židle. Vlasy si sepnula do gumičky, převlékla se do běžeckých kalhot a vzadu v přístěnku našla své oblíbené tenisky. Když si natáhla mikinu s kapuci, zamířila do Bryanova pokoje a popadla jeho malý kabát a kulicha, další pokrývku hlavy, kterou nesnášel.

„Tanyo, vezmu Bryana ven, potřebuju trochu provětrat,“ zavolala a seběhla po schodech.

Když dorazila do přízemí, otevřely se hlavní dveře a poryv větru vehnal dovnitř jejího odcizeného manžela. Cissy se okamžitě zarazila a snažila se nevnímat, že se mu zdá naprosto přirozené, když po skončení pracovního dne nakráčí do jejího domu. Stejně jako každý všední den během jejich nešťastného manželství. Nevšímala si nostalgických pocitů, když k ní vzhlédl. „Zapomněl jsi, že tu už nebydlíš?“ Střelila po Tanye pohledem, kterým jasně říkala, aby ji nepřerušovala. Zareagovala hned, jakmile si všimla vysvětlení nebo námitek formujících se na chůviných rtech.

„Cože?“ zeptal se sebejistě způsobem, jenž ji příšerně rozčiloval, a vyklouzl z rukávů svého svrchníku. „Nečeká tu na mě žádné martini? Žádná ženuška v roztomilých šatečkách francouzské služky?“

„Ach promiň. Doběhnu nahoru a převlíknu se,“ odsekla.

Zasmál se a Cissy, která se pokusila o vtip, zjistila, že maličko roztála. K čertu s tím mužem.

Coco, pomalejší než dřív, přihopkala ztěžka dolů. Uvědomila si, že je v domě vetřelec, a začala na Jacka divoce štěkat pronikavým ječákem, vrčela a chňapala po něm, jako kdyby to byl vrah. Tanya se nemohla rozhodnout, kam uhnout, a tak vyhrkla: „Dojdu pro Bryana,“ a odspěchala do obývacího pokoje.

Příliš pozdě. Bryan, který si hrál s hračkou vydávající po stisknutí tlačítka zvířecí zvuky, si uvědomil, že domů přišel jeho otec. Stiskl tlačítko pod krávou a místností se rozeznělo hlasité „búúúúú“. On sám výskaje radostí zavolal: „Tatííí doma!“ Vyskočil na nohy jako střela a se zdviženýma rukama utíkal pozdravit svého otce.

„Hej, chlapíku! Rád vidím, že ses zbavil protivný nálady.“ Jack si pověsil kabát na zahnuté železné rameno věšáku, pak popadl svého dychtivého synka a vyhodil ho do vzduchu. Rozpoutal tím příval chichotu a slov: „Víc! Víc! Já chci víc!“ ozývajících se, když vrtící se nohy a ruce vyletěly vzhůru.

Fenka však byla málem bez sebe.

„Coco, ticho!“ okřikla ji Cissy.

Teriérka neposlouchala. Cissy přešla do předsíně a ta malá potvůrka se jí držela pod nohama, ale nepřestávala štěkat.

„Mizerná malá potvora na krysy,“ zamumlala si Tanya pro sebe, když sbírala své věci. „Řekla bych, že Bryan je v dobrých rukách, tak já radši půjdu.“ Sundala si plášť a deštník z věšáku a s jedním okem upřeným na vzteklou malou bílou fenku zdráhavě dodala: „Přijdu zítra.“

„Na shledanou,“ rozloučila se s Tanyou Cissy, přestože ji v duchu už nahrazovala někým, kdo nebyl na nic alergický a navíc měl rád zvířata.

Jack s Bryanem přešel do obývacího pokoje a začali se společně zabývat hračkou vydávající zvířecí zvuky. Rozpoutala se kakofonie hýkání, vrčení, řvaní, mečení a pípání. Jeden zvuk střídal druhý, jako kdyby Noe právě vypustil obsah své archy do jejich obývacího pokoje. „Hej, co tohle,“ usmál se Jack, usazený na zemi se zkříženýma nohama se synem na klíně. Stiskl tlačítko a v pokoji se rozeznělo hlasité „haf, haf, haf“.

„Pejsek!“ vykřikl klučina „Jako Coco!“

„Přesně jako Coco,“ přikývl Jack, ačkoli nahraný štěkot zněl spíš jako od čtyřicetikilového německého ovčáka než od maličké teriérky.

Panoval tam hrozný zmatek a Cissy plná protichůdných pocitů od nich poodešla. Oknem v houstnoucí tmě pozorovala Tanyu nastupující do otlučeného subaru. Ta si pak zapálila cigaretu a rozjela se a za okamžik rudá koncová světla zmizela na konci ulice za rohem.

Jo, už dávno potřebovala pro své dítě novou chůvu. Domem se rozezvučel lví řev. „Má ta věc ovládání hlasitosti?“ zeptala se.

„Nám se to líbí hodně nahlas.“

Cissy přešla k židli a klesla na ni. Bryan byl celý nadšený, že je s otcem. Samozřejmě. Lpěl na něm víc od chvíle, co se odstěhoval? Cožpak se jejímu synovi po otci už stýskalo? Vina vyhlodala v jejím srdci velkou díru. Hrozně nerada hrála toho špatného, a pokud se na to podívala očima svého osmnáctiměsíčního dítěte, tím špatným byla. Vykopla tatííího.

„Tak,“ spustila, když řev na chviličku přestal, „vrátil ses sem z nějakého důvodu?“

Do sloního troubení Jack řekl: „Chtěl jsem se přesvědčit, že jsi ty i Bryan v pořádku.“

„To jsem.“ Sevřela si ruce mezi koleny a všimla si, že se setmělo. Na procházku už bylo pozdě. „Ale i kdyby ses sem vypravil po práci, jsi tu moc brzy. Ještě není ani pět.“

„No, mám ještě další důvod.“

„Ten by měl stát za to.“

„Vlastně za to stojí.“ Vzhlédl k ní. Obličej měl vážný. „Myslel jsem, že nebudeš chtít mojí rodině čelit sama.“

„Co tím chceš říct?“

„Chtějí se tu zastavit a nabídnout pomoc. Všichni. Táta, J. J. i Jannelle.“

„To si děláš legraci!“ Nedokázala si představit, že by předstoupila před členy Pěti Jé, jak sami sebe nazývali podle začátečních písmen svých jmen. „Ani náhodou. Nechci tu žádné hosty.“

„To jsem jim řekl, ale víš, jaký je táta, když si vezme něco do hlavy.“

„Tak se mu postav, Jacku. Vzmuž se! Nechci se zaobírat nikým z tvé rodiny, natož všemi… Ach sakra!“ V okně obývacího pokoje zahlédla reflektory. „Pozdě,“ vzdychla, když ze synovy oblíbené hračky zasyčel had. Střelila po manželovi pohledem, kterým vyjádřila, že je to jeho chyba, a ať to kouká napravit. Odnesla Coco do jídelny a dala ji do přepravky. „Nebude to na dlouho,“ slíbila fence a v duchu si popřála hodně štěstí.

Jack otevřel dveře s Bryanem v náručí ještě dřív, než jeho otec zazvonil na zvonek. Přesně jak Jack řekl, stál tam Jonathan, vedle něj Jannelle s pořádně naštvaným výrazem a J. J. – Jon Junior – s povzneseným a nezaujatým pohledem. Všichni vypadali dobře, protože nějaký skandinávský předek jim nadělil vysoké postavy, plavé vlasy, výrazné lícní kosti a různý odstín modrých očí.

„Ach zlato,“ pozdravil Jackův otec Cissy a rozpřáhl ruce, aby ji k sobě přitiskl.

„Jsem v pořádku,“ zašeptala Cissy, která mohla stěží dýchat.

Jonathanův obličej překvapivě nebrázdily vrásky, přestože se mu blížila šedesátka, a stále měl spoustu vlasů, špinavě blonďatých kadeří s náznakem šedin. Udržoval se v kondici, byl opálený a mohl se vydávat za někoho o dobrých patnáct let mladšího, což se mu pochopitelně hrozně líbilo. Cissy hádala, že jen věk jeho dětí mu brání, aby pravdu o svých letech ještě víc natahoval.

„Je mi líto tvé ztráty,“ řekl a pustil ji. Obočí měl svraštěné a v nordických očích se zračil smutek.

„Je to hnus,“ podotkl J. J.

Jannelle obrátila oči nad bratrovým slovníkem. „Táta myslel, že bychom se tu měli zastavit a nabídnout podporu, utužit rodinu a podobný… citový hovadiny.“ Posadila se na židli a překřížila dlouhé nohy.

„Nech toho,“ varoval ji Jack.

„Jannie, no tak.“ Jejich otec byl zjevně podrážděný. K Cissy dodal: „Co řekla Jannelle, je v podstatě pravda, bez těch dodatečných poznámek. Vím, že je to těžké…, tak jsme tady.“

„Jedna velká šťastná rodina,“ přitakala Jannelle. „Hele, kdy bude konečně ten rozvod platný?“

„A dost!“ Vrásky kolem Jonathanových úst zbělely rozezlením.

„Já věděl, že to je chyba,“ zamumlal J. J. a prohrábl si rukou vlasy, které se mu u límce koženého saka kroutily. Na Cissy dělal dojem, že se vždycky obléká neformálně, ale moderně – nosil trendy oblečení, ale nikdy to nepřeháněl s okázalostí. Vlastně ho pořádně neznala a ani nechtěla; byl jen dalším mužským členem Holtovy rodiny, kterému bylo záhodno se vyhýbat. Pak zahlédla Jannelle, jak zase obrací oči v sloup. Tak dobře, měla by se vyhýbat všem Holtům bez ohledu na pohlaví.

„Tady je dědečkův kluk!“ Jonathan pokynul Jackovi, aby popošel blíž a on se tak dostal na dosah svému vnukovi. „Jak se máš Bryane Jacku?“ zeptal se, ale když se pokusil vzít Bryana z Jackovy náruče, jejich syn, který byl nezávislé dítě, řekl hlasitě a jasně: „Ne, dědo!“

„Tse,“ ušklíbla se Jannelle pro sebe.

J. J. nevypadal nijak uvolněně, ale posadil se na pohovku a zíral do prázdného krbu.

Jo, to byl bezva nápad, pomyslela si unaveně Cissy. Ale musela to vydržet. „Dáte si někdo něco? Kávu? Pivo?“ Očima vyhledala Jacka a prosila ho o pomoc.

„Vlastně jsme si říkali, že bychom vás vytáhli ven na večeři. Nic formálního, někam, kde počítají s dětmi.“

„Mluvíš o McDonaldovi?“ otázala se zhrozená Jannelle. „Vážně tati, to si nechám ujít.“ Bez obalu se podívala na hodinky zářící jí kolem zápěstí.

Přestože Cissy toužila všem říct, aby odešli a nechali ji samotnou, spolkla to nutkání a místo toho pověděla: „Víte, je to od vás moc milé, ale myslela jsem, že zůstanu dneska s Bryanem doma.“ Přinutila se usmát na Jonathana, který se nepokrytě snažil, aby se s Jackem dali znova dohromady. „Díky.“

„To mi stačí.“ Jannelle vyskočila na nohy.

„Mně taky.“ J. J. nebyl přítel nasládlých rodinných sešlostí.

Starý muž se zdál zklamaný. „No tak, vždyť jsme se tu všichni sešli.“

„To je v pořádku, tati.“ Jack přešel k oknu. „Jannelle, to je tvůj mercedes. Takže tys jím přijela?“

„Podívejme, z koho se stal detektiv.“

„Bože, Jannelle, nech toho,“ naštvaně se ozval J. J.

„Co kdybys s J. J. odjela? Jestli tu chce táta chvíli zůstat, hodím ho pak domů.“

„Bezva nápad!“ Jannelle si přehodila řemínek kabelky přes rameno a rychle vyrazila, až jí vysoké podpatky cvakaly o dřevěnou podlahu. Snad se bála, že by si to mohli rozmyslet. J. J., který se ji před chvílí snažil umlčet, se držel jen o krok za ní, zapínal si sako a mumlal věty jako: „Vydržte to. Bude líp. Aspoň že netrpěla.“ Obvyklé fráze, které už Cissy unavovaly. Jannelle jen řekla: „Dejte mi vědět, kdy bude pohřeb,“ a vyšla ven. Za pár okamžiků se silný motor rozburácel, mercedes vycouval a pak vyrazil ulicí pryč.

„Omlouvám se,“ řekl Jonathan. Bryan jako by vycítil dědečkův smutek, mu konečně dovolil, aby si ho starý muž přebral z otcova náručí.

„Ahoj, dědo,“ řekl a poplácal starého muže po rameni.

„Ahoj i tobě. Tak děda tě už může chovat, jo?“

Cissy viděla, s jakou něhou se Jackův otec chová k vnukovi, a její srdce maličko poroztálo. Pokoušela se mu prominout starou historii, kdy podváděl svou manželku, přesto však cestou do jídelny přemýšlela o tom, že kdyby Jonathan zůstal věrný, Jack by nikdy tu hranici nepřekročil.

Jackova neschopnost zůstat věrný je Jackův problém. Ne jeho otce. Ani tvůj.

Pustila fenku z malé přepravky, ale po několika ostrých zaštěkáních se Coco vzdala boje a vyskočila na židli, kterou před okamžikem uvolnila Jannelle.

„Co kdybys tu zůstal se Cissy a Bryanem a já dojdu pro něco k jídlu,“ navrhl Jack. „Jen pět minut odsud je vynikající thajská restaurace.“ Podíval se na svou ženu. „Co tomu říkáš?“

„Proč ne?“ kapitulovala Cissy. „Znáš mě. Já se vždycky přizpůsobím.“

Jack si odfrkl, přešel k věšáku a sundal si bundu. „To jsi přesně ty, malá slečna Poddajná.“

+++++

Projít nepozorovaně do obytných prostor pečovatelského domu bylo docela snadné. Elyse se vydávala za ženu pracující v místní církevní organizaci a na sobě měla stejný převlek, nad kterým se Maria ušklíbala. Během posledních několika týdnů sem chodila na návštěvu velmi často. Pochopitelně tu měli bezpečnostní kód, ale nebylo obtížné sledovat jiného návštěvníka, který ho vymačkal, a pak udělat totéž. V recepci většinou hlídala žena, jejíž povinnosti nesahaly dál než k tomu, aby celé hodiny seděla na židli. Po páté tam nezůstávalo mnoho personálu, protože úředníci odešli domů a telefony se rovnou přepínaly do vedlejší cihlové budovy, ve které pacienti domova vyžadovali nepřetržitou péči a zaměstnanci tam byli mnohem pozornější.

S bezpečnostními kamerami si Elyse hlavu nelámala. Pomaličku se vlekla chodbou a několika obyvatelům, které potkala, říkala „Dobrý den“ a „Bůh vám žehnej“. Cítila, jak se jí v žilách očekáváním rozproudila krev.

Tohle bylo ono.

Její poslední návštěva toho imbecila.

Roryho Amhursta. Marlina bratra. Zdravé batole, které potkala příšerná autonehoda – přejela ho vlastní matka. Výsledkem bylo trvalé poškození mozku.

Marla, která byla s Rorym v autě, když jejich matka na pár okamžiků odběhla zpátky do domu a nechala běžet motor, jistě netušila, co se stane. Rory, tehdy batole, plakal a starší Marla mu rozepnula bezpečnostní pás, pustila ho ven a zabouchla dveře. Když se jejich matka Victoria vrátila, nevšimla si, že chlapec vzadu nesedí. Zařadila zpátečku, šlápla na plyn a přejela vlastní dítě krčící se za autem, kde nejspíš na chodníku pozorovalo mravence nebo jiný hmyz. Marla byla tehdy ještě dítě, nemohla mít představu o následcích svého jednání. Opravdu? Jistě se jako zlá nenarodila. To byla přeci fikce, ne?

Nebo snad ano?

Ne že by na tom záleželo.

Teď Marla chtěla, aby Rory zemřel.

A Elyse se stala jejím poslíčkem.

Roryho pokoj byl na konci chodby. Když Elyse vešla, našla ho, jak sedí a zírá na televizi, kde běželo opakování South Parku.

„Ahoj, Rory,“ řekla sladce. „Pamatuješ si na mě, ne? Paní Smithová?“

Přikývl, usmál se, ale oči měl stále nepřítomné a hlavu maličko znetvořenou. To je smůla, pomyslela si Elyse, když rukou v rukavici vytáhla z velké kabely porci čokoládových sušenek, co sama upekla. „Nebude ti vadit, když trochu zesílím zvuk na televizi? Však víš, že špatně slyším.“ Zesílila zvuk, aby překryla případný hluk, který mohl udělat, pak vzala z kabelky plechovku limonády, a zatímco sledoval televizi, přidala do ní tolik valia, že by to porazilo i dostihového koně.

Podala mu plechovku. Vděčně se na ni usmál a vypil ji.

Jak polykal, Elyse bodlo svědomí. Opravdu byl nevinný, a pokud Elyse věděla, nikdy nikomu neublížil.

Ale Marla na tom trvala.

„Ten magor musí zmizet, rozumíš mi!“ naléhala. „Máš představu, kolik peněz stojí ta předražená instituce? Ta jeho fyzioterapie a hodiny mluvení a bůhvíco ještě. Je to zmarněný život. Zmarněný. Bude to milosrdný zabití. Kdo by tak chtěl žít?“

„Ale vypadá šťastně,“ namítla Elyse a Marla ji probodla zuřivýma zelenýma očima.

„Protože nic jinýho nezná.“

„Tak čemu to škodí?“

„Uděláš to, nebo to budu muset udělat já?“ vyštěkla Marla. „Víš, že to udělám. Bez nejmenšího zaváhání. Neucítí žádnou bolest… Jen mu dej mořský plody třeba zapečený v sušence.“

„Mořský plody?“

„Je na ně silně alergický. Dostane anafylaktický šok, ale valium by ho mělo zbavit vědomí. Jen do toho dej hodně čokolády. Určitě to sní, věř mi.“

Elyse měla při pečení sušenek pochybnosti. Jednu zkusila a zjistila, že chuť mořských plodů je dobře zamaskovaná. Sušenky maličko páchly, ale ne zas tak špatně, a s tlustou čokoládovou polevou byly docela dobré.

„Tady máš, Rory,“ řekla Elyse a ohlédla se přes rameno. Doufala, že žádný z pomocníků náhodou nevejde do pokoje. Rory nosil kolem krku malou krabičku s tlačítkem, aby mohl, kdykoli potřeboval pomoc, přivolat některého zaměstnance. Nesměla riskovat, že ho použije. „Poslyš, tohle položíme na prádelník. Nechceš to přece upatlat od čokolády.“

Vzhlédl k ní důvěřivýma očima a zakousl se do sušenky. Bude to fungovat? Mělo by tam být dost krabího oleje a mletých krevet, aby se mu spustil záchvat a oteklo mu hrdlo. Pokud to pozře. Ale to nevypadalo jako problém. Snědl jednu sušenku a natahoval se pro druhou, když ho to přepadlo. Dostal křeče a Elyse rychle odnesla jeho tlačítko do koupelny. Pak opatrně zabalila zbytek sušenek a vrátila je do kabely. Žilami jí tepaly strach a vzrušení. Mysl jí divoce vířila, když si uvědomila, jak blízko byla k tomu, aby ji odhalili, aby ji chytili přímo při činu vraždy, aby ztratila všechno, kvůli čemu tak usilovně pracovala.

Rory lapal po dechu, oči se mu obracely v sloup, až bylo vidět jen bělmo, pak se svezl na podlahu a zmítal se v divokých křečích. Elyse od něj odstrčila kolečkové křeslo a pojízdný stolek, aby mávajícími pažemi nebo nohama neuhodil do kovu a tlučením nezpůsobil větší hluk než přidušené zvuky vycházející z jeho úst. Ještě o maličko zvýšila hlasitost televize. Vyšla do chodby a zavřela za sebou dveře. Pomalu se šourala pryč a musela bojovat s nutkáním utíkat jako šílená. Místo toho se nenuceně usmívala na kolemjdoucí chovance a mířila k dvojitým dveřím u recepce. Ta chodba byla tak zatraceně dlouhá! Zdálo se, že zatím, co byla v Roryho malém pokoji, protáhla se na velikost fotbalového hřiště.

Prošla kolem několika pokojů, kde staří obyvatelé, připoutaní na kolečková křesla, seděli před televizory jako roboti. Zahlédla ji sestra a usmála se. Elyse jí za tlustými brýlemi a barevnými kontaktními čočkami úsměv opětovala a na pozdrav pokývla hlavou. Oblek, který z ní dělal tlustou ženu, byl nepohodlný, pod make-upem se potila ještě víc než jen samotnou nervozitou. To bylo všechno, co mohla udělat, aby se neustále neohlížela přes rameno. Držela si palce pro štěstí a doufala, že ta pitomá, službu konající sestra nepůjde do pokoje k Rorymu.

U hlavní recepce se asistentka dohadovala se ženou v pojízdném křesle, která se odmítala vrátit do svého pokoje.

Elyse kolem nich proklouzla, ale asistentka krátce vzhlédla a spatřila ji dřív, než Elyse pomaličku vyšla dvojitými dveřmi do vestibulu. Vyťukala kód, aby otevřela hlavní dveře.

Nic se nestalo.

Cože?

Zkusila to znovu a srdce se jí rozbušilo. Naštěstí se rozsvítilo zelené světlo a bzučák jí oznamoval, že má patnáct vteřin na to, aby otevřela dveře.

Teď mohla bezpečně utéct.

V uších jí tepala krev. Mířila k autu. Pomaličku. Opatrně. Jako kdyby ji strach nepopoháněl k běhu.

Když byla Elyse venku, hned stiskla dálkové odemykání dveří, ale z budovy najednou uslyšela zvuky paniky.

Běžící nohy. Křik.

Objevili Roryho.

Příliš brzy!

To bylo moc brzy!

Nastoupila do auta, ale ve spěchu upustila z roztřesených prstů kroužek s klíči a ten zapadl mezi přední sedadla.

Ach bože.

Štěrbina byla pro její ruku příliš těsná.

Sakra!

Klíče tam ležely – jen se k nim nemohla dostat.

Byla v pasti!

Nemohla se vrátit zpátky. Musela zmizet. Hned. Jakmile by oživili Roryho nebo zavolali sanitku… Bylo by po všem. Mysli, Elyse, mysli. Srdce jí divoce bušilo, v duchu se třásla, ale znovu se pokusila nacpat svou ruku do těsné škvíry. Jen si odřela klouby a zlomila si nehet. Někde v dálce se rozhoukala siréna. Ze sedřených prstů jí kapala krev a kůže ji pálila.

Naklonila se dopředu, až se tlustým převlekem přitiskla na volant, a snažila se odsunout sedadlo spolujezdce a nahmátnout klíče. Přesto na ně stále nedosáhla.

Do prdele!

Zoufale se kolem sebe rozhlédla, jestli by nenašla něco, cokoli, čím by vytáhla kroužek s klíči. Uviděla ramínko, na kterém visely šaty nedávno koupené v levném obchodě. Potila se jako kůň, popadla ramínko a vrazila ho mezi sedadla. Prudce dýchala, švihla zápěstím a klíče vyletěly na podlážku u spolujezdce.

Díky bohu!

Rychle jako blesk je popadla, vrazila klíč od taurusu do zapalování a nastartovala. Motor chytil a ona neztrácela čas, zařadila zpátečku, vycouvala z místa a pak vyjela na cestu.

Uklidni se. Neudělej nějakou pitomost. Nespal gumy ani nejezdi moc rychle. Zachovej rozvahu.

Elyse projela hlavní bránou, ale volant svírala mokrými prsty. Musela zajet ke straně, když kolem ní proletěla sanitka s houkající sirénou. Ach bože, určitě ji viděli. Někdo by ji mohl poznat. Ta sestra si dá dvě a dvě dohromady a zavolá policii a ta…

Přestaň! Ujížděj! Pryč. Ven z města. Na jih k San Mateu. Odjeď co nejdál od ústavu a zítra během dne zajeď na některé záchytné parkoviště a vyměň poznávací značky. Najdi taurus s podobnými značkami a prohoď je. Pak se můžeš vrátit domů.

Maličko se uklidnila a podívala se do zpětného zrcátka. Nikdo ji nesledoval, neviděla žádná policejní auta ani blikající a houkající majáky. Žádný kolemjdoucí jí nevěnoval ani jediný pohled.

Když se dostala na dálnici u pacifického pobřeží, její rozbušené srdce se pomalu uklidňovalo.

Byla v bezpečí.

Jestli Rory ještě nebyl mrtvý, jako kdyby byl.

Marla bude mít radost.

Možná.

9

„Jedná se o Roryho Amhursta,“ sdělovala mu v telefonu Janet Quinnová, „Marlin bratr v Bayside. Po našem příjezdu už byl mrtvý.“

„Cože?“ Paterno seděl ve svém křesle, v jedné ruce držel pivo a ve druhé dílek pizzy, když se jeho mobil rozdrnčel. Oči upíral na novou televizi s plochou obrazovkou, ale jakmile uslyšel, co mu Quinnová říká, přestal se soustředit na basketbal. „Mluvíš o tom mentálně postiženým chlápkovi, viď?“

„Přesně o tom. Zdá se, že mu někdo dal smrtelnou dávku čokolády. Nebudeme to vědět s jistotou dřív, než bude laborka hotová se všemi testy, ale ošetřovatelé netuší, kde se vzala čokoláda, kterou měl rozmazanou kolem pusy. Nejspíš od návštěvnice, starší ženy jménem Mary Smithová. Sestřička ji zahlédla v chodbě pár minut předtím, než našli Roryho.“

„Marla v převleku?“

„Velmi pravděpodobné. Chceš se se mnou sejít v Bayside a dojedeme do domu s asistenční péčí společně? Už jsou tam naši lidi a pokoj Roryho Amhursta uzavřeli.“

„Hned vyrazím.“ Paterno nechal pizzu, pivo i dálkové ovládání na stole, vzal si služební zbraň, kabát a klíče. Poznámkový blok a malý diktafon už měl v kapse kabátu.

Zabila by Marla muže, který byl mentálně postižený? Určitě byla do vražd zapletená už dřív. Tenhle týden je to mrtvola číslo dvě, pozdravy od Marly Amhurstové Cahillové.

Zamkl dveře družstevního bytu s jednou ložnicí, který si koupil po smrti své manželky, a po schodech sešel dvě patra do garáže. To místo neměl moc rád, ale vzhledem k tomu, že tu trávil velmi málo času, tak mu na tom vlastně ani nezáleželo. Manželství měl problematické a jeho žena byla nešťastná právě kvůli tomu, jak dlouho býval v práci. Neustále se proto rozcházeli, ale k čertu, pořád se mu po ní stýskalo.

Ramenem se opřel do dveří garáže postavené v suterénu. Jeho cadillac stál vmáčknutý na malém místě mezi Fordem Focusem a toyotou. Stěží se mu podařilo otevřít dveře, ale vklouzl dovnitř, otočil klíčem v zapalování a opatrně ze svého místa vycouval. Cadillac byl na nová parkovací místa zkrátka příliš velký, ale nechtěl ho prodat, ačkoli sehnat na něj náhradní díly bylo rok od roku obtížnější.

Pomalu přejel přes úzkou rampu, která ústila na ulici, a vyčkával, až se elektronická brána, jejíž varovný signál hlasitě upozorňoval chodce na projíždějící vůz, zvolna otevře. Mezitím přemýšlel o Marle. Bezpochyby byla stále někde tady. Jinak by nenarůstal počet mrtvých, které znala.

A někdo jí musel pomáhat. Skrýval ji. Ale kdo? Prověřil všechny, které mohla venku znát, a mluvil i s jejími spoluvězeňkyněmi v zařízení s mírnou ostrahou. Nikdo nic nevěděl. Ale někdo určitě ano. Buď někdo lhal, nebo on vynechal nějakou osobu, která jí byla blízká, tak blízká, že ji ubytovala a pomáhala páchat vraždy, někdo s vlastním plánem. Někdo, kdo by něco získal tím, že je Marla na svobodě, i těmi vraždami.

Kdo?

Brána se konečně otevřela, Paterno pomalu vystrčil přední část vozu ven a pak opatrně přejel přes chodník. Počkal, až se na semaforu na rohu ulice změní světla, a pak se zařadil do neustále hustého provozu, který v této části města panoval.

Trvalo mu téměř půl hodiny, než dojel do Bayside, a měl co dělat, aby našel místo na zaparkování, ale nakonec se dostal do chodby vedoucí na pohotovost, kde zastihl Quinnovou spolu s lékařem, který jim vysvětlil, co znamená anafylaktický šok. Paterno znovu uslyšel, že nějakou dobu potrvá, než bude hotový rozbor krve, a když sklopil pohled a zahleděl se do pokojného obličeje Roryho Amhursta, na mrtvé zelené oči, stále ještě husté hnědé vlasy, tmavé strniště a lebku, která měla nepravidelný tvar, pocítil hněv. Hluboko zasetý a prudký. Za tímhle stála Marla, tím si byl jistý, a její bratr by byl ještě naživu, kdyby bývala neuprchla. Roryho zabila pravidla fungování společnosti. To byla novinka.

„Pošlete nám všechno, co jste o tom muži zjistil,“ přikázal lékaři, který nevypadal ani na třicet. „Pak budeme pochopitelně chtít podrobnou pitvu.“

„Už jsem zavolala do kanceláře soudního lékaře,“ poznamenala Quinnová.

„Výborně. Tak se vydáme do toho pečovatelského domu. Budu řídit.“

O patnáct minut později dorazili do Přístavního pečovatelského domova, který sice nebyl blízko žádného přístavu, ale Paterno si myslel, že z jeho střechy se dala zahlédnout zátoka, pokud jste se podívali ulicí mezi několika budovami. Ale taky možná ne.

Rory Amhurst měl malý pokoj, teď zabezpečený policejní páskou, a Paterno se musel po chodbě proplétat mezi obyvateli domova v kolečkových křeslech, pojízdných vozítkách a chodítkách.

„Tohle se tu ještě nikdy nestalo, ne u nás,“ řekla důrazně ředitelka ústavu Anne Baldwinová, kráčející po Paternově boku. Paterno se snažil nevnímat pach instituce – čisticí prostředky, moč a závan nějakého masa, které tu podávali k večeři. Navzdory veselým, žlutě nabarveným zdím a úsměvům zaměstnanců se do těch deprimujících zápachů mísil pocit celkové otupělosti a smutku.

Anne byla štíhlá a přímočará. Blonďaté vlasy měla nakadeřené, brýle tak tenké, jako byla ona sama, a na sobě upjatý růžový svetr a černé kalhoty. „Já si zkrátka nedokážu představit, kdo mohl chtít Rorymu ublížit. Byl to tak milý člověk a spolupacienti i zaměstnanci ho měli rádi.“

Paterno se o Marle nezmínil. „Slyšel jsem, že měl večer návštěvu.“

„Ano, Mary Smithovou, je z místní církevní organizace a navštěvuje nás docela často.“

„Kdy ty návštěvy začaly?“ zeptal se, protože Marla byla na svobodě necelý týden.

„Před měsícem, možná před šesti nedělemi.“

To ho zarazilo a zpříma se na ni podíval. „Jste si jistá?“

Přikývla tak rychle, až měl pocit, že jí spadnou brýle.

„Bylo to v prosinci, o svátcích…, někdy mezi Díkůvzdáním a Vánocemi.“ Svraštila čelo nad kořenem dlouhého, rovného nosu. „Vzpomínám si, že když jsem ji poprvé potkala, hovořily jsme o výzdobě. Říkala, že se jí ta naše líbí.“

Takže Mary Smithová nebyla Marla Cahillová, protože v té době byla Marla ještě za mřížemi. „Mohla byste ji popsat?“

„Ale jistě. Myslím, že měřila asi tak sto šedesát pět nebo osm centimetrů, byla při těle a řekla bych, že jí bylo k šedesáti. Nosila silné brýle, takové, které na slunci tmavnou.“

„Jakou měla barvu vlasů?“

„Špinavě blonďatou a začínala šedivět. Ostříhaná byla nakrátko.“

„Máte tady v budově nějaké kamery?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Věříme, že nemáme právo zasahovat našim klientům do soukromí.“

„A co na parkovišti? Na pozemcích?“

Znovu potřásla hlavou. „Opravdu mi musíte věřit, detektive, nepotřebujeme je. Nedošlo tu k žádnému zločinu…“ Slyšela, co říká, a vzdychla. „Tedy, řekla bych, že se to teď změnilo, viďte?“

„Třeba tu měl někdo mobil s fotoaparátem? Nebo kameru?“ zeptala se Quinnová.

Anne se krátce pobaveně zasmála. „Naši klienti nejsou zrovna špičkově technicky vybavení a myslím, že ani zaměstnanci. Ale zeptám se jich a rozešlu oběžník.“

„Byla byste tak laskavá a promluvila si s policejním portrétistou?“

„Samozřejmě. Pokud to pomůže, tak beze všeho!“

Došli do Roryho pokoje a jeden pohled dovnitř umlčel Paterna na dlouhou dobu. Na prostém prádelníku stál televizor, vedle byla malá postel, kolečkové křeslo, noční stolek a pohyblivý servírovací stolek. To byl veškerý nábytek Roryho Amhursta. Na zdi neměl ani jediný osobní obrázek, jako kdyby ten člověk neměl rodinu ani přátele.

Tolik tedy o tom, jaké to je být Amhurst.

Technici už v místnosti hledali otisky, sbírali důkazy a celé místo fotografovali, ale Paterno byl ochotný dát krk na to, že nenajdou vůbec nic. „Rád bych viděl jeho záznamy.“

„To by bylo porušení práv pacienta.“

„Opatřím si soudní příkaz.“

Anne přikývla. „Až ho budete mít, dokumenty vám předám. Přestože vám chci pomoct, detektive Paterno, musím dodržovat předpisy. Je to moje povinnost.“

Nic jiného ani nečekal. „Bude třeba to oznámit příbuzným.“

„To může být obtížné,“ připustila. „Jako nejbližší příbuznou má uvedenu Marlu Cahillovou.“

+++++

Prošlo mi to!

Elyse mířila do města a stále nemohla věřit svému štěstí. Dívala se po ostatních řidičích, ale všichni byli lapení ve svém vlastním světě, ve svých malých problémech a vůbec je nenapadlo, že je vedle nich – nebo že by ta příšerně oblečená žena v obyčejném autě byla vražedkyně a zároveň téměř neomylný génius.

Elyse byla tak přesvědčená o tom, že si nemusí dělat starosti, že se nakonec ani nenamáhala vyměnit poznávací značky. Určitě by se k její smůle kolem potloukal nějaký blbec, který by ji zahlédl a byl by zvědavý, co tam dělá. Přesně ten typ, který by všechno nahlásil a poslal za ní policii s houkajícími majáky. Ne, tentokrát bude bezpečnější, když věci nechá tak.

Bože, bylo to tak vzrušující!

Strhla si svrbící paruku a stáhla okénko, aby mohla vdechovat čerstvý slaný vzduch smíšený s výfukovými plyny, a dál ujížděla po dálnici.

Jedna její část, ta tvrdohlavá a sobecká, přemýšlela o tom, že se vrátí, aby se Marle pochlubila svým činem, ale Elyse se rozhodla počkat. Marla byla takový mrzout a Elyse chtěla slavit. Projela kolem jižního cípu zátoky a zastavila se v malém obchodě, kde se na záchodě rychle převlékla, strhla si vycpávky z krku a vyplivla ty, co měla v ústech. Setřela si lepidlo, které použila na paruku, a nakonec se zbavila i zbytku nenáviděného převleku za Mary Smithovou.

Znovu byla Elyse, své alter ego. Doplnila nádrž a znovu se ujistila, že ji na posledních kilometrech k jejímu domu ve městě nikdo nesleduje. Nakonec zajela do garáže. S úlevou si naplánovala další kroky. Chtěla nechat části svého tlustého obleku v popelnicích po celém městě. Zabalí paruku a brýle, dá je do sáčku a vyhodí do odpadkové nádoby za restaurací v Oaklandu. Šaty a boty nechá anonymně v San Jose na místě, kde sbírají oblečení pro potřebné. Nakonec nezbude nic, co by ji spojovalo s hanebnou vražedkyní paní Smithovou. Dokonce jen tak pro štěstí vyhodí falešné prstýnky do zátoky.

Adios, Mary!

Elyse se pro sebe usmívala a vyběhla nahoru do koupelny, protože potřebovala smýt zbytky masky. Vstoupila do sprchy a cítila, jak jí proud horké vody uvolňuje napětí ve svalech a splachuje silný make-up z obličeje. Byla vděčná, že se už nikdy nemusí vrátit zpátky do Přístavního pečovatelského domova. To místo bylo tak deprimující. Jak to ten idiot vydržel?

Navíc znala další, které potká podobný osud jako Roryho; další, které s mnohem větším zájmem uvidí trpět. Především Cissy, toho mizerného, rozmazleného spratka. Takový ztroskotanec! Elyse se nemohla dočkat, až té mrše stane tváří v tvář a donutí ji pochopit, jak je bezcenná a ubohá.

Ale dnes večer chtěla slavit, a tak se vyhne cestě za zátoku. Po setkání s Marlou by se jistě cítila prachbídně. Dnes večer si trošku užije a Marle o tom nic neřekne, vůbec nikdy. Elyse se setká s mužem, kterého si hodlá vzít. S ním stráví noc. Žhavý sex po chladném zabíjení. Áách, ta představa se jí líbila.

Olízla si rty a živě si představovala večer, který měla před sebou. Měla by mu prozradit, co udělala? Nebo vyčkat?

Pomyslela si, že bude nejlepší, když si to tajemství nechá pro sebe. On by to nemusel pochopit a ona nechtěla riskovat, že ho ztratí. Ale bude obtížné se tím nevytahovat. Chtěla se chlubit a vykřičet to do celého světa.

Vidíte, jak jsem chytrá?

Jak jsem mazaná?

Já jsem ta, která pomohla Marle Cahillové.

Já jsem ta, která zabila její tchyni.

Já jsem ta, která se postarala o toho idiota.

A já jsem ta, která zatraceně jistě sklidí odměnu.

Ať si Marla myslí, co chce.

+++++

Detektiv Paterno stál na prahu před jejími dveřmi. Cissy nevěřila své smůle, když ho zahlédla oknem. Co se děje teď? pomyslela si a obrnila se před dalším přívalem vlezlých soukromých otázek. Ten chlap se nikdy nevzdává. Obličej měl protáhlý a stažený a připomínal jí psa barváře, ale vlastnostmi se podobal spíš agresivnímu pitbulovi. Mám to ale kliku, pomyslela si. Jako kdyby se toho muže nedokázala zbavit. Počkala, až zazvoní. Coco začala šílet. Fenka pochopitelně musela zběsile štěkat, jako kdyby Cissy už nevěděla, že za dveřmi někdo je.

„Coco, kuš!“ přikázala Cissy a pro jednou ta malá bílá koule přestala ňafat, krčila se za Cissy, a když otvírala dveře, vykukovala zpoza jejích nohou. Cissy hned viděla, že Paterno není sám. Byla s ním mužsky vypadající policistka Janet Quinnová a Cissy podle jejich výrazu okamžitě uhodla, že nejsou posly dobrých zpráv.

Cožpak to nikdy neskončí? Včera večer musela čelit Jackově nepříliš vřelé a milující rodině, den předtím zabili babičku a teď… Ach bože, co když se něco stalo Jackovi?

Nohy se jí podlomily a srdce zastavilo, když se podívala do vážných obličejů obou detektivů. „Co?“ zachraptěla.

„Můžeme jít dál?“ zeptal se Paterno. Mluvil téměř laskavě.

„Já – ehm –, ano, jistě.“ Na roztřesených nohách ustoupila stranou a pak je nejistě zavedla do obývacího pokoje. Bryan spal díkybohu nahoře, ale Jack… Kde byl sakra Jack? Teď, když znovu vstoupil do jejího života, začala s ním počítat. „O co jde?“

„Došlo k dalšímu úmrtí.“

Cissy se prudce nadýchla. Nemohla tomu uvěřit. Ne Jack, prosím bože, ne Jack! „Kdo?“ zašeptala.

„Prosím, posaďte se,“ pobídl ji Paterno a ona klesla do křesla a dovolila gravitační síle, aby ji vtáhla do měkkých polštářů. „Dnes večer byl zabit Rory Amhurst.“

Cissy zamrkala. „Rory…? Zabit?“

„Zavražděn.“

Zamrazilo ji. Cítila otupělost. „Můj strýc v pečovatelském domě.“ Potřásala hlavou. Bylo to šílené. „To musí být nějaký omyl. Nikdo mu nemohl chtít ublížit. On je…, no, není úplně při smyslech.“

Ale oba detektivové přikyvovali. „Já vím,“ ozvala se Quinnová. „Je mi líto vaší ztráty.“

„Ale to musí být omyl. Ne…“ Nemohla tomu uvěřit. Nejdřív babička a teď Rory?

„Je někdo, kdo tu s vámi může zůstat?“

„Cože?“

„Neměla byste být sama.“

„Ne, budu v pořádku.“ Byla to automatická odpověď, reflex, lež a všichni, kdo byli v místnosti, to věděli.

„Vzpomenete si, kdy jste naposledy viděla svého strýce?“

„Ach…, ne…, no, jo, možná někdy kolem Vánoc. Šli jsme za ním s Bryanem na návštěvu. Přinesli jsme mu vánoční cukroví. Vlastně ho neznám, tedy ne moc. Co jsem na světě, tak byl v nějakém pečovatelském domě.“ Otupělost z ní pomalu vyprchávala a její mysl začínala znovu skládat útržky myšlenek dohromady. „Vy si myslíte, že to má spojitost s Marliným útěkem,“ hádala a v Paternových očích si přečetla tiché potvrzení svých slov. „Myslíte, že stojí za jeho smrtí? To se mi snažíte říct?“

„Nevíme, co se tam stalo. Zatím ještě ne.“

„Stejně jako si myslíte, že zabila babičku?“

„Je to možné.“

Cissy si odhrnula vlasy z očí a snažila se uvažovat logicky. „Naznačujete, že utekla z vězení a vydala se na jakousi vražednou misi a zabíjí členy své, tedy mé rodiny?“

„Momentálně ještě nevíme, jakou roli hraje v celém případu.“

„Ale myslíte si, že je do něj zapletená.“

Janet Quinnová se ozvala: „Marla Amhurstová Cahillová je spojovacím článkem mezi Eugenií Cahillovou a Rorym Amhurstem. S oběma je příbuzná. Stejně jako s vámi.“

Cissy v hloubi duše zamrazilo.

„Stejně jako s vaším synem,“ dodal Paterno a Cissy pocítila ještě větší chlad. Přemohly ji strach a zoufalství. Její dítě. Ach bože, nikdo přeci nechce ublížit jejímu dítěti. Určitě ne.

„Moment,“ vykoktala ze staženého hrdla. Než kdokoli stihl cokoli říct, vyběhla nahoru a brala přitom schody po dvou. Za sebou slyšela Coco. V prvním patře proletěla chodbou až k Bryanovu pokoji a rozrazila dveře, které byly pootevřené. Srdce jí strachy bušilo, jak běžela k postýlce, ale její syn tvrdě spal, oči měl zavřené a drobné rtíky nepatrně rozevřené, jak dýchal.

„Ach miláčku,“ zašeptala. Jako by její srdce bylo zraněné. Byl v bezpečí a ona se postará, aby byl vždycky v bezpečí bez ohledu na to, co by to mohlo stát. Oči ji pálily a bojovala se slzami. Pak zkontrolovala obě okna v jeho pokoji, ale byla zajištěná a pečlivě uzavřená.

Nedokázala pomyslet na to, že by Bryana mohla ztratit, ani na to, že je jeho život v nebezpečí. Cítila se nejistě, tak si v koupelně nastříkala na obličej studenou vodu a teprve potom se vrátila do přízemí. „Omlouvám se,“ řekla oběma detektivům, když vstoupila do obývacího pokoje, kde oba bez hnutí seděli a čekali. „Vyděsili jste mě k smrti. Musela jsem se ujistit, že je Bryan v pořádku.“

„Chápeme vás.“ Opravdu? Pochybovala o tom, ale pozorně poslouchala, když vysvětlovali, že si nejsou jistí podrobnostmi strýcovy smrti, ale zdá se, že ho někdo otrávil. Budou vědět víc, až dostanou podrobnou toxikologickou zprávu a další výsledky z laboratoře včetně kompletní pitvy.

Cissy cítila, jak se uvnitř chvěje.

Pochopitelně dělají totéž s ostatky babičky, ale slíbili, že těla vydají, jakmile to bude možné, protože vědí, že musí zařídit pohřeb. Požádali ji, aby se zastavila na stanici a prohlédla si podobu útočnice vytvořenou na počítači tak, jak si ji pamatují lidé z Přístavního pečovatelského domova.

„Útočnice?“ zopakovala Cissy.

„Ano, žena. Asi šedesátiletá, možná sedmdesátiletá.“

„To nedává žádný smysl.“

„Mohla mít převlek; v podstatě ji z toho podezříváme,“ prohlásil Paterno.

„Jak se jmenuje?“

„Mary Smithová. Tvrdí, že byla z místní církevní organizace, a pochopitelně příslušná církev má mezi svými věřícími čtyři Mary Smithové a jednu Mary Smythovou. Všechny prověřujeme, ale máme za to, že jméno je falešné.“

„Myslíte si, že to je Marla,“ řekla bez obalu Cissy.

Quinnová zavrtěla hlavou. „Tahle Mary Smithová navštěvovala Roryho i předtím, než vaše matka uprchla. Takže ne, nebyla to Marla.“

Paterno dodal: „Pokud se nezačala vydávat za skutečnou Mary Smithovou.“

„Ale proč?“ ozvala se Cissy. „Můj strýc nemohl nikomu ublížit.“

„I na tom pracujeme.“ Paterno se postavil. „Máte někoho, kdo s vámi může zůstat?“

„Věřte mi, jsem v pořádku.“

„Váš manžel není doma?“

„NE,“ prohlásila a usmála se. „Ještě ne.“ Proč zabíhat do podrobností? Uvažovala, že jim poví o skutečném stavu svého vztahu s Jackem, až se za nimi staví na stanici, aby se podívala na obrázek podezřelé Mary Smithové.

Cissy doprovodila detektivy ke dveřím, zavřela je za nimi, zamkla a zajistila západkou. Přemýšlela o člověku, kterého viděla před domem, i o tom, který do ní vrazil před kavárnou. Byli do toho nějak zapletení? Po těle jí naskákala husí kůže a ona znovu vyběhla nahoru a šla rovnou do Bryanova pokoje. Samozřejmě byl uvnitř. Jako předtím. Během posledních třiceti minut ho nikdo neukradl.

Přesto mu upravila přikrývku a k nebesům vyslala tichou prosbu, aby byl v bezpečí. V přízemí zavrčela Coco a poprvé od chvíle, co u ní fenka žila, si Cissy pomyslela, že není tak špatné mít v domě malý, stále bdělý, chlupatý alarm.

„Spi sladce,“ zašeptala. Nemohla si pomoct – přála si, aby tu s nimi byl Jack. Bylo by uklidňující vědět, že je u nich, aby je chránil.

I když to byl prolhaný, podvádějící mizera.

NEMOCNICE BAYSIDE, POKOJ 316, SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

PÁTEK 13. ÚNORA, SOUČASNOST

Ach bože, já zemřu. Sestry ani doktoři nevědí, že jsem naživu. To je chyba. Strašlivá chyba.

Jsem tak bezmocná! Celou svou silou se snažím, ale nepohnu žádnou částí svého těla – víčkem, obočím, prstem ani rtem. Mé svaly jsou ztuhlé, úplně k ničemu. Ať se snažím sebevíc, nedokážu udělat vůbec nic!

Prosím, Bože, dej jim vědět, že jsem vzhůru, že je slyším. Nenech je, aby mě zabili… Prosím… Je zázrak, že mě připojili na přístroje, které zabezpečují nezbytné životní funkce. Já vím, že je to zázrak. Ale teď hovoří o tom, že je odpojí. Každým okamžikem mohou stisknout vypínač a nedat mi čas, abych jim ukázala, že jsem vzhůru, že jsem naživu a mám toho tolik co říct…!

Jak je mám přimět, aby pochopili? Kéž bych měla skutečnou matku, takovou, která by mě objímala, která by nebyla tak chladná, stále nedostupná. Zdá se, že pro ni bylo všechno důležitější než její vlastní dcera. Její večírky. Její „ženské radosti“. Její práce pro charitu. Všechno! Tvářila se, jako že mě chtěla, ale byl to jen klam. Pravda je taková, že jsem jí byla na obtíž, jako něco, co je nutné držet za zavřenými dveřmi, dokud mě nepotřebovala jako některý ze svých drahocenných šperků. A proto jsem tak sama. Znovu. Jako vždycky.

Sestry se vzdaly naděje a ten doktor je přesvědčený, že se nikdy neproberu. Teď sem jde. I se svým hlubokým hlasem, prudkým světlem, jímž mi svítí do očí, a chladným stetoskopem, který mi přikládá na hrudník. Copak to moje zatracené tělo nemůže zareagovat, aby to pochopil? Kéž bych dokázala zadržet dech. Nebo se tak vyděsit, že by se mi zrychlil tep nebo cokoli jiného! „Stav se nezměnil,“ říká.

To tedy ne! Můj stav se změnil. Poslouchej, ty starej blázne – JÁ ŽIJU. ŽIJU!

Kéž bych dokázala vykřiknout nebo jen zašeptat!

Určitě nemohou udělat takovou chybu, aby si mysleli, že se nikdy neproberu. Ano, já jsem usnula, ano, měla jsem jen několik jasných chvil a ano, zdá se, že s nikým nedokážu komunikovat, ale prosím, dejte mi šanci. Není to beznadějné.

„Nevím, jak dlouho ji ještě takhle udržíme,“ říká doktor. „Probral jsem to se všemi specialisty. Ani jeden z nich nedává žádnou naději.“

Ale oni se mýlí! Copak to nevidí?

Ach dobrý bože, kéž bych měla víc času!

Kéž bych měla ještě jednu příležitost říct Jackovi, že mu odpouštím, že ho miluju a že jsem se mýlila…, tak hrozně mýlila. Vzpomínám si, co se stalo…, na každý nepatrný detail…

10

Pohřeb by nikdy neměl sklouznout do mediálního cirkusu. Někde by takové pravidlo mělo existovat. Ale poslední rozloučení a pohřeb Eugenie Haversmithové Cahillové nebyly díky novinářům ničím jiným než příšerným blázincem. Cissy si to rozzlobeně uvědomovala, když stála u babiččina hrobu. Od oceánu foukal silný vítr, rozevlával stuhy na květinové výzdobě a třepotal s malým stanem postaveným u hrobu. Ale špatné počasí neodradilo ani policisty, ani reportéry. Zmetci! pomyslela si Cissy.

Sklíčená žalem pozorovala, jak babiččina rakev pomalu klesá do země. Rozhodla se, že až zemře ona, chce, aby její obřad byl rychlý a prostý, podobný tomu, jaký měl Rory. Zúčastnilo se ho jen pár členů rodiny, kněz odříkal několik krátkých veršů, modlitbu, jeden chvalozpěv a bylo po všem. Rory Amhurst byl pohřben bez velkého povyku. Ale tohle bylo jiné.

Sto let starý kostel, který Eugenie navštěvovala půl století, se zaplnil do posledního místa a hlasy truchlících členů se ozývaly při písních i modlitbách. Rozvláčně hovořící pastor předčítal z Bible, modlil se, hovořil o Eugeniině slavném životě a její náhlé, násilné smrti, kdy „si ji Bůh povolal k sobě“. Cissy cítila, jak se jí během obřadu do koutků očí derou slzy, a přála si, aby byla sama. Úplně sama. Aby nestála v moři přátel, příbuzných, sousedů a cizích lidí pod vysokým stropem kostela, ve kterém před padesáti lety její prarodiče vstupovali do manželství.

Během bohoslužby jí Jack stál po boku, což v podstatě považovala za utěšující, přestože to byla hrozná lež. Klamné předvádění manželství, které se rozpadalo. Byl s ní i teď, stál pod přenosnou plátěnou střechou bičovanou studeným zimním deštěm. Babiččina rakev se snesla do mokré hlíny vedle místa posledního odpočinku jejího manžela Samuela J. Cahilla. Do mramorové desky už bylo předem vytesáno Eugeniino jméno spolu s datem narození a slovy Milující matka – bylo třeba doplnit jen datum úmrtí.

Ach babi, pomyslela si nešťastně Cissy a cítila vinu za každou špatnou myšlenku proti babičce, která ji napadala, když byla malá, dospívající i dospělá. Kolikrát si jen v životě přála, aby ji babička „nechala na pokoji“. Kvůli jejímu nadržování vnukovi – ale to jen zpočátku. A kvůli jejím přísným pravidlům a kázni.

Vítr hnal do města déšť. Cissy se posadila a Jack byl stále po jejím boku; strýc Nick s manželkou a jejím bratrem Jamesem si vybrali místo na druhé straně. Jackova rodina a Eugeniini přátelé stáli kolem hrobu a ukrývali se pod deštníky. V dálce podél cesty vedoucí na hřbitov, ale s výhledem na město a zátoku, stáli policisté a televizní štáb jedné stanice. Policisté zcela zřejmě očekávali, že se tu objeví Marla. Několik detektivů v civilu se dostavilo do kostela a splynuli s davem, ale média se diskrétně utábořila na okraji. Chtěli dostat Marlu, její matku, známou vražedkyni a uprchlou trestankyni.

Cissy ztěžka polkla. Nemohla se dočkat konce obřadu. Ještě bude muset doma přežít smuteční hostinu, kam pozvala rodinu a přátele, aby se na chvilku zastavili a dali si společně nějaké jídlo a pití. Cissy se rozhodla je pohostit radši ve svém domě než v rezidenci na kopci. Zdálo se jí příliš hrůzné vrátit se na místo, kde její babička zemřela, a ještě tam uspořádat večírek, i když jen tichý. Představovala si, jak Sára v duchu počítá hodnotu nemovitosti nebo jak se chamtiví příbuzní ptají na vypořádání babiččiných šperků a nábytku. Ne, lepší bude vrátit se domů, kde Tanya hlídá Bryana a Cissy si bude moct na chvilku odpočinout o samotě a v klidu vlastní ložnice, pokud to bude potřebovat.

Kněz je požádal, aby se postavili a společně s ním odříkali poslední modlitbu. Jack chytil Cissy za ruku v okamžiku, kdy si babičku představovala v různých okamžicích: babička pořádající charitativní večírky, babička pletoucí před řvoucí televizí, babička učící ji bridž a trpící u nekonečně dlouhých deskových her, babička kupující Cissy jejího prvního koně, valacha palomina, kterého měli na ranči, babička nadšená, když se narodil Cissyin bratr James.

Teď se Cissy přes slzy zadívala na Jamese. Už brzy bude chodit na střední školu. Byl samá ruka, samá noha, rozčepýřené vlasy a pořád to byl jen malý kluk, i když měřil skoro metr šedesát. James se snažil na svém místě nevrtět, ale v tmavém obleku, nažehlené bílé košili a kravatě vypadal nemotorně a nejspíš se necítil pohodlně. Nové oblečení mu patrně koupili na pohřeb. Podíval se na ni a ona se na něj dokázala usmát. Nadzvedl v úsměvu jeden koutek úst, ale pak si asi uvědomil, o jakou neradostnou a vážnou situaci se jedná, a obrátil pohled zpátky na rakev.

Když všichni zašeptali poslední „Amen“, Jack jí stiskl ruku a pak ji pustil. Cissy popošla dopředu a na babiččinu rakev hodila bílou růži. Potichu se s ní rozloučila, obrátila se a vykročila k čekající limuzíně. Nechtěla tu zůstat a dívat se, jak na rakev dopadá hlína.

Pohled měla rozmazaný, ale kráčela rovnou k přistavenému autu. Usmívala se nebo kývala na pozdrav známým tvářím, ale nezastavila se, aby s nimi promluvila. Na to bude čas později u ní v domě. Teď se chtěla vrátit tam, kde na ni čekal syn. Požádala Rachelle z kavárny Joltz, aby se postarala o pohoštění, a Tanya hlídala Bryana, protože Cissy nechtěla, aby v osmnácti měsících zažil pohřeb. Nešel s ní ani na malý obřad jejího strýce.

Bože, to byl týden. Posadila se dozadu do limuzíny, shodila lodičky a ani neprotestovala, když si k ní přisedl Jack. Pro dnešek se rozhodla uzavřít příměří a pokusit se přežít budoucí události.

„Byl to hezký obřad,“ ozval se Jack, když řidič černé limuzíny vyjel od chodníku.

Cissy ho sjela pohledem, rozepnula maličkou kabelku, našla lahvičku Ibuprofenů a dva nasucho spolkla. „Žádný fráze, jasný? Ještě si jich užiju až dost.“

Nehádal se s ní, jen vyhlédl ven z okna. Cissy sledovala jeho pohled a uviděla muže sedícího v bagru, připraveného zasypat hrob pomocí velkého hřmícího stroje hned, jak se truchlící rozejdou.

Všechno ji to trápilo. Laskavá slova, soucitné dopisy, nádherné květiny – ale to všechno se scvrklo k bagru sypajícímu mokrou hlínu na drahou rakev. Maličko se při tom pomyšlení otřásla, ale připomněla si, že to nejdůležitější není ani babiččino, ani Roryho tělo. Jejich duše se jistě dostaly na „lepší místo,“ jak ji ujišťoval ten kněz.

Rozhodně v to doufala.

Pohodlně se opřela, zavřela oči a modlila se, aby příštích pár hodin měla dost sil. Policii trvalo téměř týden, než vydala obě těla, pak s Deborah sepsaly úmrtní oznámení, zařídily pohřby a ještě našly čas na setkání s právníky, pojišťovacím agentem a účetní. Týden utekl jako voda a pamatovala si z něj jen samé schůzky. Se synem se viděla málo a s Jackem naopak víc, než chtěla.

Byl jí k dispozici a ona to přivítala, až téměř znovu upadla do pasti přesvědčení, že by jim to mohlo fungovat. Téměř. Kupovali si hotová jídla, hovořili o podrobnostech pohřbu a probírali všechno na světě, jen ne nastávající rozvod. Hlídal Bryana, když měla schůzky a Tanya nemohla, a dokonce vzal syna na procházku, takže dopsala ten zatracený rozhovor s kandidátkou na starostku. Také byl doma, když instalovali nový kotel a odváželi ten starý. A celou dobu jí pomáhal oddělovat důležité hovory od těch, co volali, aby vyjádřili soustrast či ji utěšili, nebo byli jen obyčejně zvědaví. Spolu se dívali na zprávy a vypínali je, kdykoli se na obrazovce objevila Marlina tvář nebo zmiňovali její jméno.

Cissy se policie neptala, co se dozvěděli, a jestli se vůbec něco dozvěděli o těch vraždách; byla příliš zaměstnaná a vyčerpaná. Ale každý večer pečlivě zkontrolovala všechna okna a zástrčku na dveřích, patentní i bezpečnostní zámek v domě, někdy dokonce třikrát před tím, než šla v noci spát.

Snažila se sama sebe přesvědčit, že není paranoidní. Byla jen dvojnásob opatrná.

Otevřela oči a podívala se na Jacka. Maličko se na ni usmál, ne tím sebejistým úsměvem, neuctivým úšklebkem, který se časem naučila milovat i nenávidět, ale jemně zkřivenými rty jako by jí říkal, že jí hodlá stát po boku během celého odpoledne.

Její pošetilé srdce se bolestně zatetelilo a ona musela bojovat s novým přívalem neprolitých slz. Proč tomu muži dovolila, aby si ji zase získal? Odvrátila pohled a zamlženými okny se podívala ven na ulici, kde se provoz zrcadlil v kalužích na chodníku a mrakodrapy vypadaly, jako by mohly propíchat břicha temných mraků visících nízko na nebi.

Cítila chlad, a jako kdyby ani nebyla ve svém těle, jako kdyby se ten zmatek a tragédie staly někomu jinému.

Ale ne, Cissy. Tohle je tvůj život.

Prstem na zaroseném okénku nakreslila srdce a pak překvapena sama sebou ho rychle setřela. Velký vůz v té chvíli hladce zastavil před jejich domem.

„Vzmuž se,“ zašeptal Jack, „představení začíná.“

„To teda ano,“ přikývla, vyklouzla z limuzíny a dovolila Jackovi, aby dal řidiči spropitné. Narovnala ramena a vykročila k domu, který si s Jackem koupili před několika lety.

Spousta hostů, kteří nešli na hřbitov, se shromáždila kolem a Cissy poprvé zalitovala svého rozhodnutí uspořádat pohoštění u sebe doma. Místnosti už byly přecpané, a to ještě nedorazili lidé, kteří se účastnili krátkého obřadu na hřbitově. V domě bude těsno. Eugeniin dům na hoře Sutro by býval hravě zvládl všechny truchlící.

Přesto by tenhle omezený prostor, kde se všichni budou mačkat a vrážet do sebe lokty, mohl lidi přimět, aby odešli brzy, což by bylo jen dobře.

Cissy vykouzlila na tváři úsměv, o kterém věděla, že je úplně falešný, a začala proplouvat davem, ze kterého se ozývalo: „Je mi líto vaší babičky,“ a „Kdybych mohla něco udělat, prosím zavolejte,“ nebo „Eugenie byla neochvějná jako skála. Vzpomínám si na doby…“

Než došla z obývacího pokoje do jídelny, měla pocit, že je v tlačenici obchodního domu Bloomingdale poslední víkend před Vánocemi.

Diedra a Rachelle pracovaly v kuchyni, z lednice, mikrovlnky a trouby vytahovaly plechy a talíře s hors d’oeuvres, aby je naaranžovaly na stříbrné podnosy. Bryan si na chvilku lehl, a tak Tanya nosila tácy do jídelny a vracela se s prázdnými, zatímco Rosa s Palomou se pohybovaly mezi hosty a nabízely jim víno, ubrousky a jídlo. Stůl se prohýbal sušenkami, koláči a dorty. Sladkosti donesl zástup žen, které se doslechly, že v rodině někdo zemřel, a okamžitě si oblékly zástěry, popadly vařečky a začaly třít těsto a péct dobroty. Výběr byl oslňující, od nazdobených čokoládových bonbónů koupených v cukrárně až po domácí jablečné záviny a máslové několikapatrové dorty.

„Copak nevíš, že přibereš tři kila, jen když se na tohle budeš dívat,“ řekl jí tichý hlas.

Cissy se otočila a uviděla svou osobní trenérku Gwen svlékající si černý, po kolena dlouhý svetr. Gwen pomáhala Cissy shodit přebytečná kila, která nabrala v těhotenství. Měla sestříhané střapaté černé vlasy a pod přiléhavými černými šaty se rýsovalo svalnaté tělo. Tvářila se vážně. „Už nějakou dobu jsem tě neviděla v tělocvičně, ale vypadáš báječně. Když se tak na tebe dívám, možná by sis měla dát jablečný závin. Zdá se mi, žes zhubla.“

„Trošku. Ale nemám hlad. Možná později.“

„Tak jak se máš?“ V černých očích trenérky se zračil soucit.

„Přežívám.“

„Bude to lepší,“ prohlásila Gwen a poklepala ji po rameni. „Jdi si promluvit s ostatními hosty. Ještě si tě najdu.“

„Díky.“

Gwen ji krátce objala a jako by svým stiskem říkala, že je tu pro ni. Pak si vzala jednohubku s krevetou a zahlédla Jacka stojícího u stolu s obrázky a oceněními připomínajícími babiččin život. Namířila si to přímo k němu. U malého oltáře, který narychlo vytvořily Cissy a Deborah Kropftová minulý týden, mihotavým plamenem hořely svíčky. Gwen se dala do řeči s Jackem a její výraz se změnil od vážného až k téměř bujarému.

Znal Jack dokonce i Gwen? přemýšlela Cissy. Do tělocvičny, kde Gwen pracovala, se Cissy přihlásila sama. Ale ze způsobu, jak s ním Gwen živě hovořila, se zdálo jisté, že se znají.

Nech toho, varovala se Cissy. Rozvádíš se s ním, vzpomínáš? Co ti je do toho, s kým se zná? A navíc tu máš smuteční hosty. Dej se dohromady.

Přesto stále sledovala Jacka s Gwen, i když hovořila s několika ženami z babiččina bridžového kroužku. Už jim všem bylo přes sedmdesát, ale měly bystré oči a upřímně litovaly ztráty dobré přítelkyně a „tvrdé“ spoluhráčky.

Cissy prošla chumlem lidí, kteří si bud nalévali kávu nebo čaj z vařičů v jídelně, nebo si brali skleničky s vínem připravené na stole ve výklenku. Hned po příjezdu ze hřbitova se Deborah ujala organizace a zajišťovala, aby nechybělo jídlo ani pití, brala od přicházejících lidí kabáty a předávala je Larsovi. Okna se pomalu zamlžovala, skleničky cinkaly, místnosti naplnila vůně hořících svíček a čerstvě uvařené kávy a polohlasé hovory zněly Cissy v hlavě jako bílý šum.

„Bryan pořád spí?“ zeptala se Tanyi, když kolem ní chůva procházela s prázdným podnosem.

Tanya přikývla. Z drdolu na krku se jí uvolnily prameny vlasů. Vypadala otráveně a trochu zoufale a Cissy jí to pro jednou neměla za zlé. „Před malou chvilkou jsem ho kontrolovala. Usnul, když dorazili první hosté. Byl unavený. Bude spát ještě nejmíň hodinu.“

„Dobře. A Coco?“

Tanya se zatvářila podrážděně. „Je v přepravce ve vaší kanceláři.“ Musela zvýšit hlas, aby ji přes všechen ruch bylo slyšet, protože dorazili další hosté a intenzita hluku se ještě zvýšila. Pokaždé, když se otevřely dveře, plameny svíček se zatřepotaly, ale chladný vzduch přinášel úlevu do domu, kde díky tolika lidem i novému kotli narůstala teplota.

Tanya začala upravovat talíř maličkých šátečků naplněných houbovou směsí a na jiný podnos, Diedra pokládala špízy s orientálním kuřetem s arašídovou omáčkou. Celou dobu pak Rachelle kupila malé sendviče na třípatrový zrcadlový talíř.

Cissy neustále říkala: „Dobrý den“, „Ráda vás zase vidím“ a „Děkuji, že jste přišli“, ale pomalu se dostávala k úpatí schodiště a zahlédla Jacka, jak lidem odebírá kabáty, deštníky a kabelky. Nesl dva kožené kabáty a šálu a následoval ji nahoru, kde všechno položil na vzrůstající kupu na její posteli.

„Líbí se ti něco?“ zeptal se. „Vsadím se, že v internetové aukci bychom vydělali balík.“

„Myslela jsem, že kabáty obstarává Lars.“

„Nestíhal. Eugenie měla spoustu přátel.“

„Víc, než jsem tušila. Bývalo by bylo lepší, abych to zorganizovala v kostelním sále,“ vzdychla, „ale byl zamluvený na svatební hostinu a nechtěla jsem to dělat u babičky.“ Do velkého domu, kde zemřela její babička, se vrátila jen den po její smrti.

„Nějak to přežijeme,“ uklidňoval ji Jack. Zadíval se jí do očí a jeho pohled byl tak upřímný a laskavý, až mu málem uvěřila. Skoro uvěřila, že mají ještě naději.

Je to hráč, Cissy. Jako jeho otec. Stejný jako jeho bratr. To víš. Nenech se znova napálit.

„Viděla jsem, jak se bavíš s Gwen.“

„Gwen Crandallovou? Tou trenérkou?“

„Mou trenérkou.“

„Jo, tvou trenérkou.“

„Jak ty ji znáš?“

Překvapeně se na ni zadíval, jako kdyby nemohl uvěřit, že probírají právě tohle, obzvlášť v takovéhle chvíli. „Setkal jsem se s ní, když jsem prováděl průzkum několika tělocvičen pro článek o tělovýchovných klubech ve městě i v jeho okolí. O jejím klubu byl jeden z hlavních článků. Copak si na to nepamatuješ? Porovnávali jsme ‚mužské‘ boxerské tělocvičny s ženskými a hotelovými tělocvičnami a soukromými kluby.“ Zarazil se a pak řekl: „Doufám, že se neptáš z důvodu, o kterém si myslím, že se ptáš.“

„Je krásná.“

„Hm. Já znám spoustu krásných žen.“

„No.“ Otočila se a cítila se maličko hloupě. „Manželé už nebudeme dlouho.“

„Ach sakra!“ Najednou ji popadl. Strhl ji do své náruče a políbil ji tak drsně, až nemohla dýchat. Zalapala po dechu a snažila se ho odstrčit.

„Pusť mě!“

„Vážně to chceš?“

„Ano!“

Cítila, jak se jí slzy, které celý den potlačovala, hromadí v očích a zlostně je setřela. Jack měl tu drzost, že ji políbil na tvář a sevřel ji v náručí. „Ach Cissy,“ vzdychl a jeho dech jí rozvlnil vlasy. „Proč se snažíš být tak zatraceně silná? Proč nikomu nedovolíš, aby se k tobě přiblížil, aby tě miloval?“ Tiše vzlykla a nenáviděla se za to. „Proč si myslíš, že si to nezasloužíš?“

Prsty pevně svírala klopy jeho saka, jako kdyby na nich závisel její život. Zděšeně stisk uvolnila. Vzhlédla k němu a potřásla hlavou.

„Mluvíš nesmysly, Jacku. Vím, že si lásku zasloužím. A chci ji. Od manžela, který je mi věrný. Po takové lásce toužím. Po takové, co vydrží navěky. Vím, že jsme se vzali narychlo při staromódním obřadu v kapli, o které nám vrtalo hlavou, jestli se tam pořádají legální obřady, ale já ta slova, co jsem vyslovila, myslela vážně. Brala jsem tak každé jednotlivé slovo slibu a domnívala jsem se –doufala –, že ty taky.“

„Já je myslel vážně. A stále je tak myslím.“

„No, tos to teda ukázal báječným způsobem!“ ušklíbla se a odtáhla se od něj. Celý den si připadala jako na citové horské dráze a neměla zapotřebí procházet ještě dalšími srdcervoucími scénami se svým odcizeným manželem.

„Cissy.“

„Ne, Jacku,“ prohlásila důrazně. „Teď ne. Dneska ne.“

„Tak proboha vyhlasme mír. Jen pro dnešek. Ty mě nebudeš obviňovat, že přeříznu všechno, co se hýbe, a já tě nebudu přesvědčovat o opaku. Co ty na to?“

Cissy se nadechla. „No… mně je to jedno.“

„Ale není, Cissy. Ani trochu. Ty ten mír nechceš.“

„Nesnaž se mě rozebírat.“

„Tak se ty nepokoušej hledat způsoby, jak mě nenávidět.“

„Nepokouším se…“

„Stavíš proti mně tu záležitost už přes měsíc a jen pro tvou informaci, já jsem s Larissou nespal. Byl jsem tomu sakra blízko, to teda jo, to přiznávám. Ale nespal jsem s ní a víš proč?“ zeptal se. „Protože miluju tebe.“

Jak domluvil, odešel a nechal ji stát třesoucí se, polykající slzy a přející si, aby se mu třeba jen na okamžik odvážila uvěřit. Proč ne, Ciss? Proč mu nedáš druhou šanci? Snažila se vzchopit, vydala se do pokoje svého syna a napůl čekala, že se Jack vrátí. On to však neudělal a ona pocítila zklamání, ale i úlevu.

Proč nikomu nedovolíš, aby se k tobě přiblížil, aby tě miloval? Jeho slova jí zněla hlavou. Opravdu si tohle myslí? Přistoupila k dřevěné postýlce a uviděla svého syna, jak pokojně spí. Oči měl zavřené a ukazoval neuvěřitelně dlouhé řasy spočívající na jeho růžových tvářičkách.

Při pohledu na něj trocha jejího smutku zmizela. Sevřela horní hranu ohrádky a na svého syna se usmála. Tiše zašeptala: „Miluju tě,“ vyšla z pokoje a nechala za sebou pootevřené dveře. Byla už téměř u schodiště, když něco uslyšela. Otočila se a zadívala se do dlouhé chodby s mnoha dveřmi, z nichž ani jedny nebyly zavřené. Všechny byly pootevřené.

Srdce se jí sevřelo.

Zdálo se jí to?

Jsi jen rozrušená. Očekáváš to nejhorší.

Vrátila se, aby Bryana zkontrolovala, přestože věděla, že je v pořádku. Byla u něj před několika okamžiky. Samozřejmě že stále spal a v jeho pokoji nikdo nebyl.

Jak zvláštní.

Šla nejistě dál chodbou a strčila do dveří vedoucích do hostinského pokoje. Byl prázdný a postel nedotčená. Naproti byla tělocvična, kde měla v koutě pracovnu, a v ní, přesně jak řekla Tanya, našla Coco v přepravce. Vedle chlupatého bílého těla ležela miska vody. Malá fenka začala radostí bušit ocasem a sítí ve dvířkách boxu na ni s nadějí vzhlížela. „Ještě to vydrž,“ zašeptala Cissy a řekla si, že ten hluk způsobila právě teriérka.

Zahnula do koupelny a podívala se do zrcadla nad umyvadlem. Když zahlédla svůj odraz, celá se v duchu schoulila. Rudé oči, rozmazaná řasenka, splihlé, deštěm slepené, promočené vlasy. Co nejrychleji si upravila make-up. Mokrým ručníkem odstranila černé šmouhy, zvrátila hlavu a do očí si kápla Visine. Když některé žilky z bělma zmizely, nanesla si voděodolnou řasenku, růžovým leskem si přetřela rty a bledé tváře přepudrovala tenkou vrstvou zdravíčka. Nakonec si do urousaných vlasů vetřela maličko gelu. Výsledek by se dal zařadit někam mezi rockera z 80. let a někoho, kdo se právě vzbudil a měl velmi neklidné spaní. Muselo to však stačit.

Ve skutečnosti všichni očekávali, že dnes bude vypadat příšerně. Musela přežít jen několik dalších hodin.

V chodbě málem vrazila do Larse nesoucího nahoru stoh něčeho, o čem doufala, že se jedná o nepravé kožichy. Uhnula mu z cesty a zamířila dolů. V půlce schodiště zahlédla Jacka se sklenkou vína v ruce, jak se usmívá a hovoří se ženou, která stála ke schodišti zády. Cissy okamžitě ztuhly svaly vzadu na krku. Ty vlnité kaštanové vlasy by poznala kdekoli, protože patřily Larisse Whiteové.

Cítila, jak jí z tváří mizí krev, když scházela zbývající schody.

Co tu proboha Larissa dělala?

„Tomu se říká odvaha,“ prohodil někdo, když Cissy sestoupila do přízemí. Otočila se a spatřila u úpatí schodiště svou švagrovou Jannelle, jak upíjí víno. I Jannelle pozorovala rozhovor mezi Jackem a Larissou. „Možná bys chtěla svého manžela počurat, víš, jako pes, co si značí svoje teritorium.“

„Když jsme se viděly naposledy, mluvila jsi o našem rozvodu, takže nebude žádné značkování teritoria,“ odvětila Cissy chladně. Pokud někdo mohl dávat lekce v tom, jak být prvotřídní mrchou, byla to její švagrová.

Jannelle zvedla obočí. „Trefa. Nejspíš bych měla krotit tu svou nevymáchanou pusu a dojít si pro další skleničku vína.“

„Jen jdi,“ prohlásila rozezleně Cissy. Ale protože tohle byl její dům a Jack byl stále její manžel, popadla jednu skleničku sama a směle přistoupila k Jackovi s Larissou.

Jakmile Larissa Cissy zahlédla, z tváře jí zmizel úsměv. „Je mi to líto,“ spustila, ale Cissy se přitom zvedl žaludek. „Víš, hodně jsem s tvou babičkou pracovala v Cahillově domově a ona… byla to tak úžasná dáma.“

Cissy přikývla.

„Jen jsem jí chtěla vyjádřit úctu.“

„Vážně?“

Larissa vypadala nejistě, protože si všimla Cissyina chladného tónu. „No, uvidíme se později,“ řekla jim oběma a podívala se na Jacka.

Cissy se zhluboka napila svého Chardonnay, které její babička, jinak abstinentka, pila při výjimečných příležitostech.

„Nevěděl jsem, že přijde,“ řekl Jack.

„Divný, co myslíš?“

„Ona ale Eugenii znala.“

„O to tu nejde, Jacku, a oba to víme. Jen jí chtěla vyjádřit úctu.“ Ušklíbla se. „To mohla Larissa udělat v kostele. Přišla sem, aby se k něčemu vyjádřila.“

„A k čemu?“

„K tobě,“ odpověděla a napila se. „Kolíkuje si území.“

„To je blbost,“ řekl, ale díval se, jak Larissa spěchá nahoru, aby si vzala kabát.

„Já si to nemyslím.“ Cissy zahlédla, jak k ní míří doktor Yang s manželkou, a využila příležitosti přerušit rozhovor, který rychle směřoval k hádce.

Ne tady. Ne teď. Ne před všemi těmi lidmi.

Jakákoli rozvášněná diskuse s Jackem bude muset počkat, ale byla ráda, že vidí Larissu, jak si navléká svůj dlouhý kožený kabát, obtáčí si šátek kolem krku a míří k hlavním dveřím.

Zdálo se, že Jack si toho nevšiml, ani když se zastavila, ohlédla se přes rameno a očima ho hledala. Místo toho se pohledem střetla se Cissy a ani se nenamáhala usmát, zamávat nebo říct ahoj, jen otevřela dveře a vykročila ven.

„Dobře, žes vypadla,“ zamumlala si Cissy pro sebe a neuvědomila si, že k ní přistoupila Sára.

„Nevěřím, že měla tu drzost se tady ukázat. Co chtěla?“ Sára upíjela svůj drink a dívala se na dveře. „Já si tím prošla dvakrát, jak víš. Oba mí bývalí nedokázali udržet ruce od ženských. Ale žádná z nich neměla odvahu ukázat se u mě doma.“ Vrhla ještě jeden pohled na zavřené dveře. „A navíc to bylo moc rozumný. Kdyby to některá z nich zkusila, byla bych ji zabila.“

11

„Nech mě hádat, Marla se na pohřbu neukázala,“ prohodila Quinnová k Paternovi, když se po dlouhých hodinách strávených na obřadu v kostele i u hrobu vrátil na stanici.

„Nevypadá to tak,“ zavrčel. Dva dny dohlížel na pohřby – včera na poslední rozloučení s Rorym Amhurstem, což byl malý soukromý obřad jen pro členy rodiny, a dnes na větší, velkolepější událost uspořádanou v presbyteriánském kostele, kam chodila Eugenie, a po které následoval pohřeb na hřbitově. On se zúčastnil všeho. Pochopitelně nečekal, že se tam Marla dostaví, ale nakonec, kdo u té ženy ví? Nehodlal si nechat uniknout příležitost, kdyby se tam objevila a on by tam nebyl, aby ji sebral. Pečlivě prohlížel davy, hledal kohokoli jí podobného nebo podobného obrázku Mary Smithové. Policejní portrétista si promluvil se všemi v Přístavním pečovatelském domově a vytvořil jak kresbu rukou, tak na počítači, ale nikdo z truchlících se na Eugeniině ani Roryho pohřbu nepodobal baculaté ženě v kytičkovaných šatech. Neukázala se ani žádná Mary Smithová, která kostel navštěvovala. Falešné jméno. Převlek.

Ale nebyla to Marla.

Paterno došel ke svému stolu a snažil se nevnímat, jak má od stání v dešti ledové nohy. Setřásl vodu z kabátu, pověsil ho na věšák u stolu, pak si vzal hrnek kávy a snažil se spojit útěk Marly Cahillové s těmi vraždami. Kdo je její komplic? Některý z těch lidí, které viděl na pohřbech?

Pitevní zpráva o Eugenii Cahillové potvrzovala, že měla v krvi Valium, ale ten lék měla předepsaný.

Valium se našlo i v žilách Roryho Amhursta, ten na něj ale žádný recept neměl. Stopy Valia objevili v plechovce s limonádou, kterou našli v jeho pokoji a která měla na sobě jen jeho otisky. Lékař stanovil, že zemřel na zadušení v důsledku anafylaktického šoku, tedy v reakci na něco, co snědl. Podrobné prozkoumání obsahu žaludku odhalilo čokoládu vylepšenou nějakým druhem mořských ryb.

Paternovi se jeho špatný žaludek zvedl, jen na to pomyslel. Sáhl do zásuvky pro antacidy a zamračil se. Ty dvě vraždy byly rozdílné – starou dámu někdo shodil a postiženého muže otrávili. Ale v obou případech vrah věděl, kde budou, zachoval se drze, když je zabíjel, a vraždy si naplánoval. Proč neotrávil Eugenii? pomyslel si, vzal do ruky tužku a gumou ťukal do stolu. Protože se vrah musel dostat do domu i z domu rychle a nevěděl, jestli trpí nějakými alergiemi, které by ji zabily. A proto ten, kdo oddělal Roryho Amhursta, o něm měl důvěrné znalosti. Buď zdravotní sestra nebo rodinný příslušník. A někdo, koho nikdo v ústavu nepoznal.

Napil se kávy.

Musel to být někdo napojený na Marlu.

Ale kdo?

Kdo jí byl sakra tak blízko, že jí nejdříve dopomohl k útěku a potom k systematickému zabíjení lidí, se kterými je příbuzná? Pomyslel na její dceru, ale i když měla Cissy Holtová ostrý jazyk, nepovažoval ji za vražedkyni.

Kdo měl z toho zabíjení prospěch?

Znovu se v popředí objevilo jméno Cissy Holtové.

Nemohl ji vyškrtnout ze seznamu potenciálních podezřelých, ale překvapilo by ho, kdyby tou vražedkyní skutečně byla.

Ale Marla Amhurstová Cahillová… Dostala by peníze, pokud by si je dokázala vyzvednout. To by se mohlo ukázat jako tvrdý oříšek, protože byla na útěku.

Ne, Cissy je mnohem pravděpodobnější kandidátka, pokud důvodem zavraždění Roryho a Eugenie byly poslední vůle a pojistky. Třeba se ale jednalo o jiný motiv, takový, na který ještě nepřišel, tak silný, že by někoho přiměl pomoct Marle utéct a zabít lidi jí blízké.

Jestli Cissy nebyla tím vrahem a Marla taky nebyla člověkem, který skutečně zavraždil jejího bratra a tchyni, tak kdo?

Na stůl si rozložil pitevní zprávy spolu se spisem Marly Cahillové. Civěly na něj fotografie Eugeniina polámaného těla, Roryho mrtvoly a policejní obrázek Marly.

Jak byli spojeni?

Eugenie a Rory jsou vzájemně spojeni pouze PŘES Marlu.

A co?

Zabubnoval prsty a zavrtěl hlavou. Pečlivě probral Eugeniin diář a prověřil Marcii Mantellovou, ženu, která nemohla Eugenii v den její smrti odvézt do kostela. Pokud mohl soudit, Marcia mluvila pravdu. Také zkontroloval všechny osoby, které měla Eugenie zapsané v seznamu. Prošel i denní záznamy v pečovatelském domě a vyslechl všechny zaměstnance i klienty, stejně jako Eugeniiny přátele a příbuzné. Zatím nezjistil nic. Vůbec nic.

Žaludek se mu obracel a on doufal, že ho antacid brzy zklidní.

Podíval se z okna na budovu přes ulici a snažil se všechno utřídit.

Věděl, že mu něco uniká. Jen netušil, co to je.

+++++

Cissy dopila další skleničku vína a řekla si, že už měla dost. Maličko se jí točila hlava, ale ještě potřebovala vydržet. Alespoň chvilku.

Lidí pomalu ubývalo, a přestože se Lars marně snažil každému donést jeho kabát, spousta jich chodila nahoru a dolů a sami si své svršky vybírali. Slyšela shora jejich kroky. Dveře se otevíraly a zavíraly. Slídili. Nakukovali do jejího života. Dvě ženy z Cahillova domova sešly do přízemí a prohlásily, že dětský pokoj je „rozkošný,“ jako kdyby měly volnou vstupenku na prohlídku prvního patra.

Brzy bude po všem.

Stále méně a méně lidí hovořilo, přicházelo, jedlo nebo vyjadřovalo soustrast.

Naneštěstí ti lidé, kteří se pořád neměli k odchodu, nepatřili mezi její oblíbence. Přestože většina Eugeniiných přátel odešla, zbývající truchlící byli buď víc svázáni se Cissy než s babičkou, nebo to byli nepravděpodobní účastníci, jejichž příchod byl naprostým překvapením. Například Selma. Co tu sakra dělala ta žena z kavárny Joltz? Přišla, řekla, že je jí to líto, a nakvartýrovala se do kuchyně k Diedře a Rachelle, ale snad už byla konečně na odchodu. Cissy ani neznala její příjmení.

Jako kdyby na sobě Selma cítila Cissyin pohled, otočila se, ale dál si omotávala šátek kolem krku. „Sbohem. Uvidíme se v kavárně.“

Cissy jí pokynula rukou. Byla ráda, že ta žena šla pryč. Kdyby se tak i někteří ostatní dovtípili.

Její vzdálená sestřenice Cherise s manželem, kazatelem reverendem Donaldem Favierem, byli stále v jídelně a oďobávali zbývající jídlo, malé sendviče a sušenky vyložené na stole na stříbrných podnosech. Cissy se jim za každou cenu vyhýbala. Neznala je moc dobře a byla rozhodnutá u toho zůstat. Podle vyprávění babičky i z toho, co si pamatovala z dětství, Cherisin manžel, profesionální fotbalista, který se stal kazatelem, byl rozložitý pohledný muž a mistr manipulace, loutkář, který Cherise vodil na provázkách. Oba měli neustále upřené oči na peníze rodiny Cahillů.

Podle babičky si Cherise myslela, a její manžel s tím souhlasil, že Cherisina otce Fentona připravil o rodinný majetek Cissyin dědeček a Fentonův bratr Samuel. Údajná pochybná finanční machinace se odehrála před mnoha lety, ale zášť a závist jako by s dalšími generacemi spíš narůstala, než aby se zmenšovala.

Blonďatá, vždy opálená Cherise neustále čekala na dárek nebo almužnu, část toho, co považovala právem za své. Babička vždycky odmítala půjčit jí byť jen jediný cent a měly se rády jako pes s kočkou, ale přesto se tu Cherise ukázala, vzdala poslední poctu a vzala si další krevetovou jednohubku.

Jackova rodina, nejspíš na naléhání jeho otce, taky ještě neodešla. Jannelle strávila většinu času vzadu na terase, kouřila cigarety a tvářila se nešťastně. Jackův bratr, obvykle zamlklý J. J., byl ve svém živlu mezi skupinkou neznámých lidí. On, stejně jako jeho otec, nikdy nebyl bez dámské společnosti. Cissyina sousedka Sára se na něj zaměřila. I Jonathan po pár skleničkách opustil formální výraz a jeho ohledy na mrtvou se vytratily, protože začal flirtovat se ženami o polovinu let mladšími.

Koutkem oka Cissy zahlédla, jak nasazoval holtovské kouzlo na každou ženu od její přítelkyně ze školy Heather až k Rachelle, Diedře, a dokonce i Palomě. Ten člověk neznal žádný stud a ještě méně dobrý vkus.

Heather na to pochopitelně skočila. Celá se na Jonathana rozzářila, upíjela víno a pak měla tu drzost Cissy říct, že její tchán je „na starého chlapa hrozně roztomilý“.

Tracy, Cissyina spolužačka ze střední, nesouhlasila. „Jestli chceš znát můj názor, je to jen další starej proutník. Promiň Cissy, ale je to pravda.“

Cissy se s ní nepřela. Všimla si, že se Jonathan pokoušel flirtovat i s Tracy, ale ona mu ostře odpověděla něco, co Cissy nezaslechla, otočila se a odkráčela, ale celé její tělo jako by bylo napjaté odporem. Dobře ti tak, pomyslela si Cissy.

I Jack si toho konfliktu všiml. „Bože, tati,“ zamumlal potichu, aby to slyšela jen Cissy, „nech toho.“

„Nemůže,“ ušklíbla se Cissy. „Má to v krvi.“

„To je dost ubohý. Chce to jen sebekontrolu.“ Jack pozoroval otce, když kolem nich procházela Diedra s podnosem plným skleniček vína. Jednu nabídla Jackovu otci. Obdařil ji svým nejzářivějším odzbrojujícím úsměvem a zamrkal.

Cissy s hrůzou viděla, že se Jonathan chystá dotknout Diedřina zadku.

Zabila by ho. Cissy byla jednou v kavárně svědkem Diedřina hněvu, když se stálý zákazník choval příliš vlezle. Zpražila ho rychle a tvrdě. Cissy toho muže v kavárně už nikdy neviděla.

„Ale ne.“ Jack předvídal, co se stane. „Radši zjistím, jestli by ho někdo neodvezl domů, než se ztrapní.“

A než ztrapní všechny okolo, pomyslela si Cissy. Další scénu by už nevydržela.

Než stihl dát Jonathan svou nevypočitatelnou ruku na Diedřin zadek, hbitě odstoupila, rychle ukročila stranou, jako kdyby byla zvyklá uhýbat nechtěným sblížením. Nesjela ho slovně jako Tracy, jen se na něj ostře zadívala pohledem tázajícím se, jestli se úplně nezbláznil, otočila se a málem vrazila do Jacka.

Naráz se zastavila a snad jen zázrakem nespadl rozkymácený podnos na zem. Diedra ho udržela a vyrovnala. Přes obroučky skleniček se trocha vína vylila, ale škoda se nestala téměř žádná, protože skleničky nepopadaly.

Jack se rychle omluvil a pak doprovodil svého otce ven, kde Jannelle chránila další cigaretu před větrem a choulila se ke dvěma mužům, o kterých se Cissy domnívala, že kdysi pracovali pro společnost Cahill Ltd., než se ten rodinný podnik zmenšil.

Diedra se vrátila do kuchyně, ale potřásala hlavou. „Muži,“ mumlala si pro sebe. Pak si všimla Cisssy a řekla: „Myslela jsem, žes říkala, že se s manželem rozvádíš.“

„Pracuje se na tom.“

Jako by Diedra chtěla něco říct, ale zaváhala a pokrčila rameny. „No, možná tohle není vhodná doba na rozdávání rad.“

„Diedra,“ umlčela ji Rachelle. Už přikrývala zbylé jídlo plastikovou fólií a leštila prázdné podnosy utěrkou.

„Jaké rady?“ zeptala se Cissy.

„Nechtěj to vědět,“ řekla Rachelle, ale Diedra si jí nevšímala.

„Pár let jsem byla vdaná. Měli jsme dům, a když jsme se rozvedli, protože mě ten had podváděl, nemohla jsem si ho dovolit, a on mě vyplatil. Skončila jsem s pár tisíci dolarů. On se tam nastěhoval se svou novou přítelkyní a cena domu je teď vyšší málem o sto tisíc. Takže jsem na tom pěkně prodělala. Hlavně si nech dům.“ Diedra se podívala na Rachelle, která byla, pokud mohla Cissy soudit, šťastně vdaná. „Tak jsem ti to řekla.“

„Budu si to pamatovat,“ přitakala Cissy. Alespoň jí Diedra nevykládala, jaký je její manžel fešák.

Cissy si přetřela zátylek a skleněnými dveřmi se podívala na verandu, kde Jack stále ještě přesvědčoval někoho, nejspíš Jannelle, aby odvedla jejich otce domů. Bože, byla hrozně unavená. Zadívala se na hodiny a doufala, že všichni brzy odejdou. „Cissy?“ Cherisin hlas se jí ozval přímo u ucha.

Cissy v duchu zasténala. Z otcovy sestřenice spustila oči ani ne na pět minut a ta ženská využila příležitosti, aby se k ní dostala.

„Můžu s tebou chvilku mluvit?“

Ne! pomyslela si Cissy, ale na tváři vykouzlila úsměv. „Jistě. Co se děje?“

Jako kdyby to nevěděla.

„No, je to trošku nemístné, když jsme na pohřbu tetičky Eugenie.“

Tetička Eugenie? Babička se nejspíš obrací ve svém čerstvě vykopaném hrobě.

Cherise poodešla z kuchyně na tišší místo u úpatí schodiště a Cissy ji zdráhavě následovala, jen aby zjistila, že Cherisin velký manžel čeká u věšáku. Reverend Donald měřil sto devadesát nebo sto devadesát pět centimetrů, měl kněžský kolárek, černou košili a kožené sako. Obdařil ji úsměvem, který naznačoval, že on je s Bohem v pevném svazku. „Je mi tak líto tvé ztráty, naší ztráty,“ řekl. „Eugenie byla báječná žena.“

Ale, vážně? pomyslela si Cissy. Pokud věděla, babička nikdy nevěnovala Cherise či některému z jejích manželů ani chvilku svého času. A teď, když byla mrtvá, byla báječná? „Bude mi chybět,“ řekla Cissy.

„Bude chybět nám všem.“ Hlas reverenda Donalda byl kluzký jako led.

Cherise se dotkla Cissyiny paže. „Možná bychom mohli zajít někdy koncem týdne na oběd, nebo,“ dodala rychle, když viděla, jak se Cissy chystá odmítnout, „nebo pokud se ti to nehodí, tak na večeři?“

„O čem chcete mluvit?“ zeptala se Cissy a uhnula stranou, protože kolem prošla Rosa mířící do kuchyně s několika špinavými podnosy.

„Samozřejmě že o rodině. Mezi námi je taková roztržka a mně se to nelíbí. Mluvila jsem s Nickem. Ví, jak se cítím.“ Pokynula k jídelně, kde strýc Nick s manželkou hovořili s mužem, kterého Cissy už viděla, ale nedokázala ho přesně zařadit…, snad pojišťovací agent nebo bankéř, který pracoval pro Eugenii? Její bratr James vymetal stůl se zákusky a jí se sevřelo srdce. Měla by mu být blíž. Babička by to tak chtěla. I jedna její část po tom toužila. Jejich rodina byla tak malá a zdálo se, že se každým dnem zmenšuje.

Kvůli Marle. Nějak zařídila smrt babičky i Roryho. Cissy se svíral žaludek jako vždycky, když poslední dobou pomyslela na ženu, která ji porodila. Copak mezi ní a tou psychopatkou mohl být tak velký rozdíl? Mezi ní a její vlastní matkou? Teď na ni ale nemohla myslet. Dnes ne.

Cissy se znovu obrátila k Cherise i jejím velkým, prosebným očím. „Tak co chceš udělat, abychom tu ‚roztržku‘ napravili?“ zeptala se Cissy, snažila se v hlase skrýt jízlivost a přála si, aby se nějakým způsobem mohla celému rozhovoru vyhnout.

„Nejdřív bychom se měli sejít jako rodina,“ řekla Cherise a podívala se na svého manžela, aby ji podpořil. To byla ta potíž s Cherise. Nebyla zlá. Jen slabá. Vždycky se upínala k manželovi, vzhlížela k němu, jako kdyby byl ztělesněním Druhého příchodu Krista.

Nevzpomínala si na všechny podrobnosti, ale v minulosti Donalda Faviera bylo něco nechutného, něco, co se zrovna moc netýkalo fotbalu jako spíš nezletilých dívek. Nebylo to tak? Cherise to bylo očividně jedno, když obdivně civěla na reverenda Donalda a zavěsila se do jeho rámě.

Donald přikyvoval. „Potom můžeme uspořádat formálnější setkání i s rodinnými právníky. Stále existuje několik záležitostí, které ještě nebyly urovnány.“

„Jaké záležitosti?“ zeptala se Cissy opatrně.

„Ach.“ Cherise pokrčila rameny. „Však víš, rodinný podnik a tak. Teď když to máš na starost.“

„Já to mám na starost?“

„No, tetička Eugenie odkázala většinu majetku tobě.“

„Mně?“ zeptala se Cissy. „A jak ses tohle dozvěděla?“

Donald se usmál, napřáhl ruce s roztaženými prsty, až se na světle zablýsklo několik zlatých prstenů. „Pochopitelně jsme mluvili s právníky.“

„Aha…“

Jeho tisíciwattový úsměv byl téměř nakažlivý. „Jsme rodina.“

Cissy obrátila pohled na Cherisin téměř zoufalý obličej, obličej, který stárl navzdory nejnovější plastické operaci, jak to odhadovala Cissy. „Víte, měli jste pravdu, když jste říkali, že je to nemístné, a mysleli jste si, že bychom to třeba teď neměli probírat.“

„Ale my musíme.“

„To si nemyslím.“ Čím víc o tom přemýšlela, tím míň se jí to líbilo. „A nemyslím si, že bychom společně poobědvali nebo povečeřeli. Není mi příjemné o tom mluvit. Ne teď a nejspíš ani nikdy jindy.“

Cherise ji zaraženě vzala za paži. „Cissy, prosím, buď rozumná. Obě víme, že to takhle není v pořádku. A už moc dlouhou dobu to není v pořádku. Myslela jsem, že jsi jiná a že…“

„Že co? Že ti vypíšu šek? Na kolik? Deset tisíc? Padesát? Sto? Nebo snad na milion?“ Hlas jí sílil nad drzostí té ženy i jejího domněle bohabojného manžela. „Babičku jsme dneska pochovali a vy se objevíte na setkání po pohřbu, hned vytahujete poslední vůli, peníze a obíráte babiččiny kosti!“

„Ach Cissy, ne…“

„A víš, proč to děláte? Protože si myslíte, že mě můžete převálcovat. Jsem moc mladá, abych se mohla postavit tobě a vám,“ prohlásila a obrátila rozlícené oči na reverenda. „No, oba jste se spletli.“

Cherisina ruka vystřelila k ústům a Heather, která kolem procházela, se najednou zarazila. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, bezva,“ ušklíbla se Cissy.

„Určitě?“ zeptala se Heather a svraštila obočí.

„Nic se neděje,“ prohlásil škrobeně Cherisin manžel. Pak dodal: „Děkujeme za optání, Heather.“

Cissy přejížděla pohledem z jednoho na druhého. „Vy se znáte?“

Heather vypadala jako pravá „kalifornská dívka“ s modrýma očima, tmavým opálením a blonďatými vlasy přecházejícími do platinova. Na jejím vytrénovaném těle nebyl k vidění ani ždibec tuku. Cissy se s ní setkala na univerzitě a Heather teď vyučovala ve třetí třídě jedné místní soukromé školy.

„Copak tys to nevěděla?“ zeptala se Heather překvapeně. „Patřím do církve Nejsvětější Trojice Boží. Její kostel je jen několik bloků od mého bytu.“

„V Sausalitu?“ vydechla Cissy a dávala si dvě a dvě dohromady. Věděla, že Heather bydlí na druhé straně Golden Gate Bridge, ale neměla ani zdání, že patří do stáda reverenda Donalda.

„Myslela jsem, že jsem se o tom zmínila.“

„To bych si nejspíš pamatovala,“ namítla Cissy a v duchu si říkala, že o nic nejde. A co? Ten kostel měl stovky farníků, ale Heather? Další podivné spojení.

„Heather není jen jednou z mnoha,“ řekl reverend Donald a vrhal na Cissyinu spolužačku charismatické úsměvy. „Je moc skromná. Spolupracuje se sekretariátem, pomáhá s počítači a kontroluje, jestli v modlitebním řetězu nejsou žádné polámané dílky.“

„Vážně?“ podivila se Cissy a snažila se vzpomenout, co se opravdu o Heather dozvěděla od chvíle, kdy promovaly. Moc toho nebylo, jen že se rozešla s dlouholetým přítelem, učí ve škole a má ráda martini s příchutí zeleného jablka. Nebyly si moc blízké. Nezapletla se Heather během čtyř let na škole s drogami? Neužívala extázi a kokain? Ale to bylo před lety a pak se něco doslechla o školní organizaci Hlas pro Krista. Když o tom Cissy přemýšlela, uvědomila si, že Heather vždycky nosila na krku zlatý křížek, ale nikdy se o své náboženské víře nešířila.

„Heather nám moc pomáhá.“ Cherise přikyvovala a její úsměv byl o maličko méně nadšený než úsměv jejího manžela.

„Tak,“ zvesela prohlásila Heather, „jsme teď všichni v pohodě?“

Než mohla Cissy odpovědět, zaslechla zvuk, který poznala. Nad šumem okolních rozhovorů uslyšela Bryanův vzdálený hlas. „Mamííí! Vstávat! Chci vstávat! Mamííí!“

Díky bohu!

„Ach, musím běžet,“ prohlásila, ale nikomu se nepodívala do očí. „Můj maličkej se vzbudil.“ Než ji Cherise, reverend Donald nebo Heather stihli zastavit, vyletěla po schodech. Nehodlala obědvat ani večeřet se sestřenicí svého otce ani s jejím manželem. Nikdy. Jestli se s nimi chtěla Heather přátelit, je to její věc. Ale co se týkalo Cissy, pokud by Cherise nebo jejího manžela už nikdy neviděla, bylo by jen dobře. „Supové,“ zamumlala tiše, na vrcholu schodiště se nadýchla, vyčistila si hlavu a odsunula všechny špatné myšlenky stranou.

Otevřela dveře do Bryanova pokoje. Stál ve své postýlce a bušil do horní příčky. „Mamííí!“ zakřičel, jakmile ji uviděl, a široce se usmál.

„Ahoj, myšáčku!“ Špatná nálada ji v okamžiku opustila. „Jak se má můj chlapeček?“ vytáhla ho z postýlky a objala ho tak silně, až se zachichotal. „Dneska nejsme mrzutý?“

„Ne mrzutý!“

„Bezva.“

„Tatíí dole?“

„Je tam,“ přitakala Cissy. „Teď tě převlékneme, půjdeme dolů a podíváme se po něm. Ale musím tě varovat, není sám. Je tam spousta lidí a všichni se na tebe budou culit.“

„Spousta lidí,“ opakoval.

„Přesně tak.“ Odnesla ho na přebalovací stůl a vyměnila mokrou plenku za suchou. Kopal nohama a mrskal sebou, všechno jako součást hry, ale nakonec byl čistý a suchý a nová plenka byla na svém místě. Když ho oblékla, prsty mu prohrábla kudrny a odnesla ho dolů, kde, jak se zdálo, lidí ubylo. Výborně!

Nikde neviděla reverenda Donalda ani Cherise. To je požehnání!

„Není tohle ten slavný Bryan?“ zeptala se Heather, smála se a oči jí jiskřily. „Víš, neviděla jsem ho od té doby, co byl pár měsíců starý.“ K dítěti prohodila: „Pojď k tetičce Heather.“

„K tetičce Heather?“ opakovala Cissy.

„No, jen se snažím s tím malým špuntíkem trochu spřátelit. Pojď sem, mrňousku.“

Spřátelit se s tím malým špuntíkem? Všechno, co dnes Heather řekla, Cissy nepříjemně zasáhlo. Byla na vině ona? Pohřeb? Nebo byla Heather trochu divná?

Bryan se plaše usmál, ale dovolil, aby ho objala a pochovala nejdřív Heather a pak Tracy, která prohlásila, že je „mnohem hezčí než jeho otec“.

Dokonce i Sára byla okouzlená. „To je pusinka!“ zapištěla, dotkla se upraveným nehtem jeho knoflíkového nosu a pak si vzala další skleničku vína z podnosu, který nesli kolem ní.

Rosa už pomáhala uklízet, ale našla si chvilku, aby cukrovala nad dítětem, a Paloma se škrobeně usmála na klučinu, kterého sice vídala často, ale nikdy si k němu nenašla cestu.

Bryan se smířil s pozorností a nakonec se dostal zpátky k Cissy, ale jakmile uviděl svého otce, úplně se zbláznil. „Tatííí!“ křičel, kroutil se Cissy v náručí a snažil se dostat na zem. Postavila ho na nohy a on vyrazil jako střela, utíkal lidem kolem nohou, až doběhl k otci, který ho popadl do náruče.

„Tady je!“ čepýřil se Jonathan stojící vedle Jacka. „Říkal jsem si, kdy už se vzbudíš.“

Cissy zahlédla Jannelle a J. J., jak si vyměnili pohledy, a uvědomila si, že ne všichni členové Holtovy rodiny jsou z Jackova syna tak nadšení, jako jejich otec. Pohled, který mezi nimi přeletěl, značil víc, než jen nudu a zlost, že jejich otec se ve vnukovi moc vidí. Byl mnohem temnější, jako potvrzení mezi spojenci, že je v jejich středu nepřítel.

Cissy sevřel mráz ledový jako smrt, ale když Jannelle vzhlédla a viděla svou švagrovou, jak na ni zírá, jen pokrčila rameny. „Nikdy jsem na děti moc nebyla,“ připustila. „Hele, Jack se mnou mluvil, tak vezmu tátu domů. Má dost upito, dokonce se pustil do vašich zásob whisky. Očividně ví, kde je máte.“

„Nejspíš je budu muset dát pod zámek.“

„To není špatný nápad,“ souhlasila Jannelle. „Tak jo, tati, už sis užil dost, je čas jít domů,“ dodala.

„Tak brzy?“ Jonathan vypadal nešťastně.

„Byl to dlouhý den. Cissy si potřebuje na chvíli vydechnout.“ Zavěsila se do otce, Jack si vzal zpátky syna a J. J., který si všiml, že Gwen stojí sama, popadl další skleničku a zamířil k trenérce. Očividně si chtěl připsat novou čárku.

Copak ten den nikdy neskončí?

Jannelle předvídala, co chce udělat, a zarazila ho v půlce cesty. „Ani na to nepomysli, bráško. Ty a já musíme dostat starého pána domů.“

„Nejsem starý pán,“ protestoval jejich otec, a pravda byla, že vypadal tak o deset let starší než jeho nejstarší syn. „Hergot, chci být se svým vnukem.“

Jannelle vyslala k J. J. další varovný pohled.

Nebo ne?

Bylo docela pravděpodobné, že Cissy si všechno brala moc osobně, dovolila paranoie, aby ji ovládla, a tak si všímala nepatrných drobností, které vlastně neexistovaly.

Říkala si, že si jen něco představuje, a přetrpěla další hodiny, kdy se poslední truchlící konečně loučili, a zůstali jen Rosa, Deborah, Diedra, Rachelle a Jack, aby dokončili úklid. Bryan byl ve svém živlu, lítal po domě a hrál si se vším, co našel. Když dům konečně znovu vykazoval jakýsi pořádek, soustrastné dopisy byly posbírány, zbylé jídlo rozdáno přátelům nebo uklizeno, svíčky zhasnuty a všechen nábytek se vrátil na své místo, Cissy se posadila se sklenkou vína a měla pocit, že omdlí. Slíbila uplakané Deborah, poslední odcházející, že pro ni napíše doporučující dopis. Když se konečně za Eugeniinou „společnicí“ zavřely dveře, zamkla je. „Už nic víc,“ zašeptala a odhrnula si vlasy z očí. Byla tak vyčerpaná, že nedokázala sebrat sílu, a neměla ani srdce, aby Jackovi řekla, že má odejít.

„Běž nahoru, vykoupej se a jdi si lehnout,“ řekl, když se s Bryanem usadil na pohovce. „Pohlídám malého, chvíli si pohrajeme a pak ho uložím. Buď v klidu.“

Znělo to jako ráj. „A co ty?“

„Já tu budu.“ Usmál se na ni a ona cítila, jak led kolem jejího srdce maličko taje.

„To by bylo bezva. Jsem ti vděčná.“ Naklonila se, políbila svého syna na hlavičku a pak se vydala nahoru. S koupelí se nezdržovala, jen si umyla obličej, převlékla se do oblíbeného pyžama a svalila se do postele.

Spala dřív, než hlavou dopadla na polštář. O světě vůbec nevěděla, a tak si nevšimla, že o několik hodin později k ní do postele vklouzl Jack.

12

„… říkám ti, bylo to báječné! Skvělé! Nikdo nic netušil! Byla bys na mě tak hrdá! Procházela jsem Cissyiným domem, jako by mi patřil, a nikdo mě z ničeho nepodezříval.“ Elyse mluvila rychle, rozjařeně, stále se ještě vznášela v oblacích, když Marle vyprávěla, co udělala, jak se vmísila mezi nepřátele a objevila se nejen na pohřbu, ale i na hostině po obřadu. Nervy měla stále napjaté a byla bez dechu, jako kdyby posledních pět hodin strávila ve společnosti hladových vlků. A přežila! Měla úspěch!

„Měla bych na tebe být hrdá?“ ušklíbla se Marla. „Jako kdyby bylo nějak těžký se mezi ně zamíchat. Dej mi pokoj.“

Elyse vyvalila oči. Očekávala pochvalu.

Při poslední návštěvě v malém domku Elyse Marlu potěšila, když jí vyprávěla, jak zabila Roryho. Udělala to přesně tak, jak Marla požadovala.

„Bylo načase, aby ten blbeček dostal, co si zasloužil,“ prohlásila Marla s maličko větším zaujetím, než jaké projevila během týdne. „Všechno dokonale klape.“ Dokonce si pro jednou nevšímala té příšerné televize. „Víš vůbec, kolik ten nóbl ústav stál každý měsíc peněz?“

Nóbl? V Přístavním pečovatelském domově nebylo nic nóbl, ani luxusní, ani draze vypadající, ale pochopitelně péče, kterou Rory potřeboval, nebyla zadarmo.

„Měl štěstí, že žil,“ utrousila Marla. „Byla jsem tam, když ho naše zlatá máma přejela. Slyšela jsem tu ránu i praskání kostí.“ Měla tolik slušnosti, že se při té vzpomínce otřásla, ale pak otrle dodala: „Ale byl to zkrátka Amhurst. Všichni máme pěkně tvrdou palici.“ Zasmála se a Elyse pocítila zvláštní odpor, ačkoli si byla jistá, že stejný vtip už slyšela dřív.

„Byla to strašná nehoda. Ubohý kluk…“

„Vážně? Nehoda?“ opakovala Marla tajemně. „Hádám, že naše předrahá matinka ho nechtěla zabít, ale ty – sice ho bráníš – ale tys mu přece upekla sušenky, co ho zabily. Jak jsi mu to řekla? ‚Ubohý kluk‘? Byl to muž, ta nehoda se stala před víc jak pětatřiceti lety! A netvař se starostlivě, laskavě a rozněžněle. Proboha, dívala ses, když umíral, řeklas mi to a líbilo se ti to. Ten ‚ubohý kluk‘ nerozeznal pravo od leva. Je mu líp mrtvýmu.“

„Nejsem si jistá, že je to pravda.“

„Tak proč jsi ho sakra zabíjela?“

„Pro tebe,“ vyhrkla Elyse dotčeně. „Copak jsi na to zapomněla?“

„Ale no tak.“

„Kvůli plánu. Kvůli našemu plánu.“

„Udělalas to kvůli vzrušení,“ prohlásila Marla přesvědčeně. „Protože jsi mohla. Možnost vzít život, i když tak ubohý, ti dává neuvěřitelný pocit síly. Můžeš si říkat, že to byla součást našeho plánu…, obě ale víme, že je to jinak. Ale v podstatě jsi odvedla dobrou práci. Teď se konečně pohneme kupředu.“

Elyse se vyhřívala v Marlině chvále, i když byla skromná. A Marla měla pravdu. Zabíjení si užila.

Ale teď se vrátily zpátky ke svým rolím. Elyse se snažila uchlácholit popudlivou, mrzutou Marlu. Proboha ta žena se tvářila, jako by byla vězeňkyně, i když Elyse riskovala svůj krk, jen aby jí pomohla utéct. Nevděčná, sobecká mrcha!

„Myslíš, že jsi něco zvláštního, viď?“ obvinila ji najednou Marla, jako kdyby jí četla myšlenky. „Protože jsi zabila dva lidi, kteří si zasloužili zemřít. Ach, nezapírej. Viděla jsem ti to na očích, když jsi sem vtrhla potom, cos zabila Eugenii a pak Roryho. Bylas pěkně v rauši. Cítila ses neporazitelná.“

Elyse stála jako omráčená. Bylo možné, aby jí Marla rozuměla líp, než si myslela?

„Ale vážně,“ prohlásila Marla škrobeně, „jak moc jsi neporazitelná? Eugenie byla drobná a stará a už si vzala svou dávku Valia, ne? Ani zdaleka nevážila padesát kilo, a tak jsi ji přehodila přes zábradlí. To je toho. A pak Rory, nevinný chlapec v mužském těle, ne? Skoro svatý. Tak zmrzačený, že musel mít kolečkové křeslo, a tys mu podstrčila pár vylepšených sušenek. Kolik rozumu nebo umu je potřeba, aby člověk oklamal idiota?“

„Tys chtěla, abych ho zabila. Řeklas mi to,“ vybuchla Elyse.

„Ano, to je pravda. A je v pořádku, že se po zabíjení cítíš povzneseně, ale zachovejme si chladnou hlavu, ano? Ulovila jsi slabé a bezbranné. Teď však budou úkoly těžší. Mnohem těžší.“

Elyse nevěděla, co očekávala, ale rozhodně to nebyla lekce o světlých stránkách vraždy nebo rozhovor o tom, co je morálně dobře a co špatně.

Bože, co od ní Marla vlastně chtěla?

„Víš, kdybych odsud mohla vypadnout, všechno by se rázem vyřešilo.“

„Chce to čas.“

„To se ti lehko řekne. Netrčíš tady v týhle díře. Je zázrak, že jsem se tu ještě nezbláznila!“ prohlásila a pak zase dál fňukala a litovala se. Po tom všem, co Elyse pro tu mrchu udělala. Kolik jen riskovala. Zatímco princezna Marla se soužila nudou. Koho to sakra zajímalo?

Potíž byla v tom, že Marla jako by se den za dnem chovala podivněji, šílela z představy, že ji dopadnou. Ani jednou nevyšla po schodech. Obvykle jen seděla v tom zatraceném křesle před bednou. To nevěstilo nic dobrého.

Ano, Marla chtěla slyšet každičkou podrobnost o pohřbu a o následném setkání, ptala se na lidi, které Elyse neznala, ale Marla se stejně nafukovala. Mluvily o tom, že v převleku půjde s Elyse na pohřeb, ale nakonec to zavrhly. Policajti by ji hledali, a i kdyby se namaskovala sebelíp, použila vycpávky, paruky, kontaktní čočky a šaty, existovala možnost, že by ji někdo poznal.

Elyse teď řekla: „Jsem si jistá, že policie si myslí, že stojíš za vraždami Eugenie i Roryho. Ačkoli jsem dala tvoje vězeňské oblečení jednomu chlápkovi, který ho nechá v Oregonu, poldové neskočí na to, žes odjela ze státu, pokud nepřestaneme.“

„To nemůžeme,“ rozohněně zvolala Marla. Pro jednou se zdálo, že celou situaci chápe. „Ještě ne.“ Vypadala rozrušeně, rozčileně. „Musíš sebou hodit. To je všechno. Postarat se o každého, kdo nám stojí v cestě. Pak pošli toho chlapa do Oregonu. Ne, počkej. Stejně tu ze všeho šílím. Pomůžu ti.“

„Jak?“ zeptala se Elyse a vůbec se jí obrat v rozhovoru nelíbil.

„Odejdu odtud…, pojedu do místního hotelu. Odsud si můžu vzít taxík. Budu mít na sobě převlek, nechám se vysadit u nádraží a nasednu do autobusu nebo…“

„Ne!“

„Tak budu řídit,“ prohlásila s takovým nadšením, které už dlouho neprojevila. „Potřebuju se odsud dostat.“

„Ještě ne,“ zpanikařila Elyse. „Ještě nemůžeš odejít.“

„Nevidím důvod, proč ne.“

„Buď ještě chvilku trpělivá. Všechno jde podle plánu.“

Marla ji probodla pohledem.

„Nejdřív jdi nahoru. Uvidíš, jestli zvládneš vyjít z tohohle zatracenýho sklepa. Jestli ano, pak uvidíme.“

„Seš jako podělaná dozorkyně!“

„Jen se snažím uvažovat rozumně,“ řekla jí Elyse. Nechtěla Marlu rozčilovat, protože by jí nic nedokázalo zabránit v odchodu, kdyby se pro něj rozhodla. I kdyby ji Elyse uvnitř zamkla, Marla měla klíče a byla mistryní v útěcích. Ne, Marla musí být přesvědčená, že je nutné, aby ještě nějakou dobu zůstala uvnitř. Než budou obě v bezpečí a práce bude hotová. „Vážně, všechno jde skvěle.“

Tak to nezvorej!

Marla vydala útrpný vzdech. „Dobře. Uděláme to podle tebe.“

To bylo lepší.

„Ještě pár týdnů tu můžu zůstat schovaná. Je to tady hrůza, ale nebude to navěky,“ prohlásila, jako kdyby přesvědčovala sama sebe. „Jen si to musím pořád opakovat. Tohle místo je horší než kriminál. Tam jsem si aspoň mohla povídat s lidma.“

„Myslíš spoluvězně a bachaře?“

„Viděla jsem slunce.“

„Já vím, já vím, já se o to postarám.“ V duchu byla Elyse ráda, že mohla urychlit provedení plánu. Vzrušení ze zabíjení nevydrželo dlouho a ona nedočkavě čekala, až všechno zapadne na své místo.

Sebrala nějaké smetí, kterého si Marla nevšímala… Bože, copak necítila hnijící ohryzky a zbytky sendvičů? Možná to bylo tím, že s nimi byla zavřená tady dole. Taky nenápadně vyčistila kartáč, kterým si Marla česala vlasy.

„Podívej,“ řekla a strčila si chomáč vlasů do kapsy, když se Marla nedívala. „Aspoň se projdi vedle do sklepa a protáhni si nohy. Choď nahoru a dolů po schodech a projdi se po přízemí. Vyjdu teď nahoru a přesvědčím se, že jsou žaluzie zatažené. Nikdo tě neuvidí.“

„Je fakt, že se potřebuju dostat ven.“ Toužebně se zadívala na kabát visící na háčku i na boty na podlaze pod ním.

„Rozhodně. Běž nahoru,“ souhlasila Elyse a zkoušela další způsob, jak starší ženu uchlácholit. „Já bych zešílela, kdybych tu celý den a noc jen seděla.“

„Ale ty nejsi já, ne?“ konstatovala Marla a v jejím hlase se ozvala nově nalezená pýcha. „Nikdys nebyla zavřená jako zvíře.“ Téměř zlomyslně se usmála a zelené oči jí v pološeru místnosti zajiskřily. „Nemáš stejně rovnou páteř jako já, stejný smysl pro cíl. To je ten rozdíl mezi námi.“

Není jediný, pomyslela si Elyse, ale držela jazyk za zuby. Mě nikdy nechytili.

Odešla od pošahané Marly a odpadky vzala s sebou. Hodí je do koše v parku, protože neměla zaplacené popeláře. Nechtěla riskovat, že by se někdo potloukal kolem domu.

Vklouzla za volant taurusu a ohlédla se na dům. Co když Marla opravdu odejde? Mohla by zmizet, až tam Elyse nebude, a nikdy se nevrátit. Elyse by to netušila a Marla by všechno zkazila. Sakra! Pořád přemýšlela o „co kdyby“, ale zařadila zpátečku a rychle couvala z příjezdové cesty.

BUM!

Autem se rozlehla rána.

„Hej!“

Elyse dupla na brzdu.

Do kufru jejího auta někdo zabušil.

Ve zpětném zrcátku uviděla jen šmouhu.

Zalapala po dechu, znovu se podívala a tentokrát v záři pouličních lamp zahlédla cyklistu s jednou rukou nahoře a zdviženým prostředníčkem, jak projíždí kolem. „Koukej, kam jedeš, ty magore!“ hulákal a ona se na pár minut zarazila, aby nabrala dech. Srdce jí bušilo tak rychle, že nemohla přemýšlet. Po těle jí vyskákal pot a cítila, jak se uvnitř celá chvěje. Nemohla si dovolit vrazit do cyklisty, chodce nebo psa, zkrátka do ničeho. Nemohla riskovat, že ji chytí. Nemohla! Už byla příliš blízko všemu, po čem toužila.

Opatrně, ale se stále bušícím srdcem vycouvala z cesty a vjela na ulici.

Co když si ten cyklista zapamatuje její poznávací značku? Co když tutéž značku zachytily bezpečnostní kamery u pečovatelského domu nebo v ulici u rezidence Cahillových na hoře Sutro? Dneska už měl každý u sebe mobil s fotoaparátem. Takové foťáky už zachytily tisíce případů. Ano, byla tma, ale namodralé světlo z pouličních lamp poskytovalo dostatek jasu, aby se značka dala přečíst.

Nepanikař. Ten cyklista jel kolem příliš rychle, aby si přečetl poznávací značku, a i kdyby tě viděl – tohle místo sis pronajala, vzpomínáš, Elyse?

V duchu se třásla, ale stiskla zuby a začala pravidelně dýchat. Napjaté svaly se jí pomalu uvolňovaly a ona projela téměř temnými ulicemi bez dalších nehod. Nikdo na ni nezíral. Nikdo se neotočil, aby její taurus provázel očima. Nikdo nevzal do ruky mobil a nezaostřil na její auto, aby ho vyfotografoval. Přemýšlela, jestli cyklista svou pěstí promáčkl kufr. Nechtěla na svém voze žádné škrábnutí, nic, co by bylo nápadné, nebo podle čeho by se dal poznat.

Uklidni se, jsi v bezpečí. Jen musíš ukrást poznávací značky z jiných aut, ale nevyměnit je na tomhle autě, které máš, potřebuješ najít jiný stříbrný taurus, který vypadá podobně a je zaparkovaný u nádraží. Pak vezmeš jednu nebo dvě značky, přední nemusí souhlasit se zadní; nikdo to nikdy nepozná a řidiči aut, ze kterých je ukradneš, si budou myslet, že jim někde cestou odpadly, a nechají si udělat duplikát. Je to snadné. Budeš v pořádku.

Uvolnila prsty svírající volant. Pustila si rádio a poslouchala příjemný jazz. Jak se blížila k mostu, pootevřela okénko a vdechovala vůni oceánu. Pohodlně se opřela a vracela se do města, zpátky do svého skutečného života. Říkala si, že zavolá svému příteli a dá si s ním schůzku, ale věděla, že jsou oba unavení. A on nejspíš hrál svou nejoblíbenější, ale pěkně hloupou hru na kočku a na myš, jako kdyby s ní byl neustále na pokraji rozchodu a celou věc chtěl odvolat.

Ona věděla své.

Byl v tom dost namočený, aby mohl vycouvat.

„Hlupáku,“ peskovala ho, zatímco z reproduktorů se linuly osamělé tóny saxofonu. Navštíví ho jindy. Přestože ho moc chtěla vidět, líbat ho, cítit na sobě jeho ruce, nasednout na něj a milovat se s ním, až by z toho šílel, naskytne se příhodnější doba. Potřebovala si věci promyslet, soustředit se na svůj plán. Ne na Marlin. Jen na ten svůj.

Myslela na Cissy Holtovou, na konečný cíl.

Bože, nemohla se dočkat, aby už spatřila Cissyin obličej, až si uvědomí, že zemře. Pak přijde ještě další, báječný moment, kdy pochopí, kdo je ve skutečnosti „Elyse“. Žilami se jí znovu rozproudil drobný záchvěv vzrušení, slastného očekávání. Olízla si rty, zatímco pneumatiky svištěly po mostě, pod nímž proudily temné vody.

Jo, Cissy, jen počkej, pomyslela si Elyse a blížila se k San Francisku. V černé vodě svůdně pomrkávala městská světla. Všechno tak báječně vycházelo. Vybavila si mobil a klíč – dvě věci, které se jí podařilo ukrást na hostině k uctění ubohé Eugenie Cahillové a strčit do kabelky, když se nikdo nedíval. Usmála se pro sebe, když pomyslela, co všechno dokáže se Cissyiným mobilem a klíčem „schovaným“ u schodiště vedoucího do sklepa. Klíč nejspíš nebude nikdo postrádat, ani samotná Cissy. Elyse tam nechala jiný klíč, který vypadal stejně. Pokud se ho nikdo nepokusí použít, nebudou tušit, že je to atrapa, vějička, stejně jako ty falešné kachny, co lovci vypouštějí na jezero.

Ryzí záblesk geniality.

Mobilní telefon byl ale něco jiného. Cissy bude chybět, bude šílet, a když ho nenajde, nechá ho zrušit. Elyse bude muset jednat rychle a použít ho, než to Cissy dojde.

Ale to měla v plánu.

Přejela most a blížila se k městu, ale na některých křižovatkách zhoustl provoz. Elyse civěla na zadní světla malé dodávky před ní a představovala si Cissyino roztrpčení, až si uvědomí, že jí chybí telefon. Službu si nezruší hned; bude čekat, že se ten zatracený přístroj někde objeví, že ho nejspíš někdo během hostiny nedopatřením někam založil.

Nebylo to dokonalé?

Ve svém ubohém, zkaleném životě zažiješ šok, mrcho.

Cissy Cahillová Holtová neznala význam slova strach.

Ještě ne.

Ale brzy ho pozná.

Brzy.

A co bylo mnohem lepší, měla ho poznat i její matka.

+++++

Cissy zívla a překulila se.

A rovnou vrazila do něčeho pevného, teplého a chrápajícího.

Prudce otevřela oči a v časných ranních hodinách svítání zjistila, že vedle ní leží Jack.

„Co tu děláš?“ zeptala se a třásla s ním, aby ho probudila. „Tady nemůžeš být, nemůžeš…, ach bože…“ Co minulou noc udělala? Nepamatovala si nic a bolest hlavy jí říkala, že vypila hodně, snad až moc alkoholu.

Jack otevřel jedno oko. „Dobré ráno, krásko,“ zahučel a jeden koutek zvedl v sexy úsměvu.

„Co si to sakra dovoluješ vkrást se mi do postele, když spím?“

Široce se zakřenil. „Napadlo mě, že možná budu mít kliku.“

Civěla na něj, jako kdyby se opravdu pomátl. „Žijeme odloučeně, vzpomínáš si?“

„Jasně, pořád mi to připomínáš.“

„My spolu nespíme.“

„Neměl jsem na mysli zrovna spaní,“ připustil a něco hluboko v ní na to zareagovalo.

Začala odkopávat přikrývky, ale on ji popadl za zápěstí, přitáhl ji zpátky k sobě, takže se její tělo v pyžamu dotýkalo jeho, které bylo pochopitelně nahé.

„Myslel jsem, že máme příměří,“ zamumlal.

Cissy cítila jeho teplo tam, kde se jejich těla dotýkala. „To bylo včera a neplatilo to pro ložnici,“ prohlásila a snažila se nevnímat, jak její tělo touží po jeho. V místnosti bylo šero a jediné světlo vycházelo z noční lampičky. Vydávalo měkkou, bílou, jasnou zář postačující na to, aby viděla jeho rysy i výraz, ale nedokázala přečíst, co si myslí.

„Cissy,“ řekl hlasem, který jí připadal o oktávu hlubší než obyčejně. „Já…“

„Neříkej to,“ zarazila ho a položila mu prst na rty. Nechtěla slyšet žádné omluvy ani zmínky o lásce. Tady, v posteli s ním pod tlustými péřovými dekami, v místnosti, ve které se častěji milovali než spali, nechtěla, aby ji citově vydíral. „Prostě mlč.“

Políbil jí prst a ona hluboko v těle ucítila chvění.

Měla ruku odtáhnout, ale neudělala to, a on ten prst chytil do svých úst. Vlhké teplo jeho rtů vyslalo šíp touhy až k jejímu nitru. A ta hluboko usazená touha v její nejženštější části nabírala na síle. V mysli si vybavila vzpomínky na milování s Jackem, byly to živé obrazy, jak se opírá o lokty a shlíží na ni modrýma pronikavýma očima, nebo ji líbá na ňadra a jazykem dráždí bradavky, i jak cítila jeho přítomnost, když jí roztáhl nohy, pak se na pár okamžiků zarazil a jen se jí dotýkal, třel o ni své tělo a přiměl ji, aby se touhou po něm svíjela, než skutečně… Ach bože.

Pomalu vytáhla svůj prst z jeho úst. „To se nestane, Jacku.“ Chraptěla a srdce jí očekáváním bušilo.

„Musíme začít znova.“

„To už jsme překonali.“

„Vážně?“

K čertu s tímhle mužem, měl tu drzost ji vzít do náruče a políbit.

Vášnivě.

Vlahé rty našly její a ona zavřela oči. Zastav to, Cissy, zastav to hned teď! Než se dostanete dál. Nechceš se s Jackem pomilovat. Ne!

Tiše však zasténala a Jackovy velké ruce jako by ji uchvátily, přitáhly ji těsně k němu a prsty vklouzly pod okraj horního dílu pyžama, aby se dostaly pod její záda, a on se pomalu sunul dolů, políbil ji na krk, na klíční kost i na prohlubeň na krku.

Nedovol mu to… Ach bože, on to dělá, ne?

Záda se jí instinktivně sama prohnula, když začal rozepínat knoflíky pyžama jazykem, což byl trik, který ji ohromoval a sváděl. Horký dech, vlhký jazyk, cvakání knoflíků o zuby, jak každý maličký perleťový knoflíček pomalu uvolňoval.

Bývalo by bylo mnohem snazší a rychlejší prostě stáhnout ten zatracený kus bavlny přes hlavu, nebo kdyby jeden z nich rozepnul látku svými dychtivými prsty, ale tenhle pomalý způsob, kdy jeho horký dech prosakoval bavlnou, látka se zvolna rozevírala a jeho rty a jazyk propátrávající její ňadra a dostávající se níž byly magické a sexy a neuvěřitelně ji vzrušovaly. Rukama ji pevně držel. Jednu jí položil pod záda a druhou, jak se dostával níž, ji chytil za zadek a svíral ji, když se pyžamo konečně rozevřelo. Zuby jí stáhl nohavice, odhalil její tělo a nechal ji částečně oblečenou, ale ústy se dostával níž, pod její břicho i pupík a jeho dech byl žhavější a rychlejší.

V žilách se jí rozproudila touha. V hrdle jí vyschlo a prsty propletla jeho vlasy, jakmile ji začal líbat mezi nohama a jeho rty a jazyk se jí dotýkaly, kmitaly a hrály si s ní, až se její tělo lesklo potem a touha v jejím nitru začala pulzovat.

Zasténala a začala se pohybovat v jeho rytmu. Rychle jí stáhl kalhoty, aby se dostal ještě blíž, jeho jazyk stále předváděl zázraky a rukama jí svíral zadek.

„Ach bože,“ zašeptala a byla připravená. „Jacku…“ Cloumala s ní žhavá touha. Chtěla víc. O tolik víc. V okamžiku, kdy si myslela, že zešílí touhou, přiblížil se k ní, mnohem rychleji přejel rukama vzhůru po jejím těle, až ji chytil za ňadra a rty se dotýkal bradavek.

Všechny zábrany jako by zmizely. Nestarala se o následky, nemyslela na zítřek, jen ho chtěla. Celého. Hned teď.

Znovu ji políbil, její ústa zakryl svými a nohama roztáhl její. Prohnula se a prsty zatínala do hladkých svalů jeho zad. „Jacku,“ vydechla, když zvedl pohled a zadíval se jí do očí.

„Hrozně nerad to říkám, Cissy,“ zašeptal, „ale miluju tě. Miluju tě.“

Když mu slova splynula ze rtů, vstoupil do ní. Jakýkoli odpor, který se jí snad předtím honil hlavou, se rychle vypařil. Její tělo se dychtivě setkalo s jeho. Hladově. Chtěla toho od něj o tolik víc, o tolik víc… Miloval se s ní a její myšlenky těkaly, dech se jí zrychlil a krev jí tepala v uších. Rychleji a rychleji. Mocněji a mocněji. Tlak narůstal. Potila se a lapala po dechu. Viděla, jak mu na čele naskočily žíly. Soustředila se jen na spojení jejich těl.

„Cissy…“

Tělem jí projelo mohutné zachvění. Z hrdla jí unikl tichý výkřik. Křeč za křečí. Tiskla se k němu, cítila, jak ztuhl, a pak se v okamžiku uvolnil a vyvrcholil do ní. Šeptal její jméno. „Cissy…, ach…, sakra…, Cissy.“

Zhroutil se na ni, obě jejich těla pokrýval pot a jeho srdce bušilo stejně zběsile jako její.

Lapala po dechu, ale usmála se.

„A ty sis myslela, že je to špatný nápad,“ zamumlal.

„To si pořád myslím.“

Zvedl hlavu a skepticky povytáhl obočí. Zasmála se.

„Tak dobře… Myslím, že to byl špatný nápad, ale jsem ráda, že se to stalo.“

„Vážně?“

Vzdychla a objala ho kolem krku. „Pořád jsi můj manžel, ještě pár týdnů.“ Široce se na ni usmál a ona mu málem znovu uvěřila. Málem.

„Ani to ještě není černé na bílém,“ připomněl jí a políbil ji na čelo.

„Nekažme si tohle ráno řečmi o rozvodu. Vysprchuju se a ty běž dolů uvařit kávu. Až budeme pít druhý šálek, Bryan se vzbudí a uděláme si báječně příjemné ráno.“

„Mohlo by to tak být každé ráno,“ zašeptal. Pak si ale uvědomil, že zbytečně riskuje, a tak dodal: „Dobře… kafe. A taky se postarám o psa.“

„Coco!“ zaúpěla.

„Uklidni se, včera jsme ji s Bryanem vyndali z přepravky, šli s ní na procházku a hráli si s ní. A překvapení na závěr, nekousla mě.“

„Jak jsem jen mohla zapomenout?“ Cítila se hrozně.

„Mělas tolik starostí. Určitě ti to odpustí.“

„Kde je?“

„Myslím, že dole v pelíšku.“

„Jsem hrozná panička,“ špitla provinile.

„Naučíš se to. Navíc, když se nestala žádná škoda, o nic nejde.“

„Jo, jasně.“

Odkulil se z ní, chladný vzduch v místnosti se dotkl její kůže a ona přemýšlela, proč se ho nemohla nabažit. Proč ho prostě nedokázala vyhodit a skoncovat s ním? Jistě, pomyslela si, když si natáhla kalhoty od pyžama a přešla do koupelny, využila babiččiny násilné smrti, aby Jacka pustila zpátky do svého života. Otočila kohoutky a čekala, až se voda ohřeje, ale připustila si, že se zdá bezvýznamné a sobecké upřednostňovat rozvod, když někdo zabíjí lidi. Ale kdyby rozvod odsunula stranou, dala by tak svému skorobývalému manželovi zmatené signály. Bylo to to, co chtěla?

Tak o co jde? trýznila ji její mysl, když si svlékla pyžamo a vstoupila do sprchy. Další týden nebo dva? Koho to zajímá? Žijete odděleně…, tedy alespoň částečně. Dovolila horkým proudům vody, aby smývaly její napětí, vzala do ruky šampon, dala si trochu do dlaně a vmasírovala si ho do mokrých vlasů. V místnosti stoupala pára a ona cítila, jak se jí pročišťuje mysl a uvolňuje tělo. Nemusíš dodržovat žádný časový plán; můžeš to udělat, kdy budeš chtít. Pochopitelně byla bez sebe vzteky, když viděla Jacka vycházet od Larissy, a řekla svým právníkům, že si přeje co nejrychlejší rozvod, ale její zlost se za posledních několik týdnů otupila a ten mizera Jack byl neuvěřitelně okouzlující. Ale to o něm víš.

Od prvního okamžiku vašeho setkání tě dostal. Modré oči, atletické tělo, přidrzlý chlapecký úsměv a vzpurný šarm. Od chvíle, kdy obrátil svou pozornost na tebe, jsi byla ztracená. Nenech se znovu oklamat, Cissy. Neudělej stejnou chybu! K čertu se vším.

Propláchla si vlasy, namydlila se a pak si nechala horkou vodu stékat po obličeji a krku. Ťuk. Ťuk. Ťuk. On klepal?

„Co je?“ zavolala přes skleněný bok sprchy a slyšela, jak se dveře do koupelny se skřípěním otevírají. To nebyl dobrý nápad.

„Káva,“ oznámil Jack z chuchvalců páry. „Bože, tady je to jak v oblacích.“

Ucítila silné aroma a uslyšela cinknutí, když postavil šálek na dlaždičky.

„A to je všechno? Přišel jsi sem jen proto, že mi neseš kafe?“ Mydliny se už všechny spláchly.

„No, to je na tobě.“

„To zní jako špatná replika z hroznýho filmu, Jacku. Vážně hroznýho.“ Otevřela dveře sprchového koutu, natáhla se pro ručník a vystoupila do malé zamlžené místnosti. Jack neodešel, pochopitelně tam stál nahý jako v den, kdy se narodil. „Prokristapána.“ Rychle si kolem sebe omotala froté ručník. „Tos to kafe vařil takhle?“

Lhostejně se podíval dolů na své nahé tělo. „Trochu jsem Coco rozdivočel.“

„Pohoršuješ sousedy.“

„To doufám.“

Měla pocit, že si ji přitáhne do náručí, zatlačí ji zpátky do sprchy a bude s jejím tělem dělat všechny ty neuvěřitelné věci, zatímco na ně bude prýštit voda a díky mýdlu budou jejich těla kluzká a povolná. Místo toho mu jen zajiskřilo v modrých očích, jako kdyby přesně věděl, na co myslí, ale protáhl se kolem ní a vstoupil do sprchy. „Je dost velká pro dva,“ podotkl.

Zahleděla se na něj a věděla, že kdyby ho chtěla, byl připravený. Ale on si přál, aby za ním přišla sama.

„Uvidíme se dole,“ prohlásila po dlouhé odmlce.

„Koketo.“

„No jo, jasně.“

Utřela se, vysušila vodu z vlasů a pak si přes sebe přehodila župan. Rychle sáhla pro kartáč, ale nebyl na svém obvyklém místě v zásuvce. Cože? Hledala ho, ale marně. Nelámala si s tím hlavu, našla hřeben s řídkými zuby, prohrábla si jím vlasy a vyčesala zbytek vody. Pak zvedla šálek kávy, nahlédla do Bryanova pokoje, ale protože tvrdě spal, vydala se dolů.

Jack musel odejít. Musel. Aby si udržela zdravý rozum. Nemůže se tu jen tak potloukat, přemýšlela, když scházela ze schodů.

Je víkend. Nech to teď být.

Od úpatí schodiště zahlédla Coco ležící v pelíšku u pohovky v obývacím pokoji. Střapatou bílou hlavu si opírala o okraj svého pelechu. Černé knoflíkové oči zamrkaly. Jakmile fenka zjistila, že je to Cissy, začala mohutně tlouct malým ocasem. Pak zívla, protáhla se na krátkých nožičkách, přiběhla k ní a chtěla zvednout.

„Promiň,“ řekla Cissy a podrbala Coco za ušima. Malá fenka vrněla blahem. „Měla jsem tě včera večer vyvenčit.“ Díky bohu za Jacka.

Počkat. Ne. Odvolej to. Nelíbilo se jí, kam se její myšlenky ubírají. „Podíváme se, co tu máme.“ Odnesla malou bílou kouli i šálek kávy do kuchyně, položila pejska na zem a otevřela lednici. Našla pár zbytků kuřete ze včerejší sešlosti, odtrhla několik kousků a začala krmit fenku. Nato vzala Coco ven, kde se na oblohu vkrádalo svítání a nebe mělo fialově zlatavou barvu. Vzduch byl chladný a svěží a pro jednou neviděla žádné mraky plující po obloze ani mlhu převalující se mezi věžemi mrakodrapů, které byly vidět nad stromy.

Přetřela si paže a říkala si, že byla úplný blázen, když Jackovi dovolila, aby u ní strávil noc.

Nedovolilas mu to; vlezl do postele, když jsi spala. Ale mohla mu zabránit, aby se s ní miloval. Dnes ráno, když vedle sebe objevila jeho pevné a teplé tělo, ho mohla odmítnout. Spánek jí nezatemnil mysl. Smutek nezničil její vůli. Příliš mnoho vína vypitého předešlý večer nezastřelo její soudnost. Ach ne. Chtěla se s Jackem pomilovat tolik, jako on se očividně toužil milovat s ní. Pitomá!

Bláznivá ženská! Teď se dostali zase na začátek.

Co to s ní bylo? Věděla, že se k ní nehodí, ale přesto se stejně jako ty hloupé ženské nechá okouzlit tím špatným, drsným chlápkem s roztomilým kukučem, o kterém si myslí, že ho zkrotí. To je ale blábol!

„Hele,“ obrátila se na fenku. „Pojďme dovnitř. Není tu zrovna sauna a já ti musím udělat pořádnou snídani.“ Coco zvedla hlavu. Dokončila „svou povinnost“, jak tomu říkávala babička, přeběhla trávník a otevřeným francouzským oknem vletěla dovnitř. Cissy ji následovala, zavřela za sebou a pak se kolem sebe pořádně rozhlédla. Místo potřebovalo pořádně uklidit, o tom nebylo pochyb. Přestože se dům po setkání po pohřbu dal do pořádku, bylo třeba vynést vytříděný a směsný odpad, podlahy chtěly vytřít a… a co uděláš s Jackem? Nemůžeš se schovávat za domácí práce a téhle otázce se vyhýbat.

„Krucipísek,“ zamumlala, vzala další pytel odpadků a dala ho do už přeplněné popelnice.

Víš, že ho miluješ. I když říkáš něco jiného. Nikdy jsi ho nepřestala milovat.

Nakrmila Coco a nalila jí čerstvé pití. Pak si vzala kbelík, naplnila ho vodou, přidala citrónový saponát a dala se do práce s mopem.

Musíš ho přimět, aby odešel. Hned. Nesmíš se nechat ukolébat do pocitu bezpečí. To víš dobře.

Pracovala jako ďas, zběsile myla podlahy, zatímco Coco štěkala a hrála si – dělala, že útočí na mop, který se před ní míhal. Cissy se tak zbavovala své bojovnosti a snažila se nemyslet na Jacka, kterého slyšela chodit nahoře. Tvořil obrovskou součást jejího života, a když konečně sešel po schodech dolů a nesl na ruce růžolícího, rozespalého Bryana, srdce jí hned roztálo. „Někdo se vzbudil?“ zeptala se a usmála se na svého syna.

„Tatííí mě vzal.“

„Zrovna se začal vrtět,“ řekl Jack a Cissy ucítila závan jeho vody po holení, jediné lahvičky, kterou zapomněla vyhodit, lahvičky, kterou nejmíň dvakrát otevřela a přičichla k ní, aby se během dlouhých dní minulého měsíce tajně opíjela jeho vůní.

„Nedávej ho dolů. Podlaha je ještě mokrá. Co bys řekl snídani?“ zeptala se svého syna, který byl ještě v pyžamu. „Tatínek tě určitě přebalil.“

„Včera večer i dneska ráno,“ přikývl Jack. „Já vím, jak se o něj postarat, abys věděla.“ Podal jí Bryana a ona ho políbila na kudrnatou hlavu.

„Spal jsi dobře, miminko?“

„Nejsem mimi!“

„Pro mě vždycky.“

„Ne, mamííí!“

„Tak dobře, jsi velký kluk, je to lepší?“

„Velký kluk,“ prohlásil Bryan vážně.

„Ví, kdy má použít ‚ne‘, že jo?“ poznamenal Jack a nalil si další šálek kávy.

„Rozhodně.“

„Pejsek!“ vykřikl najednou Bryan, když uviděl Coco, a začal se kroutit jako blázen, aby ho postavila na podlahu. „Pejsek!“

Dala ho na zem a on se v dupačkovém pyžamku trošku nejistě rozběhl za fenkou. Coco zaštěkala a honění začalo.

„Myslel jsem, že je stará,“ poznamenal Jack.

„Věř mi…, hezky brzy ukáže svůj věk, začne kulhat a nejspíš prospí zbytek dne.“

U dveří se ozval zvonek a Cissy se podívala na Jacka.

„Nemám tušení,“ odpověděl na nevyřčenou otázku. Bos přešel přes halu a otevřel dveře. Bryan se batolil za ním.

Na verandě stála Jannelle. Očima přejížděla po napůl oblečeném bratrově těle a její výraz mluvil za vše: nebyla ráda.

„Nic mi neříkej,“ prohlásila a ani se nenamáhala, aby skryla svůj nesouhlas, „vracíte se k sobě.“

Není to tak, jak to vypadá, chtěla popřít Cissy. Ale Jack řekl: „Možná.“ Zvedl svého syna a zeptal se: „Chceš kafe?“

Jannelle zavrtěla hlavou a svého synovce si ani nevšimla. „Ne, jen jsem se tu stavila, protože jsem tu nejspíš nechala sluneční brýle. Asi mi vypadly z kabelky. Nedávala jsem ji nahoru, měla jsem ji tamhle…“ Přešla k malému výklenku a podívala se do rohu za rostlinu v květináči. „Voila.“ Podívala se na nedostatečně oblečenou Cissy. „Víš, snažila jsem se ti dovolat, abych ti řekla, že se tu zastavím, ale mobil jsi nezvedla.“

„No jo, já jsem ho včera před obřadem vypnula.“

„Pevná linka funguje.“ Jack posadil Bryana do vysoké stoličky, Cissy zatím našla krabici Cherios, vysypala trochu lupínků do malé plastové misky a pak ji postavila na podnos židličky.

„Nemám číslo k vám domů v seznamu na mobilu.“ Jannelle se znovu podívala na svého bratra, pokrčila rameny a nasadila si brýle na nos. „Kéž byste se vy dva nějak rozhodli. Buď jste manželé, nebo ne.“

„Ještě nejsme rozvedení,“ řekl Jack. Jako kdyby chtěl změnit téma, zeptal se: „Jak je tátovi?“ Cissy zrovna hledala ve skřínce dětský šálek. Našla ho, ale všimla si, že maličký stříbrný hrneček, ten, na který Eugenie nechala vyrýt Bryanovo jméno a datum narození, nebyl na svém obvyklém místě. Podivné. Věděla, že ho nedávno viděla, ale neměla teď čas, aby ho hledala. Místo toho vzala dětský hrníček z poličky a nalila do něj trochu mléka.

Cissy celou dobu ignorovala řeči své švagrové. Jannelle, která se chovala jako příšerná starší sestra, se mezi ně neustále pletla. Její poznámky byly vždycky pádné a plné soudů.

Jannelle svraštila obočí, když se přes brýle rozhlédla po domě. „Ty jsou teda upatlaný.“ Strhla si je a utřela je do lemu svého svetru. „Dneska jsem s tátou nemluvila, ale řekla bych, že má pořádnou kocovinu. Nejspíš ještě vyspává.“ Znovu si brýle nasadila a opět se rozhlédla kolem sebe, aby vyzkoušela jasnost skel. „Když jsme ho s J. J. vysadili u něj doma, nevěděl o světě.“ Obočí se jí vyklenulo nad obroučky značkových brýlí. „Myslím tím, že byl úplně tuhej.“

„Pozdějc mu zavolám,“ nabídl se Jack.

„To udělej.“

Coco hlídkovala v kuchyni, kde Bryan popadl několik lupínků, jeden si dal do pusy a s úsměvem hodil ty další přes okraj svého podnosu.

„Ne,“ napomenula ho Cissy.

„Ne!“ uhodil do tácu. „Ne!“

Pod vysokou stoličkou stála připravená Coco, čichala kolem sebe a sežrala všechny pamlsky, které dopadly na podlahu.

„Jak se má J. J.? Dostal se v pořádku domů?“ zeptal se Jack.

Jannelle pokrčila rameny. „Jak to mám vědět? Neustále mluvil o těch ‚kočkách‘, který tady potkal. Myslela jsem, že se tu ukáže a začne vyzvídat jejich telefonní čísla nebo emailový adresy.“ Ušklíbla se. „Mám pocit, že vůbec nepochopil vážnost situace. Vysadila jsem ho u táty, protože tam měl auto, a předpokládám, že jel domů, ale abych řekla pravdu, nevím to jistě a vlastně mi do toho nic není.“ Zamířila ke dveřím. „Uvidíme se. A nezapomeňte mi dát vědět hned, jak se rozhodnete, jestli spolu zůstanete, nebo ne.“

„Budeš to vědět jako první,“ opáčil Jack suše a bos ji následoval do haly. „No… hned po Cissy a po mně. Myslím, že my bychom tu informaci měli dostat dřív.“

„Seš vtipnej,“ utrousila.

Podržel jí dveře, a když byla za prahem, přibouchl je. „Ani nepozdravila Bryana,“ poznamenal.

„To jsem si všimla.“

„Možná jen žárlí. Třicet osm a ještě není ani vdaná.“

„Třicet osm není žádné stáří.“

„Třeba má pocit, že jí docházejí možnosti. Jestli chce děti, musí si najít chlapa, poznat ho, rozhodnout, že je to ten pravý a pak si naplánovat dítě, což se může, ale taky nemusí hned povést. Chce to čas.“

„Mohla by mít dítě příští rok, kdyby chtěla, Jacku. Nepotřebuje procházet celým tím randěním – dvořením – svatbou. Já si myslím, že děti nemá ráda nebo je nechce. A to je v pořádku.“

„Snad.“ Jack si strčil ruce do předních kapes kalhot, přešel k francouzskému oknu a zadíval se na dvorek. „Občas si myslím, že je moje rodina mnohem dysfunkčnější než ta tvoje.“

Musela se tomu zasmát. „Je to vůbec možný?“

„Přiznejme si to, Cissy, aspoň mezi sebou, každý máme v rodině svůj díl šílenců a bláznů.“

„Možná nemají Cahillové patent na neurózy a psychózy, ale vy Holtové se nám zdaleka nevyrovnáte.“ Pomyslela na svou šílenou matku utíkající před zákonem a na Cherise a jejího bratra Montyho, dalšího kriminálníka. Podívala se na svého syna, který zrovna přemýšlel o tom, že si do nosu strčí jeden lupínek. „No tak, Bryane,“ zavolala na něj dřív, než si tam kousek cereálie skutečně strčil. „Jsi nejroztomilejší, nejchytřejší kluk, jakého znám, ale v genetické výbavě máš velké nedostatky.“

„Amen,“ souhlasil Jack a podíval se na Cissy. Chystala se říct něco o tom, že by měl odejít, ale ten vzkaz si přečetl v jejích očích.

„Dojdu si pro věci.“

Srdce se jí maličko sevřelo, ale nechala ho být, když oblečený do stejných šatů, které měl na pohřbu, objal svého syna a pak ji políbil na čelo.

„Tatííí!“ zaječel malý ze stoličky. „Tatííí zůstaň!“

„Já se vrátím,“ slíbil Jack a zavřel za sebou dveře.

„Neeeee!“ zanaříkal chlapec a začal vzlykat. Cissy ho rychle odvázala ze stoličky. Kopal, brečel a pral se s ní a nakonec plakal tak, jako kdyby mu jeho malé srdíčko mělo puknout.

Cissy se cítila hrozně. Jak to mohla svému dítěti dělat?

Jak to mohla dělat sobě?

Odpusť mu, Cissy. Dej Jackovi druhou šanci.

„A co potom?“ přemýšlela nahlas, ale odpověď žádnou neměla.

13

Paterno se procházel po nábřeží. Byl víkend, neděle, dva dny po Eugeniině pohřbu. Snažil se držet rad svých kolegů, že by si měl udělat trochu volna, i kdyby jen na to, aby si maličko pročistil hlavu. Ale on to nedokázal. Ten případ mu hlodal v duši.

Zhluboka se nadechl a pozoroval racky, jak křičí, vznášejí se a krouží nad zelenou vodou a pátrají po zbytcích jídla pohozených na molech. Svěží vzduch voněl slanou vodou a studený vánek od Pacifiku ho pleskal po tvářích a nadouval mu větrovku. Zastavil se v kavárně, kde si dal šálek černé kávy a ovesný muffin, protože mu připadalo, že by mohl svému tělu jednou dopřát kvalitní jídlo, ne že by se on o zdravou výživu nějak zajímal, ale jeho doktor ho k ní nutil.

Měl by jít na ryby. Nebo na golf. Nebo plachtit. Nebo zůstat doma, najít si v televizi basket, ale rozhodl se projít po molu. Uhýbal ostatním chodcům, běžcům, kočárkům a skateboardistům, ale přesto stále myslel na svůj případ.

Pořád ten podělaný případ.

Očima sledoval plachetnice brázdící temné vody, v hlavě však probíral důkazy. Telefonní záznamy pokoje Roryho Amhursta v pečovatelském domě a Eugenie Cahillové v jejím sídle jim neposkytly žádné vodítko. Žádné otisky pneumatik, podrážek či prstů, které by nepatřily klientům nebo zaměstnancům Přístavního pečovatelského domova nebo členům Cahillovy rodiny a služebnictvu v Eugeniině vile na hoře Sutro. Nenašli jediný důkaz, který by ukazoval na konkrétního vraha, a jak plynuly hodiny a dny, Paterno věděl, že stopy vychládají. Podrobně prošel poslední dny života Eugenie Cahillové, hovořil s lidmi, kteří ji viděli naposledy, vysledoval její kroky v posledních hodinách života, ale nikdo neviděl ani neslyšel nic, co by mu poskytlo vodítko k vrahovi.

Přešel k zábradlí, zadíval se do vod oceánu a pozoroval svůj odraz. V hloubi duše věděl, že za tím stála Marla Cahillová, ale nemohl to dokázat, a navíc ani celostátní pátrání je k té slizké potvoře nedostalo ani o kousek blíž.

Kam šla?

Kdo ji skrýval?

Proč ze všech těch desítek telefonátů lidí, kteří se domnívali, že ji viděli, jim ani jeden neposkytl pořádnou stopu?

A kdo kruci byla Mary Smithová? To jméno bylo pochopitelně falešné, stejně jako příslušnost k místnímu kostelu, ale proč ji nikdo neviděl? Poskládaný náčrtek vytvořený policejním portrétistou stejně jako další udělaný na počítači se vysílaly ve zprávách a podobně jako v Marlině případu je to nepřivedlo na nic pořádného.

„Kurva,“ zavrčel a všiml si, že racek vznášející se nedaleko pozoruje zbytek jeho snídaně. Hodil ji do vody a ušklíbl se: „Posluž si.“ Pták sletěl střemhlav dolů a hltavě popadl namočený kousek muffinu, ale dva další rackové zaskřehotali a snažili se mu ho ukrást. „Prý to snižuje cholesterol,“ prohodil k ptákům, dopil zbytek kávy a odhodil prázdný kelímek do koše na odpadky.

Tak co musel dál udělat, aby našel Marlu a vyřešil vraždy?

„Nic, nemám skoro nic,“ zamumlal nahlas a zamířil zpátky k autu. Byl napjatý. Rozrušený. Věděl, že jestli Marlu brzy nenajdou, přibudou jim mrtvoly. Pokoušel se dovolat Cissy Cahillové na mobil a varovat ji, ale dostal se jen do její hlasové schránky. Třeba se mu vyhýbá. Nemusel být špičkový vědec, aby poznal, že mu nevěří.

Ne že by jí to vyčítal.

Vypadalo to, jako kdyby pronásledoval rodinu Cahillových celé roky, přestože mezi prvním případem a tímhle uplynulo téměř deset let. To desetiletí, kdy byla Marla Cahillová bezpečně za mřížemi. Teď klid skončil a vražedkyně byla znovu na svobodě. Před deseti lety se přímo nebo nepřímo zapletla do smrti tří lidí a teď zvyšovala své skóre, ačkoli se domníval, že znovu stojí nejspíš jen v pozadí těch činů. Někdo jiný za ni dělal špinavou práci. Přesně jako předtím.

Ale kdo?

Spolupracoval s Benowitzem, ale státní policie neměla štěstí a Marlu nedopadla. Federálové na tom nebyli o nic líp.

Vítejte v mém světě.

V kapse našel klíče a chtěl odemknout dveře cadillacu, když uviděl dlouhý, ošklivý škrábanec táhnoucí se po celé délce auta. „Do prdele.“ Rozhlédl se a doufal, že uvidí viníka, který tak vandalsky poničil jeho auto, ale nikdo neutíkal, nikdo ho nepozoroval, nikdo se neskrýval v ostatních zaparkovaných vozidlech. „Hajzle.“ Vztek mu tepal ve spáncích a on bezmocně zatínal pěsti. „Zkurvenej hajzle.“

Znovu se rozhlédl a zaměřil se na dva mladíky jdoucí po nábřeží. Hovořili, smáli se a poslouchali iPod. Na sobě měli pytlovité kalhoty, bundy sportovního týmu Raiders a nadutý výraz. Bylo jim asi čtrnáct – jeden Hispánec, druhý běloch – ale ani se neohlédli přes rameno, když si kupovali vstupenku do Alcatrazu.

Člověku, který mu poškrábal auto, to prošlo a to ho pořádně namíchlo.

„Uklidni se. Pročisti si hlavu. Trošku si zacvič.“ Zašklebil se nad vlastními radami a vycouval z parkovacího místa. „To jsou kecy.“

V mizerné náladě namířil přímo na stanici. Musel dohnat práci. Měl toho k řešení víc než jen nedávné vraždy Eugenie Cahillové a Roryho Amhursta. Včera v zátoce vylovili neznámou ženu. A ještě měl rutinní případ domácího násilí. Zbitá manželka držela v roztřesených rukou manželovu osmatřicítku, zatímco on ležel mrtvý na podlaze a v jedné ruce stále svíral baseballovou pálku, s kterou se na ni rozpřáhl. To byli lidé, kteří kdysi přísahali, že se budou milovat v dobrém i ve zlém. To zlé rozhodně zvítězilo. Bože, svět byl tak zvrácené místo.

Zajel na parkoviště před stanicí a vrhl další rozzlobený pohled na své auto. Oprava bude stát balík.

Tak si pořiď nějaký moderní křáp. Pošli starý cadillac do důchodu. Mysli na životní prostředí a ušetři pár dolarů za benzin.

„Hm.“ Zaskřípal zuby, otočil se a vykročil do budovy stanice, která byla o něco tišší než ve všední den. Udělá mnohem víc práce a pomalu se prokouše papíry. Vždycky tam bylo několik kolegů se stejným záměrem nebo těch, kteří se zaobírali víkendovými případy. Vrazi bohužel nepracovali od devíti do pěti. I tak se tam Paterno cítil líp během týdne, kdy ostatní sloužili. V té době stanice žila a jiskřila energií, která ho povzbuzovala.

Dnes dodělá papírování, vyřídí několik telefonátů a projde si seznam podezřelých, z nichž byli někteří díky alibi vyškrtnuti.

Stále tam bylo jméno Cissy Cahillové, ženy, která právě zdědila ohromný majetek, víc peněz, než by Paterno dokázal ušetřit za celý život. Přesto nevěřil, že je do toho nějak zapletená…, zkrátka mu to nesedělo. Nedokázal si mladou matku představit jako vražedkyni ani se mu nezdálo, že by svou matku nějak milovala, takže se jistě nepokoušela potěšit Marlu odstraněním jejích nepřátel.

Je to skutečně tak?

Byli to nepřátelé Marly Cahillové?

Zatím obě oběti byly jen jejími příbuznými, pokrevní bratr a tchyně.

Zabubnoval prsty o stůl a podíval se na fotografie obou obětí za živa a po smrti. Zvedl sestavený portrét Mary Smithové. „Kdo sakra jsi?“ přemýšlel nahlas. Za sebou uslyšel kroky.

„Tvůj parťák,“ prohlásila Janet Quinnová, protože si myslela, že mluví na ni. Přes jedno rameno nesla batůžek a druhou rukou svírala úzké hrdlo láhve s vodou.

„Myslel jsem, že sis udělala volno a vyrazila do Rena.“ Upustil snímek na stůl, kde ležela změť papírů v otevřených složkách, prázdných šálků a načmáraných poznámek.

„Plány se nevydařily,“ připustila a on zapřemýšlel nad jejím osobním životem. Quinnová byla jednou z nejuzavřenějších osob, které znal. Neměl nejmenší tušení, co ve svém volnu dělá. „A ty?“

„Neptej se.“

„Viděla jsem tvoje auto.“ Potřásla hlavou. „To muselo bolet.“

„Je to k posrání,“ rozpálil se znova.

„Máš tušení, kdo to byl?“ Upustila batůžek na židli, kterou měl obvykle vyhrazenou pro podezřelé nebo svědky.

„Nejspíš nějakej debilní, podělanej zmetek.“ Odfrkl si, zvedl pero a nespokojeně ho zacvakl. „Mohl to být někdo, koho jsem dostal za mříže, ale taky to mohla být náhoda. Zjistím, jestli na parkovišti nemají bezpečnostní kamery, ale mám dojem, že moje šance najít toho, kdo to udělal, je nulová.“

„Tak co máš?“ Kývla směrem k případu Cahillových, jejichž složka ležela otevřená na stole.

„Nic. Ty?“

„Jsem na tom stejně.“ Opřela se bokem o roh jeho stolu a otevřela láhev. „Pořád procházím věci, které jsme našli v Eugeniině sejfu. Akciové listy, hotovost, šperky, poslední vůli a pár dalších osobních věcí.“

„Jako například?“

„Nejspíš by se to dalo nazvat rodinná historie. Nebo snad Eugeniiny vzpomínky. Byla docela pečlivá. Jako kdyby jednou chtěla napsat knihu.“ Zhluboka se napila vody a pak na láhev zašroubovala víčko.

„Něco zajímavého?“

„Nic, co by něco znamenalo. Tedy nic, co bych zatím dokázala rozšifrovat. Jsou tam taky fotky. Některé vypadají sto let staré. Snažím se zjistit, kdo je kdo, a vybrat důležité osoby.“

„Zajímavé?“

„Zatím ne, ale ještě jsem neskončila.“

„Hodně štěstí,“ popřál jí.

„Viděl někdo naši Mary Smithovou?“

„Ne. Ani Marlu.“ Od útěku Marly Cahillové pravidelně v novinách otiskovali její fotografie. Teď policie poskytla i sestavený portrét, ale všechny tipy se ukázaly jako chybné nebo od šílenců, kteří se chtěli zúčastnit vyšetřování. Chtěli zažít svých patnáct minut slávy způsobem, na který se zmohli. No, ne při jeho službě.

„Třeba se něco objeví.“

Opřel se, ona popadla řemen batůžku a přešla ke svému stolu. Když se ztěžka posadila, její telefon zahrál nějakou melodii z osmdesátých let. Bože, tyhle zvláštní vyzváněcí tóny hrozně nesnášel. Ztráta času a peněz. Zahýbal krkem, až mu v něm křuplo, zamrkal a znovu zvedl obrázek Mary Smithové. Kdo jsi?

+++++

V pondělí ráno se Cissy rozhodla, že půjde do kavárny a dokončí svůj článek. Nebyla tam od okamžiku, kdy zahlédla divného muže v černém, ale řekla si, že setkání s tím šílencem bylo něco výjimečného, shoda náhody a přecitlivělých smyslů.

Události, k nimž teď došlo, byly naprosto hrozné, to bylo všechno. Sčesala si vlasy dozadu, uvázala je do nedbalého uzlu a poručila si, aby se vzmužila a pokračovala ve svém životě.

Dříve nebo později bude muset jednat s právníky, vyřešit nějak situaci s babiččiným domem, ale dnes chtěla několik hodin pracovat, jít si zaběhat, pokud to počasí dovolí, a pak strávit zbytek dne s Bryanem, zatímco by procházela kondolence, květiny a dary Cahillovu domovu, které byly zaslány po babiččině smrti.

Tanya dorazila a neustále nejistě sledovala Coco. Slíbila, že pokud mezi mraky vykoukne sluníčko, vezme Bryana do parku. Cissyino rozhodnutí nahradit mladou ženu se otřásalo, protože jí Tanya během pohřbu hodně pomáhala.

Když Cissy vyhlédla z okna, uvědomila si, že se Tanya z procházky v parku nejspíš vyvlékne. Obloha byla olovnatě šedivá. Ještě nepršelo, ale blížící se těžké mraky ohlašovaly, že je to jen otázka času.

Provoz zhoustl a Cissy musela několikrát projet okolí, než asi dva bloky od kavárny Joltz našla místo na zaparkování. S těžkým notebookem se vydala dovnitř a říkala si, že cvičení je přesně to, co potřebuje, aby se jí rozproudila krev a vyčistila mysl.

Ačkoli věděla, že se chová hloupě, rozhlížela se kolem sebe, jestli nezahlédne muže v černém a s hrůzu nahánějícím úsměvem. Přestože se nejspíš jednalo o nahodilou příhodu, to setkání ji stále sužovalo.

„Překonej to,“ přikazovala si v duchu, když si u Rachelle objednávala moka. Znovu jí i Diedře poděkovala za to, že pomohly na smutečním setkání po obřadu, a pak se posadila ke svému oblíbenému stolu v rohu. V kavárně nebylo nijak rušno. Většina těch, kteří se tu stavovali před prací na ranní kávu, už byla pryč a bude trvat ještě pár hodin, než se lidé začnou scházet na oběd. Momentálně sedělo u stolků nebo u pultu jen několik stálých zákazníků. Někteří si četli noviny, jiní se bavili a ostatní jen upíjeli horké nápoje a hleděli ven do chladného, šedivého dne.

U pultu si objednávala žena, která si vždycky dávala ledovou kávu se smetanou. Něco prohodila a dala dolar do nádobky na spropitné, zatímco Diedra aranžovala croissanty a vdolky do skleněné vitríny. U okna seděl muž, kterého Cissy neznala. Černý baret měl naražený na holé hlavě a zuřivě luštil sudoku maličkou tužkou, co se většinou užívala na zapisování výsledků v golfu. Nedělo se toho moc. Nic neobvyklého. Žádný muž v tmavém kabátě s mrazivým úšklebkem. Pochopitelně se objevila Selma. Buď bydlela někde poblíž, nebo Cissy sledovala, protože vždycky, když Cissy trávila čas v kavárně s lahůdkami, zjevila se tam i Selma jakoby podle plánu. Zdálo se, že je tu stále.

Cissy po očku pozorovala, jak si štíhlá, zrzavá Selma, která se vetřela na pohřeb, objednala obvyklé latté a pak se zastavila u jejího stolu a jako vždycky se zeptala na Marlu. Cissy zamumlala neutrální odpověď a Selma se pak odebrala ke svému oblíbenému křeslu, kde upíjela kávu a četla si paperbackový thriller. Nebo nakukovala přes okraj na Cissy a další stálé hosty, skoro jako by shromažďovala informace jako nějaký špión.

Ach, přestaň! Cissy se zhluboka napila kávy, zapnula notebook a pak si na malý stolek rozložila rukou psané poznámky. Jednu nohu si pohodlně opřela o protější židli a začala dávat svůj příběh dohromady.

Nejdřív to šlo pomalu, rušili ji lidé přicházející do kavárny. Bála se, že se nedokáže soustředit a že všechen ten stres posledních týdnů zablokoval její tvůrčí schopnosti. Ale kupodivu po několika nezdařených pokusech celý příběh, krystalizující téměř měsíc někde vzadu v jejím podvědomí, začal nabírat podobu. Podle svých poznámek psala text, několikrát překontrolovávala citace a přesouvala odstavce. Vzpomínala si, že se jí černoška kandidující na starostku líbila, a jak si pročítala své poznámky, podařilo se jí vybavit si a sepsat většinu kandidátčiných představ.

Prsty jí běhaly po klávesnici, káva pomalu chladla a ona se pro sebe usmívala nad obzvlášť povedenými větami.

„Cissy?“

Málem nadskočila, vrazila do šálku, ale zachytila ho dřív, než se převrhl na podlahu. Vzhlédla a uviděla vedle sebe stát svou sousedku Sáru.

„Sáro.“ Cissyin hlas postrádal nadšení.

Sára si ke stolku přitáhla židli. „Pracuješ?“ zeptala se a pak zamrkala. „Promiň. Hloupá otázka. Můžeš na chvilku přestat?“

„Přestala jsem skoro na měsíc,“ namítla Cissy.

„Já vím, já vím. Nebudu tě zdržovat, ale potřebuju s tebou mluvit. Zkoušela jsem ti volat na mobil, ale nedovolala jsem se, tak jsem to zkusila k tobě domů. Tanya mi řekla, kde jsi, a prosím,“ zvedla ruku, „nezlob se na ni, musela jsem to z ní dostat.“

No jasně.

„Nezvedáš mobil? Nebo mě ignoruješ?“

„Ne, promiň, ztratila jsem ho. V den pohřbu jsem ho někam založila a nemůžu ho najít. Kvůli obřadu jsem ho vypnula a už jsem ho nezapnula.“

„Od toho existuje vibrační vyzvánění.“

„Jo, já vím. Byla jsem tak rozhozená. Když ho brzy nenajdu, budu si muset pořídit nový.“

„Já bych bez toho svého umřela.“

O tom Cissy nepochybovala. „Tak cos chtěla?“ zeptala se, ale věděla to. V hloubi duše Cissy tušila, že ji Sára vyhledala jen kvůli babiččinu domu. Chtěla ho prodat.

„Myslela jsem, že bychom si měly promluvit o domě tvojí babičky,“ prohlásila a opřela se na židli. Cissy si poprvé všimla, že ulice začíná smáčet déšť a voda kape i z markýzy.

„Sáro…“

„Podívej, myslím to vážně. Z Filadelfie mi přiletí klienti, kteří by rádi něco s vyhlídkou, něco starého, něco typicky sanfranciského a hlavně dostatečně velkého, aby tam mohlo bydlet i služebnictvo. Taky požadují výtah. Že bych popisovala Eugeniin dům?“ zeptala se a v očích jí zajiskřilo.

„Nemůžu ho prodat. Nepatří mi. Je součástí babiččina majetku a může trvat dost dlouho, než dojde k vypořádání. Právníci na tom pracují, ale vážně, Sáro, já s tím nemůžu dělat nic.“

„S právníky jsem mluvila,“ přiznala ve chvíli, kdy se rozburácel mlýnek a drtil půl kila voňavých zrn.

„Cože?“ Cissy nevěřila svým uším. „Jednala jsi za mými zády? Potom, co jsem ti řekla, že ho nechci prodat? Moment – jak víš, která právní firma to má na starosti?“

Sára se usmála jako dívenka a pokrčila rameny, jako by uznala, že zlobila. „Viděla jsem jejich jména, když jsem si prohlížela dům,“ řekla. „Přímo na Eugeniině psacím stole.“

„Tak jsi jim zavolala?“

„Jen jsem jim nechala své jméno, telefonní číslo a jméno společnosti, pro kterou pracuju. Řekla jsem, že bych moc ráda zastupovala tuhle nemovitost na trhu. Je to tak špatný?“

Cissy byla jako omráčená. „Měla sis promluvit se mnou.“

„To jsem udělala. Dům jsi mi ukázala.“

„Žadonilas, aby ses do něj mohla podívat.“

„Dobře, dobře, přiznávám. Ano, chtěla jsem ho vidět.“ Naklonila se k Cissy a popadla ji za paži. „Strašně se mi líbí. Hrozně moc. Ten dům patří mezi špičku realit ve městě. A pochop, moji klienti, ti co sem letí z Filadelfie, nejen že si ten dům můžou dovolit, teda můžou si dovolit jakýkoli dům ve městě, ale on je doktor a má novou práci na lékařské fakultě, která sousedí přímo s vaším pozemkem. Podívej, mám plán.“ Otevřela úhlednou koženou aktovku, vyndala právní listiny, obrázek domu a digitální fotografie, které udělala den po babiččině úmrtí. Naštěstí tam nebyla žádná se zakrvácenou podlahou haly.

„Nemůžu uvěřit, žes to udělala. Jak jsem ti řekla tehdy a jak ti říkám i teď, já ten dům neprodávám,“ prohlásila pevně. Upadla do rozpaků, protože se několik lidí podívalo jejím směrem. Cissy se pod jejich pohledy celá schoulila a sklapla počítač. Nehodlala to probírat zrovna tady.

„Omlouvám se, Cissy,“ řekla Sára a skutečně vypadala zahanbeně. „Nechtěla jsem tě rozčílit. Myslela jsem, že budeš ráda… Ach sakra, vážně se omlouvám. Hej,“ otočila se k Rachelle a zamávala na ni. „Další pití, cos to měla, Cissy? Latté?“

„Ne.“

„Čaj s mlékem?“

„Moka, ale nechci další.“

„Jasně že chceš. Já to zaplatím,“ drmolila Sára, „prosím. Já už půjdu. Vrať se ke své práci.“ Zakývala prstem na notebook. „Promluvíme si později. Omlouvám se,“ opakovala znovu. „Vážně.“ Odstrčila židli a se zdánlivě upřímným kajícným výrazem vytáhla několik bankovek z peněženky a podala je Rachelle. „Drobné si nechte,“ řekla, zvedla si límec kabátu ke krku a ramenem se opřela do dveří. Dovnitř se dostal vítr s deštěm spolu se dvěma blonďatými dívkami, jež z nějakého důvodu nebyly ve škole. Měly zrudlé nosy a šly rovnou k Diedře, která stála za pultem.

Cissy ztratila náladu i inspiraci. Skoro článek dokončila. Poslední úpravy může udělat dnes večer, až půjde Bryan spát, ale teď už nechtěla pokračovat.

„Je protivná,“ řekla Rachelle, když Cissy podávala nový šálek s kávou.

„Amen,“ doplnila Diedra.

Rachelle zvedla několik kousků nádobí a přetřela stůl, u kterého seděl muž v baretu. Přispěchala k ní hnědovlasá dívka. „Promiň, že jdu pozdě,“ omlouvala se a svlékala si kabát, pod nímž měla na kalhotách a tričku s dlouhými rukávy oblečenou zástěru kavárny Joltz.

„Dorazila kavalérie!“ poškádlila ji Rachelle.

„Jestli jsem kavalérie, musím sbírat nádobí?“ zeptala se dívka.

„Co jiného?“

Cissy odešla a v dešti pospíchala dva bloky ke svému autu. Zapomněla si deštník na zadním sedadle, takže když odemykala dveře svého vozu, byla už promočená na kost. Nepřízni počasí odolal jen její notebook v kožené tašce. Asi bylo po běhu i po procházce s Bryanem. Podívala se na temnou oblohu a zamračila se.

Ačkoli to neplánovala, objela blok a zamířila do kopce. Zapnula světla i stěrače. Bylo pozdě odpoledne, ale protože oblohu halily mraky, den byl tmavý jako při soumraku a déšť chladný jako led.

Od poslední návštěvy v babiččině domě uplynul týden a ona si myslela, že je načase, aby se svým démonům postavila čelem a snad se podívala na celé místo novýma očima…, jaké měla Sára.

Dálkovým ovládáním si otevřela bránu a zajela vozem na parkovací místo před garáží. Schýlila hlavu před studeným deštěm, utíkala po cestičce ke krytému hlavnímu vchodu a odemkla svým klíčem.

Nikdo tam nebyl. Procházela ponurými pokoji, rozsvěcovala a zhasínala světla a viděla, že Rosa s Palomou dům dobře udržují: podlahy a dřevo se blyštěly a ve vzduchu byla cítit těžká vůně borovice a citronu. Všechno bylo v pořádku, ale ten starý vrzající dům jí připomínal ohromnou hrobku.

Vystoupala do patra, kde strávila většinu svého času, zašla do knihovny i společenského pokoje. Obě místnosti se bez babiččiny silné osobnosti a její vitality zdály chladné a temné. Zhasla světla a vyšla do druhého patra, kde byly ložnice. Měla pocit, jako by šlapala po hrobě manželství svých rodičů, ale přesto otevřela dveře do jejich ložnice a vstoupila. Mívali oddělené místnosti spojené společným pokojem s krbem a vlastní verandou. Měli tak uvnitř velikého domu soukromý byt.

Cissy hluboko v duši zamrazilo.

Vyhlédla ven skleněnými dveřmi do zahrady a uvědomila si, jak se setmělo. Noc se rychle blížila. Dotkla se oblíbeného křesla své matky a otřásla se.

Zdálo se, že uběhly miliony let od chvíle, kdy tu spolu všichni žili. V srdci pocítila stesk a lítost, přestože nevěděla proč. Cissy nikdy nepovažovala svou rodinu za milující. Naopak. Ale byla to její rodina. Kdysi dávno.

Odešla z místností rodičů a po schodišti se vydala do svého pokoje. Když stoupala do útulného prostoru, kde jako teenager trávila tolik času, zastesklo se jí, jak se jí teď zdálo, po jednodušším životě.

Než se tvoje matka proměnila v šílence.

Nechtěla na Marlu myslet, tak se vydala zpátky do chodby a zamířila do hostinského pokoje.

Skříííp!

Ten zvuk se rozléhal temným schodištěm.

Cissy ztuhla.

Co to bylo? Otevřely se dveře? Nebo něco jiného?

Co?

Nikdo tu nebyl. Přeci to kontrolovala.

Naskočila jí husí kůže.

Čekala, počítala údery srdce a pak si řekla, že to nic nebylo. To si s ní jen zahrávala její mysl. Nic neslyšela. Přesto… možná se vrátila Rosa nebo Paloma nebo Lars. Všichni měli klíče. A taky Elsa a Deborah a bůhví kdo ještě. Babička tu pořád měla zahradníky a opraváře.

„Haló?“ zavolala dolů schodištěm do prvního patra, kde nechala rozsvícené světlo v knihovně. „Je tam někdo?“ Její hlas sice maličko, ale přesto děsivě duněl. Dutý zvuk se odrážel od zdí. „Haló?“

Vyčkávala.

Všechno bylo tiché.

Tvoje představivost, utvrzovala se vážně.

Vydala se ke schodům, když najednou uslyšela krok. Tiché zaskřípění kožené podrážky na dřevěné podlaze.

Málem se jí zastavilo srdce.

Projel jí strach.

V domě určitě někdo byl.

„Hej!“ zavolala znovu a říkala si, že to musí být někdo, kdo tu pracuje. Někdo, koho zná. Někdo, kdo má klíč.

Proč? Zamkla jsi za sebou?

Počkalas, až se brána za autem zavřela?

A proč ti sakra nikdo neodpovídá?

Cissy se udělalo zle. „Kdo je tam?“ zavolala. Prosím, ať je to někdo ze služebnictva…

Znovu se rozhostilo ticho.

Ohlušující, ochromující ticho.

A tma… Proč nerozsvítila většinu světel? Ten dům byl tak zatraceně ponurý a tichý.

Bože Všemohoucí, copak se zbláznila?

Byla si jistá, že něco slyšela.

Někoho.

Spolkla svůj strach a vrátila se zpátky do ložnice, která jí kdysi patřila, do místnosti, kterou její babička nikdy nenechala znovu vymalovat. Déšť bubnoval do okna a ona se kolem sebe rozhlížela, jestli by nenašla nějakou zbraň. Cokoli, co by útočníka zahnalo.

Kdo, Cissy? Kdo tě chce přepadnout? To je šílené!

Nebo ne? Někdo přeci zabil Roryho, viď? Právě v tomhle domě někdo zavraždil babičku. Někdo, kdo se sem nevloupal.

Přemýšlela, že použije telefon… Neměla mobil, ale v domě byla pevná linka.

A koho zavoláš?

Policii?

A řekneš jim, žes slyšela nějaký zvuk? No tak, Cissy. Nebo bys zavolala Jacka?

Řekneš mu, že se moc bojíš, že jsi málem zešílela, když jsi uslyšela hluk, zatímco jsi čmuchala v babiččině domě?

Hlavně bude chtít vědět, proč jsi sem vůbec chodila. Proboha, vypořádej se s tím sama.

V duchu se třásla, ale tiše otevřela dveře komory a našla svůj starý jezdecký bičík, zbraň, kterou na koně nikdy nepoužila, ale teď jí možná přijde vhod. Cítila se hloupě, ale přesto si bič vzala a vydala se do chodby.

Že by se setmělo ještě víc?

Sáhla po vypínači a svícny podél schodiště se rozzářily teplým světlem. To bylo lepší. Třeba tu nikdo nebyl…

Cvak!

Co?

Srdce se jí málem zastavilo, když poznala zvuk výtahu, který se pomalu rozjížděl a začal stoupat vzhůru.

Ach bože!

Málem zaječela.

Nečekala, až dojede do druhého patra, ale rozběhla se ke schodům. Skoro zakopla o své vlastní nohy, jak letěla dolů, jen na odpočívadle v prvním patře se na okamžik zarazila.

Co kdyby se výtah zastavil tady?

Kdo řiká, že ten, kdo je uvnitř, vystoupí ve druhém patře?

Ach bože, kdo to je? Vrah?

Cissy, nešil. Možná je ten výtah rozbitý.

ANI NÁHODOU!

V domě se najednou udělala zima, příšerná zima.

Stála dost dlouho, aby jasně slyšela, že se výtah zastavil v prvním patře, přesně tam, kde teď stála, v patře, kde babičku někdo přehodil přes zábradlí, a tím ji zabil. Ztuhla, jen v prstech svírala pitomý bičík a cítila, jak po schodech proudí další poryv ledového vzduchu.

Dveře výtahu se se šuměním otevřely.

Srdce jí sevřel strach.

V uších jí tepalo.

Zírala do výtahu. Kabina byla prázdná. Nikdo nevystoupil.

V matném světle staré žárovky viděla jen svůj vlastní vyděšený výraz zachycený v zrcadle připevněném na zadní stěně staré kabiny.

Zježily se jí všechny vlasy. Někdo poslal výtah nahoru. Nevyjel jen tak sám od sebe. Něčí prst stiskl tlačítko na panelu a vybral za cíl první patro…, skoro jako by ten, kdo to udělal, věděl, kde je.

Dveře výtahu se zavřely a Cissy zůstala na odpočívadle. Nervy měla napjaté k prasknutí.

V domě určitě někdo byl. Někdo, kdo nechtěl být poznán.

Někdo, kdo věděl, že tu je, a byl odhodlaný ji vyděsit k smrti. No, podařilo se.

Ztěžka polkla, a jak zírala na zavřené dveře výtahu, pohlcovala ji panika. Když ve výtahu nikdo nebyl, pak… Podívala se na temné schodiště vedoucí o patro níž.

Na rtech jí odumřel výkřik.

V otevřených dveřích ozářená nepatrným odpoledním světlem se rýsovala silueta ženy, temná postava ženy v dlouhém kabátě s ohrnutým límcem.

Cissy se chytila zábradlí.

Rysy té ženy neviděla jasně, ale vlasy měla temně rudé… Ach dobrý bože.

Cissy vyschlo v hrdle.

Jezdecký bičík jí vypadl z ruky a kutálel se dolů ze schodů.

„Mami?“ zašeptala, ale její mysl nechtěla to slovo přijmout. Srdce měla až v krku. „Mami? Jsi to ty?“

14

Dveře se zabouchly.

Matka zmizela Cissy z očí.

To nemůže být pravda. Marla by neriskovala tolik, že by sem přišla! Ani náhodou.

Co to znamená, Cissy? Zdálo se ti to? Představuješ si ji, i když víš, že nemůže být nikde poblíž?

Na roztřesených nohách seběhla po schodech a vyletěla hlavními dveřmi ven. Z nebe se snášel hustý déšť, zurčel v okapech a na zemi vytvářel kaluže. Cissy sestoupila z verandy. „Mami!“ zaječela. „Sakra, mami, kde jsi?“

Ale mluvila jen k větru.

Nikoho neviděla, neslyšela utíkající kroky.

Jako kdyby se jí zjevil duch a hned zase zmizel.

Ne!

Věděla, co viděla. Kruci, kdyby tak měla mobilní telefon. Pospíšila si po cestičce dozadu za dům, pátrala v zahradě a v křoví, ale v houstnoucí tmě nikoho neviděla. Ani blízko pergol, ani u stromů, ani… Zahlédla houpačku visící ze ztrouchnivělého dřevěného rámu pomaloučku se pohupující sem a tam. Staré řetězy přitom téměř neskřípěly.

Vítr?

Nebo ruka, která do ní strčila, jak Marla utíkala?

„Mami!“ zakřičela znovu, ale jako odpověď uslyšela jen tichý hluk dopravy valící se z kopce, šelestění větví ve větru a pleskání dešťových kapek.

Otočila se a prohlížela si dům zvedající se tři patra nad zemí. Jeho členěná okna byla temná a zlověstná.

Odhodlaně se pomalu vydala k přednímu vchodu. Nikdo tam nebyl. Bože, jen se jí to zdálo? Copak všechny ty řeči o matčině útěku na ni měly takovýhle vliv? Cožpak Cissy po vraždě Roryho a babičky dočista ztratila nervy? Své matky se nebála. Nikdy se jí bát nebude. Byla pravda, že Marla nebyla nejlaskavější matka na světě, a Cissy si přetrpěla svůj díl přehlížení, ale své matky se nebála. Nikdy. Ten, kdo zabil babičku a Roryho, nebyla Marla Amhurstová Cahillová. Tomu věřila.

Tak co se to k čertu právě stalo?

Bez odpovědi zamkla hlavní dveře, stiskla kliku, aby se ujistila, že je západka na svém místě, a pak se po cihlové cestičce vydala k autu. Celou cestu si prohlížela stíny a temná zákoutí, mokré, třesoucí se rostliny a potemnělé, chráněné kouty, kde se stýkaly vnější rohy domu.

Nezahlédla však žádnou běžící ženu, neslyšela rychlé kroky ani horečnatý šum dechu.

Marlina podoba byla pryč tak rychle, jak se objevila.

Cissy zůstala sama.

Zachvěla se, přetřela si paže a konečně si všimla, že jí za krk stéká déšť. Viděla svou matku?

Nebo měla její hloupá, zmatená mysl halucinace a stvořila si obraz, který v skrytu chtěla vidět?

„Máš nervy na dranc,“ zamumlala a posadila se do auta. Uvnitř vozu si všimla voňavky, nepatrné vůně, již si pamatovala z dětství, parfému, který používala její matka.

„Ne,“ zašeptala, bojovala se slzami a snažila se popřít, že snad ztrácí rozum. „Mě pronásledovat nebudeš, ty potvoro, slyšíš? Nedovolím ti to.“ Její matka v autě nebyla. A brána na pozemek byla zavřená. Zamčená. Marla ji neotevřela.

Cissy stiskla tlačítko na dálkovém ovládání a zařadila zpátečku. Čekala, protože stará brána skřípěla a cvakalo v ní. Ale vůbec se nepohnula. Znovu stiskla tlačítko. Znovu uslyšela totéž cvakání a skřípění. Ve zpětném zrcátku spatřila nepatrný pohyb masivní tepané železné brány, jako kdyby se snažila, ale nemohla se otevřít.

„Co se sakra děje?“ Cissy znechuceně vystoupila z auta a bránu si prohlédla. Hluboko v západce v uvolňovacím mechanismu byl nacpaný zrezlý šroubovák.

Nářadí, které tam nebylo, když přijela, protože brána se hladce otevřela.

Cissy ztuhla krev v žilách.

Podoba její matky nebyla jen zjevením ducha.

Vůni parfému si nevymyslela. Marla Cahillová se vrátila.

+++++

Než Cherise Favierová mobil zvedla, podívala se na displej, kdo jí volá. Když byl Donald mimo město, jako například od včerejšího poledního kázání, byla snad až příliš opatrná, když měla zvednout telefon, někomu otevřít, nebo jít snad dokonce ven. Ne že by se skutečně bála, jen během manželství přestala být tak úplně Cherise. Ona a Donald jako by byli dvěma polovinami jednoho celku. Byla zvyklá s ním trávit čas a být součástí něčeho výjimečného a většího, než byla ona sama.

Líbilo se jí být vdaná.

Vždycky byla ráda něčí manželka a tentokrát to nebyla výjimka. Do třetice všeho dobrého a ona by pohnula horou, jen aby navždy zůstala paní Favierovou.

Než potkala Donalda, vedla neklidný život, a tak o svého manžela nehodlala přijít. Teď bydlela ve velkém domě, pochopitelně patřícímu farnosti. Byl dokonce větší než ten, ve kterém žili předtím, což jen dokazovalo, jak moc farníci jejího muže milují.

Nicméně občas bývala osamělá a její tři děti studující na vysokých školách se jí zřídkakdy ozvaly a na návštěvy nejezdily skoro nikdy.

Překontrolovala displej a viděla, že jí volá Cissy. Málem to nevzala, ne po té příšerné scéně u ní doma po pohřbu. Dobrý bože! Cissy se chovala, jako kdyby Cherise žádala něco víc, než co jí příslušelo! Všichni věděli, že došlo ke křivdě, všichni si uvědomovali, že její otec a jeho potomci byli podvedeni Cissyiným ničemným dědečkem.

Zvedla telefon. „Haló?“ prohlásila, jako kdyby nevěděla, kdo je na druhé straně spojení.

„Ahoj Cherise, tady je Cissy,“ ozval se chraplavý nosový hlas a pak se prudce rozkašlal. „Promiň, nejspíš jsem moc mluvila. Kdo ví? Jsem nastydlá.“ Zdálo se, že pro Cissy je i šeptání namáhavé.

„Aha. Já, no, doufám, že ti brzy bude líp,“ odpověděla Cherise. Byla maličko zmatená. Cissy jí nikdy nevolala. Nikdy. Určitě nezavolala jen proto, aby si popovídala. Musela k tomu mít důvod.

„Podívej, omlouvám se za to, co se stalo. Nechtěla jsem tak vyletět. Byla jsem hrozně nervózní. Rozhozená kvůli babičce. Ráda bych to s tebou urovnala.“

Cherise se to dobře poslouchalo, ale byla podezřívavá. Znala Cissy celý život a věděla, že mladá žena rozhodně není z těch, které by kapitulovaly nebo změnily názor. „Vážně?“

„Jo…, no, já nevím. Jen jsem si myslela, že bychom si měly promluvit, a slibuju, že nebudu vyšilovat.“

To znělo lépe. Opravdověji. „Kdy?“

„Co dneska večer? Seženu si hlídání.“

„Ale… Donald není doma. Vím, že by nás rád všechny viděl u rodinné večeře.“

„Vlastně jsem si myslela, že bychom se měly sejít jen my dvě. Ani Jack nebo Donald, protože to nejsou vlastně Cahillové.“

„Nedělám žádná rozhodnutí bez toho, že bych je s Donaldem neprobrala.“

„Jaká rozhodnutí? Jen chci slyšet, co ti leží na srdci, ale jestli nemáš zájem, pak se omlouvám, že jsem tě obtěžovala.“

„Ne! Samozřejmě si můžeme promluvit. Dnešní večer mi vyhovuje,“ souhlasila Cherise honem a mysl jí uvažovala rychleji, než jazyk hovořil. Nemohla si dovolit zmařit takovou příležitost. Cítila, že něco na tom není v pořádku, ale nedokázala poznat co. Cissy mohla po něčem jít. Ale po čem? „V kolik hodin?“

„Urči si.“

„Co v sedm?“ Tak bude moct zavolat Donaldovi, říct mu, co se chystá, a on jí poradí, jak se k Cissy chovat.

„Přijdu k tobě. Když budeš chtít něco změnit, zavolej mi na mobil, celý den budu pryč z domu.“

„Dobře, mám tvoje číslo,“ přisvědčila Cherise a věděla, že ho má v telefonu uložené.

„Výborně.“ Cissy zavěsila a Cherise jí zavolala zpátky, jen aby se ujistila.

„Haló?“ ozvala se Cissy chraplavým hlasem.

„Ach Cissy, jen jsem se chtěla přesvědčit, že víš, jak se k nám dostaneš? Máš adresu?“

„Měla ji babička a já mám její adresář. Nikdy nevěřila počítačům.“

To souhlasilo. Přesto si Cherise přála, aby byl Donald u ní a ne v Sacramentu, kde se skupinou plánoval misi do Mexika. Měla zkrátka říct „ne“ a trvat na tom, aby Cissy počkala, ale ta holka měnila nálady podle počasí a Cherise věděla, že musí jednat rychle a kout železo, dokud je žhavé. „No výborně, uvidíme se večer.“ Zavěsila, ale protože měla stále divný pocit, zavolala Cissy domů. Tanya ji informovala, že Cissy odešla.

Všechno souhlasilo. Tak proč jí to připadalo tak podivné?

Cherise se v duchu napomenula. Zdálo se, že Cissy konečně přepadl pocit viny. Skvěle, pomyslela si s úsměvem Cherise a pak zapálila svíčky v obývacím pokoji. Dělala to každý den za soumraku. Dům pak vypadal mnohem veseleji. Nato vyslala k nebi několik modliteb – jednu jako poděkování a jednu za Donaldovo bezpečí. V jejím životě se všechno obracelo k lepšímu.

Tak proč byla tak hrozně nervózní?

+++++

„Myslíte si, že tu byla vaše matka?“ zeptal se Paterno. Cissy Holtová ho zavolala z babiččina domu a přísahala, že svou matku viděla. Paterno na nic nečekal. Rozjel se přímo do rezidence na hoře Sutro, kde se s ním Cissy setkala v obývacím pokoji, jen několik kroků od haly, kde našla babiččino tělo.

Byl na mnoha místech činu, viděl znetvořené mrtvoly, zkrvavená těla a byl svědkem nejbizarnějších činů krutosti prováděných jedním člověkem druhému. Ale nikdy neměl tak intenzivní pocit zla jako v tomto domě, ne pocit naprosté brutality, jako spíš chladného, vypočítavého psychologického teroru.

To se tady dělo.

Marla ji záměrně terorizovala.

A jeho to štvalo ještě víc než to, že mu někdo poškrábal auto… nebo, no, přinejmenším stejně. Pořád byl rozzuřený na toho zmetka, co mu poničil milovaný cadillac.

Cissy mu pověděla podivný příběh, jak sem dorazila a domnívala se, že je tu sama, ale ve dveřích zahlédla Marlu Cahillovou. Skoro si myslela, že se jí to jen zdálo, nebýt toho parfému a šroubováku zaraženého do zámku elektronicky otvírané brány.

Paterno vzal baterku a rozhlédl se kolem. Vytáhl šroubovák, vložil ho do plastového sáčku a připevnil na něj cedulku, pak hledal stopy na zemi, ale déšť se o většinu hmatatelných důkazů postaral. Přemýšlel, proč by Marla riskovala a přišla sem. Myslela si, že by se tu mohla schovat? Proč si nepromluvila se Cissy? A co znamenal ten výtah poslaný do prvního patra?

Nic nedávalo smysl.

Zavolal Quinnovou a společně rozhodli, že se obrátí na laboratoř, aby se podívala po případných stopách. Nakonec dorazila Tallulah Jeffersonová spolu s dalším technikem Rogerem Billingsem. Pracovali rychle, na předních dveřích sejmuli otisky, snažili se najít stopy na zemi a posbírali nepatrné důkazy, na které přišli, dokonce sejmuli otisky v Cissyině autě a vyluxovali ho, protože doufali, že by mohli narazit na nějaké stopy.

„Stalo se ještě něco divného?“ zeptal se Paterno.

„Všechno mi připadá… nějak mimo,“ přiznala Cissy. Už byla tma, přestalo pršet, ale z kopce stále stékala voda do kanálu uprostřed příjezdové cesty. „Některé věci jsem někam založila.“

„Jako například?“

Zatvářila se rozpačitě. „Nic cenného. Mobilní telefon, stříbrný šálek, který dala babička Bryanovi, když se narodil, a… ach, kartáč na vlasy, ale myslím, že všechno je nejspíš někde v domě. V den pohřbu tam bylo tolik lidí, věci se přenášely sem a tam.“

„A váš mobil?“

„Byl vypnutý. Myslela jsem, že ho mám v kabelce, ale nejspíš vypadl. Jinak tam bylo všechno. Kontrolovala jsem to. Kreditní karty, průkaz totožnosti i peníze. Přesně tam, kde jsem je nechala. Chyběl jen mobil. Zavolala jsem na něj, protože jsem si myslela, že ho snad někdo našel a zvedne to, ale dostala jsem se rovnou do hlasové schránky. A nikdo mi nezavolal domů na pevnou linku, i když je uvedena v telefonním seznamu mobilu, právě pro případ, že by ho někdo našel a chtěl mi ho vrátit. Je to hrůza, to vám řeknu. Měla jsem v něm čísla na všechny lidi, co znám.“

„Myslíte, že ho někdo ukradl?“ zeptal se znovu a snažil se na to přijít.

Uhnula pohledem a zadívala se přes železný plot na dolní straně pozemku s výhledem na město, kde pod přikrývkou mlhy probleskovala světla. „Nevím, co si mám myslet,“ připustila. „Celý můj život je teď vzhůru nohama.“ Vzdychla, podívala se na hodinky a řekla: „Podívejte, já musím jet. Chůva mě čekala před patnácti minutami.“

„Dobře. Dejte mi vědět, jestli vás napadne něco dalšího.“

„Spolehněte se,“ slíbila a Paterno měl vůbec poprvé dojem, že mu důvěřuje.

+++++

Cissy měla nervy napjaté k prasknutí a svírala volant, jako kdyby se ho bála pustit. Sjížděla z hory Sutro a dostala se na ulici Stanyan. Sledovala koncová světla džípu.

Od babiččiny smrti se její život vymykal kontrole. Umírali lidé. Ztrácely se věci. Měla pocit, jako kdyby ji pozorovaly neviditelné oči, a teď tohle… Zahlédla svou matku. Dávalo to smysl?

„Ne,“ řekla nahlas, když zastavila na semaforu. Přemýšlela o nastávajícím rozvodu i o tom, jak ji to ničí. Měl Jack poměr s Larissou? Lhal jí do očí nebo, jak tvrdil, se „nic nestalo“? Záleželo vůbec na tom, jestli s ní spal, nebo že v jejím bytě strávil noc?

Od té katastrofální události podezřívala téměř každou ženu, že se pokouší jejího manžela svést. „To je šílenství,“ řekla si a podívala se do zpětného zrcátka, ale zíraly na ni jen její vlastní, bolestí naplněné oči. Vyděšené oči. Paranoidní oči. Ach bože, že by ztrácela rozum? Cítila, jak se v duchu chvěje a zatnula zuby. Vzmuž se, Cissy!

Objela Buena Vista Park a zabočila do ulice Haight. Dojede domů, pohraje si s Bryanem, uvaří večeři a vykoupe ho. Až bude syn v posteli, svlékne se, odhodí své starosti a uvelebí se ve vaně s horkou, provoněnou vodou. Pustí si své oblíbené cédéčko, zapálí svíčky a možná si dá skleničku vína. Bude se rozmazlovat. Najde sama sebe.

Nebude myslet na svou matku, na vraždy, na svého nevěrného manžela ani na chybějící věci. Ne, uvolní se a zbaví stresu.

U domu stiskla dálkové ovládání a zajela do garáže. Vzala si kabelku a notebook, vešla domů a zavolala: „Haló.“ Neuslyšela ale žádné radostné krůčky, žádný hlásek vzrušeně nevolal: „Mamííí doma!“ ani se nikdo nechichotal. Ani se nerozštěkala Coco. Dům byl tichý jako hrob.

Ach ne!

„Haló?“ zavolala znovu, ale srdce se jí už rozbušilo. Pak si všimla vzadu ve tmě na terase Tanyi. Choulila se před větrem, mobil měla přitisknutý k uchu, a když se otočila, protože zaslechla Cissyin hlas, rychle hovor ukončila a telefon sklapla.

Vrátila se dovnitř a prohlásila: „V domě mám mizerný signál.“

„Kde je Bryan?“

„Stavil se tu Jack a vyzvedl ho.“

„Cože?“

„Jak jsem řekla, přišel Jack…“

„Vím, co jste řekla, ale nemůžu tomu věřit,“ přerušila ji Cissy. „Myslela jsem, že chápete, že Bryan neodejde…“

„S vlastním otcem?“ Tanya se na ni podívala, jako by se Cissy naprosto zbláznila.

„Vzali s sebou fenku?“

„Jo, díky bohu.“

„Kam šli?“

„Netuším. Zavolal a řekl, že s večeří si nemusím dělat starosti. Pak vyzvedl Bryana a toho pitomého psa a asi před deseti minutami odjeli.“

„Ale…“

„Nemohla jsem vám zavolat,“ podotkla Tanya. „A navíc jdete pozdě.“

„Já… se dostala do nečekaných obtíží.“

„Jasně.“ Stiskla koutky úst. „Podívejte, vím, že mě nemáte ráda. Nemám ponětí proč. Pracuju dobře, ale nikdy to pro vás není dost dobré, že? Jako kdybyste byla připravená mě od začátku nenávidět. Nejspíš to má co dělat s tím, že mě najal Jack, a vy jste na něj naštvaná. Ale je to vlastně jedno, protože dávám výpověď.“

„Prosím?“

„Nebudu čekat, až mě vyhodíte. Vím, že o tom uvažujete, tak to skončeme rychle. Na jednu stranu je mi to líto, protože mám Bryana moc ráda. Jack je taky prima, ale vy a já…,“ mávla mezi nimi rukou, „… my spolu zkrátka nevycházíme.“

Cissy vůbec nevěděla, co má říct.

Tanya si už oblékala kabát, který měla pověšený v hale. „Zavolejte do školy pro vychovatelky, určitě vám pomohou najít vhodnou dívku.“ Vklouzla do rukávů svého svrchníku a natáhla si kapuci. „Nezapomeňte se zmínit, že máte psa. To je docela důležité. A… když už rozdávám rady, možná byste měla zajít za cvokařem. Vím, že jste toho hodně prožila, ale myslím, že byste to spíš měla s někým probrat než si vylévat zlost na mně.“ S tím vyšla ven z domu a zabouchla za sebou dveře.

Cissy stála uprostřed haly.

Co se to právě přihodilo?

Chůva dala výpověď jí?

Odhrnula si vlasy z očí a vydala se po schodech nahoru, když ji napadla příšerná myšlenka.

Co když jí Tanya lhala? Co když se tu Jack vůbec nestavil? Co když s ním Bryan nebyl? Bylo pošetilé si myslet, že chůva něco skrývala. Proč by pak na Cissy čekala?

Kdo říká, že čekala? Možná jsi ji přistihla dřív, než odešla. Možná proto telefonovala tajně na terase.

Ani náhodou. Nejspíš volala kvůli nové práci. Nedělej z toho víc, než to je.

Cissy popadla přenosný telefon a rychle vyťukala číslo Jackova mobilu. Jedno zazvonění. Druhé. „No tak, dělej, zvedni to.“ Třetí zazvonění. Cissy přešla k čelnímu oknu a vyhlédla ven do černé noci. Nikdo tam venku nebyl, Tanya dávno zmizela a její auto, zaparkované přes ulici, už na svém místě nestálo. Čtvrté zazvonění. „Jacku, dělej!“ málem zaječela, když uslyšela několik cvaknutí a spojení se přesměrovalo do hlasové schránky. Nervózně podupávala nohou, jak čekala, až jí automat sdělí, aby po pípnutí zanechala vzkaz. „Jacku, tady je Cissy. Je s tebou Bryan? Jsem doma a měla jsem příšerný den a Tanya říkala, že…“

V ulici se objevily reflektory auta. Přibližovaly se, až dorazily k příjezdové cestě a nakonec osvítily zeď, když Jack zaparkoval džíp před garáží. Cissy vyletěla ze dveří. „Máš Bryana?“ vyhrkla, jakmile Jack z auta vystoupil.

„Copak ti to Tanya neřekla?“ Rozhlédl se a dodal: „Ach sakra, ona odjela! Řekl jsem jí…“

„Ne, ne. Vyřídila mi to…, byla tady. Moje chyba, že tak šílím. Měla jsem příšerný den!“ Přeběhla trávník a už otvírala zadní dveře džípu. Hned viděla, jak si ji její syn velikýma očima prohlíží.

„Ahoj, mamííí!“ zavýskl a radostí kopal nožičkama.

Rozepnula mu pás a popadla ho do náručí. Objal ji kolem krku.

„Stýskalo se ti?“

„Ach ano, zlatíčko, mamince se po tobě moc stýskalo.“

„Moc,“ opakoval, zatímco Jack vyndal dva bílé sáčky, které voněly česnekem, rajčatovým protlakem a sýrem.

„Koupil jsem italské jídlo,“ oznámil, „a rozhodně ne pizzu. Takže tys měla hrozný den?“

Cissy si v duchu vybavila Marlu ve dveřích. „Tomu nebudeš věřit,“ zamumlala, když se vydali přes trávník k otevřeným vchodovým dveřím.

„Zkus to.“

„Potom, až bude malý spát.“

„Pomůžou ti víno a těstoviny s krevetami?“

Zakručelo jí v žaludku. Nevěděla, jestli se má smát nebo plakat.

Jack se na ni zadíval: „Ciss…?“

„Ano. Víno a těstoviny s krevetami.“ Roztřeseně se na něj usmála.

„Taky máme staré dobré špagety s mletým masem a salát Caesar.“

„Výborně.“

„Vypadáš, jako by ses měla zhroutit.“

Vzal ji za ruku a ona ho nechala. Dnes večer potřebovala jeho sílu, a přestože toho možná bude později litovat, rozhodla se, že se společně navečeří, dají si sklenku vína a zatáhnou žaluzie. Podívala se přes rameno na Sářin dům a přísahala by, že viděla svou sousedku, jak vykukuje oknem. Jack za nimi zavíral hlavní dveře, ale ona ještě stihla zahlédnout lampu přes ulici a přemýšlela, jestli se ten člověk, kterého onehdy viděla, ještě někdy vrátí.

Nebo to byla jen součást její vlastní divoké, nepředvídatelné představivosti?

Zanesla Bryana dovnitř, slyšela, jak Jack zamyká, a řekla si, že na pár hodin zapomene na všechny své obavy. Dnes večer bude popíjet Chianti se svým manželem, vcucávat špagety se svým synem a možná se za několik hodin svěří Jackovi, co se dnes přihodilo v domě její babičky.

+++++

„Říkáš, že jste na šroubováku zaraženém v bráně domu Eugenie Cahillové našli vlasy a že by mohly patřit Cissy Holtové?“

„Přesně tak,“ přitakávala Tallulah Jeffersonová Paternovi v telefonu z laboratoře. „Máme vzorky jejích vlasů z Cahillova domu, když jsme tam posledně sbírali stopy. Pod mikroskopem se barvou i strukturou shodují s těmi ze šroubováku. Pochopitelně to nemůžu říct s jistotou dřív, než budou hotové testy DNA, a ty nějakou dobu trvají. Na obou vzorcích jsme našli váčky, tak se budu snažit laborku popohnat, ale i tak mluvíme o týdnech.“

„Takže tohle je spíš tvůj odhad na základě odborných zkušeností?“ zeptal se Paterno a opřel se na židli, která pod jeho váhou zaskřípěla.

„Velkých odborných zkušeností. Mám dokonce doktorát,“ připomněla mu, i když v jejím hlase zaslechl úsměv.

„Jo, jo, já vím,“ přikývl. „Oddělení má štěstí, že tě má.“

„Přesně tak. Musím běžet, ale myslela jsem, že bys to rád věděl.“

„To si piš.“

Zavěsila a on se poškrábal na bradě. Slyšel, jak nehty drhnou o strniště. Co dělaly vlasy Cissy Cahillové na šroubováku? Proč by ho vrazila do zámku a pak zavolala policii?

Aby je oklamala?

Protože se zbláznila?

Měl pocit, jako by byla na pokraji nervového zhroucení…, ale to mohla být z její strany lest. Chtěla snad zničit vyšetřování? Povědět policii, že viděla svou matku, přestože ji ve skutečnosti ani nezahlédla?

Snažila se navést policii špatným směrem?

Byla Marla dávno pryč, odjela ze státu a za těmi vraždami stála Cissy?

Znovu ho začal pálit žaludek. Pomyslel si, že bude muset zase zajít za doktorem, ale teď měl moc práce, aby trávil čas v čekárně. Otevřel zásuvku svého stolu, probral se tužkami, svorkami, pery a gumičkami, než našel lahvičku s léky. Byla téměř prázdná. Bezva. Jednou rukou si strčil dva poslední prášky do pusy a druhou odhodil lahvičku do koše na odpadky.

Co mohla Cissy Cahillová získat, když překrucovala pravdu?

Víc rodinného bohatství?

Bezpečí své matky?

Obětního beránka pro vlastní zločiny?

Zadíval se do otevřeného spisu, který ležel na stole před ním. Dva mrtví lidé. Rory Amhurst a Eugenie Cahillová byli spojení jednou ženou, Marlou Amhurstovou Cahillovou.

Matkou Cissy Holtové.

Rozhodl, že je načase, aby trošku zapátral v Cissyině životě.

Kdo ví, co najde?

+++++

Cherise zavěsila.

Stála sama ve svém domě uprostřed kuchyně a nevěděla, co má dělat.

Na Donaldově mobilu nechala tři vzkazy a jeden v hotelovém pokoji, ale ještě se jí neozval. Bezpochyby byl uprostřed vážné diskuse o církevní misii, kterou hodlal zbudovat v jedné malé mexické vesnici. Přesto moc chtěla, aby jí zavolal, dokonce se modlila, aby to udělal. Byl to tak dobrý, moudrý muž a ona se o něj opírala víc, než by měla. Během manželství se vyskytla některá těžká období, ale který pár si neprodělal vedle dobrého i trochu toho špatného? Poslední dobou byli s manželem ve všem jednotní. Nebo ne?

Nepochybuj o něm! Nauč se důvěřovat.

Snad proto se Bůh nebo reverend Donald rozhodl, že by jí neměl zavolat. Aby učinila své vlastní rozhodnutí, aby byla silná.

Nelíbilo se jí, že si každý myslel, jak je slabá, a že dvě předchozí manželství jako by naznačovala, že sama svůj život zvládnout nedokáže. Ale tak to nebylo. Ona to mohla zvládnout. Jen nechtěla. Byla ráda vdaná, moc se jí líbilo být součástí páru, potřebovala zažívat ten pocit, kdy je člověk polovinou pevného celku. Těch několik měsíců, kdy mezi manželstvími bývala svobodná, se cítila vydaná napospas proudům. Jako na moři. Jako kdyby se měla utopit.

Ale reverend Donald ji zachránil a vzali se, aby utvořili tenhle dokonalý svazek. No, skoro dokonalý. A proto s ním chtěla hovořit, aby mu řekla, že viděla Marlu řídit stříbrné auto blízko rezidence Cahillových, blízko místa, kolem kterého často jezdila. Projížděla silnicí vedoucí kolem zadního traktu univerzitní nemocnice, který sousedil s pozemkem Cahillových, a tam naprosto jasně viděla Marlu, jak trošku klikatě projíždí kolem. Nebo si myslela, že je to Marla. Zachytila jen několik letmých pohledů, když se stříbrný taurus řítil dolů ulicí, ale řidička, která měla věrnou podobu Marly Amhurstové Cahillové se ohlédla, když kolem ní projížděla. Na zlomek vteřiny, kdy se jejich pohledy setkaly, v nich zablesklo poznání. Pak vjel taurus do zatáčky a zmizel jí z dohledu. Cherise byla tak vyděšená, že málem vjela na chodník. Neměla čas si zapsat poznávací značku. Rychle se obrátila do protisměru, ale než dojela do zatáčky klikatící se ulice, byl taurus dávno pryč.

Takže teď uvažovala o tom, že zavolá policii.

Ale nejdřív by si ráda promluvila se svým manželem, aby jí poradil. Kéž by jí zavolal.

Vzala rozprašovač, který měla na římse, a postříkala listy filodendronu rostoucího v květináči mezi oknem a pianem. Pokud Donald chce, aby byla silná, bude. Pokud si Pán myslí, že by měla dělat vlastní rozhodnutí, udělá je.

Cherise by ráda s manželem probrala ještě další věci kromě toho, že viděla Marlu. Pravda byla, že vůbec netušila, jak se má k Cissy chovat. Ta holka byla jako rozbuška připravená vyletět během okamžiku. Cherise bude muset jednat opatrně, lichotit jí i tomu jejímu klukovi a připomínat jí, že jsou všichni součástí neustále se zmenšující rodiny.

To pomyšlení Cherise ještě víc vyplašilo. Postavila rozprašovač na římsu, upravila si lesklé spony, které jí držely vlasy z obličeje, a zachytila přitom svůj odraz v zrcadle nad římsou. Ach bože, stárla. Obličej jí začínaly brázdit vrásky, tmavé flíčky na pokožce musela zakrývat make-upem, zuby potřebovaly znovu vybělit a blonďaté kadeře znepokojivým tempem prokvétaly šedinami. Stále byla štíhlá, ale některé části těla měla povadlé. Rozrušeně přešla k sekretáři, kde měla láhev ginu. Pila zřídka, ale dnes večer, no, zkrátka potřebovala, aby jí alkohol dodal odvahu, tak si do sklenky nalila pořádného panáka.

„Ach prosím, Donalde, zavolej!“ vydechla nahlas v prázdném domě se třemi ložnicemi postaveném v jihokalifornském stylu s červenou taškovou střechou a zdmi pokrytými zlatavým štukem. Do skleničky s ginem nalila trochu toniku, pak ji odnesla do kuchyně a přidala plátek limetky a tři kostky ledu. Zadívala se ven a přemýšlela, jestli udělala správně. Dokonce uvažovala o tom, že zavolá některému svému dítěti, ale pak to zavrhla. Od Vánoc jí zatelefonovaly jen jednou, a to jen kvůli penězům.

Pochopitelně.

Nevděčné děti.

Podezřívala dvě starší, že se k Bohu obrátily zády. Když o tom začala hovořit, tak jí její manžel, protože to byl dobrý člověk, vysvětlil, že „se v pravý čas vrátí zpátky. Samy si musely zvolit. Bůh je bude provázet“. Nebyla si tím tak jistá. Vlastně se bála, že všechny jejich těžce vydělané peníze utrácejí za pivo a trávu, snad dokonce za extázi a halucinogenní houby. Dobrý bože, věděla, na jaká poskvrněná místa drogy dokážou zavést, a pomyšlení, že její dětičky s nimi experimentují, ji téměř děsilo k smrti. A taky ji to rozčilovalo.

„Ach jo,“ vzdychla a maličko se napila. Hmmm. Ještě jeden doušek a vychlazený gin jí hladce sklouzl až do žaludku.

Vrátila se do obývacího pokoje a začala si představovat, co řekne a jak se Cissy zalíbí. Koneckonců ta dívka byla sotva odrostlé dítě, bylo jí asi pětadvacet. Cherise ji zvládne. Pořádně se napila a hned se jí po celém těle rozlilo teplo.

Už byl skoro čas.

Zavřela oči.

Vůlí přinutila své svaly, aby se uvolnily.

Zaslechla zaskřípění podlahy.

Prudce otevřela oči. V domě nikdo nebyl. A ten zvuk byl příliš silný, aby ho mohla způsobit kočka, ne? „Mourku?“ zavolala a hledala pestrobarevné kotě. „Tady, čičí, čičičí… Ach proboha, kdepak jsi?“

Zahnula za roh a podívala se do temné vstupní haly, kde se kočka často schovávala pod starožitným stolkem, na kterém ležela vystavená rodinná bible. „Ty zlobidlo…, ach!“ Naráz ztuhla. Ochromila ji naprostá hrůza.

V přítmí stála žena. Žena se zbraní mířící přímo na Cherisinu hruď.

Cherise upustila skleničku. Padla na dlažbu a roztříštila se. Sklo se rozletělo, tekutina vyšplouchla a kostky ledu se rozkutálely.

„Neříkej ani slovo,“ zasyčela na ni žena hlubokým hlasem, při kterém Cherise tuhla krev v žilách. „Ani slovo.“

Cherise potlačila výkřik.

Co mohla udělat? V kabelce měla slzný sprej, ale ten by nepomohl. Mohla by utéct, ale neměla se kde schovat. Mohla by…

Žena vystoupila ze stínu a Cherise měla na okamžik dojem, že se zbláznila.

„Marlo?“ zašeptala nevěřícně. Málem se počurala, když spatřila krutý výraz útočnice. Cherise kromě toho, že ji odpoledne letmo zahlédla, neviděla bratrancovu manželku celých deset let, ale tahle žena…, ach bože, byla Marle tak hrozně podobná. „Prosím ne. Ukaž slitování… Jsme příbuzné… Prosím, ach bože…, ne!“

„Ehm. Nejspíš jsi mě neslyšela,“ řekla Marla. Rty zkřivila do ošklivého šklebu.

Než mohla Cherise vyslovit cokoli dalšího, žena zblízka vystřelila. Cherise padla dozadu a narazila do malého stolku.

„Ssss!“ zasyčela hlasitě kočka ukrývající se za květináčem, nahrbila hřbet a rozběhla se do kuchyně.

Cherise se zhroutila na podlahu. Hlavou uhodila do mexických dlaždiček.

V mozku jako by jí vybuchla bolest.

Na břiše ucítila horkou prýštící tekutinu.

Její útočnice přistoupila blíž, ale stále na ni mířila zbraní. „Ty mizerná, lakomá mrcho. Doufám, že se dostaneš rovnou do pekla.“

Marlo? Proč? Ne…, ne…, ne Marlo…

Jak Cherise pomalu vtahovala temnota, viděla, jak vražedkyně upustila něco hebkého, co se sneslo na podlahu haly, a teprve pak vyklouzla nezamčenými předními dveřmi.

Proč? přemýšlela marně a věděla, že k telefonu se nedostane, k nikomu se nedostane včas. Cítila, jak z ní prýští krev.

Já umírám…, ach bože, Donalde, já umírám… Prosím, věz, že tě miluji… Já… miluji… Temnota ji pohltila. Ještě jedna modlitba a pak se jí poddala.

Prosím, Bože, přijmi mou duši.

15

Elyse v žilách vyzpěvovala krev.

Zabít Cherise jí připadalo tak správné. V očích se jí zračil neuvěřitelný zmatek a čirá hrůza, když se domnívala, že čelí zkažené Marle.

K nezaplacení!

Uspokojilo ji to skoro stejně, jako když se ta rozmazlená mrcha Cissy málem skutálela ze schodů, když si myslela, že ve dveřích domu na hoře Sutro vidí svou matku. Bože, to bylo vzrušující! Bylo by bývalo tak snadné ji zabít a Elyse o tom uvažovala. Zbraň měla s sebou. Ale chtěla, aby Cissy ještě víc trpěla, aby cítila trochu bolesti, zkrátka to, s čím Elyse musela žít celé roky.

„Dostaneš, co si zasloužíš,“ řekla a pomyslela na muže, kterého milovala… Ach, nebylo by báječné se s ním dnes večer pomilovat, dokud byla ještě rozechvělá ze zabíjení a tělem jí proudilo vzrušení?

Oči upírala na vozovku, ale rukou sáhla do boční kapsičky kabelky, vytáhla mobil a stiskla tlačítko „2“ s předvoleným číslem. Jednou zazvonil a pak se ozval mužský hlas.

„Haló?“

Dobrý bože! To byl špatný telefon. Použila Cissyin zatracený mobil.

Hovor ukončila a strašně se proklínala. Co si myslela? Byla tak pyšná, v takové euforii, že si nevšimla malého rozdílu mezi mobily?

Musela se ho zbavit. Rychle. Naštěstí byla blízko zátoky. Šlápla na plyn a vjela na ozářený most. Snažila se, seč mohla, aby ručička tachometru nepřekročila povolenou rychlost. Její srdce bušilo na poplach, kůže jí sálala horkem a pod vlasy jí vyrážel pot.

„Hajzle,“ zašeptala a na jižním konci mostu, dřív než vjela do města, zahnula k parku a auto zastavila. Rychle se vydala zpět přes most, a když byla dostatečně daleko od břehu, pečlivě Cissyin mobil otřela a hodila ho přes zábradlí do vody hluboko pod sebou. Nikdy ho nikdo nenajde. Jakmile úkol splnila, pospíšila si ke svému autu a sedla si za volant. Musela být opatrnější. Už málem přejela cyklistu, a když opouštěla Cherisin dům, viděla ji žena venčící svého pitomého psa. Naštěstí na sobě měla převlek a byla tma, ale vždycky existovala malá možnost, že ji nebo její auto někdo pozná. A pak vytočila špatné číslo, protože použila Cissyin telefon. Bože, musela se chovat chytřeji, pokud mělo všechno vyjít. Musela vyplatit několik lidí. Chlápek, od kterého si koupila falešný průkaz totožnosti, navíc odvedl skvělou práci při zastrašování Cissy. Nejdřív do ní vrazil před kavárnou a pak prošel před jejím autem. Ale mohl promluvit. Elyse si nebyla tak docela jistá, nakolik mu může věřit.

A další chyby si nemohla dovolit.

Teď ne.

Ne když byla téměř nadosah všeho, co jí právem patřilo.

Přestože už neměla tak povznesenou náladu jako před několika minutami, stále byla nažhavená, a tak to zkusila znovu. Tentokrát se správným mobilem. Se svým mobilem.

Telefon třikrát zazvonil, než ho zvedl. „Haló?“

„Ahoj,“ řekla maličko udýchaně. „Co děláš?“

„Nic moc,“ přiznal a ona v jeho hlase zaslechla obezřetnost.

„Jsi sám?“

„Ne,“ odpověděl, aniž by jí prozradil, kdo u něj je.

„Myslela jsem, že bychom se sešli.“

„Nevím,“ řekl. „Nevím, jestli budu mít zítra čas se s tebou sejít.“

„Já mluvím o dnešku.“

„Já vím.“ Schválně lhal a snažil se zakrýt, že s ní hovoří, kvůli osobě nebo osobám, se kterými byl. To byla ta potíž s mobily, dvojsečná zbraň anonymity. Nejen že člověk, kterému jste volali, nevěděl, kde jste, ale ani vy jste netušili, kde telefon zvedl. Mohl být ve městě, na druhé straně státu nebo doma v posteli… s kýmkoli.

Cítila, že ji spaluje žárlivost, ale skryla ji. „Budu na tebe čekat.“

„Řekl jsem ti, že nevím, jestli to půjde.“

„Víš, kde budu,“ pronesla hlubokým hlasem, „a víš, co budu mít na sobě… Oba si to moc užijeme…“

„Já nevím.“

„Věř mi, chceš mě vidět. Dotýkat se mě. Líbat mě. Provedu s tvým tělem věci, které si ani neumíš představit.“

Maličko se zasmál. „Podívej, ráno budu v kanceláři. Zavolám ti.“

A pak ten zmetek zavěsil.

„Ty podělanej, zkurvenej hajzle!“ zasyčela, ale vůbec nepochybovala, že se ukáže. Nedokázal jí odolat. Ach jistě, v jeho životě nebyla jen ona; to dobře věděla. Nebyl typ muže, který by se spokojil jen s jedinou ženou, ale to hodlala změnit. Snad dnes večer. Dělalo se jí špatně, když pořád tvrdil, že stále miluje svou manželku. Takovou trosku!

„Hajzl.“ Měl by se mít na pozoru.

Když se teď mobilu navždy zbavila, znovu otočila auto a zamířila k Sausalitu, k místu, na které se její milenec určitě vrátí. Tam se spolu smáli, milovali se, tam vymysleli, jak pomoct Marle utéct z vězení, tam dodělali všechny plány.

On se objeví.

Nemohl odolat. To o něm dobře věděla.

Uvažovala, že se s ním setká v Marlině oděvu, ale pak se rozmyslela. Až se vrátí domů, vyndá si zelené čočky, stáhne rudou paruku, vytáhne vycpávky z podprsenky i z tváří a podpatkové plátky z bot.

Příliš se Marle nepodobala, ale moc sugesce byla silná a báječná záležitost, hlavně když někdo vidí duchařské výtahy, co se samy otevírají, nebo zírá do ústí ruční zbraně.

Usmála se pro sebe a v duchu se poklepala po zádech. „Dobrá práce, Marlo,“ prohlásila a pomyslela na pravou Marlu Cahillovou, to ubohé stvoření ve sklepě.

Nemohla se dočkat, až si svlékne všechno, co jen vzdáleně tu ženu připomínalo. Už za několik minut se osprchuje a zase bude sama sebou.

A pak počká na otočení klíče a známý zvuk jeho kroků, až bude stoupat po schodech do její ložnice…

+++++

„Právě volala policie ze Sausalita,“ oznamovala Janet Quinnová, došla k Paternovu stolu a připínala si pouzdro se zbraní. Bylo deset ráno a ona se tvářila smrtelně vážně. „Vypadá to, že máme dalšího mrtvého příbuzného Marly Cahillové.“

„Cože?“ Vzhlédl od svých poznámek. Na oddělení vražd bylo dnes ráno rušno – hlasité hovory, zvonící telefony, hučící počítače, boty skřípějící o podlahu, jak detektivové přecházeli z místa na místo. „Kdo?“

„Cherise Favierová. Zastřelena ve svém domě.“

„Bože!“ vydechl Paterno. To nečekal.

„Sousedka, se kterou obvykle chodí na procházky, zavolala dneska ráno na 911. Byla tak rozrušená, že jí operátorka sotva rozuměla. Tak pojď, budu řídit a všechno ti povím cestou.“ Společně vyšli ze stanice a zamířili k jejímu autu, protože si nechtěli vzít služební. Paterno se vmáčkl do červeného volkswagenu na místo spolujezdce, zapnul si bezpečnostní pás a Quinnová vyrazila z parkoviště. Na ulicích byl silný provoz, ranní špička stále ještě ucpávala město, ale těžkou šedou oblohou se už prodralo několik slunečních paprsků.

„Tohle zatím víme,“ spustila, zapnula směrovku a ohlédla se přes rameno, protože přejížděla do sousedního pruhu. „Cherise byla sama. Její manžel odjel do Sacramenta v nějaké církevní záležitosti.“

„Má alibi?“ Paternovi se reverend Donald nikdy nelíbil a měl dojem, že kazatel je velký žvanil a má plno planých keců.

Quinnová zkřivila ústa. „Tohle se ti bude líbit. Ukázalo se, že byl s Heather Van Arsdaleovou.“

„Kamarádkou Cissy Holtové?“ Vzpomněl si, že ji viděl na pohřbu. Mladá a k světu. Moc hezká. S pěkným tělem.

„Tak přesně s tou. A je to čím dál zajímavější. Heather, když zrovna neučí na základce, dobrovolně vypomáhá v kostele. Je něco jako počítačová kouzelnice. Takže ona a reverend byli trošku něco víc než jen obchodní přátelé nebo kazatel a jeho ovečka. Byli si hodně blízcí. V hotelu v Sacramentu měli propojené pokoje.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Paterno. „Tomu chlapovi jsem nikdy nevěřil.“ Letmo se podíval na Quinnovou: „Přeci si vzpomínáš, že měl potíže už dřív. Zdá se, že nedokáže udržet zapnutý kalhoty.“

„Je toho víc,“ řekla Quinnová a proplétala se mezi auty směrem ke Golden Gate Bridge. Na severním konci mostu se rozkládalo Sausalito v Marinském okrese. „Heather a Cissy Cahillová byly spolužačky na vysoké.“

„Já vím. Jak to spolu souvisí?“

Potřásla hlavou a sáhla do přihrádky pro sluneční brýle.

„Optimistko,“ podotkl Paterno, když si je nasadila na oči a pomalu se blížila k mostu s neuvěřitelně rezavou barvou, s vysokými věžemi a obrovským obloukem. Hustší provoz byl směrem do města než ven, ale přesto byly všechny pruhy ucpané. Paterno si sotva všímal výhledu, když přejížděli pás vody spojující sanfranciskou zátoku s Tichým oceánem. Sedmdesát metrů pod ním se v zimním slunci třpytila tyrkysové voda, bylo vidět i několik plachetnic a ostrůvků, ale Paterno se snažil dát dohromady dílky skládačky vražd v rodině Cahillových. Sáhl do kapsy, vytáhl balíček ovocných žvýkaček a nabídl jednu Quinnové.

Zavrtěla hlavou a dál hovořila, sdělovala mu to málo, co bylo o případu známo. Favier, kterého zavolali už před několika hodinami, jakmile první detektivové dorazili do domu a uviděli mrtvou ženu, už byl na sausalitské policejní stanici, kde ho vyslýchali. Heather Van Arsdaleovou, která si ve škole vybrala „náhradní volno“, vyslýchali v jiné místnosti, ale zatím se jejich výpovědi shodovaly.

„Proč by někdo zabíjel Cherise?“ Rozbalil žvýkačku, složil plátek a strčil si ho do pusy.

„Netuším. Nezdá se, že by motivem byla loupež. Cherise měla na prstech, ale i ve šperkovnici dost cenné kameny. Počítač, stereo, iPod, televize – nikdo se ničeho ani nedotkl.“

Paternovi se to vůbec nelíbilo.

„Policie v Sausalitu prošetřuje okolí kostela i domu Favierových. Několik sousedů si vzpomnělo, že večer slyšeli ránu, asi kolem osmé, a podle koronera právě někdy v tu dobu Cherise zemřela. Sousedka paní Bangsová vypověděla, že v té době byla venku se psem. Zatímco její pes čural, viděla z domu Favierových předními dveřmi vycházet ženu. Nastoupila do stříbrného auta a odjela.“

„To je všechno? Jen stříbrné auto? Žádná poznávací značka, značka vozu ani model?“

„Stříbrné auto. Sedan. Nejspíš. To je všechno.“

„A popis osoby odcházející z místa činu?“

„Žena. Obyčejná. Nic zvláštního. Nejspíš běloška a nebyla tlustá. Snad měla tmavé vlasy.“

„Tomu říkám očitá svědkyně.“

„Starala se hlavně o svého psa.“

„No to je bezva,“ utrousil Paterno.

„Je to alespoň něco.“

„A Favier z toho odpadá.“

„Opravdu?“ zeptala se Quinnová. „Jestli se ten požehnaný reverend chtěl vyvlíknout z manželství bez toho, aby se rozváděl, mohl si najmout vraha. Měl by to dokonale načasované, protože hledáme způsob, jak pro ty vraždy najít něco společného. Proto nás přeci zavolali.“

„Uvidíme,“ zabručel Paterno, žvýkal a přemýšlel, že takový závěr je mimo…, úplně mimo.

„Sausalitští detektivové svědkyni zpovídají a navrhli, že jí ukážou řadu fotografií včetně Marliny, aby zjistili, jestli na ni ukáže.“

„Máme vůbec nějakou šanci?“ zamumlal Paterno.

„Jak jsem řekla, je to alespoň něco. Jsme blíž, než jsme byli včera.“

„Jo, a další člověk je mrtvý.“

Byla i do tohohle zapletená Marla Cahillová, Cherisina vyvdaná sestřenice? Viděli právě ji, jak odjíždí z místa činu? Paterno by na to klidně vsadil svůj odznak.

Na druhé straně mostu projela Quinnová zvláštní osadou v kopci. Kdysi bývala známá rybařením, ale stala se populární díky viktoriánským domům posazeným na svazích a nabízejícím dechberoucí pohled na město i zátoku. Umělci a lidé, kteří hledali klidnější životní styl, ale zároveň se chtěli během pár minut dostat do centra města, tu vyhnali ceny nemovitostí do závratných výšin.

Jo, zmíněný reverend Donald si po nuceném ukončení fotbalové kariéry vydobyl velmi hezké místo v jedné z nejbohatších čtvrtí v severní Kalifornii. Náhoda? Paterno měl jiný názor.

„Věděl jsi, že Amhurstové pocházejí z Marinského okresu?“ zeptala se.

Paterno přikývl; pamatoval si to z doby, kdy naposledy šel po Marlině stopě. „Myslím, že vyrostla někde tady v nóbl domě s vyhlídkou na zátoku. Její otec Conrad dožil svůj život v pečovatelském domě v Tiburonu, jen pár kilometrů odsud.“

„A teď tu byl jeden z Marliných příbuzných zavražděný.“

„Ale vyvdaných příbuzných, přes Marlina manžela.“

„Připadá mi to trochu zvrácené, jestli chceš znát můj názor.“

„To nepopírám,“ souhlasil Paterno.

O několik hodin později, kdy si poslechl nahrané výslechy Faviera a Van Arsdaleové, mu stále nepřipadalo pravděpodobné, že kazatel poslal svou ženu pod kytičky. Příliš by riskoval.

A teď byl odhalený.

Pokud ne jako vrah, tak jako cizoložník a lhář.

Tisk byl pochopitelně u toho, a když Donald Favier opouštěl policejní stanici, měl prohlášení ke sdělovacím prostředkům, ve kterém přiznal své hříchy Bohu i svým ovečkám v církvi Nejsvětější Trojice Boží. Stál v zimním slunci, jeho dech vytvářel obláčky páry, vlasy měl pečlivě učesané, ale jeho milenka nebyla nikde vidět. V džínách a bílé košili s vyhrnutými rukávy požádal Ježíše i všechny ostatní o odpuštění. Zlaté prsteny se zablýskly, když sevřel ruku v pěst a slíbil, že pokud mu Bůh pomůže v pátrání, najde tu ubohou, z pravé cesty svedenou duši, která vzala život předrahé, milující Cherise.

„Věříš tomu chlapovi?“ zeptala se Quinnová. Stáli vedle sebe a pozorovali celé to divadlo.

„Ani na vteřinu.“ Paterno pozoroval pokryteckého reverenda. K davu se obracel s rozhodností, pevnými rysy, přesvědčením v pronikavých očích a řečmi o Ježíšovi. Přísahal, že vypátrá vraha své milované choti, a přestože byl pouze člověk, člověk s chybami a slabostmi, s Kristovou pomocí najde spravedlnost.

„Dojemné, že?“ zamumlal Paterno, když s Quinnovou pozorovali charismatického muže manipulovat s davem. „Skoro bych mu to věřil.“

„Myslíš, že je to náš vrah?“

Paterno zamžoural do chladného zimního slunce a zavrtěl hlavou. „Nevím,“ řekl, „ale pochybuju o tom. Mluvím o celém jeho chování. Odpuštění, hanbě, přísahách o tom, že se stane napraveným hříšníkem.“ Díval se, jak reverend na rozloučenou kývl do kamer a vklouzl za volant mercedesu. „Myslíš, že se lidi nemůžou změnit?“

„Můj táta vždycky říkal, že starého psa novým kouskům nenaučíš. To je všechno, co ti k tomu povím. Nic víc.“ Zazvonil mu mobil, a tak ho zvedl. „Paterno.“

„Tady je Underhill,“ ozval se hlas a Paterno si představil detektiva, statného, asi pěta nebo šestatřicetiletého černocha, s krátce zastřiženými vlasy a výrazem, který jasně říkal, že zajatce nebere, což si jistě osvojil v armádě, kde dřív sloužil. Underhill šel rovnou k věci. „Strážný z lékařské školy na hoře Sutro vydal pokutu staršímu modelu stříbrného taurusu zaparkovanému na kopci v den, kdy Cissy Holtová viděla Marlu Cahillovou. Parkoviště sousedí s rezidencí Cahillových a já myslel, že byste to rád věděl.“

Paterno tomu nemohl věřit.

„A je toho víc. Bezpečnostní kamera zachytila poznávací značku vozidla, aby byla pokuta podložená, ale je možné, že na záznamu bude vidět i řidička.“

„Marla Cahillová?“

„Snad. Každou chvíli k nám na stanici dorazí poslíček s kopií pásky. Jedna kopie půjde ještě státní policii a jedna federálům.“

„Výborně. Pošlete oběžník s poznávací značkou.“

„Už se stalo,“ přisvědčil Underhill. „Mám jméno a adresu registrovaného majitele. Nějaký Hector Alvarez. Bydlí blízko San Jose. Už jsem se spojil s místní policií. Zatímco spolu mluvíme, nejspíš už někdo klepe na dveře pana Alvareze.“

„Kdyby se objevilo něco dalšího, dejte mi vědět.“

„Spolehněte se.“

Paterno zavěsil.

„Dobré zprávy?“ zeptala se Quinnová.

„Možná.“ Paterno mírnil své nadšení, dokud se osobně na pásku nepodívá. „Pojďme. Snad jsme získali první pořádné vodítko k případu Marly Cahillové.“

„Aleluja a amen.“

„Zatím se nechystám slavit.“ Marla Cahillová byla stále na útěku. Stříbrný vůz a videonahrávka nezajišťovaly, že ji dopadnou. Ještě si počká, než bouchne šampaňským.

+++++

„Co tím chceš říct, že je Cherise mrtvá?“ vyhrkla Cissy. Žaludek jí svírala ledová pěst. Utírala zbytky oběda z Bryanova obličeje – makaróny, sýr a zeleninu –, když vešel Jack. Coco, na chvilku vyrušená z hlídání podlahy, kam dopadaly někdy schválně, někdy náhodou kousky Bryanova jídla, začala štěkat, ale přestala, když ji Cissy ostře napomenula: „Kuš, Coco! Nech toho, ano?“

Dnes se starala o syna. Tanya zavolala, že je jí špatně, ale Cissy si myslela, že šla nejspíš na nějaký pohovor. Bylo jí to jedno. Jakmile překonala překvapení, byla ráda, že se konečně situace vyřešila a chůva odešla.

A co se týkalo jí a Jacka, v podstatě spolu bydleli od chvíle, kdy mu Cissy pověděla o svém „střetnutí“ s Marlou. Spal na pohovce, ale občas vklouzl do ložnice. Ani jeden z nich to nijak nekomentoval. Ani jeden z nich totiž nechtěl rozbít křehké příměří.

Jack byl teď bledý a rty měl sevřené. „Cherise zabili, Cissy,“ prozradil jí. „Zastřelili.“

„Co to povídáš? Jak to víš?“

Místo odpovědi Jack pustil televizi, naladil stanici, kde neustále běžely zprávy, a opravdu se během pěti minut objevila na obrazovce veranda domu Favierových.

Cissy klesla na židli a měla pocit, jako kdyby se oddělila od reality. Co se to dělo?

Reportér vyprávěl příběh o útočníkovi, výstřelu z pistole a manželovi, který byl mimo město, očividně se svou milenkou.

„Tvrdí, že Cherisin manžel měl pletky s Heather?“ zašeptala nevěřícně Cissy, když uviděla záběr, jak její kamarádka prchá před novináři zadními dveřmi policejní stanice, zatímco se Donald Favier předvádí na schodech vpředu. V ohromeném tichu poslouchala dál. Coco se uvelebila na pohovce vedle ní. Bryan si toho nevšímal, žvatlal si něco pro sebe a pokoušel se navléknout na kolík několik umělých kroužků v barvě duhy.

Cherise byla mrtvá.

Zavražděná.

Jako babička a Rory.

„Kdo bude další?“ špitla Cissy.

„Stěhuju se nastálo zpátky,“ prohlásil rozhodně Jack. „Nadobro. Jako tvůj manžel.“

Cissy neměla sílu se s ním přít. Neudělala by to, ani kdyby ji měla. To, co bylo v jejich vztahu špatné, muselo ustoupit stranou. Tohle byla otázka bezpečí.

„Zdá se, že ten vrah vyřizuje každého člena tvojí rozvětvený rodiny. Stěhuju se zpátky a pořídíme si moderní bezpečnostní systém, který budeme používat.“

„Dobře…, máš pravdu. Samozřejmě.“

„A musíš mi věřit, Cissy,“ naléhal. „Řeknu ti to ještě jednou a pak už o tom nechci znova slyšet. Nikdy jsem s Larissou nespal. Nikdy jsem se s ní nemiloval. Což neznamená, že mě to tu noc nenapadlo. Svádělo mě to, protože jsem si myslel, že je mezi námi konec, ale i tak,“ prohlásil a přiblížil svůj obličej k jejímu, až se jim téměř dotýkaly nosy, „ale i tak, jsem to nedokázal udělat. Protože jsem zamilovaný do tebe, Cissy Cahillová Holtová, od první chvíle, kdy jsem tě uviděl v těch sexy červených šatech, a i teď, kdy mě doháníš k šílenství svými nejistotami, svými pochybnostmi a svými obviněními, přesto tě stále miluju.“ Řekl to celé, aniž by se jí dotkl, ale to nic neubíralo na síle jeho slov.

„Taky tě miluju, Jacku,“ zašeptala Cissy přes stažené hrdlo.

„Chceš to zkusit znova? Věříš mi?“

V jeho obličeji byly patrné upřímnost i bolest. „Ano,“ řekla tiše a kývla hlavou. „Chci.“

Objal ji a políbil tak vášnivě, až se jí nedostávalo dechu. Připadalo jí tak správné ocitnout se znovu v jeho náruči. Pevně ho tiskla a rukama objímala kolem krku.

Zazvonil telefon a Cissy nadskočila. Jack navrhl: „Nevezmeme to.“ Znovu ji políbil.

„Víš, že kvůli tomu, co se kolem děje…, musíme,“ vydechla Cissy a vymanila se z jeho náruče.

Jack si něco zamumlal pro sebe, ale došel do kuchyně a telefon zvedl. „Haló?“ řekl. Cissy zdvihla Bryana a odnesla ho do obývacího pokoje. Viděla, že Jackův výraz se změnil z popuzení na něco temnějšího. Vrásky kolem koutků úst se mu napjaly a jeho pohled vyhledal její.

Co se dělo teď?

Cissy držela Bryana, jako kdyby ho mohla ztratit, a zírala na svého manžela. Měla pocit, jako by teplota v domě klesla o deset stupňů. Během jednostranného rozhovoru Jack přikyvoval, ale moc toho neřekl. „Jo,“ skončil, „zachytili jsme to ve zprávách…, jistě…, ano…, spolehněte se… Díky.“ Zavěsil a přešel do obývacího pokoje, kde Cissy otupěle seděla a svírala Bryana. „To byl Paterno,“ řekl Jack a zamračil se. „Volal, aby nám řekl o Cherise a varoval nás, abychom si dávali pozor.“

„Myslí si, že jsme v nebezpečí.“

„Myslí si, že terčem se může stát kdokoli i jen vzdáleně příbuzný s tvou matkou.“

Cissy to nepřekvapilo, ale jen prohloubilo mráz v její duši.

Jack se podíval na hodinky a řekl: „Půjdu si zabalit věci. Chvilku to bude trvat, ale vrátím se. Zamkni všechny dveře a nepouštěj dovnitř nikoho kromě mě.“

„Máš strach?“

„Možná bys měla jít se mnou.“

„Ne…, budeme v pořádku. Bryan i já,“ řekla. „Coco nás bude hlídat.“

Jack zhluboka vydechl. „Teď vím, že máme potíže. Seš si jistá, že to beze mě zvládneš?“

„Hlavně si… pospěš…“

+++++

Marla příšerně otravovala.

Zase.

Elyse potom, co zabila Cherise, rychle ochladla a její dobrá nálada zmizela, protože se na ni její milenec vykašlal. No, ne úplně. Zavolal a vysvětlil jí, že se bude muset „omluvit“ a sejít se s ní „jindy“.

Jako kdyby se s ní snad chtěl rozejít.

Elyse zuřila, ječela a vztekala se. Ten zmetek si s ní zahrával a ona to věděla. Proč neviděl, že ji miluje? Ji! Nikoho jiného. Ne svou zatracenou manželku. Měla slzy na krajíčku a hlavou se jí honily strašlivé myšlenky, které většinou dokázala potlačit, posměšky, že nikdy není dost dobrá.

Nejsi pro něj dost dobrá.

Nikdy tě nikdo nemiloval.

Proč si myslíš, že by se do tebe zamiloval?

Využívá tě, Elyse, stejně jako všichni ostatní v tvém životě!

Někdy kolem druhé v noci se natolik uklidnila, že se mohla z velké, prázdné postele dívat na přihlouplý film v televizi. Nakonec usnula. Vzbudila se v obvyklou hodinu, v hlavě jí tepalo a měla prachbídnou náladu.

Vychutnala si několik okamžiků vítězství, ale když se podívala na zprávy, uvědomila si, že Cherisina smrt vzbudila velký rozruch. Zavolal jí její milenec, omlouval se a sliboval, že se s ní brzy sejde; pokud ne dnes večer, pak hned, jak bude moct vyklouznout.

Pomyslela si, že k dokonalosti to má daleko, a rozhlédla se po sklepní místnosti. Snažila se Marlu utěšit v jejím dalším záchvatu zoufalství. Bože, ta žena byla nemožná! Její milenec určitě dorazí. Byla si tím jistá. Teď se ale musela vypořádat s Marlou. Elyse dokonce zašla tak daleko, že té mrše udělala manikúru, nalakovala jí nehty tmavě rudým odstínem, téměř nachovým, a když se Marla rozčílila kvůli tomu, že barva je pro ni nevhodná, Elyse odolala nutkání vrazit jí nůžtičky na manikúru do očí a oslepit ji. „Myslím, že nemáš pravdu, je skvělá. Dokonale ti padne k vlasům.“

„Já nevím…“ Marlu stále nepřesvědčila.

„Hróóóózně ti sluší!“ Fuj, strašně nerada takhle Marle podlézala, ale připomínala si, že to není navěky. Ještě chvilku bude muset tu starou ženu chlácholit.

„Uděláš mi i nehty na nohou?“

„Nezvládneš to sama?“

Marla si vzdychla a Elyse se jí podvolila, přestože se jí protivilo dotýkat se něčích nohou. Hnus! Ale udělala by cokoli – jakoukoli zatracenou věc –, aby Marle zabránila překazit jí její plány. Marla tu prozatím zůstávala a nechodila nikomu na oči. Jestli ji uspokojí, když jí nalakuje její odporné nehty na nohou, klidně to udělá.

„Jsem ráda, že ses postarala o Cherise,“ přiznala nakonec Marla, když seděla na židli a hleděla na své lesklé nehty. Televize byla zase puštěná, tentokrát na reality show, ve které proti sobě ve sportovních disciplínách soupeřily celebrity.

„O krok blíž,“ souhlasila Elyse. „Blíž ke dni D.“

„Ke dni D?“ opakovala Marla nepříliš zaujatě, protože její pozornost opět přilákala televizní obrazovka, kde se obzvlášť zavalitý muž pokoušel přenést svého kolegu přes umělou řeku dřív, než se na druhou stranu dostane další „dvojice“. Podobalo se to hře, kterou snad každý hrál jako dítě v bazénu, kde se menší děcko posadilo na ramena silnějšího a většího a snažilo se shodit svého soupeře do vody. Dva malí človíčci se do sebe pustili zuby nehty, zatímco jejich větší partneři se jen snažili stát rovně.

Zápas byl podobný až na to, že soutěžící v televizi bojovali o padesát tisíc dolarů a možnost postoupit „do dalšího kola“. Bylo ohromující, že se Marla dívala na takovou blbost, ale snad to bylo proto, že ve vězení hlídali, co sleduje. Kdo ví? A pokud se díky tomu nedostala do potíží, komu to vadilo?

„Cos to povídala o dni D?“ zeptala se a stočila svůj pohled na Elyse.

„Chvíle, kdy všechno, o co jsme usilovaly, vyvrcholí,“ odpověděla Elyse vyhýbavě. „Hele, musím běžet…, ale vrátím se.“

„Doufám, že brzo,“ zavrčela Marla, když se na obrazovce objevila reklama na novou dietní limonádu.

„Vydrž. Už je skoro po všem,“ řekla Elyse. „Slibuju.“ Nechala Marlu v její místnosti a vyšla po schodech. Místo začalo znovu páchnout zatuchlinou a Elyse rozčilovalo, že je Marla taková špindíra. Co to s ní bylo? Kam se poděla její kuráž? Jako kdyby v ní už nehořel stejný plamen. Zdálo se, že úplně ztratila nervy. Naštěstí měla Elyse odvahy za obě.

„Zatracená princezna,“ mumlala si pro sebe, když zamykala dům a vracela se k autu. Začínala z něj být nervózní a pomyslela si, že je možná načase, aby se ho zbavila a sehnala nové nebo alespoň znova vyměnila poznávací značky.

Přestože jí srdce bušilo a chtěla se od té mrchy dostat co nejdál, řídila opatrně, aby nepřilákala nechtěnou pozornost.

Přemýšlela, kdy se objeví její milenec. Určitě ji znovu nenechá čekat. Dělalo jí to trochu starosti a vůbec se jí její myšlenky nelíbily.

Trpělivost, připomínala si, je ctnost.

Jen se zdálo, že ctnosti jsou často značně přeceňovány.

NEMOCNICE BAYSIDE, POKOJ 316, SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

PÁTEK 13. ÚNORA, SOUČASNOST

Slyším je hovořit – doktory, sestry a ostatní, lidi, které nevidím, protože nedokážu otevřít svoje zatracený oči. Jak dlouho tu ležím? Pět minut? Pět dnů? Pro lásku boží, copak jim se vším tím drahým vybavením nedojde, že nejsem tak blízko smrti, jak si myslí? Jen potřebuju trochu víc času.

Slyším, že mluví o mně, probírají mě, jako kdybych byla jen další případ, a ne žijící, dýchající žena. Občas se přou – ach prosím, ať zvítězí ti, co věří!

To můj život je v sázce.

Jeden hluboký hlas bojuje za můj život a chce, aby mi dali ještě trochu času, abych ukázala, že se můj stav zlepšuje.

Jack?

Je Jack ten zastánce? Ten, který věří?

Ne… Jack to není, ale lékař, ten, který tvrdí, že brzy začnu reagovat. Jmenuje se Reece, sestry s ním hovoří s úctou, a když není v pokoji, říkají, jak je „sexy“ a jak skvěle vypadá. Tenhle muž, tenhle doktor Reece, by mohl být můj zachránce, má jediná šance na přežití.

Doktore Reeci, prosím, prosím, neposlouchejte je! Věřte mi. Věřte, že budu žít.

Teď hovoří, ale jeho důvody postupně mizí; ostatní hlasy, ten lékařky jménem Leeová a sestry ho přesvědčují, že jsem ztracený případ.

Ne, ach prosím, ne…

Můžu jen s úzkostí čekat a modlit se, aby neukončili můj život, ale nakonec i moje poslední naděje je přesvědčena. Doktor Reece slyší na jejich argumenty, lékařské záznamy, fakta i počítače. Dotýká se mé ruky a já se marně pokouším zareagovat.

Nedělejte to!

Nevzdávejte můj případ!

Ale už je moc pozdě.

Souhlasí s ostatními: neexistuje žádná naděje. Z komatu se neproberu. Specialisté si myslí, že se nikdy neprobudím.

Po milionté se snažím pohnout rukou, zamrkat víčky, dostat přes hlasivky nějaký zvuk, ale nic z toho nedokážu; ležím bez pohnutí a všude kolem sebe cítím rezignaci.

To je taková chyba!

„Nic víc dělat nemůžeme,“ prohlásila doktorka Leeová.

Ne! Ach ne! Prosím nenechte mě umřít… Já vás slyším… Nevzdávejte to.

Zavolejte moji rodinu. Zavolejte Jacka… Je mi líto chyb, které jsem udělala, je mi líto, jestli jsem někoho zklamala, je mi líto, jestli jsem někomu ublížila, ale prosím, jsem moc mladá, abych takhle umřela. Kdybych mohla něco změnit, udělala bych to, ale já nemůžu.

Teď už můžu jen vzpomínat…

16

K čertu, tenhle dům měl být její!

Elyse si svlékla šaty uprostřed kdysi impozantní rezidence z konce devatenáctého století posazené na útesu přehlížejícím zátoku. Na místě, které jí matka ukázala, na místě, které kdysi bývalo skoro tak vznosné jako rezidence Cahillových. Jako dítě vzhlížela Elyse na zdobná oblouková okna, široké verandy a pečlivě provedené členité věže a snila o tom, co se nachází uvnitř, jaká tajemství ukrývá přes sto let starý dům.

Teď už to věděla.

S tím, co zdědí, si konečně bude moct to místo pronajmout, a brzy, pokud půjde všechno podle plánu, bude její a ona zrekonstruuje chátrající dům do jeho kdysi elegantní nádhery.

Všechno bylo jen otázkou času. A hodiny odtikávaly.

Osprchovala se a našla svůj oblíbený župan. Na tohle místo patřila, tohle místo tajně nazývala domovem, o tomhle místě nikdo nevěděl. Dům byl už dlouho opuštěný a vykazoval patrné známky zanedbání, což byla ostuda. Věděla, že kdysi se tu pořádaly báječné večírky, a když zavřela oči, slyšela cinkot skleniček, smích i tiché tóny hudby plnící chodby a schodiště. V duchu byla svědkem romanticky tlumeného svitu lustrů, které neustále leštili, až dokonale zářily. Pozemky se pečlivě udržovaly, z kuchyně se vždy linuly lákavé vůně a služebnictva bylo nepočítaně.

A byla tam láska…

Nebo… si to všechno jen představovala? Občas se tak ponořila do svých výmyslů…, nebo ne?

Ale byla si jistá, že tu panovalo štěstí a naděje, teplo a bezpečí, které jí samé nikdy nebylo dopřáno pocítit.

A přitom sem patřila.

Maličko se jí sevřelo srdce nad časy, jež nikdy nezažila, nad životem, který nevedla… nebo ano? Občas se jí vzpomínky na minulost trochu rozmazaly, což ji zneklidňovalo. Spoléhala na své bystré smysly a pronikavou mysl, ale minulost… To bylo něco, o čem nerada moc přemýšlela, a navíc nebyla vždycky průzračně jasná. Občas jí připadalo, jako kdyby lustry z mléčného skla pokryl prach – v představách měla jen rozostřené a nejasné obrazy. Jako kdyby ztrácela rozum. Ale byla zatím příliš mladá, aby jí zkřížilo plány něco tak znepokojivého jako demence. Ani náhodou.

Ne, byla jen přepracovaná.

Citově vyčerpaná.

To s člověkem udělá, když se pohybuje příliš blízko Marly…, dožene ho to na pokraj šílenství.

Elyse odsunula temné myšlenky stranou, v ložnici zapálila oheň v krbu, otevřela láhev vína a čekala. Hodiny v hale mezitím odtikávaly minuty jejího života, svíčky, které rozestavila kolem postele tiše hořely a plynový krb syčel.

Podívala se na hodiny. Na nepatrný okamžik se lekla, že by schůzku mohl zase zrušit.

Co když to skutečně skončilo?

Co by pak dělala?

Najednou se cítila nicotná a osamělá… Celý svůj život byla osamělá. Ach, jistě, měla rodiče, ale copak s ní někdy opravdu hovořili, projevili skutečný zájem? Jen když jim zbyl čas po jejich povinnostech. Na dva lidi, kteří tvrdili, že zoufale chtěli dítě, bezpochyby prokázali značný nedostatek rodičovského zájmu.

Elyse nevyrostla v chudobě, ale nikdy se netěšila takovému bohatství ani pozornosti, které si získala Cissy jen tím, že byla Cahillová.

Cissy. Bože, jak dostala to pitomé, holčičí jméno? Přemýšlela, jaké to asi bylo vyrůstat v obrovské rezidenci s výhledem na město, nikdy nezaslechnout své rodiče hádat se o peníze, když si mysleli, že jejich milovaná dcera neposlouchá. Cissy obklopovali rodiče a prarodiče, byla dcerou jedné z nejvýznamnějších rodin v celé zátoce. Tak to přinejmenším viděla Elyse. Ten nepatrný majetek, co její rodiče za svého života dokázali nashromáždit, se ani zdaleka nevyrovnal majetku Cahillů-Amhurstů.

Život není spravedlivý, připomínala si. Nemůžeš čekat, že osud bude rozdávat jmění. Musíš se sama o své štěstí přičinit. Přesně to teď děláš.

A nyní čekala na muže, o němž věděla, že ji doopravdy nemiluje, muže, který se o ni nikdy nebude starat tak jako o svou zatracenou ženu.

Tak kdo je tu blázen?

Podívej, cos pro něj udělala.

Pomysli, kolik lidí jsi zradila. Zabila.

Pro něj.

Ach, říkáš Marle, že to děláš pro ni, ale ty víš dobře, jaká je pravda. Jen si ze sebe děláš legraci a teď ležíš v téhle veliké posteli, v pokoji s výhledem na zátoku, v domě, který by měl být tvůj, ale který ti odpírají, zatímco čekáš na muže, kterému tak docela nevěříš.

„On přijde,“ prohlásila a zdálo se, že se její hlas odráží od stěn. „On přijde. Raději by měl.“

Její cvokař jí radil, aby v sobě nechovala falešné naděje, aby nečekala od lidí víc, než můžou dát. Ale proč by nemohli dávat? Proč by nemohla zažít opravdovou mateřskou lásku? Nebo manželskou? Ten prevít, kterého si vzala, na ni nikdy neměl čas, byl ženatý jen se svou prací a nikdy jí nerozuměl. Vlastně se choval, jako kdyby ten problém byla ona! Jako kdyby byla šílená. Jak jí to říkal? „Psychopatická potvora“? Měla štěstí, že se ho zbavila. Štěstí!

Ale přesto ji stále trápilo, že nemůže najít muže, který by ji měl rád, který by ji miloval, bojoval za ni, a dokonce by za ni zemřel.

Brzy bude celý ten zmatek kolem Marly minulostí a Elyse bude mít, co chce. Pak už nikdy nebude muset běhat do domku, kde se Marla skrývá. Bože, začínalo to být těžké. Dřív nebo později si jí někdo všimne. Měla tu nehodu s cyklistou a onehdy zakopla o kočku. Ta potvora zavřeštěla, jako kdyby ji na nože brali, a zvědavá sousedka vykoukla mezi žaluziemi, tatáž stará čarodějnice, která ji pozorovala už předtím.

Elyse si nemohla dovolit další riziko.

Bylo načase všechno ukončit. Dojít si pro skutečnou odměnu.

Tak kde sakra je?

Otevřeným oknem slyšela tiché zahoukání mlhové sirény a pak sotva slyšitelný hukot plynulého motoru. Když ho poznala, s úlevou se usmála.

Nevykašlal se na ni.

Ani náhodou.

Přišel! Ještě víc se rozzářila, když si představila, co všechno s ním udělá, aby mu dokázala, jak moc ho miluje, aby mu ukázala, jak jí na něm záleží. Srdce se jí rozbušilo o maličko rychleji. Upravila si klopy županu, podívala se do zrcadla, aby se ujistila, že má vlasy čerstvě načechrané, že je vidět sexy výstřih, že má lesklé a vlhké rty slibující tak hříšné rozkoše.

Zvuk motoru se přiblížil, byl teď hlasitější a najednou utichl.

Vyčkávala. Počítala údery svého srdce.

Během několika okamžiků se v zámku otočil klíč.

Prsty sevřela povlečení.

Neřekl ani slovo, ale dveře se za ním tiše zavřely. Slyšela jeho kroky na podlaze haly o patro níž. Miláčku, pomyslela si.

Vyšel po schodech, jeho kroky se zrychlovaly, jak se blížil k prvnímu patru.

Zlehka zaklepal na dveře a otevřel je. Ležela na polštářích a všechny smysly měla napjaté. Vstoupil do tmavé ložnice, kde hořely svíce.

Jeho vždy svůdný úsměv se ještě víc rozzářil.

Bože, byl tak pohledný.

„Omlouvám se za včerejší večer,“ prohlásil rovnou a začal si rozepínat košili. Pozorovala každý drobný perlový terčík jak proklouzává dírkou. Byl opálený a v kondici, na břiše se mu rýsovaly svaly a hruď měl hustě zarostlou a pružnou.

„Ať se to víckrát neopakuje.“

„Nebude.“ Řekl to tak prostě, až nadmíru snadno, vůbec ne jako kdyby dával slib.

„Tak pojď sem,“ usmála se, on k ní přistoupil a svalil se na měkkou matraci. Popadl ji a políbil, až nemohla dýchat. Rukama jezdil po celém jejím těle, rozvázal uzel na pásku županu a stáhl jí hebký samet z ramen. Byl snad až příliš drsný. Jako kdyby se nemohl dočkat. Políbil jí ňadra, prsty jí svíral záda, ale ona mu nechtěla dovolit, aby se z toho vyvlékl rychlým, krátkým pomilováním. To se rozhodně nestane. Dlouze a intenzivně ji uspokojí stejně jako ona jeho.

„Zpomal,“ zašeptala mu do ucha, ale sama se mu poddávala a toužila po něm.

„Nemůžu.“

„Jasně že můžeš… Máme celou noc.“

Neodporoval jí a dal si načas, ale dlouho předtím, než byla připravená, do ní vstoupil a ztratil se v divokém vzrušení. I ji strhlo horečnaté milování a prosila ho o víc. „Silněji,“ křičela, „ale no tak, rychleji.“ Tolik toho od něj chtěla. Potila se, křičela a škrábala, jak do ní přirážel až na samou hranici i za ni. Neškádlil ji, nepřiměl ji žadonit, jen aby ji odmítl a pak začal znova od začátku.

Dnešní noc byla jiná. V jeho milování bylo zoufalství. Bylo tak rychlé. Tak drsné. Tak zuřivé. Skoro jako by si myslel, že se už nikdy nebude opakovat.

Ale to nebyla pravda…, ne?

Zhroutil se na ni a ona se zadívala do mihotajících plamenů svíček. Věděla, že se děje něco špatného. Stále miloval svou ženu. A vždycky bude. A Elyse to zabíjelo.

„Promiň, ale musím odejít,“ řekl a popadal dech, „ale, hele, bylo to… bezva.“

„Bezva,“ opakovala.

„Vždycky.“ Políbil ji na čelo a ona v duši pocítila zklamání tak hluboké jako temná propast.

„Myslela jsem, že zůstaneš.“

„Nemůžu. Dneska ne.“ Odkulil se a hned se rychle oblékal, jako kdyby nedokázal odejít dost rychle.

„Proč?“

„Víš proč. Nemůžu dovolit, aby mě chytili. Pořád jednám s policajtama a rodinou, takže zkrátka nemůžeme tolik riskovat.“

„Ty se se mnou rozcházíš?“ zeptala se a nenáviděla se za to, že se jí do hlasu vloudil hysterický tón a zvedl ho až do nepatřičného zavřísknutí. Musela se vzchopit.

„Ach ne, ne! Děláš si legraci? Tohle je nejlepší sex, jaký jsem kdy zažil, ale musíme mít pořád na paměti náš cíl.“

„A až ho dosáhneme? Ten cíl? Co pak?“

„Pak nás nebude omezovat vůbec nic,“ prohlásil a zapínal si kalhoty, ale při posledním knoflíku musel zatáhnout břicho. „Jen počkej.“ Zvedl košili a strčil ruce do rukávů. Ve světle svící se upravila a snažila se o uražený, zklamaný pohled, ale on si jí nevšímal a vklouzl do bot.

„Neopouštěj mě, Jacku,“ zašeptala, ale dělal, že ji neslyší. Neměl ani tolik odvahy, aby se jí podíval do tváře. Místo toho se vykradl z ložnice čtyřicet minut poté, co do ní vstoupil.

A nato byl ten zkurvysyn pryč.

+++++

„Poslechni si tohle,“ řekl Paterno, když Janet Quinnová dosedla na místo spolujezdce v jeho cadillacu. „Sausalitské policejní oddělení našlo na místě Cherisiny vraždy vlasy. Rudé vlasy. Nepatřily Cherise ani nikomu jinému z rodiny.“

„Rudé?“

Jedním otočením zápěstí nastartoval motor a starý vůz se rozburácel. „A nejsou totožné s vlasy, které jsme našli na šroubováku vraženém do brány rezidence Cahillových tu noc, kdy Cissy tvrdí, že viděla Marlu.“

„Což nejspíš viděla, pokud můžeme věřit záznamu z nemocničního parkoviště.“ Quinnová zavrtěla hlavou a zamračila se. „Dává to smysl?“

„Kdo ví.“ Paterno vzdychl a dumal nad případem. Zařadil se s autem do proudu vozidel a všiml si, jak jsou ulice úzké. „Cissy tvrdí, že se jí ztratil kartáč spolu s dětským hrníčkem a mobilem. Třeba tam Marla ty vlasy nastrčila.“

„A pak ztratila vlastní v domě Favierových?“ podotkla Quinnová skepticky.

Zatočil volantem a vydal se na sever.

„Docela dost vlasů se našlo u předních dveří spolu s jedním, který nebyl totožný. Vlastně byl umělý.“

„Paruka?“

„Jo. A žádné jiné policie v Sausalitu nenašla. Den předtím tam byli lidi z úklidové firmy, takže není pravděpodobné, že by pocházely od jiného návštěvníka.“

„Co to teda znamená?“ zeptala se. „Že ty pravé vlasy nebo ty falešné byly nastražené?“

„To je otázka. Nevím, co to znamená,“ připustil Paterno, objel svým velkým vozem dodávku zaparkovanou na silnici vedle stojících aut. Nový model jaguára v protisměru musel počkat a jeho řidič, asi dvacetiletý běloch, na cadillac zahoukal. Jakmile měl zadek cadillacu z cesty, šlápl na plyn, až se do vzduchu vznesl pach spálené gumy, aby ukázal svou mužnost a netrpělivost.

„Blbec,“ utrousil Paterno a klidně pokračoval ke Golden Gate Bridge. Mířil zpátky do Sausalita, aby se znovu porozhlédli na místě činu u Favierových doma. Vyslechl hlášení, viděl fotografie a nechal ostatní policisty i federály, aby posbírali možné důkazy, ale chtěl si na vlastní oči všechno prohlédnout, sám „ucítit“, co se přihodilo.

Obloha byla bez mráčku, jasné zimní slunce se odráželo od vody a pronikalo předním sklem takovou silou, že vyhřálo vnitřek vozu. Jindy by si Paterno takové počasí vychutnával, zajel by do přístavu, možná by si zarybařil. Dneska však byl napjatý, protože ten případ na něj těžce doléhal. Opět byla jasným spojovacím článkem Marla Cahillová, ale dělo se tu ještě něco jiného, a do středu pozornosti se dostal Marlin komplic, duch se zlověstnými záměry.

Kvůli mizivé pravděpodobnosti, že by Cherisina vražda neměla spojitost s ostatními úmrtími, prověřil její bývalé manžely, děti i širší rodinu a přátele. Na nic nepřišel. Reverendova milenka Heather Van Arsdaleová měla alibi, protože byla s kazatelem a také ostatními účastníky setkání v Sacramentu. Nic nenasvědčovalo tomu, že by zaútočila na manželku svého milence. I při nejlepší vůli to bylo krajně nepravděpodobné.

Paterno pečlivě prostudoval mapy okolí a špendlíky si označil místa, kde našli oběti. Pokoušel se v rozložení míst najít nějaký vzorec, něco, co by mu prozradilo, kde vrah bydlí. Prozatím jen marnil čas. Byl si jistý, že za vraždami stojí Marla Cahillová. Místa úmrtí mu vůbec neposkytla vodítko k jejímu úkrytu. Věděl jen to, že v podstatě systematicky vraždí členy své rodiny jednoho po druhém. Zdálo se, že zorganizovala útěk z vězení jen proto, aby se pomstila. Aby něco sdělila.

Policie si zatím obstarala kopii telefonních záznamů jak z pevné linky Favierových, tak z Cherisina mobilu. Většina lidí, kteří jí volali na mobilní telefon, byli přátelé, členové církve a všichni měli neprůstřelné alibi. Byla tam jen jedna výjimka. Poslední člověk, který Cherise telefonoval, byla Cissy Cahillová Holtová.

Volala jí ze svého mobilu – mobilu, který se „ztratil“ – a několik minut s ní hovořila. Podle telefonní společnosti byl hovor proveden nedaleko vysílače, který stál poblíž Cissyina domu… Lhala Cissy o ukradeném mobilu a sama ten hovor provedla? Nebo někdo zavolal Cherise z okolí Cissyina domu a doufal, že svede vyšetřování špatným směrem a hodí vinu na Cissy?

Bylo to možné?

Cissyiny záznamy také potvrzovaly, že těsně před tím, než zavolala Cherise, telefonovala svému manželovi, ale hned rychle zavěsila. Jiné odchozí hovory ten večer neproběhly a příchozí byly jen stručné, kratší než dvacet vteřin, nejspíš vzkazy. Spousta lidí zavolala, aby projevila soustrast nebo účast, a jeden hovor byl z domu Holtových, snad volala Cissy, když se pokoušela najít svůj mobil.

Paterno si před nepříjemným sluncem stáhl stínítko. Instinktivně Cissy věřil, obzvlášť když se Marlina podoba ukázala na bezpečnostní kameře lékařské školy u rezidence Cahillových potom, co Cissy oznámila, že ji viděla u Eugenie. Policie poskytla tisku pásku spolu s portrétem. Místní televizní stanice a noviny dychtivě šířily pásku z nemocnice a vše podrobně prodiskutovávaly. Noviny uveřejnily obrázky Mary Smithové a momentku „Marly“ z pásky.

Policejní stanice zaplavily telefonáty lidí, kteří si mysleli, že Marlu viděli. Zatím se ani jedno z těchto „svědectví“ nepotvrdilo.

A naprázdno vyšla i oznámení týkající se auta. Majitel stříbrného taurusu zachyceného nemocniční bezpečnostní kamerou se prokazatelně k nemocnici vůbec nepřiblížil, ale ani jeho auto nebylo ukradeno. Hector Alvarez byl doma se svou ženou, auto měl v době vydání pokuty u lékařské školy zaparkované na vlastní příjezdové cestě. Dva sousedé se zaručili, že s ním nikam neodjel. A jeho zadní poznávací značka byla jiná než přední. Někdo je vyměnil.

A tatáž osoba nejspíš řídila to auto – Marla Cahillová nebo někdo jí podobný. Značky na Alvarezově autě i vnitřek vozu byly prozkoumány a technici z nich sejmuli otisky.

Zatím nic nenašli.

Ale blížili se. Paterno sevřel prsty na volantu. Jen doufal, že Marlu dostanou dřív, než se další z jejích příbuzných setká se svým Stvořitelem.

Dům Cissy Cahillové hlídali. Ten, kdo zabíjel Cahilly, ji určitě měl na svém seznamu.

Pokud by se neukázalo, že právě ona je tou vražedkyní. V každém případě ji budou sledovat.

Na konci dlouhého visutého mostu přejel do vedlejšího pruhu.

„Našlas něco zajímavého v denících té staré ženy?“

„Pár věcí,“ odpověděla Quinnová, „ale pořád se jimi ještě probírám.“ Uvelebila se pohodlněji ve sklápěcím sedadle cadillacu a oči upírala bočním okénkem ven. „Ukazuje se, že rodina Cahillových má ve skříni víc než jen jednoho kostlivce.“

„Pověz mi něco, co nevím.“

„Chceš si to poslechnout?“

„Stručnou verzi.“

„Ani náhodou. Budu přesně citovat.“ Nevšímala si jeho zasténání a pokračovala: „Tak tady máš trochu prastaré historie: Za prvé, než se Eugenie seznámila se Samuelem Cahillem, byla zasnoubená, ale prvního snoubence se kvůli muži, kterého si pak vzala, zbavila. Nejspíš to není nic důležitého a ten muž už je dlouho po smrti, takže pochybuju, že by se mstil. O pár let později se oženil, měl tři dcery a manželku. I jeho žena je už mrtvá a všechny dcery vdané a mají děti. Jejich životy se ani vzdáleně nedotýkají Eugenie Cahillové, takže mám dojem, že tohle je slepá ulička.“

Paterno zastavil na červenou a čekal, až žena s holí a nákupní taškou přejde přes ulici. Bylo jednodušší nechat Quinnovou mluvit, než osobně vyjadřovat pocit marnosti, který cítil.

„Pak je tu Alex, syn číslo jedna, který měl během manželství s Marlou několik milostných pletek.“

„Jeho manželka jistě nezůstávala pozadu,“ poznamenal Paterno, když se na semaforu změnila barva a on se vydal do už známých ulic Sausalita.

„Zdá se, že věrnost nebyla součástí jejich manželství. Zajímavé je, jak se Marla poprvé dostala do styku s Cahilly: strávila totiž nějaký čas v Cahillově domově – domově pro neprovdané matky – ne jako dobrovolnice, ale jako Obyvatelka.“

Paterno okamžitě zbystřil. „Měla dítě, které dala k adopci?“

„To naznačují Eugeniiny deníky. V podstatě asi o nic nejde, ale trošku jsem v tom zapátrala. Záznamy jsou pochopitelně nedostupné, ale ráda bych o tom dítěti zjistila víc. Co se s ním nebo s ní stalo? Kdo byl otcem? Z Eugeniiných poznámek jsem zjistila jen to, že se sňatkem Alexe a Marly Amhurstové nesouhlasila. Byla, a teď cituji ‚společensky přijatelná, ale morálně odsouzeníhodná‘.“

„To je drsný.“

„Pokud Marla znala pocity své tchyně.“

„Eugenie byla dost upjatá. Mohla se pro okolí tvářit, že s tím souhlasí, ale jestli neměla Marlu ráda, Marla o tom určitě věděla.“

Quinnová přikývla. „Stoik pro okolní svět a vzteklá potvora pro lidi, které milovala.“

„Takže nevíme, kde je to dítě teď?“

„Ještě ne, ale prověřuju to. Záznamy jsou sice nedostupné, ale v době Marlina těhotenství v Cahillově domově pracovali lidé, kteří jsou teď už dávno v důchodu. Mám jejich seznam a pomalu se jím propracovávám. Někdo o tom dítěti musí něco vědět.“

Paterno projel kolem kostela Nejsvětější Trojice Boží, kde na tabuli stálo prosté: „Buď s Bohem, naše sestro Cherise,“ a pak citace veršů z Bible.

Když Paterno uviděl ten nápis, zamračil se. Pocítil stejné pálení v žaludku, jako když viděl zprávy, co v nich hrál reverend Donald truchlícího, zlomeného manžela, který, přestože byl hříšník, bral Cherisinu smrt jako „Boží znamení,“ aby napravil své cesty. Kamery sledovaly jak jeho, tak dav kolem a Paterno si nahrával všechny místní zprávy.

Obličej Heather Van Arsdaleové mezi ovečkami kolem něj chyběl, i když v některých zprávách ukazovali i novináře pronásledující ji u jejího bytu, dokonce se někteří z nich utábořili u školy, kde učila, ale ona nikdy nevyhověla žádné prosbě o rozhovor. Paterno se jí nedivil. Byla ve špatné hře tou „druhou ženou“. Reverend celou situaci obracel, protože byl mistrem manipulace, strhl na sebe zájem a stvořil si image lítostivého cizoložníka truchlícího nad násilným a tragickým koncem života své ženy. Dával vinu sobě – a jeho představení mělo úspěch. Všichni v církvi za ním stáli, slabý muž, který podlehl pokušení, ale teď byl opět silný. Stejně jako Heatheřino alibi, i to Favierovo bylo neprůstřelné. Policie zatím nedokázala vystopovat žádný pohyb peněz, kterým by zaplatil nájemného vraha… nebo vražedkyni, pokud se té krátkozraké majitelce psa dalo věřit.

Paterno našel pro své široké auto dost velké místo na zaparkování. Podařilo se mu to na druhé straně ulice proti domu Favierových, což byla líbezná stavba ve španělském stylu. Nemocně vypadající palmy poskytovaly trochu stínu červeným taškám. Trávník byl úhledný a posečený, dům měl novou fasádu v barvě písku. Cihlová cestička vedla k verandě, kde stály velké květináče plné popínavých rostlin slibujících v nadcházejících měsících rozkvést.

„Připadá ti to jako místo činu?“ zeptal se, když vystoupili z auta.

Quinnová zavrtěla hlavou. „Ne, ale Cherise Favierové určitě ano.“

+++++

Elyse pulzovala v hlavě silná bolest, až musela přimhouřit oči, když otevřela skřínku s léky. Našla lahvičku Ibuprofenů a vzala si dvojitou dávku. Poslední dobou mívala kruté bolesti, úplně ji ochromovaly.

Protože se ti všechno dostalo do hlavy, tím to je. Dosáhla jsi téměř všeho, co chceš… kromě Cissy, a to se už brzy změní.

Lokla si vína z téměř prázdné lahve na nočním stolku, protáhla se a uvolnila napětí v šíji. Bylo načase, aby se vydala do své práce a předstírala, že je ženou, kterou nebyla. To pomyšlení jí šlo na nervy.

Ještě chvilku…, už to nebude dlouho trvat.

Kola se dala do pohybu.

Podívala se na velkou, zválenou postel a pomyslela na muže, kterého milovala. On byl pochopitelně klíčem k jejím plánům. Pomáhal jí, dokonce ji na začátku vyhledal, ale ona se do něj zamilovala.

Jednou blázen, pokaždé blázen.

Ale jen když to dovolíš.

Nedovol mu, aby tě využil.

Nedovol mu, aby tě znevažoval. Nedávej se mu úplně celá. A proboha, nedávej mu své srdce. Nezaslouží si ho. Žádný muž si ho nezaslouží. Pamatuj: je nahraditelný. Každý je nahraditelný.

Teď pohni zadkem a jdi do práce. Dnes je úplně poslední den, kdy tam musíš jít a kdy musíš předstírat, že jsi někdo, kým nejsi.

Dnešek je začátek konce.

17

„Vážně se mnou nechceš jít?“ zeptala se Cissy, když si vzala klíče a kabelku z kuchyňského pultu. Byla moc šťastná, že se Jack nastěhoval zpátky. Byla ráda, že se může cítit v bezpečí a chráněná. Tak moc, že se dokázala oprostit od většiny hněvu a nejistoty, protože ho teď potřebovala. Opravdu ho potřebovala.

A vůbec se jí nelíbila představa, že stráví dvě nebo tři hodiny sama s právníky kvůli babiččině majetku a budou ji zahlcovat právnickou hantýrkou o jejích povinnostech. Odkládala tu schůzku co nejdéle, ale víc už to nešlo. Zatočila si vlasy do úhledného drdolu, vzala si na sebe nejlepší kalhoty a dobře vypadající svetřík a byla připravená vyrazit.

Ale potěšilo by ji, kdyby šel Jack s ní.

Jack však stál u francouzského okna, ramenem se opíral o stěnu a pil pivo.

„Pobavit se s tvými právníky? S těmi chlapy, co mě chtěli rozcupovat při rozvodu?“ Jack potřásl hlavou a popadl Bryana, který se málem rozplácl na zemi, když prudce zahýbal za roh, protože honil Coco. „Hej, chlapíku.“

„Pejsek!“ zakřičel Bryan a ukázal na malou fenku, která se právě schovávala pod stolem a otočila se zády ke zdi. Bryan sebou mrskal, aby se dostal dolů a mohl se s ní zase honit.

„Navíc musím hlídat, víš? Mimochodem, vypadáš báječně.“

Cissy cítila, jak jí rudnou tváře. Bože, tak snadno se dojala a na Jackovy poklony reagovala jako zardělá školačka.

„Dolů, tatííí! Já chci dolů!“ Bryan se vzpěčoval a začínal se zlobit.

„Za chviličku,“ slíbil Jack a pevně ten malý granát držel.

„Mohli bychom vzít Bryana s sebou.“

„No, ten by to tam srovnal. Vezmeme mu hrníček s pitím, deku a bude nám hodinu nebo dvě sedět na klíně. Možná bysme mohli vzít i Coco.“

„Trefná poznámka.“

Jack se na Cissy usmál. „Vlastně to není tak špatný nápad. Ti škrobení panáci v právní firmě potřebujou trochu provětrat faldy.“

„Díky, ale máš pravdu. Necháme to tak.“

„Dolů, tatííí!“ Bryan zklamaně uhodil pěstí do Jackova ramene.

„Hele, bít se nesmí.“ Jack byl najednou smrtelně vážný.

Bryana překvapil ostrý tón jeho nejoblíbenějšího člověka na světě, a tak si v rozpacích schoval obličej na otcově rameni a tiše, ale vzdorovitě zamumlal: „Ne, tatííí.“

„Opatrně, Bryane,“ varovala ho Cissy. „Tatínek je přísný.“

Bryan se na ni obrátil a zamračil se. Byl tak legrační, že se Cissy málem rozesmála. „Ahoj, miláčku,“ řekla a políbila ho na hlavu, ale Bryan se odvrátil.

„Nechci pusu!“

„Já ti ji taky dám,“ pohrozil mu Jack.

„Neeeee!“

Cissy se rozesmála a Jackovi se podařilo vlepit Bryanovi na temeno hlavy hlasitou pusu, ale ten si ji rychle setřel. Jack s Cissy si užívali chvíli zábavy. Za posledních několik dnů se jejich vztah zlepšil a jejich život se od posledního a konečného rozhovoru o Larisse vzájemně utužil. Cissy mu věřila. Důvěřovala mu. Byla ráda, že je doma. A teď postupovali kupředu po dnech.

Naneštěstí zatímco se jejich vztah zlepšoval, okolnosti obklopující úmrtí v její rodině je držely ve stínu podezření a strachu – i pod ostražitým dohledem policie. Cherisina vražda zasadila Cissy další šok a Cissy se navíc ještě ani nevzpamatovala z toho, že zahlédla matku ve dveřích babiččiny rezidence. Zažívala jedno nepříjemné překvapení za druhým, ale byla rozhodnutá nezatáhnout rolety a neschovávat se doma. Chtěla žít svůj život a Jack jí stál po boku. Pod bdělým okem policie a stále číhající Coco se Cissy cítila natolik bezpečně, aby se pokusila vést normální život. Jack objednal nový bezpečnostní systém, který by měl být nainstalovaný do příštího týdne.

Přesto byla opatrná a maličko nervózní. Nežádala Jacka, aby se k ní připojil, jen tak.

Ale nemůže mu dovolit – nedovolí mu –, aby na ní poznal, že se bojí. Sbližovali se pomaličku, chodili kolem sebe po špičkách a ona nechtěla vypadat, že ho potřebuje ani že je příliš nedočkavá. Jejich vztah musel být rovnocenný a pevný, aby někdy dosáhl ztracenou úroveň důvěry a závazku.

Cissy vyhlédla z okna. Neoznačený policejní vůz parkoval přes ulici. Laskavost detektiva Paterna. Tvrdil, že mu na srdci leží její dobro, stejně jako jejího strýce a bratra, a to byl důvod pro pokračující ochranu. Policie v Oregonu hlídala Nicka a Jamese, zatímco Cissy si vzal osobně na starost Paterno. Trochu ji to uklidňovalo, ale taky jí to šlo maličko na nervy. Bylo zvláštní, že dva policisté hlídkují u jejího domu s číslem 24/7.

Cissy se zadívala na oblohu. Stále bylo slunečno, ale chladno. Otevřela dveře přístěnku v hale a vytáhla krátký kabát. „Měla by se tu stavit Tanya a vyzvednout si svůj poslední šek. Jestli si chceš něco zařídit, můžeš ji požádat, aby pohlídala Bryana.“

„Myslel jsem, že jí nevěříš.“

Cissy se zatvářila kysele. „Já nevím. Není to otázka důvěry. Prostě jsme si spolu nesedly.“

„Protože ji doporučil můj táta?“ ozval se Jack. Jako kdyby ji vyzýval, aby odporovala. „Mělas předsudky. Myslela sis, že spolu něco měli, viď?“

„S Tanyou? Ne.“

Povytáhl obočí.

„Nebyla jeho typ,“ vysvětlila Cissy a vklouzla do kabátu. Ne že by si nemyslela, že to Jonathan nezkusí na každou atraktivní mladší ženu; zdálo se, jako by si myslel, že je to málem pracovní podmínka. Ale Cissy cítila, že by Tanyu nedoporučil, kdyby mezi nimi něco bylo. Ten muž byl podvodník, ale neměl rád nepořádek ve vztazích. Tak to alespoň viděla Cissy. Nechtěl by, aby žena, se kterou se momentálně „vídá“, pracovala pro jeho syna.

A poslední dobou se zdálo, že se Jonathan víc zajímá o své rozličné obchodní aktivity než o ženy. Vždycky chtěl být úspěšný a radši se honil za vzdušnými zámky, než aby pracoval. Totéž se mohlo říct o Jackovu bratrovi. J. J. byl jablko, které nepadlo daleko od stromu, pokud Cissy vůbec kdy takové jablko viděla, až na to, že nechtěl mít nic společného s Jackovým životem. Kde se Jonathan vtíral do Jackových záležitostí, J. J. stál stranou. Cissy se setkala s J. J. bývalou manželkou Amandou dlouho potom, co se rozvedli, a bylo jí líto, že jim to nevyšlo. Od prvního okamžiku si Amandu oblíbila. Ale Amanda nedokázala překousnout jeho sukničkářství ani velké sny, které se nikdy neuskutečnily, tak se s J. J. rozvedla a postavila se na vlastní nohy. Od rozvodu si vedla dobře, mnohem lépe, než když byla vdaná.

„Na co myslíš?“ zeptal se Jack Cissy, když nějakou dobu mlčela.

„Na tvého tátu… a na Tanyu. Ne jako na pár. Nezapomeň, že Tanya podala výpověď, nebylo to naopak. Navrhla mi, abych se spojila se školou pro vychovatelky. Taky mi řekla, že bych měla zajít za cvokařem.“

Jack si výsměšně odfrkl.

„Nejspíš bych měla.“ Cissy se usmála. „Vždyť se podívej. Dovolila jsem ti, aby ses sem nastěhoval zpátky.“

„Z tvé strany to bylo čistě rozumové rozhodnutí.“

„Hm. Tanyin šek je v kuchyni na pultu.“ Cissy tam přešla a prstem poklepala na bílou obálku. „Za pár hodin se vrátím.“

„Když si vzpomenu na ty chlapy, tak s tím radši moc nepočítej.“ Jack se znovu napil piva, postavil láhev na pult a pustil Bryana na podlahu.

„Ahoj.“ Lehce se svými ústy dotkla Jackových rtů a on se zakřenil. Jedním plynulým pohybem ji vzal do náručí a dlouze a vášnivě ji políbil, až jí došel dech a s touhou si vybavila uplynulé vášnivé noci v ložnici.

Když zvedl hlavu, lhostejně sebral pivo, jako kdyby právě neprožil vzrušení, díky němuž mu vřela krev v žilách. Zhluboka se napil a pobaveně si ji měřil.

„Ty seš ale vtipálek, Jacku Holte.“

„Zůstaň tady a hned zjistíš, jak si tě budu dobírat.“

„Sliby chyby… Moc ráda, ale víš, že mám důležitou schůzku se třemi naškrobenými košilemi, co si chtějí promluvit o poslední vůli a koncernech a společnostech s ručením omezeným a daňových výhodách a jéé…, zní to tak zábavně, že se budu muset omluvit.“

Vydala se k autu a stiskla tlačítko na dálkovém otevírání dveří garáže. Nastoupila do vozu a vycouvala, když vtom si všimla Sáry zajíždějící k vedlejšímu domu. Sára vystoupila ze svého auta a nechala běžet motor. Cestou k přední verandě si všimla Cissy a zamávala jí, ale pak se zarazila. Hned nato si k Cissy pospíšila.

Cissy v duchu zasténala, ale na obličej nasadila úsměv a stáhla okénko.

„Ahoj, ráda bych se omluvila za minule,“ spustila Sára. „Vím, že procházíš peklem. Občas se do něčeho pustím a neberu ohled na následky. Omlouvám se.“

„To je v pořádku.“

Dnes si Sára oblékla tmavě hnědé kalhoty a sladěné sako s krémovým svetrem s výstřihem do véčka a kolem krku měla elegantně omotaný šátek ve světle růžové, krémové a tmavě šedé. „Mám schůzku s klienty,“ řekla. „Musím zaskočit domů a vyzvednout si nějaké dokumenty. Díky bohu, že aspoň na chvilku vykouklo sluníčko. Prodej je i bez prudkého lijáku dost náročný.“

„Jedná se o klienty z Filadelfie?“

„Ne, ti se rozhodli přijet až za několik týdnů.“ Sára se upřeně zadívala na Cissy. „Změnila jsi názor na ten dům?“

„Není na mně, abych něco měnila.“

„No, až se tak stane, slib mi, že na mě budeš myslet.“

Její neodbytnost až naháněla strach. „Pokud si vzpomínám, právníkům už jsi předložila svou vizitku,“ připomněla jí Cissy suše.

„Jsem zkrátka děsná potvora,“ přiznala Sára s rozpačitým úsměvem. Letmo se podívala na neoznačené policejní auto i rozložitého řidiče. „Co se to tu děje?“

„Policie hlídá dům, kdyby se tu náhodou objevila Marla.“

Vydechla. „Divím se, že se tu neutábořil i tisk. Jeden novinář přišel dokonce ke mně a chtěl vědět, jestli bych mu poskytla rozhovor. Tak jsem samozřejmě souhlasila.“

Cissy zamrkala. „Tys souhlasila s tím, že mu dáš rozhovor?“

„Neprozradila jsem žádná rodinná tajemství, jestli ses lekla. Ne že bych něco věděla, ale myslela jsem si, že kdyby třeba moje jméno zaznělo ve zprávách, získala bych tak zadarmo reklamu.“ Když viděla, že se Cissy tváří zděšeně, dodala: „Musela jsem být děsně nudná, protože to vůbec neodvysílali. Celou dobu jsem mu říkala, jak jste s Jackem báječní a jaké neštěstí je, že jste se ocitli v centru pozornosti veřejnosti a, ach, mimochodem, zmínila jsem se, že prodávám nemovitosti. Neskočili na to.“

Cissy se téměř zasmála a Sára se zeptala: „Jedeš na důležitou schůzku?“ Zkoumala Cissyino oblečení.

„Jedu za tobě známými právníky kvůli majetkovým záležitostem.“

„Ach.“ Vypadala plná nadějí.

„Já ten dům neprodám, Sáro.“

„Možná ne dneska. Možná ne zítra, ale nikdy neříkej nikdy.“ Podívala se na Jackův džíp zaparkovaný na ulici před domem, naproti neoznačenému policejnímu vozu. „Zdá se, že se Jack vrátil. Je tu, aby tě chránil, nebo je v tom něco víc?“

„Snad od obojího trochu.“

Přikývla. „No, vypadá báječně a své dítě miluje.“

„Snažíme se to nějak vyřešit,“ řekla Cissy.

„Takže všechny ty řeči o rozvodu byly jen – řeči? Nikdy jsi to nechtěla udělat?“

„Byla jsem naprosto rozhodnutá to podstoupit,“ opáčila Cissy rozhořčeně. „Ale situace se změnila.“

„Můžu se zeptat jak?“

„To celé s mou matkou…, ztráta babičky…, jako kdyby to všechno postavilo moje rozhodnutí do jiného úhlu pohledu, chápeš? Přiměje tě to ptát se, co vlastně znamená rodina? Co je důležité?“

„Ale říkala jsi, že Jack měl nějakou pletku.“

„Mýlila jsem se.“

„Aha.“ Sára nadzvedla obočí.

Cissy viděla, že jí nevěří. No dobře. Nemusela. Nebylo na Cissy přesvědčovat Sáru, že udělala chybu. Jen proto, že se ženy dívají na Jacka „tím způsobem“, to ještě neznamená, že reaguje na jejich nevyslovená pozvání. Snad to bylo proto, že sama Sára byla ráda v Jackově společnosti, flirtovala s ním a celá ožila, když byl někde poblíž. Snad proto teď reagovala tak, jako kdyby si Cissy schovávala hlavu do písku.

„Radši už půjdu,“ řekla Sára a odstoupila od Cissyina auta. „Řekni Jackovi, že jsem za vás oba ráda. A doufám, že se brzy vyřeší ty potíže s tvou matkou.“

Cissy pozorovala Sáru spěchající ke svému domu a zuřila z důvodů, které nedokázala přesně pojmenovat. Pátrala ve svém nitru a uvědomila si, že je to tím, jakým způsobem s ní Sára jedná. Jako kdyby na ní nikdy opravdu nezáleželo. Sára měla sklony potlačovat Cissyinu důležitost, aniž by si to vlastně uvědomovala. Jako kdyby Jacka považovala za první cenu a Cissy byla jeho lásky nehodná, dokonce si nezasloužila ani jeho zájem. Jako kdyby čekala, že se Jack jednoho dne probudí a uvědomí si svou chybu – že Cissy je pro Jacka Holta moc mladá, moc nezkušená a moc jednoduchá.

A některé Cissyiny nejistoty, pokud se týkalo Jacka, sdílela nejen Sára, ale i ostatní. Například Larissa. Tvářila se, že jsou kamarádky, ale jak teď Cissy viděla, byl to jen blud. Larissa Cissy jen tolerovala, protože byla vdaná za Jacka, ale stejně jako Sára i ona nepovažovala Cissy za vážnou hrozbu pro jeho pozornosti. Jistě, Cissy za něj byla provdaná. Ano, porodila mu syna. Ale Jack stál mimo její kategorii: byl starší, moudřejší a příliš inteligentní, aby s ní vážně vydržel až „dokud je smrt nerozdělí“. Obě ženy věděly, že je jen otázka času, kdy se Jack objeví znovu na trhu; Cissy to na nich viděla.

A málem dotáhla jejich očekávání do konce!

Teď nevěřícně potřásala hlavou. Copak bylá tak ovlivněná, tak nejistá si vlastní ceny, že věřila tomu, čemu věřily ony?

Jack jí řekl, že hledá bezvýhradnou lásku kvůli nemilující matce, sobeckému otci a odtažité babičce. Možná nebyl tak daleko od pravdy. Cissy rozhodně dovolila jiným ženám, aby se popásly na její nejistotě ohledně jeho lásky k ní.

Cissy vyjela z příjezdové cesty a namířila do města. Najednou si uvědomila, že obvinit Jacka z podvádění se téměř stalo seberealizujícím proroctvím. Byla si jistá, že ji podvede, očekávala to, protože věděla, jak se chová jeho otec a bratr, a proto od sebe Jacka odháněla tak silně, že se málem vyspal s Larissou. Pak završila svou chybu tím, že Jacka vyhodila z domu a trvala na rozvodu!

Cissy zajela před kavárnu Joltz a měla pocit, jako by prozřela. Jako zázrakem se před ní uvolnilo místo, a tak na něm bez přemýšlení zaparkovala. Před schůzkou s právníky měla ještě chvilku času. Tolik, aby si koupila kávu a využila parkovacího místa, což byla skoro povinnost, pokud jste na nějaké v San Francisku narazili.

Cítila se maličko omámeně. Jak událostmi posledních týdnů, tak vlastním uvědoměním. Chtěla, aby policie dopadla její matku. Chtěla vědět, jak Marla zabila Eugenii nebo jak zařídila její smrt. Chtěla, aby se vyřešila vražda Cherise.

Ale byla ráda, že má Jacka zpátky. A rozhodla se, že už nikdy nedovolí, aby je něco znovu rozdělilo.

Nikdy.

Cissy vešla dovnitř a za pultem uviděla Diedru a Rachelle. Obě měly plné ruce práce se zákazníky, tak se Cissy postavila do fronty. Na druhé straně kavárny uviděla Selmu usazenou u malého stolku u okna. Nic jiného ani nečekala. Před ní zkrátka nebylo úniku. Pokud se Cissy dostala někam blízko kavárny, Selma tam byla. Když Selma Cissy zahlédla, zamávala a vydala se k ní. Cissy v duchu zasténala. Nechtěla, aby se její „přátelství“ se Selmou dostalo do další úrovně.

„Ahoj,“ pozdravila Cissy a snažila se do svého hlasu dostat trochu nadšení, ale vůbec se jí to nepodařilo.

„Jsi pěkně vyfiknutá,“ poznamenala Selma. „Kam jdeš?“

Snažila se, aby otázka vyzněla bodře a živě a ne rovnou vlezle, ale stejně zabrnkala Cissy pořádně na nervy. „Mám obchodní schůzku s právníky.“

„Žádný džíny. Naprosto jasný, že tady nestrávíš odpoledne psaním.“ Selma byla hrdá na svůj pozorovací talent.

Cissy se dostala na řadu a Rachelle se na ni usmála. „Jako obvykle?“

„Prosím. A muffin. Máte ten jablečný z otrub?“

„Je tvůj.“

Cissy ustoupila stranou, aby počkala na svou objednávku. Selma se posunula s ní, jako kdyby byly staré kamarádky. Začala Cissy vyprávět, jak vždycky chtěla být spisovatelkou, ale pomýšlela spíš na to, že napíše román, než že bude přispívat do novin nebo do časopisů. Cissy přemýšlela, jestli náhodou tenhle fakt nepřivedl Selmu k zdánlivě hlubšímu zájmu o její osobu. Doufala ta žena, že jí bude pomáhat s psaním? Nebo v tom bylo něco jiného?

Rachelle podala Cissy její latté a talířek s muffinem a Cissy přešla k volnému místu u pultu obklopujícímu servírky. Doufala, že Selma to pochopí a vrátí se ke svému stolu. Ale Selma místo toho řekla: „Dojdu si pro kafe,“ a pak rychle odspěchala, aby si posbírala své věci a usadila se na stoličce vedle Cissy. Nějací hosté rychle zabrali Selmin stůl, a tak Cissy zůstala v nevítané společnosti. Rachelle zachytila její pohled a zatvářila se soucitně.

Když Selma zamrkala a podrbala se nad pravým okem, Cissy se toho snažila nevšímat. Ale když to udělala potřetí, musela se zeptat: „Je ti něco?“

„Snažím se posledních několik týdnů pít kafe bez kofeinu, ale z toho odvykání mě bolí hlava. Nejspíš to tak má být. Zdálo se mi, že jsem po kafi napjatá, ale tohle je skoro horší. Možná kdybych se zbavila svých problémů, všechno by bylo snazší.“

Otevřela Cissy dveře, aby se na její problémy zeptala, ale Cissy už teď litovala, že se nechala do rozhovoru zatáhnout. Cissy i tak měla o Selmě mnohem víc informací, než po kolika toužila, a tak jí na to neskočila. Ale Rachelle ano.

„Jaké máš problémy?“ zeptala se jako na povel.

„Ty nejhorší. Ty s muži.“

Diedra se na ni zadívala, ale tvářila se nevěřícně. „Ty máš problémy s muži?“ zavolala na ni přes hukot přístroje na espreso.

Cissy si uždíbla malý kousek muffinu. Bylo poledne, ale poslední dobou neměla vůbec chuť k jídlu, ať se snažila sebevíc.

„Jistě,“ přisvědčila Selma.

Bylo zvláštní slyšet, že Selma má nějaký vztah. Na babiččin pohřeb ani na setkání u Cissy doma si žádného muže nepřivedla. Jako Diedru tak i Cissy to překvapilo. Selma vypadala na člověka, co žije sám, na nezávislou ženu, která snad ani nemá zájem dát se s někým dohromady. Trochu ji zaskočilo, když si uvědomila, že si udělala o Selmě závěry podobné těm, které si utvořily Sára s Larissou o ní samotné.

„Jak uvěříte muži?“ zeptala se najednou Selma, jako kdyby to opravdu chtěla vědět. „Myslím tím naprosto a zcela.“

Rachelle se na ni zadívala. „To je otázka za milion dolarů.“

„Všechny máme potíže,“ prohlásila Diedra.

„Možná mu musíš trochu důvěřovat,“ ozvala se Cissy.

„Věříš svému manželovi?“ Selma se na ni zvědavě podívala.

Cissy si oprášila ruce, protože s jídlem skončila, i když dobrou třetinu muffinu nechala na talířku. „V manželství je to důležité,“ prohlásila a sklouzla ze stoličky.

„Ale věříš mu?“ chtěla vědět Selma.

Diedra a Rachelle pozorně poslouchaly, jako kdyby taky čekaly na Cissyinu odpověď. „Ano, věřím. Chvilku to trvá. Chci říct, že manželství je… dřina. Ale máme syna a domov. Jsme spolu.“

Zdálo se, že Selma o tom přemýšlí. „Já bych ho chtěla mít víc u sebe. Domov…, no… nebyla by to nádhera?“

„Ty máš dva domovy,“ podotkla Rachelle k Cissy. „Pokud tě tvoje kamarádka, realitní makléřka, nepřesvědčí a ty ten babiččin dům neprodáš.“

Cissy zavrtěla hlavou. „Ten dům nikdy nebyl můj domov. Chci říct, že jsem v něm bydlela, když jsem byla malá, ale nebyl to ‚domov‘, jestli chápete, co myslím.“

„Ale je to bezva barák,“ vložila se do hovoru Deidra s překvapivou vášní. „Musíš tam bydlet. Spousta z nás takovou šanci nikdy nedostane.“

„Nebyla to taková pohádka,“ vyvedla je z omylu Cisssy. „My Cahillové máme trochu potíže s pocitem štěstí.“

Odešla dřív, než mohl rozhovor pokračovat. Vždycky jí bylo nepříjemné, když mluvila o své rodině. Vyšla ven, vytáhla sluneční brýle a nasadila si je na nos. Slunce bylo jasné, i když to vypadalo, že se blíží hradba mraků. Po šedé mlze, kterou zažívali poslední týdny, si paprsky s radostí vychutnávala. Obrátila obličej vzhůru a zhluboka dýchala. Některé starosti ji se změnou počasí opustily.

Ona Jackovi věřila. Opravdu. Milovala ho a cítila se s ním v bezpečí. Na tom jediném záleželo.

A pak si v boční ulici všimla neoznačeného auta i dvou policistů v šeru vozu. Motor běžel a vůz stál čelem k ní v druhé řadě vedle zaparkovaných aut. Takže ji sledovali i do kavárny a bezpochyby za ní pojedou až k právníkům.

Vlastně nevěděla, jaký z toho má mít pocit. Jistě, chránili ji, ale bože… Jako kdyby se jednalo o víc než o hlídání… Skoro jako by ji podezřívali…

Cissy podrážděně došla ke svému autu, otevřela dveře, nastoupila a nastartovala. Zařadila se do proudu vozidel a dívala se, jak auto za ní vyjelo, ale bylo o několik vozů pozadu.

„Vopruz,“ zamumlala a přemýšlela, jestli Paternovo tvrzení, že ji chrání, nebylo jen zástěrkou pro něco jiného.

+++++

Jack utřel zbytky oběda Bryanovi z obličeje, vytáhl ho ze stoličky a postavil ho na zem, kde okamžitě začal honit Coco, která hned odběhla do obývacího pokoje.

Uklidil v kuchyni, pak složil kočárek a opřel ho o stěnu. „Tak pojď, Bryane,“ zavolal na svého syna, který pronásledoval Coco z místnosti do místnosti. „Zajdeme do parku, než sluníčko zaleze za mraky.“

Coco si s Bryanovým běžeckým uměním starosti nedělala. Uši i ocas měla sklopené a velmi snadno utíkala svému podivnému pronásledovateli.

Když Bryan zaslechl otce, zamířil k němu a popadl ho za nohu, aby neupadl.

Jack ho zvedl do náruče a volnou rukou vzal kočárek.

Vydali se ke dveřím ve chvíli, kdy někdo zazvonil. „Tanya,“ vzpomněl si nahlas. Postavil Bryana Jacka na zem a otevřel dveře. Ale nebyla to chůva. Byl to jeho otec.

„Tati?“

Jonathan zvedl ruce nad překvapeným tónem synova hlasu. „Nic se neděje. Vím, že ses nastěhoval zpátky a nebyl jsi v kanceláři, tak jsem se tu zastavil.“

„Tys volal do kanceláře?“

Jonathan se sehnul k Bryanovi, ale ten odběhl znovu prohánět Coco.

„Chtěl jsem tě pozvat na oběd,“ prohodil nenuceně Jonathan.

„S Bryanem jsme si dali tuňákový sendvič. Hlídám ho, protože Cissy šla na schůzku s právníky kvůli Eugeniině majetku.“

„Kdy se vrátí?“

„Za pár hodin.“

„A co Tanya?“

Jack se na otce dlouze zadíval. „Teď nemůžu, tati. O co jde?“

„Jen jsem si s tebou chtěl popovídat. Je to zločin?“

Jack si v řeči svého otce nevšímal obranného tónu. Otce znal dobře a byla jen otázka času, než se dostane ke skutečnému důvodu své návštěvy. Obvykle míval postranní motivy. Někdy menší, někdy větší.

„Jsme s Bryanem zrovna na odchodu, jdeme do parku. Samozřejmě se k nám můžeš přidat.“

„Ne, ne. Zdržím tě jen pár minut. Počkej chvilku s tím parkem a budeme v pohodě.“

Jack se podíval na Bryana, který pobíhal za fenkou. „Chceš pivo?“ zeptal se otce. Řekl si, že radši vyslechne Jonathana teď, než by rozhovor odkládal na později.

Jonathan přijal láhev s dlouhým hrdlem. „Mluvil jsem s investory do ropných nalezišť v Jižní a Střední Americe. Shánějí boháče spolu s pracovními skupinami. Víš, co myslím?“

„Hledáš investory do pochybného vrtání?“ Otec pumpnul Jacka o peníze víckrát, než by dokázal spočítat, a vždycky sliboval báječnou návratnost jeho investice. Jack se z toho většinou dokázal vyvléknout, ale Jonathan vždycky přišel s něčím novým.

„Zprostředkovávám některé dohody. Myslel jsem, že bys možná chtěl nastoupit v pravou chvíli.“

„Musel bych to probrat se Cissy a teď to pro nás není nejvhodnější doba. Musíme vyřešit spoustu věcí, myslím finančně, s její rodinou.“

Jonathan zachmuřil obličej. „Hrozně nerad bych tě o tohle připravil, synku.“

Jack se vyhýbavě usmál. Nechal několik minut otce pořádně vymluvit, až se Bryan unavil honěním Coco, a vrátil se k nim. Chytil Jacka za nohu a vzhlédl.

Jack svého syna zvedl, když Jonathan zrovna říkal: „Myslel jsem, že bys ve svém časopise mohl otisknout můj krátký profil. Že bych rozjel reklamu. Bylo by skvělý, kdybys i ty byl součástí toho všeho.“

Jack už od svého otce slyšel spoustu záměrů na rychlé zbohatnutí, některé byly opravdu dobré, ale většinou za moc nestály. Naneštěstí i na těch, které měly úspěch, Jonathan nikdy neprofitoval, protože by musel počkat až do výnosného konce. Dlouho předtím, než se tak stalo, se už ale honil za jiným nápadem a jiným snem. Občas se do toho pustil i jeho bratr, tedy alespoň okrajově. Oba věřili, že za rohem na ně čekají „velký prachy“.

„Je to zkrátka ohromná příležitost,“ řekl Jonathan asi potřetí. Tehdy Bryan spustil jako kolovrátek: „Do parku. Půjdem do parku. Do parku. Do parku!“

„Za chviličku,“ přerušil ho Jonathan maličko nervózně a pak se pustil do dalších podrobností.

Bryan mu odpověděl: „Hned, hned, hned!“

„Bryane Jacku,“ obořil se na něj Jonathan. Pod Jonathanovou dobrosrdečností zaslechl Jack nervózní napětí. Tenhle poslední obchod pro něj musel být důležitý, ale vlastně to byly všechny.

„PŮJDEM!“ naléhal Bryan na Jacka.

„Slíbil jsem, že ho vezmu do parku,“ vysvětloval Jack Jonathanovi. „Vážně musíme vyrazit, jestli tam vůbec máme jít.“

„Odložte to na zítra.“

„Je docela důležitý dodržovat sliby,“ podotkl Jack.

Jonathan dal obličej blízko k Bryanovi: „Tak dobře, mladý muži. Proč si nenajdeš nějaké hračky? Tatínek bude za chviličku hotový.“

„Ne, dědo.“

„Neříkej mi ne.“

Bryan se zamračil.

„A nezapomeň, že mrzutí kluci nechodí nikam.“

„Tati,“ napomenul svého otce Jack, když Bryan začal natahovat jako siréna.

„Nemůžeš mu ustupovat,“ poučil ho Jonathan. Rozčiloval ho sílící nářek. „Nikdy se nic nenaučí!“

„Kromě opakovaného pocitu zklamání?“

„Kdy si můžeme pořádně promluvit?“ chtěl vědět Jonathan. „Tohle je pro mě důležitý, Jacku.“

„Tati…“ Jack se snažil utišit svého syna, jehož nevole se změnila v slzy. Jonathan rozhodil ruce, jako kdyby se proti němu všichni spikli. Vtom někdo zazvonil.

Tentokrát našel Jack na verandě Tanyu. „Přišla jsem si pro svůj šek,“ vypravila ze sebe nejistě.

Bryan k ní natáhl ruce, jako kdyby byla jeho zachránkyně, a Jack ho trochu zdráhavě podal chůvě, která ho začala konejšit. „Tady to máš,“ prohlásil Jonathan s úlevou, když klučík přestal plakat.

„Půjdem!“ řekl Tanye. „Do parku!“

Obrátila se pohledem na Jacka. „Chcete, abych ho vzala do parku?“

„Ne, to je v pořádku. Jsme právě na odchodu. Nemusíte.“

„Darovanému koni na zuby nekoukej,“ prohlásil Jonathan a usmál se na Tanyu. K Jackovi dodal: „Neříkal jsem ti, že je skvělá?“ Rád si přisvojoval zásluhu, že ji objevil.

„Mně to nevadí,“ ozvala se.

„Je to chůva,“ prohlásil Jonathan, jako kdyby byl Jack nejnatvrdlejší člověk na světě.

Jack se chystal vysvětlit, že Tanya už pro ně nepracuje, když zachytil její pohled. „Já s ním půjdu moc ráda,“ řekla, objala Bryana a usmála se. „Je to bezva kluk. A vy máte práci. Vůbec o nic nejde.“

„Opravdu? Dneska není zrovna v nejlepší náladě,“ varoval ji Jack.

„Myslím, že to zvládnu.“

„Jste milá mladá dáma.“ Jonathan se na ni nadšeně zadíval.

Jack podal Tanye šek a pak jí pomohl odnést kočárek k jejímu autu. Připoutali Bryana do sedačky, kterou používala. „Vrátím vám ji, protože jste ji koupili,“ řekla mu.

„Je mi líto, že to nevyšlo.“

Tanya pokrčila rameny. Bryan mu zamával ze zadního sedadla bočním okénkem, Jack se zhluboka nadechl a vrátil se k otci, který se okamžitě a s velkým nadšením pustil do hovoru o svém novém riskantním podniku. Jack si v duchu přál, aby byl mohl jet s Tanyou a Bryanem, a nedával tak docela pozor, protože přemýšlel, kolikrát už takovouhle scénu s otcem sehrál. Bylo to náročné. Jonathan nakonec odešel s pocitem, že Jack není „týmový hráč“, protože nevložil peníze do jeho nejnovější investiční příležitosti.

Nicméně Jack souhlasil s bezplatnou reklamou ve svém časopise a Jonathan nerad, ale přeci jen skončil. Zdálo se, že to chce ještě jednou zkusit, ale Jack ho doprovodil k autu. Jedním okem mžoural do slunce, které se pralo s postupujícími temnými mraky. Jack se podíval na hodinky a začal si dělat starosti. Jak dlouho je Tanya pryč?

„Kluk je v dobrých rukách,“ ujišťoval ho otec, když nastupoval do auta. „Nedělej si o Tanyu starosti.“

Jack pozoroval otce, jak odjíždí ulicí. Neměl Tanyino číslo na mobil. Přemýšlel, jestli by neměl zajet do blízkého parku a podívat se po nich. Temné mraky vítězily, polykaly slunce a obloha tmavla, jako kdyby se blížila noc. Všechno nasvědčovalo tomu, že se každou chvíli spustí z nebe liják.

Jack si připomínal jednu věc, ve které měl otec pravdu: Tanya byla schopná chůva. Cissy s ní měla problémy jen z osobních důvodů. Nemělo to co dělat s její láskou nebo péčí o Bryana. Ale hrozně si přál, aby se už vrátila zpátky. Když uběhlo dalších patnáct minut a první velké, těžké kapky smáčely zem, Jack měl čekání právě tak dost. Popadl bundu a rozhodně zamířil ke dveřím. Než se stihl nasoukat do džípu, Cissyino auto zajelo na cestu a vjelo do garáže. Jack se k ní vydal a dostihl ji, když vystupovala z vozu.

„Bryan je ve tvém autě?“ zeptala se.

„Ne.“

„Tys ho nechal v domě?“

Z nebe se spustil liják, kapky pleskaly o chodník a odskakovaly jako stříbrné kuličky. Jack se vmáčkl do garáže vedle Cissy a oba pozorovali průtrž mračen, zatímco Jack vysvětloval: „Bryan je v parku s Tanyou.“

„S Tanyou?“

„Stavil se tu táta a Tanya si přišla pro šek. Táta se mnou chtěl o něčem mluvit, tak se nabídla, že ho vezme do parku, a já ji nechal. Právě jsem se za nimi chtěl rozjet.“

„Jak dlouho jsou pryč? Snad ho dala do auta dřív, než začalo pršet.“ Cissy popadla kabelku a pak se znovu zadívala na déšť. „Pojedu s tebou.“

„Možná bys tu měla zůstat, kdyby se vrátila.“

„Ten park není daleko. Jestli ji mineme, počká.“ Rozběhli se k Jackovu autu, ale stejně promokli. „O čem chtěl tvůj táta mluvit? O bažinách na Floridě?“

„V podstatě ano,“ přitakal Jack a oba nastoupili do auta. Cissy v jeho hlase zaslechla odevzdanost. Věděl moc dobře, stejně jako ona, že jeho otec je prvotřídní cvok.

Když nastupovali do džípu, neoznačené policejní auto vyjelo zpoza rohu. Oba se na něj podívali, než se vydali na krátkou cestu k parku. Ale Tanyino auto nikde neviděli.

Park objeli, hleděli skrz stříbrný déšť, který se před nimi snášel ve vlnících se provazech. Nikdo tam nebyl. Parkoviště byla prázdná a s příchodem deště bylo celé místo opuštěné.

„Mohli jít do jiného parku?“ zeptal se Jack.

„Tenhle by byl první na řadě. Tanya vždycky volí cestu nejmenšího odporu. A tady ten je nejblíž. Můžu si zavolat z tvého mobilu?“ Jack jí ho podal a Cissy zpaměti vytočila Tanyino telefonní číslo. Několikrát zazvonil a pak Tanyin hlas oznámil, aby volající nechal vzkaz. Cissy zavěsila a zavolala jí znovu, protože doufala, že by Tanya mohla na naléhání druhého zavolaní reagovat, zvlášť když přišlo tak brzy po tom prvním. Ale opět se dostala jen do hlasové schránky. Po pípnutí řekla: „Tanyo, tady je Cissy. Vím, že je Bryan s tebou, ale leje jako z konve. Můžeš ho odvézt domů? Díky, že se o něj staráš, ale máme nějaké povinnosti. Opravdu ho potřebujeme mít doma. Co nejdřív.“

Zavěsila a snažila se potlačit narůstající paniku. Jack se tvářil vážně. „Chceš, abych tě odvezl zpátky domů?“

„Vůbec nechápu, kde jsou.“ Přitiskla si pěst na rty. „Měla ho odvézt domů hned, jak začalo pršet. Bryan by měl být doma.“

„Není o pět bloků dál ještě jeden park? Má víc houpaček.“

„Ano…“ Cissy měla pocit, jako by měla dech lapený v plicích.

„Pojedeme tam,“ rozhodl Jack a účastně se na ni podíval. „Tanya se o něj dobře stará. Možná šli na zmrzlinu nebo tak něco.“

Cissy nic neříkala. Nikdy neměla dovolit, aby se Tanya stala Bryanovou chůvou, nikdy neměla poslouchat Jonathana. Ten člověk neuměl vůbec odhadnout charakter. Ani zdaleka! Byl v tom nejhorší. Podvodník. Děvkař. Nejspíš se opravdu s Tanyou zapletl!

A teď se jim ztratil syn!

Bojovala proti vlně hysterie. Nepanikař. Nešil. Tanya nebyla dokonalá, ale Bryana milovala. O tom nikdy nepochybovala.

„Jak to šlo u právníků?“ zeptal se Jack.

Věděla, že se jen pokouší odvést pozornost a nedovolit jí, aby propadla panice, ale to jen prohloubilo její úzkost. „Šlo to dobře. Strýc Nick je vykonavatelem závěti, ale to jsme už věděli. Tamhle jsou!“

Clonou deště zahlédla Cissy ženu nesoucí batole zabalené do tmavého kabátu. Pospíchala po chodníku podél druhého parku.

„To není Bryanův kabát,“ uvědomila si Cissy a pocit úlevy ji rychle opustil.

„A není to Tanya.“

Jack otočil auto a zamířil zpátky k domu. Než zaparkoval, Cissy vyletěla z auta a vběhla do domu.

Bryan nikde nebyl. Ani Tanya.

„Kam ho ještě mohla Tanya odvézt?“ zeptal se jí.

„Nikam. Počkej…, snad do svého bytu?“ Cissy vyběhla ze dveří.

„Máš její adresu?“

Vydrmolila ji a Jack otočil džíp. Tanya bydlela za letištěm. Nebylo to tak daleko, ale zdálo se, že provoz jim schválně brání, aby se rychle dostali ke svému cíli.

Cissy už to nedokázala vydržet. Při každém zdržení se jí chtělo křičet.

„No tak… dělej…“

Několik kilometrů jeli mlčky. Jack se proplétal hustým provozem a Cissy se pokoušela uklidnit. Nakonec tiše přiznala: „Nedává to smysl. Tanya by Bryana k sobě domů nevzala. Proč by to dělala? Stavili se tam jen jednou, když si Tanya jela pro nové oblečení, protože šla na poslední chvíli na rande.“

„Kam jinam se chceš podívat?“

„Ne, ne. Jeď dál. Musíme se tam dostat. Já nevím! Já chci jen svého syna. Chci, aby byl v pořádku.“

„Nic mu nebude.“

„Jak to víš?“ Byla na pokraji hysterie.

„Je s Tanyou. Stará se o něj.“ Jack větu vyslovil, jako by to byla modlitba.

Blízko bytového komplexu prudce zastavili, až zaskřípěly pneumatiky. Cissy přehlédla parkoviště. „Tamhle je Tanyino auto!“ Na parkovišti nebylo žádné volné místo, takže Jack musel kroužit kolem bloku a hledat místo. Déšť bubnoval do předního skla a pršelo tak hustě, že se zdálo, jako by projížděli myčkou aut. „Blbý počasí,“ zamumlal.

„Pusť mě ven!“ Cissy sevřela prsty kolem kliky.

„Počkej chvíli.“

„Prosím tě, Jacku…“ Drkotaly jí zuby.

„Klid, Ciss. My ho najdeme.“

Jack vmáčkl džíp na zákaz zastavení. „Ať si trhnou,“ zamumlal a zatáhl ruční brzdu. Cissy prudce otevřela dveře. „Já tam půjdu,“ řekl jí. „Ty zůstaň…“

„Ani náhodou!“ Doslova přeletěla ulici k šedé krabicovité zrůdnosti, kterou jistě postavili koncem šedesátých nebo začátkem sedmdesátých let, takže se ho ještě nedotkla novější, přísnější omezení při městském plánování.

Smáčel ji déšť, až byla na kost. Doběhla k železné brance, která vedla do vnitřního dvora. Branka měla původně automatický zámek, takže návštěvník musel zazvonit, aby ho někdo bzučákem pustil dovnitř, ale zámek byl zničený a vypadal, že nefunguje už dost dlouho.

Cissy prošla dál a Jack se držel za ní. Pospíšila si k Tanyinu bytu a otočila koulí na dveřích. Bylo zamčeno.

„Tanyo!“ Cissy vší silou zabušila na dveře. „Jste tam? Tanyo! Otevřete!“

Chvilku čekala se zatajeným dechem. Pak Jack pěstmi zabouchal na dveřní výplň a zakřičel ještě hlasitěji: „Tanyo! Tady je Jack a Cissy. Jste v pořádku? Snažili jsme se vám dovolat.“

Zaslechli, že se nalevo od nich se skřípěním otevřelo okno. „Hej,“ nabručený ženský hlas zavolal ze sousedního bytu. „Pokoušíte se vzbudit mrtvé? Já pracuju na noční. Nechte toho.“

„Tady bydlí moje chůva. Má mého syna,“ vyhrkla Cissy. „Nemůžeme se jí dovolat. Jsem k smrti vyděšená, že se něco stalo.“

„Neztrácejte hlavu. Mám náhradní klíč. S Tanyou jsme si ho vyměnily, kdyby se něco přihodilo. Řekla bych, že se to právě stalo.“

Cissy přešlapovala z nohy na nohu. Chtěla na tu ženu zakřičet, aby si pospíšila. Jack stál u dveří jako stráž, ruce měl založené a tvářil se napjatě.

Nakonec asi třicetiletá žena otevřela své dveře, rukou si prohrábla rozcuchané vlasy a zamžourala na Cissy a Jacka. „Venku musí ale lejt.“

„Prosím…,“ zašeptala Cissy.

„Dobře, dobře. Vypadáte docela neškodně.“ Přejela Jacka očima a rozpačitě si uhladila župan. Klíč jim nedala, ale sama otevřela Tanyiny dveře.

Cissy vrazila dovnitř, ale Jack byl ještě rychlejší. Než mohla zareagovat, popadl ji a přitiskl její obličej na svou hruď. „Běžte ven,“ přikázal sousedce. „Tohle je místo činu.“

„Cože?“ zalapala po dechu Cissy. Vytrhla se Jackovi a odstrčila ho stranou. Sevřel ji strach. Místo činu? „Bryane?“ zašeptala zlomeně.

Ale po jejím synovi tam nebylo ani památky.

Místo toho uprostřed místnosti ležela na zádech Tanya.

Mezi jejíma překvapenýma očima zel temný, hrozivý otvor po kulce.

18

„Kde je Bryan?“ vykřikla Cissy. Srdce se jí rozbušilo a měla pocit, že omdlí. Ach bože, ach bože, ach bože! Musí tu být. Musí. Zírala na Tanyino tělo, na krev vytékající z černého otvoru na čele i na nevidomé oči civící na strop jejího skromného bytu.

„Ach bože…,“ vydechla sousedka a ustoupila, ale Cissy začala probíhat místnostmi, pátrala a očima prohlížela každý kout i škvíru uklizeného malého bytu.

Musí tu být. Musí!

„Zavolejte 911,“ přikázal Jack couvající sousedce.

„Bryane,“ křičela Cissy. Do hlasu se jí vloudilo zoufalství. Kukačky na krbové římse hlasitě tikaly. Proletěla podruhé krátkou chodbou a otevřela dveře šatny v ložnici. Nic nenašla, a tak padla na kolena a nakoukla pod postel. Ukrývaly se tam kufry a plastový vak s letním oblečením, ale žádné dítě.

„Bryane, kde jsi?“ zašeptala.

Co kdyby tu nebyl?

V bytě nebylo tolik míst, kde by se mohl schovat.

Co když…, ach bože… Nedokázala na to ani pomyslet, ale co když člověk, který zastřelil Tanyu, unesl Bryana? Takhle nemohla uvažovat. Ještě ne. Vstala a rozběhla se do maličké koupelny. Srdce jí bušilo, protože se bála, že na chladném porcelánu uvidí jeho neživé tělíčko, ale odtáhla koupelový závěs tak prudce, až ho málem vytrhla z kovových háčků.

„Podívám se venku,“ zavolal na ni Jack.

Kromě jasně patrné skvrny od rzi byla vana prázdná. Cissy málem klesla na kolena. Nevěděla, jestli ji to má uklidnit nebo přidělat ještě větší starosti. Chtěla jen zpátky svého syna.

Prosím, prosím, prosím, ať je v bezpečí. Ať ho najdu, modlila se tiše, vrátila se do kuchyně a oči přitom odvracela od Tanyina těla. Otevřenými posuvnými dveřmi zahlédla Jacka na malém dvoře, kde byl uložený reznoucí gril a květináče s uvadlými loňskými rostlinami. Lilo jako z konve. Ale nikde nebyl maličký chlapec.

Potlačila svůj strach. Ten, kdo zabil Tanyu, by nevzal Bryana. Neublížil by mu. To nedávalo smysl.

Nebo ano?

Její duše se dotkl chlad temný jako půlnoc.

Jack se vrátil zpátky a potřásl hlavou. Čelisti měl sevřené a obličej napjatý. „Podíval jsem se do jejího auta. Nebylo zamčené. Nic.“

„Musí tu být,“ prohlásila, jako by chtěla přesvědčit sama sebe. „Musí.“ Prudce otevřela dveře komory a doufala, že se její dítě objeví. Police zaplňovala košťata, čisticí prostředky, hadry a nějaké jídlo v konzervách.

Jack ji popadl za ramena, ale ona dál zírala do prázdné komory. „Není tady.“

Málem se pod ní podlomila kolena. „Ach ne,“ zašeptala nevěřícně.

Celý Cissyin svět se rozpadl. Jak je možné, že dovolila, aby jejího syna pohltila tak strašlivá noční můra? Jak to, že dovolila, aby se dostal do nebezpečí? Jestli se Bryanovi něco stane… Ach bože, takhle nesměla uvažovat. Nebude na to myslet. „Musíme ho najít!“ Kde? Ach bože, kde je? Nemohla dýchat, sotva něco slyšela přes panický tlukot vlastního srdce.

Jack ji k sobě přitiskl a zašeptal jí do ucha: „My ho najdeme, Ciss. Slibuju.“

Naplnily ji zlost a marnost. „Jak jsi mohl dovolit, aby šel Bryan s Tanyou?“ obořila se na něj a otočila se připravená kohokoli udeřit i obvinit.

Trhl sebou. „Nech toho, Cissy. Teď ne.“

„Ale já tě varovala. Říkala jsem ti, že je…, je…“

„Říkala jsi, že jí věříš,“ připomněl jí. Její vlastní slova se k ní teď vracela a ona věděla, že má pravdu.

„Ach,“ zašeptala a zajíkala se. „Já se hrozně bojím. Příšerně se o Bryana bojím.“ Udělalo se jí špatně, ale věděla, že Jack má pravdu. Bryan se ztratil a nejspíš byl ve spárech toho, kdo zavraždil Tanyu. Hlavou jí táhly děsivé představy o jejím vyděšeném synovi – jak se svíjí v bolestech, strachy, je ztracený a opuštěný. Bude ji hledat a ona tam nebude. Z očí jí vytryskly slzy. Celou ji prostoupil chladný strach. Jack ji zavedl do obývacího pokoje.

„Najdeme ho. Bude v pořádku. Musíš tomu věřit, Cissy. Ano?“

Přikývla a snažila se být silná.

„Zavolala jste policii?“ chtěl vědět Jack, když se zadíval na sousedku, která se vrátila.

„Já…“ Zavrtěla hlavou.

„Ach proboha!“ Jack popadl telefon a vyťukal číslo.

Cissy se podívala na Tanyino tělo roztažené na koberci. Pod ním se dělala kaluž krve. Bylo to druhé tělo, které za poslední měsíc viděla. Podobalo se babiččinu. Cissy se zvedl žaludek a dávila se, až se málem pozvracela. Pálilo ji v hrdle. Co se to tu stalo? Proč Tanya ukradla její dítě a skončila mrtvá? To nedávalo žádný smysl.

Marla… Za tím je ona… Víš to. Je šílená.

Žilami jí projel nový strach.

Marla by Bryanovi neublížila. Ne vlastnímu vnukovi…

Ale myslíš si, že zabila babičku, ne?

A Roryho, vlastního bratra?

A co Cherise?

Proč by se zastavila tady?

Proč by nezabila Tanyu a taky Bryana?

„Ne!“ snažila se popřít své nejčernější myšlenky.

Jack držel u ucha mobil a rázem zpozorněl. „Cože?“ řekl, ale než stačila odpovědět, uslyšela hlas vycházející z mobilu. Operátorka na lince 911.

Jackovy modré oči byly vážnější, než je kdy viděla. Zíral na ni, ale hovořil do sluchátka. „Tady je Jack Holt. Chci nahlásit vraždu. Jedna žena je mrtvá a ztratilo se jedno dítě. Oběť je Tanya Watsonová, naše chůva. Leží mrtvá ve svém bytě. Zdá se, že ji někdo zastřelil a… a byla s mým, s naším synem Bryanem Jackem Holtem. Ztratil se. Cože? Adresu?“ Podíval se na Cissy, která ji tupě odříkala, Jack ji zopakoval a pak dodal: „Pošlete ambulanci a pomoc. Potřebujeme pomoc… Ach…, počkejte…“ Dveřmi se podíval na parkoviště, kde na volné místo zajíždělo auto.

Cissy poznala neoznačený policejní vůz a muže uvnitř si pamatovala, protože to byli titíž, co stáli před jejím domem a všude ji sledovali.

„Jsou tady,“ řekl Jack a zavěsil ve chvíli, kdy oba muži vyletěli z auta s tasenými zbraněmi a z obličeje jim vyzařovalo odhodlání.

Déšť pomalu ustával, když Latinoameričan s krátkými vlasy a ošlehaným obličejem zařval: „Všichni ven!“ jakmile došel k otevřeným dveřím. „Hned! Ach bože.“ Přidřepl vedle těla a snažil se nahmátnout pulz, pak vzhlédl ke svému kolegovi a potřásl hlavou. „Mrtvá. Ohlas to a uzavři to tady. Pak vyzpovídej sousedy, jestli něco neslyšeli. A zavolej Paterna.“

„Už ho volám,“ odpověděl druhý, podsaditější detektiv a přitiskl si mobil k uchu.

„Náš syn se ztratil,“ řekl Jack. „Byl tu s Tanyou a my ho nemůžeme najít.“

„Hledali jste ho?“

Jack přikývl.

„Musíte pryč z bytu… Prosím počkejte venku.“

„Ale on tu není,“ skočila mu do řeči Cissy. „Prohlédli jsme to tu. Musíme ho najít.“

„Já se podívám ještě jednou, ale vy musíte pryč. Tohle je místo činu.“ Rukou pokynul Cissy i Jackovi. „Za chviličku si poslechneme vaše prohlášení… Jo!“ začal mluvit do telefonu, když vešel do místnosti, „O’Riley.“ Odříkal číslo svého služebního odznaku a pak prohlásil: „Detektiv Perez a já jsme na místě a vypadá to na vraždu. Mrtvá osoba ženského pohlaví. Jsme na místě první. Sledovali jsme Cissy a Jacka Holtovy.“ Podíval se na Jacka, který postával blízko dveří. „Jméno oběti?“

„Tanya Watsonová,“ odpověděl Jack. Tvářil se vážně, rty měl sevřené na tenkou čárku a obličej napjatý. „Naše chůva. Už jsem to oznámil.“

O’Riley přikývl.

Cissy se opřela o venkovní zeď a snažila se jasně přemýšlet a vzchopit se, ačkoli se chtěla sesypat na milion kousíčků. Nemohla si to však dovolit. Neměla čas. Musela zachránit svého syna. Ale před čím? Před kým?

Detektiv zavrčel: „Tanya Watsonová je mrtvá… Cože? Neznám všechny podrobnosti. Právě jsme dorazili na místo. Holtovi říkají, že se ztratilo jejich dítě. Prý bylo s obětí.“ O’Riley se otočil zpátky k Cissy a Jackovi, zadíval se na ně nad tenkými drátěnými obroučkami svých brýlí a Jack přisvědčil. „Jo, je to tak,“ řekl Paternovi. „Dobře, máme to tu pod kontrolou, ale potřebujeme víc lidí, nejen pro vyšetřování, ale i pro pátrací akci. Spolehněte se.“

Zavěsil a Jackovi i Cissy oznámil: „Na cestě už jsou posily. Ještě vydržte.“ Stiskl jiné tlačítko a vedl rozhovor podobný tomu prvnímu.

Okolí prořízlo houkání sirén. Poprvé si Cissy všimla, že sousedé vykukují z oken nebo stojí na chodbách. Ulicí se hnalo víc a víc pohotovostních vozidel.

Všechno vypadalo tak podivně, jako ve snu.

Nad hlavami jim zaburácelo letadlo vzlétající z nedalekého letiště.

O’Riley řekl do telefonu: „Až se sem dostane tým, začneme se sousedy a místem činu… Provedu.“ Zavěsil a obrátil se na Cissy, Jacka a Tanyinu sousedku. „Budeme od vás všech i od sousedů chtít prohlášení. Bydlíte vedle?“ zeptal se sousedky, která se představila jako Corinne Glennová.

„Ano.“

„Slyšela jste výstřel?“

„Ne… No, možná. Nejsem si jistá.“

„Jak to?“ zeptal se O’Riley.

Cissy tomu nemohla věřit. Všichni jen stáli na kryté verandě a kladli otázky, zatímco někdo ukradl její dítě. „Nebudete hledat mého syna? Musíme začít hned! Musíme ho najít! My… nemůžeme tu jen tak stát a bavit se. Ten, kdo ho sebral, uniká. Copak to nevidíte? Ten, kdo zabil Tanyu…“ Hlas se jí zlomil. „Ten, kdo to udělal, kdo ji zastřelil, ten… ten sebral Bryana. Vzal mé dítě!“ Hlas jí postupně stoupal a ona rychle zalapala po dechu, takže si téměř nevšimla, že dorazil policejní vůz a muži v uniformách kolem celého místa natahovali pásky. Další sirény. Další policejní auta. Na parkovišti se skřípěním kol zastavila ambulance.

O’Riley přikývl a oči za brýlemi měl plné účasti. „To se snažíme dělat, paní Holtová. Ale potřebujeme nějaké informace. Jestli budete trpělivá…“

„Trpělivá? Zbláznil jste se? Na trpělivost nemáme čas. Kdo ví, kde je mu konec a co se s ním děje!“ Snažila se potlačit slzy a zároveň bojovala s tím, aby se nezhroutila úplně. Horečnatě přejela pohledem z policisty na Jacka. „Jacku, řekni jim to.“

„Každá minuta může rozhodnout,“ pronesl Jack ponuře.

„Jsme si toho vědomi, pane. Jakmile zajistíme místo činu, začneme obcházet všechny byty. Věřte mi, pane a paní Holtovi, že vaše dítě chceme najít.“

Dovnitř do Tanyina bytu, na místo, které nazývala domovem, proudili vyšetřovatelé a nosili si tam vybavení. Cissy tu dívku politovala. Ale proč Tanya odvedla Bryana k sobě domů? Proč její dítě unesla? Dorazili další specialisté, důstojníci se na místě jen hemžili a uniformovaní strážníci udržovali zvědavce v bezpečné vzdálenosti. Cissy cítila, jak odtikávají vteřiny jejího života. K její hrůze dorazila i dodávka zpravodajství a zaparkovala v podivném úhlu na ulici. Média tohle považovala za zprávy. Tohle. Její nejhorší noční můru. „Prosím,“ zašeptala.

„Detektiv Paterno je na cestě,“ řekl Perez.

O’Riley dodal: „Tak paní Glennová. Slyšela jste výstřel?“

„Něco jsem slyšela. Hlasitou ránu. Spala jsem. Pracuju na noční. Myslela jsem, že vystřelil výfuk auta nebo že to bylo něco v televizi. Neuvědomila jsem si…“ Očima zabloudila otevřenými dveřmi do bytu, kde na zeleném koberci ležela Tanya. „… já jsem to netušila.“

„Neviděla jste dítě?“

Žena zavrtěla hlavou.

O’Riley se vrátil do bytu a Perez se zeptal: „Všimla jste si něčeho nebo někoho? Osoby? Auta?“

„Ničeho.“

Cissy ucítila, že ji Jack objal kolem ramen.

„Které auto patří oběti?“

„Tamhleto. To malé subaru.“ Jack ukázal na auto zaparkované na svém místě.

„Ano, to je ono…, ale…“ Cissy se zadívala na auto. „Tanya má vždycky vzadu dětskou sedačku. Nikdy jsem její auto bez ní neviděla. A neviděla jsem ji ani nikde v bytě.“

„Byla v jejím autě, když si odpoledne vyzvedla Bryana,“ potvrdil Jack.

„Myslíte, že vrah si dělal starosti se sedačkou?“ pochyboval O’Riley.

„Někdo ano. Někdo, kdo ukradl mé dítě,“ prohlásila.

Zdálo se, že jí nevěří. Znělo to šíleně. Ten člověk zabije Tanyu a pak nezapomene vzít autosedačku, aby unesl Bryana.

Cissy měla dojem, že umírá. Třásla se, drkotala zimou a po tvářích jí stékaly slzy. Kde je milované, drahé dítě? Dobrotivý Bože, prosím, ať se mu nic nestane!

„Budeme potřebovat fotografii vašeho syna.“

„Jednu mám,“ řekl Jack a ze zadní kapsy vytáhl peněženku. Průhledné okénko vyplňoval obrázek smějícího se Bryana, který udělali minulé Vánoce. Vytáhl ho a podal O’Rileymu.

Cissy se sevřelo srdce.

Kdo to jejímu dítěti mohl udělat? A proč, ach bože, proč?

Podlomila se jí kolena, ale Jack ji zachytil, pevně ji sevřel a pomohl jí postavit se rovně. Ve vzdáleném a vyděšeném koutu mysli uvažovala, jestli svého broučka ještě někdy uvidí. Ochromovaly ji hrůza i zoufalství.

Vrah měl jejího syna.

+++++

„Hajzl,“ zamumlal Paterno a sklapl telefon. Ze židle sebral podpažní pouzdro. „Zasranej hajzl.“ Z háčku sundal bundu a vztekle dokráčel ke stolu své kolegyně.

„Proč nadáváš?“ zeptala se Quinnová, která stahovala bundu z opěradla. „Případ Cahillových?“

„Chůva je mrtvá a kluk se ztratil.“

„Jaký kluk?“

„Syn Cissy Cahillový.“ Kráčel z policejního oddělení a mířil na ulici. Quinnová se mu držela za patami.

„Počkej! Co se stalo?“

„Nevím to přesně. Volal mi O’Riley. S Perezem hlídali Holtovy a nějak jim vyklouzla chůva s dítětem. Bože, nečekal jsem, že se to stane,“ vydechl a v duchu si nadával. Otevřel dveře a vyšel do rychle se stmívajícího dne. Sluneční svit se kvapem ztrácel, do města se vkrádalo šero a na obzoru se kupily mraky.

„Budu řídit,“ prohlásila Quinnová. Nepřel se s ní. Její auto se snadněji proplétalo hustým provozem odpolední špičky. Připevnila na střechu policejní maják a pak vklouzla za volant. Paterno si sedl vedle ní a sotva si stačil zapnout bezpečnostní pás, šlápla na plyn a vyrazila z parkoviště na ulici.

„Jedeme na jih,“ řekl. „Stalo se to v bytě chůvy Tanyi Watsonovy na druhý straně letiště. Napsal jsem si adresu.“ Podíval se na kousek papíru, který vytrhl z bloku na stole, a adresu jí pověděl. „Je to někde kolem Burlingameu.“

„Znám to tam,“ přikývla. „Dřív jsem na tom místě bydlela.“

„Kdy?“

Úkosem se na něj podívala. „To bylo v jiným životě. Neptej se.“

Neudělal to. Své soukromí si pečlivě chránila, takže by tím stejně nic nezískal. A vlastně se o její osobní život nijak nezajímal, rozhodně ne v téhle chvíli. Sáhl do kapsy, našel žvýkačky a nabídl Quinnové. Zavrtěla hlavou, doslova proletěla kolem cisterny s benzinem a najela na 101. dálnici. Rozbalil jednu žvýkačku a pokusil se soustředit, přestože se z aut kolem něj stávala jen rozmazaná čára. Proč byla zabita chůva? To mu vůbec nezapadalo do jeho teorie o té všivé Marle Cahillové.

„Našlas nějaké zaměstnance nebo dobrovolníky, co pracovali v Cahillově domově, když měla Marla Amhurstová dítě?“

„Mluvila jsem s pěti nebo šesti lidmi, kteří neřeknou ani slovo proti nikomu v Cahillově domově. Schovávají se za zapečetěné záznamy a práva pacientů, ale pořád mi ještě zbývají tři jména, která musím prověřit. Snad ještě žijí. Jedna sestra se odstěhovala a myslím, že bydlí v Boise. Další je dobrovolnice z Oaklandu a třetí sekretářka, kterou se mi zatím nepodařilo najít.“ Uviděla sjezd z dálnice a rychle odbočila. „Víš, to, že Marla měla ještě jedno dítě, neznamená nic špatnýho.“

„Může být. Ale nic o něm nevíme a to mi dělá starosti.“ Quinnová zabočila za benzinovou pumpou.

„Už je to jen pár bloků,“ prohlásila. „Proč někdo zabil chůvu? To nedává smysl.“

Paterno se zamračil. „Třeba byla prostředkem k cíli.“

„A tím cílem je batole?“

„Ten malej kluk je vnukem Marly Cahillový.“ Paternovi se jeho myšlenka vůbec nezamlouvala. Kolem nich s burácením projel motocykl.

„Do prdele. Ty myslíš, že terčem byl ten kluk.“ Potřásala hlavou a roztáhla nozdry svého rovného nosu. „Tak proč by ho taky nezabila?“

„Netuším.“

„Doufám, že jeho tělo nenajdeme někde ve smetí.“

„Tak to jsme dva,“ souhlasil Paterno, když zahnula za poslední roh a on uviděl blikající majáky policejních aut a ambulance. Už se tam shromáždil hrozen zvědavců a vzadu zahlédl jednu dodávku zpravodajství. Spatřil Jacka a Cissy Holtovy stojící u hlavního vchodu. Vypadali zoufale.

„Za náma jedou specialisti,“ oznámila Quinnová.

„Porozhlídnu se tu a pak odsud dostanu Holtovy. Zapiš jejich svědectví, jestli to už neudělali Perez s O’Rileym. Nemusejí tady trávit čas.“

„Zjistím, co se dá. Promluvím s Jeffersonovou.“

Zaparkovala volkswagen blízko vchodu na parkoviště bytového komplexu a Paterno se vysoukal ze sedadla. Ještě ani nestál na chodníku a už se k němu přes parkoviště rozběhla Cissy Holtová. Po tvářích jí stékaly slzy a bradu měla rozhodně vysunutou. Paternovi na okamžik připomněl ten obličej její matku. „Díky bohu, že jste tady,“ zvolala, ještě než k němu doběhla. „Nemůžeme tu jen tak stát. Musíme začít Bryana hledat! Ztratil se! To víte, ne? Ukradla ho!“

„Ona?“

„Moje matka.“

„Myslíte, že za tímhle taky stojí vaše matka?“

„Já nevím,“ připustila. „Ale vy si to přece myslíte, ne? Jestli máte pravdu, zabila Tanyu a teď má moje dítě, takže sebou hněte, detektive. Musíme tu šílenou vražedkyni najít. Nesmíme dovolit, aby Bryanovi ublížila. Nesmíme!“

+++++

Zář světel ji oslepovala. Dítě na zadním sedadle plakalo. Nejspíš se počural nebo chtěl něco jíst. „Bude ti dobře,“ tišila ho Elyse, mžourala skrz drobný déšť a snažila se potlačit tepající bolest v hlavě. Alespoň že ten liják už přestal.

Musela být opatrná. Policie bude všude a dnes už byly bezpečnostní kamery na místech, na které by nikdy ani nepomyslela – na ulicích, na parkovištích, v obchodech. Pochopitelně byla připravená. Měla zásobu plenek, dětského jídla, autosedačku, láhve i mléko, dokonce během několika posledních týdnů nakoupila i oblečení. Ale nepřipravila se na jeho pláč.

Bože, copak nikdy nepřestane?

„Už je to jen kousek,“ pověděla mu, sáhla do kabelky a vytáhla Ibuprofeny. Kvůli bezpečnostnímu uzávěru se málem vztekla, jak se zároveň snažila řídit i otevřít lahvičku, ale nakonec se jí podařilo ten zatracený závit rozšroubovat a hodit si několik pilulek do pusy. Spolkla je nasucho a pak dostala náhlý nápad a zajela k rychlému občerstvení. Chvatně si nasadila tmavé brýle, blonďatou paruku už měla na sobě. Objednala hranolky pro dítě a velkou dietní limonádu pro sebe. Jakmile projeli kolem řady okének a potom, co zaplatila a vzala si objednané jídlo a kelímek, otočila se a podala malý sáček hranolků chlapci, který se zadíval na jídlo a přestal plakat. Popadl sáček, a ačkoli věděla, že víc jak polovinu rozsype, třeba ho to na chvilku zabaví.

Zastrčila si brčko do kelímku a zhluboka se napila. Hned se cítila líp. Opět se zařadila zpátky na silnici a zamířila dál na jih směrem k San Mateu. Přejela po mostě a doufala, že jestli někdo uviděl auto, bude si pamatovat, že jelo opačným směrem, než byl její skutečný cíl. Často kontrolovala zpětné zrcátko, přestože kolem ní houstla tma, ale nezahlédla nikoho, kdo by ji sledoval. Měla starosti. Slyšela zprávy, viděla obrázek svého vozu i sebe v převleku za Marlu zachycený bezpečnostními kamerami na tom zatraceném parkovišti lékařské školy. Vynadala si za to, že tam dostala pokutu; policii to dostalo o krok blíž. Kdyby několikrát nevyměnila poznávací značky, byli by ji chytili. Nejspíš by si taky měla pořídit nový vůz. Ale zanedlouho už nebude žádný potřebovat.

Znovu se podívala do zpětného zrcátka a zkontrolovala dítě, které se nakonec natolik uklidnilo, že žmoulalo hranolky a očima zvědavě studovalo její zátylek. Unést Cissyino dítě nebylo pochopitelně součástí původního plánu, ale Elyse spatřila příležitost a chopila se jí. Jen ať se Cissy pořádně trápí, jen ať se mučí myšlenkami, kde je její drahý chlapeček a jestli je v bezpečí.

Ukrást dítě byl pěkně odvážný čin, ale Elyse se ze svého rozhodnutí radovala. Věci to zkomplikovalo, ale uspokojení z vědomí, že Cissy je polomrtvá strachy, nespí a cloumá jí vina, stálo za to.

Projela centrem San Matea a najela na rampu směřující na most. Stále kontrolovala zrcátka, ale pořád se zdálo, že ji nikdo nesleduje. Řidiči jeli jako roboti, někteří telefonovali, většina poslouchala oblíbenou rozhlasovou stanici a všichni se těšili domů.

Vypadalo to, jako by byla neviditelná, protože jí nevěnovali vůbec žádnou pozornost.

Elyse nespěchala. Řídila opatrně a na východním konci mostu zahnula na sever.

Ujela asi sedm kilometrů směrem k Oaklandu, když zaslechla první jekot sirény.

Srdce jí poskočilo.

Ne! Nemohli ji teď objevit.

Podívala se do zpětného zrcátka. Policejní auto s blikajícím majákem se řítilo po dálnici. Auta před ním uhýbala na stranu silnice a ona se modlila, aby některé z nich překročilo povolenou rychlost, a bylo proto cílem policistů. Zamyslela se nad vyměněnými značkami. Přišli na to? Měla zbraň. V kabelce. Mohla by ji použít, kdyby musela.

Vůz se hnal k ní, siréna ječela a modrobílý maják divoce blikal. Neměla jinou možnost než zajet ke straně silnice jako všichni ostatní a modlit se, aby projeli kolem ní. Všechny nervy měla napjaté, zpomalila a zařadila se do pravého pruhu.

Policejní auto jelo za ní.

Ach, do prdele!

Co mohla udělat? Odprásknout poldu? Risknout, že ji někdo uvidí, jak ho zabíjí? Všichni podělaní řidiči měli mobily s foťáky. Zpomalila ještě víc a zajela za krajnici.

Policejní auto s ohlušující sirénou kolem ní proletělo.

Elyse málem omdlela.

Napjaté svaly se uvolnily. „Nahlas!“ prohlásilo nenuceně dítě.

„No jo.“ Elyse se několikrát zhluboka nadechla a pak pomalu přidala plyn, zařadila se do kolony vozidel, ale srdce jí stále zběsile bušilo a bolest hlavy se vracela rychlostí vichřice.

Ručičku tachometru držela těsně pod povoleným limitem. V duchu se třásla a byla výjimečně opatrná, když se proplétala ulicemi na sever, až nakonec dojela do uličky za přízemním domem, kde se skrývala Marla.

Tohle by mělo být skvělý, pomyslela si a vytáhla z auta dítě a deku.

„Dolů!“ ozval se, když ho odnášela k zadním dveřím. „Chci dolů.“

„Ještě ne.“

„Dolů.“

„Za chviličku.“ Elyse ho vynesla na zadní verandu, a když začala v kabelce hledat klíče, uslyšela zasyčení. To byla zase ta zatracená kočka.

„Kotě!“ Z kluka se rázem stal tančící derviš. Oči upíral na kočku plížící se stínem, která pořád syčela, a pral se s Elyse, aby ho pustila. „Kotě!“

„Jo, to je,“ řekla, když našla klíč a zastrčila ho do zámku. „Kočka.“

„Chci kotě.“

„Ne, nechceš. Je to odporná věc,“ prohlásila Elyse, ale hned si uvědomila, že dělá příliš velký hluk. Ta vlezlá sousedka naproti už zase vykukovala mezi žaluziemi, ne že by mohla něco zahlédnout. Nicméně Elyse musela být opatrná.

Vklouzla do domu a dítě řeklo: „Fuj. Smrdí!“

„To tedy ano,“ souhlasila a připomněla si, že musí koupit víc osvěžovačů vzduchu. Jestli Marla zvedne svou kostnatou prdel a uklidí tady, mohlo by to pomoct, ale to se nikdy nestane. No, dneska pro ni měla překvapení. „Pšt,“ zašeptala Elyse, a jak sestupovala do starého, zatuchlého sklepa, snažila se přemoct příšernou bolest hlavy.

Bože, jak to tu dole mohla Marla vydržet?

Na dřevěné podlaze její kroky duněly, ale prošla kolem rezivějící pračky a došla až ke knihovně, kde stiskla ukrytou kliku. Volnou rukou otevřela dveře.

Bože, ten smrad byl uvnitř ještě horší.

Kluk začal kňourat.

„Nic ti není,“ obořila se na něj.

Dveře se otevřely. Marla byla uvnitř. Jako vždycky seděla před televizí a očima hltala zprávy.

„Vidíš to?“ zeptala se, aniž by vzhlédla. „Co jsi to za blbce? Tvoje fotka je úplně všude! Zachytili tě na kameru tam u toho lékařskýho centra. Kristepane, Elyse, jak si myslíš, že se odsud dostaneme?“

„Neboj se, mám to pod kontrolou.“

„Každej vesnickej idiot by to udělal líp!“

Nevděčná mrcha.

„S tím si teď nelam hlavu,“ prohlásila Elyse. „Otoč se, Marlo, myslím, že je nejvyšší čas, aby ses seznámila se svým vnukem.“

19

Marla se zadívala na svého vnuka, jako kdyby byl z jiné planety. „Cos to udělala?“

„Přivedla jsem ti ho ukázat. No tak běž,“ naléhala a postrčila Bryana rukou, ale chlapec se zdráhal s Marlou seznámit stejně, jako ona očividně nechtěla vidět jeho. „Strašně moc tě chce poznat.“

„Mami,“ zakňoural. „Ma… mííí…“

„Tohle je tvoje babička Marla,“ pověděla mu Elyse. Setkání zdaleka neprobíhalo tak, jak doufala.

„Proč jsi ho sem přivedla? Chceš, aby nás chytili?“ Marla byla vzteky bez sebe.

Elyse se rozhodla, že ji zatím do pozměněného plánu nezasvětí. Unést Bryana Jacka nebylo součástí původního plánu, ale někdy, když se naskytne příležitost, musíte se jí chopit. Copak tomu Marla nerozuměla?

„Musíš ho dostat pryč. Nemůže tu zůstat.“

„Neví, kde jsme. Je moc malý.“

„Někdo ho uvidí. Ach bože, podívej! Už natahuje!“

Bryan zkrabatil obličej a celý zrudl. Marla měla pravdu. Vypadalo to, že kluk bude kvílet, co mu budou síly stačit.

„Brzy uvidíme tvou maminku,“ rychle ho uklidňovala Elyse. „Neboj se.“

Místo odpovědi zvrátil hlavu a začal křičet. Ten řev byl tak silný, že by probudil mrtvého. Marla vypadala, že chce kluka zaškrtit, tak ho Elyse rychle odvlekla nahoru. Co sakra měla teď dělat? Ten malý dům neměl skoro žádný nábytek kromě toho, co Elyse sehnala pro Marlin tajný pokoj.

V jedné ložnici stálo rozbité křeslo. Elyse nesla ječící dítě chodbou a snažila se ho utišit, aniž by ho zároveň vyděsila. Bože, ten ale vřískal! Copak všechny děti byly tak hlučné?

„Pšt… pšt…,“ konejšila ho a neobratně ho držela na klíně. Co sakra bude dělat?

„Ta-tííí,“ plakal. „Ta-tííí.“

„Rozmysli se, dítě, jestli chceš mámu nebo tátu.“

Slyšela, že Marla něčím dole tluče. Co teď? Vztekle si něco mumlala pro sebe a táhla kluka zpátky dolů po schodech, zatímco naříkal: „Ne-e-e-e!“ a zároveň se snažil držet kliky. Měla pocit, že se jí rozskočí hlava.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Elyse. „Slyšela jsem tě, Marlo! Ty rány mohl zaslechnout i někdo jiný!“

Vedle sebe na zemi měla kus trubky. „Ještě jsem neskončila,“ prohlásila Marla a upřeně na ni hleděla. „Musíme odsud vypadnout. Já musím vypadnout.“

„Ještě ne!“

„Podívej…“ Pohlédla na televizi, kde se zprávy právě věnovaly vraždě mladé ženy u Burlingameu. Tanyi.

Když se Elyse na obrazovku zadívala s vyděšeným zájmem, Marla se ozvala: „Tys to udělala. Tys ji zabila.“

„Je to součást plánu,“ procedila Elyse mezi zuby. Proč o ní Marla pochybovala? Když ona dobře věděla, co je třeba vykonat!

„Viděl tě někdo, jako když jsi zabila Roryho?“

„Ne.“

„A ten tvůj obrázek v novinách? Ten sestavený portrét? Říkají, že jsem to já. Viní mě z toho.“

„Pochopitelně.“ Elyse rychle ztrácela trpělivost a nepřetržité řvaní toho dítěte úplně stačilo, aby jí praskla hlava. Nejraději by s ním zatřásla, ale to by kluk vřískal ještě víc.

„Chceš, aby za tohle zašili mě,“ došlo najednou Marle. „Ty se z toho chceš beztrestně vyvlíknout.“

„To není pravda. Tohle je partnerství. Copak jsem ti nepomohla utéct?“

„Nikdy ses nechtěla dělit. Proto mě držíš tady dole. Chceš všechno pro sebe.“

„Nedržím tě tady. Odmítáš vyjít nahoru! Prokristapána, Marlo, vzchop se!“

Ale Marla měla pravdu. Elyse ji chtěla zradit. Chtěla, aby policie ze všech vražd vinila ji. Proč ne? Právě Marlin vztah s jejími příbuznými stvořil motiv. Nikdo nevěděl, že je do toho Elyse zapletená. Mysleli si, že Mary Smithová je Marla.

Elyse už toho nedokázala víc snést, a tak když jí Marla přikázala, aby tomu klukovi zacpala pusu, aby konečně přestal řvát, znovu si s ním pospíšila nahoru.

„Domů!“ vzlykal. „Chci domů!“

„Pojedeme ke mně.“

„N-e-e-e!“

„Ticho!“

Už se setmělo. Zem byla mokrá, ale na chvíli přestalo pršet, když Elyse vlekla naříkajícího Bryana zpátky do auta. Přivázala ho do zatracené autosedačky. Nemohla riskovat, že ji zastaví jen proto, že není správně připoutaný. Bože, v dnešní době ale platily předpisy.

Proč vůbec lidi mají děti?

Přes ulici v domě té staré čarodějnice někdo vykoukl za žaluziemi. Ženská s kočkou. Ta mrcha ji pozorovala! Elyse vztekle skočila za volant.

„Zavři hubu,“ okřikla Bryana, který na ni hleděl obrovskýma očima.

„Sprostý slovo,“ řekl.

Jo, měl štěstí, že neřekla to, co měla na jazyku.

Sakra! Viděla tu starou vránu, jak vytáhla žaluzie a pozorovala Elyse jako jestřáb. Její špičatý obličej byl obrácený Elysiným směrem.

Viděla kluka?

Elyse opatrně vycouvala z příjezdové cesty a odolala pokušení ukázat té staré babizně prostředníček. Měla práci. Musela se postarat o rodinné záležitosti. A nikdo jí nebude stát v cestě.

+++++

Cissy tupě pozorovala z parkoviště specialisty a detektivy, jak celý prostor ohraničovali, hledali svědky či jakékoli informace. Jack byl s ní a pevně ji objímal. Zavřela oči a snažila se nevnímat svůj strach.

Všichni na ni naléhali, aby jela domů, najedla se, vyspala, postarala se o sebe, ale Cissy nedokázala odejít. Jack byl jedním z mála lidí, který jí rozuměl. Zůstal po jejím boku, i když se odpoledne přehouplo do večera a večer do noci.

Teprve když je unavený detektiv Paterno seznámil s tím, co zjistili, Cissy i Jack pochopili, že už na místě nic nezmůžou.

„Celou oblast jsme důkladně prozkoumali,“ řekl jim Paterno. „Prověřili jsme sousedy. Lidi, co bydlí v okolí.“

„Viděli Bryana?“ chtěla hned vědět Cissy.

„Několik z nich si vzpomnělo, že viděli ženu nesoucí z auta chlapce asi Bryanova věku. Popis sedí na slečnu Watsonovou a vašeho syna.“

„A?“ Cissy se na něj zadívala.

„Odnesla ho do svého bytu.“

„Viděli ještě něco?“ zeptal se Jack.

„Ani ne. Jedna žena řekla, že viděla stříbrné auto, ale nepamatovala si značku ani model.“

„Stříbrné auto,“ opakoval Jack. „Jako to, co použila Mary Smithová.“

Paterno přikývl. „Jezdí tu spousta stříbrných vozů,“ podotkl.

„Sousedka Corinne Glennová slyšela ránu. Snad výstřel,“ řekl Jack. „Zaslechl to i někdo další?“

Paterno zavrtěl hlavou. „Ještě jsme ale neskončili. Místo činu je zatím uzavřené. Není důvod, proč byste tu zůstávali.“

„Kam ho jen odvezla?“ zašeptala Cissy. „Ach bože… Nesmí mu ublížit.“

„Nevíme, jestli to byla Marla,“ ozval se Jack. „Třeba se Tanya namočila do něčeho, o čem jsme nevěděli.“

„Prověřujeme její minulost. Jak jste si ji najali?“

„Doporučil ji Jackův otec Jonathan Holt,“ odpověděla Cissy ostře.

„Víte, odkud ji znal?“ zeptal se Paterno.

V Jackově tváři se nepohnul ani sval. „Mám za to, že se o ní dozvěděl od ženy, se kterou kdysi chodil. Takhle se seznamuje se spoustou lidí.“

„Promluvím si s ním,“ slíbil Paterno.

Ve chvíli, kdy se rozzářily pouliční lampy, celá oblast už byla více méně vyklizená. Déšť se změnil v mlžný opar, jako kdyby ho někdo vypnul.

Cissy měla pocit, že jí vlastní tělo nepatří. Chtěla se štípnout, aby se z té noční můry probudila. Nerada dovolila Jackovi, aby ji odvezl domů. Oba nahlédli do spíže a do ledničky, ale žádný z nich neměl na nic chuť.

„Musíme něco sníst,“ řekl Jack a rozdělil se s ní o sendvič, který udělal ze zbytku tuňáka, co měl Bryan k obědu. Cissy si dvakrát kousla, ale víc nemohla. Položila si hlavu na stůl a rozeštkala se.

Jackovi se chtělo umřít. Kdyby Tanye Bryana nesvěřil, jeho syn by teď byl s nimi. Živý a zdravý. Cissy ho už přestala obviňovat, ale on sám si stále vinu dával.

„Pojď,“ řekl, podepřel ji a odvedl nahoru. „Lehneme si. Ráno ho Paterno už třeba bude mít.“

„To si myslíš?“

„Budeme vědět víc,“ vyhnul se odpovědi.

„Jacku, jestli se Bryanovi něco stane…“

„Pšt.“

„Já to prostě nemůžu vydržet!“

„Já vím.“ Přivinul k sobě její hlavu, políbil ji na temeno a modlil se, aby byl jejich syn v pořádku.

Hluboko uvnitř však zapustil kořeny vroucí vztek. Ten, kdo jeho syna ukradl, za to zaplatí. Jack se o to osobně postará.

+++++

Paterno dojel na stanici dřív, než se rozednilo. Nespal. Pokoušel se usnout, ale jen pozoroval hodiny a jeho myšlenky se toulaly po všemožných cestách, ale všechny ho nakonec dovedly k Marle a jejímu komplicovi.

Quinnové nechal vzkaz. Měla zjistit všechny informace o Tanye Watsonové. Paterno se snažil urychlit vyšetřování. Chtěl, aby koroner vyjmul kulku z Tanyiny lebky a předal ji balistikům. Požádal je, aby ji porovnali s kulkou, která ukončila život Cherise Favierové.

Klidně by dal krk na to, že obě pocházejí ze stejné zbraně.

Teď si rukama promnul obličej, vzal si velký šálek černé kávy, co se vařila na stanici, té příšerné bryndy, která ale byla skvělá na to, aby ho udržela vzhůru.

Později zavolá federálům. Teď už to byl vlastně jejich případ, ale Paterno rozhodně nehodlal ustoupit ani o krůček.

Vzdychl. Jackovi a Cissy Holtovým neřekl, že si dělá starosti o život jejich syna. Nechtěl je vyděsit. Ale Marla Amhurstová Cahillová nikdy neprojevila ani náznak lidskosti, a pokud chlapce unesla – nebo si najala někoho, kdo to za ni udělal –, rozhodně to nebylo z lásky ani z šílené potřeby vidět vnuka. Ani náhodou. Zmocnila se kluka z jiných důvodů. Nejspíš finančních. Měl uspokojit Marlinu touhu po svobodě a penězích.

Až dosáhne svého cíle, může z jejího života zmizet.

Paterno spolkl několik antacidů. Káva a zažívací soda. Ke snídani nikdy nic lepšího neměl.

Přemýšlel o Tanye. Proč toho chlapce odvedla? Prostě si jen do svého bytu pro něco šla a Bryan byl s ní? Nebo byla zapletená do Marlina spiknutí, ve kterém systematicky vraždí členy své vlastní rodiny? Pokud právě tohle Marla dělala.

A pokud ano, proč chlapce nezabila a nenechala ho vedle Tanyina těla? Snad měla Tanya svůj vlastní plán, který vůbec nesouvisel s Marlou. Možná od Cahillů něco chtěla a dopadlo to tak, že se dostala do nedorozumění s Marlou. Možná zkřížila Marle plány a bum! Byla natrvalo odstraněna.

Ale proč byla Marla tak neopatrná? Co se to s ní dělo? Technici pod vedením Tallulah Jeffersonová pečlivě prohledali místo činu –Tanyin byt. Našli vlasy a kousky nehtů – ustřižené kousky –, které nepatřily žádné z obětí. Tak čí byly? Někoho, koho Tanya znala? Na výsledky testů DNA budou muset počkat týdny, možná déle a Paterno věděl, že tolik času nemá.

Odpovědi potřeboval hned. Potřeboval najít Marlu Cahillovou. Dřív než zabije někoho dalšího.

Dřív než zabije svého vlastního vnuka.

+++++

Cissy stála u kuchyňského okna. Pozorovala, jak vychází slunce a třpytí se na dešťových kapkách. Slyšela cvrlikat ptáčky i úpění a hukot jejich nového kotle, který se probral k životu. Ucítila kávu, již vařil Jack, i teplý hrnek, který jí vtiskl do ruky.

„Ciss?“

„Co asi teď dělá? Měl by spát ve své postýlce. Měli bychom čekat, až se vzbudí. Co myslíš, že dělá?“

„Nemuč se.“

„Jak můžeš jen tak stát a tvářit se, že je ti to jedno!“ vybuchla.

Jack polkl. „Mně to není jedno.“

Cissy klesla na kuchyňskou židli. „Nemůžu nic dělat. Nemůžu myslet. Chci jen spát, dokud ho živého a zdravého nenajdou, ale spát nemůžu!“

„Jakmile se Paterno něco dozví, zavolá nám. Nebo se nám ozvou od FBI.“

„Co když ho nikdy nenajdeme? Co když se nikdy nic nedozvíme?“

„Takhle nemysli,“ pronesl Jack vážně.

Ve skutečnosti byl Jack úplně mimo sebe. Zuřivost a strach se mu usadily hluboko v duši. Kdyby se ukázalo, že za tím stojí Marla, řekl si, že osobně zakroutí tím jejím intrikářským krkem!

Minuty se vlekly. Připravil pro Cissy i pro sebe toast. Musel ji nutit takřka násilím, aby ji přiměl něco sníst. Popravdě sám dokázal stěží polknout, ale věděl, že je nutné zachovat si sílu. Čekala je rozhodující zkouška a on na ni musí být připravený.

Nebylo ještě ani devět, když dorazili federálové. Začali všechno chystat na očekávaný telefonát o výkupné. Cissy a Jack se drželi stranou, pozorovali je a snažili se neplést se jim do cesty. Když Cissy uslyšela, že před domem se skřípěním pneumatik zastavilo další auto, okamžitě vyskočila.

„Bryane?“ zašeptala.

„Počkej…“ Jack se ji snažil zadržet, ale ona letěla ven.

Všechna její naděje zmizela, jakmile zahlédla vystupovat z auta Jackova otce Jonathana a jeho bratra J. J. Pršelo, a tak se rozběhli k domu. Cissy se zhroutila Jackovi do náruče a on ji pevně podpíral, když jeho příbuzní vešli dovnitř.

„Je zpátky?“ vyhrkl Jonathan. Byl bílý jako stěna. „Našli ho?“ Jack mu v noci zavolal, aby mu pověděl o vraždě Tanyi a Bryanově únosu.

Jack zavrtěl hlavou a J. J., jenž byl obvykle odtažitý a naprosto zaujatý jen sám sebou, civěl před sebe doširoka rozevřenýma očima, jako kdyby hleděl na trýznivý výjev, který jen on dokázal zahlédnout. Oba se snažili federálům nepřekážet.

„Kde je Jannelle?“ zeptal se Jack.

„Nevím, synku. Jen jsem zavolal J. J. a přijeli jsme. Bože všemohoucí.“ Roztřesenou rukou si prohrábl vlasy. „Už vám volali o výkupné?“

„Ne,“ odpověděla skoro neslyšně Cissy.

„Proč by ho jinak unesli?“ řekl Jonathan, jako kdyby tomu chtěl přijít na kloub. „Musí v tom být výkupné.“

Přešli do kuchyně a Jonathan ztěžka dosedl na židli, ze které před okamžikem vyskočila Cissy. J. J. se postavil k zadním dveřím a díval se ven. Jack nabral mletou kávu, dal ji do filtru a pozoroval, jak se konvice plní.

„Musíte výkupné zaplatit,“ prohlásil tichým hlasem J. J. „Netahejte do toho FBI ani policii. To nikdy nevyjde.“

„Na to už je nejspíš pozdě,“ prohodil Jack.

„Ten únosce zabil Tanyu,“ připomněl jim J. J. „Bude zabíjet znova.“

Cissyiny oči se zalily slzami.

„Vraždící bestiální mrcha,“ rozohnil se Jonathan.

„Nevíme, jestli to byla Marla,“ podotkl J. J.

„Nevíme nic,“ vzdychl Jack. „Nemůžeme spekulovat. Ať se o to postarají federálové.“

„Divím se ti, Jacku,“ prohlásil Jonathan. „Nemůžeš dát policii do rukou život svého syna!“

„Co navrhuješ, abych s nimi udělal?“ zeptal se Jack tiše a ukázal na agenty. Zaťal pěsti. Nechtěl se přít. Rozhodně ne před Cissy.

„Zbav se jich!“ Jonathan na něj zíral, jako by ho nikdy předtím neviděl.

Přesně v tom okamžiku se jeden detektiv odpoutal od svých kolegů a nahlédl do kuchyně. „Už jsme skoro hotoví, pane Holte. Mohu si s vámi na minutku promluvit?“

Jack odešel za agentem a Cissy čekala v kuchyni s Jonathanem a J. J. Oceňovala jejich touhu pomoct, ale radši by byla sama s Jackem.

Agent zatím Jackovi vysvětloval postup, který je třeba dodržet, pokud únosce zavolá. Jack přikyvoval, poslouchal, ale sotva ho vnímal. Hovořili o Bryanově životě. Cokoli se mohlo pokazit. Toužil zabít toho, kdo ukradl jeho syna. Nebyl si jistý, že to neudělá, pokud dostane příležitost. Ale teď se musel držet pravidel. A rozhodně je nehodlal porušit. Zatím ne. Ne když existovalo tak veliké riziko. Až bude Bryan doma. Až bude v bezpečí. Pak se pravidla změní. Jack se vrátil do kuchyně a řekl: „Zatím počkáme.“

„Na telefonát, ve kterém budou požadovat výkupné.“ Cisty se otřásla.

Jack přikývl a ponuře dodal: „A na to, až náš únosce udělá další krok nebo chybu.“

+++++

Realitní kancelář Domov snů sídlila v úzké budově v centru města, ale honosila se přepychovou prosklenou vstupní halou s nádherným pultem recepce z růžového dřeva. To bylo jen pozlátko nachystané pro klienta, kterého potřebovali přesvědčit a oslnit. Skutečná práce se odehrávala za solidními dveřmi, které vedly do spleti králičích kójí, z nichž ta Sybil Tominiové byla největší. Ona, stejně jako ostatní zástupci, byla spolumajitelkou společnosti, což ale v podstatě neznamenalo nic, když se trh s nemovitostmi dostal do propadu, jako se to stalo nedávno. Nicméně ten pokles nezasáhl každého. Kdepak. Ti žraloci v realitce Přepych bez hranic prodávali mnohamilionové paláce, jako by to byly laciné domečky.

Sybil se podívala na svůj stůl a vzdychla. Pokrývaly ho stohy papírů: dokumenty o půjčkách, kontrolní zprávy, smlouvy na zálohy. S chutí by to všechno vyhodila do koše. Bylo neuvěřitelné, kolik obchodů zkrachovalo v okamžiku, kdy úroková sazba stoupla o půl procenta. Musel existovat snazší způsob, jak si vydělávat peníze.

A pronajímání nemovitostí taky nebyl žádný med. Snažila se z toho vycouvat úplně. Nevybralo se zkrátka tolik peněz, aby pokryly všechny problémy, které se vyskytly v pronajímaných nemovitostech. Kdykoliv jim někdo zavolal, že chce svůj dům pronajmout, udělala možné i nemožné, aby ho přiměla k prodeji.

Její telefon se rozdrnčel. Sybil čekala, že jí recepční oznámí, co chce, ale nestalo se tak.

„Jsem tu,“ prohlásila Sybil ledově. Co to s těmi recepčními bylo? IQ téhle se bezpochyby pohybovalo v záporných číslech. Vždycky jí zavolala, ale pak nebyla schopná zformulovat, o co vlastně jde.

„Sybil?“

Prokristapána. „Ano?“

„Máš návštěvu. Nějakou paní Owensovou?“

Sybil se musela krotit, aby nevyštěkla něco nepříjemného. Málem si vytrhala sestříhané rovné černé vlasy z hlavy.

Paní Owensová byla typickým příkladem, proč byl trh s pronajatými nemovitostmi tak prodělečný. Ta ženská byla nejvlezlejší stará škatule, kterou jste kdy mohli potkat. Bydlela naproti domům, které jejich kancelář pronajímala klientům, a neustále si stěžovala a stěžovala. A co bylo horší, nějak si zapamatovala Sybilino jméno, a tak se teď obracela pouze na ni.

„Hned jsem tam,“ prohlásila Sybil ve chvíli, kdy recepční řekla: „Pošlu ji za tebou.“

Ne! Sybil si nepřála, aby ta drbna šmejdila kolem jejího stolu.

Podívala se na papíry, mrzutě si povzdychla a vydala se ke dveřím. Carrie, nejpitomější ze všech recepčních na celé planetě, je zrovna prudce otevřela, až málem Sybil vyrazila zuby.

„Běžte dál, paní Owensová,“ vybídla ji přeslazeným hlasem, který si vyhradila pro staré nebo slabomyslné klienty.

Sybil si v duchu řekla, že musí tu blbku vyhodit hned, jak se paní Owensová odporoučí.

„Dobrý den,“ pozdravila Sybil asi osmdesátiletou ženu. „Pojďte dál.“ Probodla Carrie nenávistným pohledem, ale ta holka se na ni jen tupě podívala a vrátila se zpátky do recepce.

Sybil zavřela dveře a přemýšlela, jestli dnes vydrží bez cigarety. Před měsícem přestala. Jednatřicet zatracených dnů.

S námahou se v duchu vrátila k momentálnímu problému, uhladila si krémový značkový kostým a nasadila přátelský úsměv. Paní Owensová jistě neměřila víc než sto padesát centimetrů, nejspíš vážila míň než padesát kilo, ale podle toho, jak ťukala holí do koberce a hrnula se k Sybilinu stolu, bylo zřejmé, že je to síla, se kterou se musí počítat.

„Jsem ráda, že se konečně setkáváme,“ prohlásila škrobeně.

Zazněla v jejím hlase výtka? Sybil si v duchu povzdychla. Hovořily spolu telefonicky dvakrát nebo snad třikrát, ale tohle bylo poprvé, kdy se žena zastavila v kanceláři osobně.

„Posaďte se na mou židli,“ vybídla ji Sybil, protože jiná tam nebyla. Zřídkakdy zvala klienty ke svému stolu, raději se s nimi setkávala v restauraci nebo v hale nedalekého hotelu, kde byla spousta zákoutí, výklenků a navíc neopakovatelná historická atmosféra. Klientům, stejně jako Sybil, se líbila vůně peněz.

„Zůstanu stát, jestli vám to nevadí. Nevěřím židlím na kolečkách.“

Posluž si, ty stará vráno.

„Co pro vás můžu udělat, paní Owensová?“ zeptala se Sybil zdvořile.

„Tildo. Mí přátelé mě oslovují Tildo. A dobře víte, co pro mě můžete udělat. Už jsem vám to několikrát řekla.“

Sybil zatím slyšela jen zdlouhavé a hlasité nářky na Tildinu sousedku, tu, co si od nich pronajala malý domek v Berkeley. Za ubohoučkou provizi, kterou Sybil z téhle smlouvy získala, si pořádně zavařila. Tilda dělala z jejího života peklo.

„Říkala jsem vám, že mi někoho připomíná, a navíc pořád chodí sem a tam.“ Tilda si odfrkla. „Je to ta ženská. Ta ze zpráv.“

„Která?“

„Ta, co utekla z kriminálu, víte? Marla nebo jak se jmenuje. Viděla jsem ji vycházet i vcházet do domu, co jí pronajímáte. Vážně jsem ji viděla!“ Hlasitě zaťukala holí a přezíravě zapichovala špičku do koberce. „A málem mi zabila kocoura. Ubohý pan Timms! Ta ženská vůbec nekouká na cestu!“

Sybil ji přestala poslouchat a přemýšlela, jestli se Lundeenovým podaří sehnat hypotéku. Dům, co si vybrali, stál skoro milion a první splátku by v žádném případě nedali dohromady, pokud by z toho jejich současný bankéř vycouval, což, jak se zdálo, se nejspíš stane. Do prdele. Co musí udělat, aby se prodej uskutečnil?

„Vy mě neposloucháte!“

„Slyšela jsem každé slovo. Je váš kocour v pořádku?“

„Utrpěl šok, abyste věděla.“

„Nejsem si jistá, co po mně vlastně chcete.“

„Oznamte to! Zavolejte na policii, že ji máme!“

„Paní Owensová…“

„Tildo.“

„Ano,“

„Tildo… Ta žena, která si pronajala dům naproti vašemu se jmenuje Elyse… Hammondsová, ne, Elyse Hammerslyová. Prověřovala jsem to. Viděla jsem ji a není to Marla Cahillová. Žila v Oregonu na předměstí Portlandu.“

„Hm. No, chodí domů v různých hodinách ve dne i v noci… a někdy se neukáže celý dny. A včera v noci něco táhla. Připadalo mi to jako dítě, celý zabalený do kabátu. Ta ženská je hrozba. Málem zabila pana Timmse.“

„Byl ten kocour na pozemku paní Hammerslyové?“

„Toulá se.“ Stará žena pokrčila rameny.

„Ale není mrtvý?“ Sybil se snažila být trpělivá. Urovnala si papíry na stole.

Tilda důrazně přikyvovala, až jí nadskakovaly kadeře trvalé, ale bradu měla neústupnou. „Ještě ne! Ale říkám vám, že ta ženská je šílená!“

„Myslím, že má nepravidelnou pracovní dobu, ale o tom kocourovi s ní promluvím. Mezitím byste možná mohla držet pana Toma v domě.“

„Jmenuje se pan Timms.“ Tilda na ni mžourala zpoza brýlí, které její oči zvětšovaly. „Vy si zkuste udržet kocoura v domě, madam. Od doby, kdy byl koťátkem, smí chodit ven a teď nepřestane.“

„Ale říkáte, že ulice jsou nebezpečné.“

„Jen od chvíle, kdy jste pronajala dům té šílené ženské! Kvůli ní přišel pan Timms o několik životů.“

Sybil se slyšela, jak říká: „S Elyse si promluvím.“

„Výborně. Udělejte to! Něco tam není v pořádku.“

Sybil si pomyslela, že by jí teď přišla vhod cigareta… nebo dvě. Tilda byla neuvěřitelně otravná a nejspíš to neměla v hlavě úplně v pořádku. U Sybiliny tety se začaly projevovat příznaky demence poté, co překročila osmdesátku. Muselo se to stát. „Pozorujete ten dům stále?“ zeptala se Sybil zvědavě.

„Všímám si, jak v okolí lidé přicházejí a odcházejí,“ přikývla Tilda.

„Jsem si jistá, že je tam všechno v pořádku.“

„Kdyby tam bylo všechno v pořádku, nenamáhala bych se s cestou sem.“

„Oceňuji, že jste přišla za mnou.“

„Vy mě jen tak odbýváte, viďte?“ obvinila ji stařena.

„Ne, pochopitelně že ne.“

„Tak co s tím budete dělat? Povězte. Možná bych měla zavolat policii.“

„Ne, ne, ne. Zajedu tam a sama Elyse zkontroluju.“

„Počkám si na vás.“

To se vsadím, pomyslela si Sybil. „Stavím se tam dnes odpoledne. Mám několik schůzek a cestou tam zajedu.“

Sybil přidržela dveře Tildě, která se pomalu šourala ven. Prošla kolem recepce, ale ohlédla se, jako by si uvědomovala, že by se jí Sybil mohla posmívat. Ale Sybil věděla, že to nikdy neskončí, dokud se o to opravdu nepostará, a nikdy se paní Owensové nezbaví, dokud ji nepřesvědčí, že koná podle jejích informací.

Jako kdyby měla čas lítat do Berkeley. To určitě.

„Budu čekat,“ řekla znovu a vybatolila se ven.

„To je ale drahoušek,“ zacukrovala úplně vážně Carrie.

„Máš padáka,“ oznámila jí Sybil, sáhla do kabelky pro ještě neotevřenou krabičku cigaret a držela ji v prstech jako nějaký talisman pro štěstí.

+++++

„Co máš?“ zeptal se Paterno, když Janet Quinnová nakoukla do jeho kanceláře.

„Nic moc. Tanya Watsonová pracovala převážně jako chůva. Starala se o několik dětí ženy jménem Geena Barrymoreová. Je to svobodná matka, která svého času chodila s Jonathanem Holtem.“

„Mezi Holtem a Tanyou nic nebylo?“

„Nezdá se. Geena si našla někoho jiného, ale to už je dávno.“

„Myslíš, že existuje nějaká spojitost mezi některým z nich a Holtovým vnukem?“

Zvedla ruce.

Paterno si povzdychl. „Dnes ráno jsem volal Jonathanu Holtovi. Je s druhým synem, tím J. J., u Jacka a Cissy. Jsou tam federálové a všechno připravují. Holt toho o Tanye moc neřekl, prý ji sotva znal.“

„Co si myslíš ty?“ zeptala se Quinnová.

„Zdálo se, že s ním pěkně otřásla Tanyina smrt i únos jeho vnoučete.“ Paterno pomalu vydechoval a nadechoval se. „Bojím se toho, co táhne Marle hlavou. Rád bych věděl, po čem vlastně jde.“

„Třeba tomu klukovi nic neudělá,“ řekla Quinnová.

Paterno neodpověděl.

Protože se mu nelíbila odpověď, kterou by vyslovil.

+++++

Sybil se k malému domu, který Tildě působil tak velké potíže, vydala až kolem třetí. Proč si jen sousedé nemohou všímat svého?

Sybil si uhladila vlasy za ucho a vzala do ruky telefon. Bude si muset pořídit hands-free. Řízení i samo o sobě bylo dost hrozné.

Vytočila Maureen Lundeenovou. Co to bylo za jméno? Použila svou vlastní verzi sladkého hlasu a nadšeně zanechala vzkaz. Jen doufala, že se všechno blíží k uzavření smlouvy. Pokud Maureen něco potřebuje – cokoli –, stačí jen zvednout telefon. Sybil jí s radostí pomůže s věřiteli, pokud bude moct. Byla připravená skákat, jak bude pískat.

Jakmile Sybil zavěsila, zvedl se jí žaludek. Dobrý bože. Občas si prohlížela tváře na stránkách realitek, agenty, kteří opakovaně uzavírali milionové prodeje. Všichni se usmívali, jako kdyby nemohli přestat. Jak tam dostali své jméno? Proč si je lidé zvolili za své agenty?

„Kéž by si ho pronajala Marla Cahillová!“ prohlásila nahlas. „Pak bych se dostala do novin. Získala trochu publicity!“

Zklamaně sešlápla plyn. Když konečně zahýbala do ulice vedoucí k pronajímaným domům, bylo jí horko, byla uondaná a měla žízeň. Mexický salát, který zhltla k obědu, byl značně zvadlý a plaval v příliš štědré vrstvě kyselé, netučné zálivky. Stejně ho snědla, i když měla vlastně chuť na cheeseburger se slaninou. Ale bože. Realitní agentky v okolí vypadaly jako tyčky s ňadry. Musela si dávat pozor na všechny kalorie a byla v tom neústupná. Už brzy si něco dopřeje. A byla rozhodnutá tu příležitost pořádně využít.

Zajela před dům a vystoupila z auta. Probrala klíče. Jestli je zapomněla, bude se muset vrátit…, naštěstí ne, sevřela prsty na kroužku s klíči od domku.

Přes rameno se ohlédla na Tildin dům. Vypadal opuštěně. Sybil přesto zamávala, jen aby se neřeklo, a všimla si, že se žaluzie maličko pohnuly. Dobře, Tilda držela stráž. Sybil bylo Elyse skoro líto.

Zaklepala na dveře a čekala. Uběhly dlouhé minuty a Sybil se s úzkostí podívala na oblohu. Uviděla šedé mraky s ještě temnějšími břichy, jako kdyby jen zadržovaly déšť a čekaly, že ho vypustí v prudkém lijáku. No skvěle.

Znovu zaklepala, ale nikdo nepřišel otevřít, tak vložila klíč do zámku a dveře otevřela.

Okamžitě ji do nosu udeřil smrad. Hniloba. Jako vlhká nepříjemná facka.

„Ach… bože…“

Sybil se téměř bála vstoupit dovnitř a držela otevřené dveře, aby do domu proudil čerstvý vzduch, a nakukovala dovnitř. Moc nábytku tam nebylo.

Cože? Copak tu něco chcíplo? Že by pan Timms přece jen neměl takové štěstí? Sybil si přetáhla klopu kostýmku přes pusu a několikrát zakašlala. „Paní Hammerslyová?“ zavolala. „Jste tu? Elyse?“

Opatrně se vydala chodbou, ale cítila, jak jí po zádech běhá mráz. Elyse sem snad chodila nepravidelně, ale poslední dobou se tu jistě neukázala. Včera večer, říkala Tilda, ale ta stará čarodějnice se musela splést. Nikdo nemohl vydržet ten smrad, aniž by našel malou shnilou chcíplotinu a vyhodil ji ven.

Podívala se po pokojích v patře, ale nenašla nic, co by mohlo takový zápach způsobovat. Zastavila se nad schody vedoucími do sklepa. Znovu zavolala: „Paní Hammerslyová? Tady je Sybil Tominiová z Domova snů.“ Žádná odpověď.

„Do prdele,“ zamumlala, popadla mobil a zavolala Riche, dalšího partnera z jejich firmy. Byl hrozný, ale aspoň měl ten chlap všech pět pohromadě.

Sybil pomalu sestupovala po schodech dolů, jednou rukou se pevně držela zábradlí a druhou si k uchu tiskla mobil. Pokud si vzpomínala, nebyl sklep tak docela dodělaný a měl zeď, která oddělovala jednu jeho část, kde se případně mohla vybudovat ložnice nebo pracovna. Vedly do ní úzké dveře.

Jakmile sestoupila až dolů, smrad se stal nesnesitelným. Zvedal se jí žaludek. Bylo to příšerné.

Sybil znovu zakašlala ve chvíli, kdy jí Richův povýšený hlas vyzval, aby zanechala vzkaz. „Richi, tady je Sybil. Jsem v jednom z našich domů, co pronajímáme. Dům v Berkeley a je to… divný.“

Píp. Richův telefon ukončil spojení. Ani se nezeptal, jestli je spokojená se zprávou, kterou zanechala.

Sakra.

Telefon zaklapla, ale stále ho držela v ruce, a došla k úzkému, téměř tajnému vchodu do oddělené místnosti. Zadržela dech a vmáčkla se do ní.

Podívala se před sebe a vlasy se jí zježily hrůzou. V namodralém světle televize uviděla temeno ženské hlavy. Ta žena se dívala na zprávy. Seděla bez pohnutí jako socha.

„Elyse…?“

Obešla ji, aby se na ni lépe podívala, a prsty zároveň hledala vypínač. Rozsvítila. Zářivka nejistě pomrkávala.

Sybil otevřela ústa v němém výkřiku.

Žena tak klidně sedící v křesle tam byla už nějakou dobu. Nevzrušeně zírala na Sybil prázdnými očními důlky. Její obličej – celý povrch těla – systematicky užíraly larvy a hmyz. Mrtvé tělo hnilo a odkapávalo na křeslo.

Ale zdálo se, jako kdyby jí někdo celkem nedávno dělal manikúru.

Sybil vycouvala jako opařená, prsty hledala telefon a snažila se vymačkat 911. S příšerným řevem vyklopýtala po schodech, proběhla domem a vyletěla ven hlavními dveřmi a přímo proti domu Tildy Owensové vyzvracela ten příšerný mexický salát na svůj krémový značkový kostým.

NEMOCNICE BAYSIDE, POKOJ 316, SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

PÁTEK 13. ÚNORA, SOUČASNOST

Nemůžu věřit, že mě nikdo nepřišel zkontrolovat. Jen si přeju, abych dostala ještě jednu příležitost říct Jackovi, že ho miluju… Ale je pozdě… Teď už to vím. Doktor říká, že je čas odpojit mě od přístrojů, že je nejlepší nechat mě umřít a využít mých orgánů.

Ach bože, ne!

Ne, ne, ne!!! Já jsem naživu.

Snažím se, co nejvíc můžu. Ochromuje mě panika. Určitě se to zaznamená na těch zatracených přístrojích, ne? Copak nevidí, že se mé srdce prudce rozbušilo? Copak nevidí, že reaguju?

Pro lásku boží, prohlídněte mě! Posviťte tím zatraceným světlem do mých očí a dívejte se, jak sebou cuknu, jak se mé panenky zúží.

Dejte mi čas. Probouzím se. Vzdáváte se moc rychle.

Snažím se pohnout, ukázat jim, že jsem naživu, ale nic se neděje.

Zastavte to šílenství. Myslete na mě.

Přes všechen svůj strach slyším, jak doktor rezignovaně říká: „Je čas. Zavolám rodinu…“

20

Paterno za léta, co sloužil, už viděl hodně.

Byl svědkem nelidského chování, viděl následky týrání, závislostí i různých běsu. Nikdy ho nepřekvapilo, jak zle se zvrácení lidé chovají k ostatním, ale tohle… to, na co teď hleděl, bylo něco, co si nedokázal ani představit.

Zavolala ho detektiv Leeová z Berkeley, jež prověřovala tísňový hovor z 911 od pološílené realitní agentky, která ve sklepení jednoho z pronajatých domů našla mrtvé tělo. Uniformovaný policista, jenž se tam vydal, okamžitě zavolal oddělení vražd a velící důstojnice detektiv Leeová si dala dvě a dvě dohromady a přizvala Paterna. Paterno jako blesk přeletěl přes most, ale když podlézal zátaras kolem domu, žaludek mu vřel a pálila ho žáha. Na místě už byla spousta policistů i techniků z vyšetřovacího týmu a kolem pozemku stály dodávky zpravodajství i sousedé a lidé, kteří tudy jen procházeli, ale zastavili se u ohrazeného prostoru a doufali, že zahlédnou, co se děje.

„Detektive Paterno?“ zavolal ženský hlas. Ohlédl se přes rameno a zahlédl Lani Saitovou z KTAM, atraktivní reportérku asijského původu s krásnými lesklými černými vlasy, jež se už dřív pokoušela získat jeho vyjádření. Její kameraman byl u ní a zaostřoval přenosnou kameru na Paterna. Ještě nebyla tma, ale u dodávky už stál ohromný reflektor, který celé místo ozařoval. „Mohu si s vámi promluvit? Je pravda, že je v domě Marla Cahillová? Je živá?“

Paterno ženu probodl pohledem. Jak dokázala získat informace tak rychle jako on? „Právě jsem dorazil.“

„Tohle ale není váš okrsek, a protože pracujete na vraždách, z nichž je podezřelá Marla Cahillová, jen odhaduji, proč jste tady. Je Marla Cahillová v domě?“

„Zatím vám nemám co říct, slečno Saitová, ale jsem si jistý, že tiskový mluvčí policie později vydá prohlášení. Hned jak budeme vědět, o co se tu jedná.“ Donutil se k ponurému úsměvu a dokázal té ženě neutrhnout hlavu. Bože, co po něm ti novináři pořád chtěli? Otočil se k ní i k jejímu kameramanovi zády a vydal se do ohraničeného místa činu. Nejdřív však ukázal hlídkujícímu policistovi svůj odznak. „Paterno, Sanfranciská policie, oddělení vražd. Zavolala mě detektiv Leeová.“

„Řekla, že přijedete. Je uvnitř. Nejspíš ve sklepě. Vezměte si tohle.“ Uniformovaný policista mu podal návleky.

Paterno si přetáhl jednorázové návleky přes boty a pak vystoupal po hlavních schodech k malému domku, který se podobal všem ostatním v ulici. Dvorek byl zpustlý, keře potřebovaly přistřihnout a závěsy byly zatažené.

Obývací pokoj byl prakticky prázdný. Na poškrábané dřevěné podlaze stály dvě skládací židle a jeden malý stolek. Žádný jiný nábytek. Obě ložnice byly bez postelí, v koupelně nevisely ručníky, vanu obývali pavouci a zápach prostupující celý prostor byl příšerný. Ve chvíli, kdy překročil práh, zaútočily na něj vůně rozpouštědla, borovice a osvěžovačů vzduchu, ale nad vším tím vítězil svou silou nezaměnitelný pach smrti.

Opatrně obcházel techniky, kteří hledali otisky a krev, zajišťovali stopy a pečlivě prozkoumávali každý výklenek a skulinu domku postaveného krátce po druhé světové válce. Paterno prošel kuchyní po popraskaném linoleu z padesátých let a vydal se do zatuchlého, vlhkého sklepa, který zapáchal – smrad hnijícího masa ho málem zadusil. Jen s velkým úsilím šel dál.

Na rozpraskaném cementu byly patrné stopy vyteklé vody a všiml si zrezivělé pračky. Mobilní telefony zvonily a ve vysílačkách praskalo, ale on postupoval dál k otevřenému průchodu, který vznikl posunutím police stranou, a odkryl tak pohled do maličké místnosti, ze které vycházel příšerný puch. Stiskl zuby, aby se nepozvracel, a vkročil dovnitř.

Stejně se mu ale žaludek úplně převrátil.

V křesle před televizí, jejíž zvuk byl ztlumený, seděla mrtvola rozkládající se ženy. Chyběly jí oči a v jejím obličeji zely díry odhalující zčernalé svaly a kosti. „Bože,“ zašeptal a jeho žaludek byl připravený všechen obsah vyvrhnout. Zkoumal ji patolog a drobná, asi čtyřicetiletá žena přejížděla kuželem světla z baterky po malé posteli strčené do rohu. „Hledám detektiv Leeovou.“

„To jsem já.“ Podala mu ruku v rukavici. „Susannah Leeová. Říkají mi Suze.“

„Anthony Paterno.“

„Myslela jsem si to.“ Zdálo se, že ji nevyvádí z míry ani ponuré prostředí, ani příšerný zápach, protože Leeová uvolněně spustila: „Myslíme si, že se jedná o Marlu Cahillovou, i když v tomhle stavu je to obtížné stanovit, ale rasa, výška a velikost odpovídají. Tenhle dům byl pronajatý několik týdnů před Marliným útěkem, těsně po svátcích. Podívejte se. Je to divné, ne? Ta postel je ustlaná a někdo v ní spal, našli jsme stopy těla na povlečení, tělesné tekutiny, larvy hmyzu a vajíčka. Takže s ní někdo hýbal. A někdo ji i učesal, podívejte.“ Leeová posvítila baterkou na prameny vlasů mrtvoly. Učesané a nakadeřené. „Všimněte si jejích nehtů.“ Zamířila baterkou na hnijící prsty a opravdu, nehty byly nalakované. „Na nohách taky.“ Kužel světla přejel přes prsty vykukující ze sandálů. „Někdo tu byl. Nedávno. Nahlédněte do odpadkového koše. Jídlo z místního bistra. To, co zbylo z hamburgeru, tu není tak dlouho jako mrtvé tělo.“

Paterno se rozhlédl po místnosti. Na stěnách visely obrázky a fotografie Marly Cahillové zamlada, hřeben a kartáč ležely vedle stříbrného dětského šálku… šálku, který se ztratil Cissy z domu.

Detektiv Leeová měla pravdu. Osoba tlející před zapnutou televizí byla Marla Cahillová a podle toho, jak vypadala, byla mrtvá už dost dlouho, nejspíš ji někdo zabil těsně po jejím útěku.

„Příčina smrti?“

„Podívejte se pod dokonale nakadeřené vlasy…,“ odpověděla a posvítila baterkou na zátylek Marliny hlavy, takže se ukázal otvor po kulce. „Vypadá to, že byla popravena.“

„Tady?“

„To ještě nevíme. Stále hledáme stopy krve. Ten, kdo ji zabil, si dal velmi záležet, aby měla pohodlí. Postel s povlečením, drahý přehoz, obrázky z domova, televize. Jakému šílenci jste to na stopě, detektive?“

„Dobrá otázka.“ Podíval se na Leeovou. „Kdo našel tělo?“

„Sybil Tominiová. Pracuje u realitky Domov snů. Její firma pronajala tenhle dům ženě jménem Elyse Hammerslyová.“

„Marla si ho nepronajala?“

„Myslím, že ne. Paní Tominiová sedí v mém služebním autě. Myslela jsem, že byste jí rád položil pár otázek. Zapsala jsem její svědectví, takže až si s ní promluvíte, může odejít. Halasně se toho dožaduje už nejmíň hodinu. A je tu ještě jedna věc. Našli jsme tohle.“ Zvedla kousek modré látky.

„Co je to?“

„Vypadá to jako část oblečení, nejspíš utržená, když tudy někdo procházel.“ Posvítila na průhledný plastový sáček. „Ale vazba je volná a ta látka je hebká a chlupatá. Snad kousek přikrývky. Dětské přikrývky?“

„Bože,“ vydechl Paterno. Pomyslel na Holtovy, jež byli v rukách FBI, co si u nich v obývacím pokoji rozbalila tábořiště, a kteří byli jistě bez sebe strachy o svého syna.

„Nechám to rozebrat v laboratoři, ale nejspíš to budete chtít ukázat Holtovým. Uvidíme, jestli to poznají.“

Při té představě zaťal zuby. „Nikdo tu dítě nenašel?“ řekl, ačkoli si byl jistý, že by ho okamžitě informovali, kdyby objevili Bryana Jacka Holta nebo jeho tělo.

Zavrtěla hlavou. „Žádné dítě. Žádné tělo. Třeba se ukáže,“ –detektiv Leeová zvedla útržek látky – „že tohle tomu dítěti nepatří.“ Zadívala se Paternovi do očí a bylo vidět, že si rozumějí. Oba tušili, že tu Bryan Jack Holt byl spolu se svou rozkládající se babičkou.

Leeová se podívala na policistu u dveří. „Zaveďte detektiva Paterna k mému vozu, kde čeká paní Tominiová.“

Mladý strážník přikývl. „Provedu.“

„Pošlu vám svou zprávu,“ zakončila rozhovor Leeová, otočila se k posteli a Paterno s berkeleyským policistou prošli sklepení, které se proměnilo v hrobku, a vystoupali po rozvrzaných schodech.

Venku už byla noc. Paterno se zhluboka nadechl deštěm provoněného vzduchu, ale v nose stále cítil odporný pach smrti, a věděl, že bude trvat dny a víc než jen několik horkých vysprchování, než ten zápach smyje. Přisál se na člověka. Na celé dny. Co se tady sakra dělo?

Vypadalo to, že komplic Marlu zabil. Byl to přítel? Smrtelný nepřítel?

Nebo obojí?

Dávala ta vražda nějaký smysl?

Proč riskovat a pomáhat jí z vězení, když jediným cílem ji bylo zabít? Jaký byl motiv? Byla Marlina smrt náhodná?

Bitka?

Předem promyšlená?

Kulka v zátylku naprosto zřetelně potvrzovala záměr zabít.

Ale bylo tam něco víc než jen vražda. Proč se ten dotyčný nezbavil těla někde v lese mimo město nebo v zátoce, kdekoli, a nezmizel? Proč se vůbec namáhal pronajmout si dům, ukrýt mrtvolu a proboha, obléknout ji a učesat její zatracené vlasy? A co znamenalo, že sem dotáhl to dítě?

Jaký šílenec by to udělal?

A proč?

Šílenci nepotřebují důvody.

Podle toho, jak Marla vypadala, byla mrtvá už několik týdnů, tak proč vystavil dítě hrůze rozkládajícího se těla? Vždyť to byla jeho vlastní babička.

Třeba přesně o to jde. Dostat to dítě. Ale proč pak zabíjel Eugenii, Roryho a Cherise? Proč ne Cissy?

Kdo byl ten člověk?

Odhrnul si vlasy z očí a všiml si staré ženy stojící v okně domu na druhé straně ulice. Zírala před sebe a držela velkou kočku s dlouhým ocasem.

Paterno si podrbal bradu, následoval policistu přes trávník a přemýšlel o vražedné zbrani. Pistole. Pomyslel si, že kulka, kterou vyjmou z Mariina tlejícího těla, bude shodná se střelami nalezenými v tělech Cherise Favierové a Tanye Watsonové, protože všechny byly oběťmi téhož zvráceného vraha. Všechny kulky někdo vypálil z osmatřicítky, ale nehodily se k žádným jiným střelám z jiných zločinů spáchaných v oblasti zátoky.

Až do teď.

Paterno neměl téměř žádné pochybnosti, s čím přijdou balistici.

„Tohle je vůz detektiva Leeové,“ řekl policista, ale uvnitř nikdo neseděl. Žena se sestříhanými lesklými tmavými vlasy v krémovém kostýmu s oranžovou skvrnou páchnoucí po zvratcích se opírala o kapotu a mocně potahovala z cigarety, jako kdyby nikotin uměl vymazat noční můru, které byla před chvílí svědkem. Policista je představil: „Paní Tominiová, tohle je detektiv Paterno.“

„To je dost!“ Sybil dlouze potáhla. „Viděl jste… to uvnitř domu.“ Nosem vyfoukla kouř. „Hrůza…, prostě hrůza. Můžu už jít?“

„Za pár minut. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Už jsem odpověděla na spoustu. Vím jen to, že sousedka paní Owensová, Tilda Owensová, je vdova a bydlí přes ulici…“ Sybil mávla cigaretou k domu se starou ženou a kočkou. „Stěžovala si, že naše klientka málem přejela jejího kocoura, tak jsem se rozhodla s Elyse promluvit.“

„S Elyse?“ opakoval.

„Ano, s Elyse Hammerslyovou. Je naše klientka, počátkem roku jsme jí pronajali dům.“

„Vy jste ji viděla? Mluvila jste s ní?“

„Ano.“

„A není to ta žena ze sklepa.“

„Ta mrtvola? Ne…, ach ne, jsem si jistá, že ne.“ Ale přesvědčivě to neznělo. Znovu potáhla, podívala se na ušpiněné sako a maličko zamrkala. „Chci říct, že se to těžko pozná.“ Otřásla se a zavrtěla hlavou, jako by nechtěla uvěřit, že ta tlející mrtvola by mohl být někdo, koho skutečně viděla nebo s kým hovořila.

„Viděla jste obrázky Marly Cahillové, té uprchlé vězeňkyně. Byla to ta žena, která si tenhle dům pronajala?“

„Ne. Jsem si jistá, že jsem ho pronajala dřív, než utekla. A s Elyse jsem se setkala a není to Marla Cahillová.“

„Rád bych viděl smlouvu o pronájmu. Máte kopii?“

„Jistě, v kanceláři.“

„Požadujete nějaké doporučení nebo identifikaci, než pronajmete nějakou nemovitost?“

„Samozřejmě,“ naježila se Sybil.

„Mohu vidět záznamy?“

„Pochopitelně. Jsou také v kanceláři.“

„Odvezu vás tam, a až skončíme, přivezu vás zpátky.“

„Můžu se tam odvézt sama.“

„Jen pro případ, že by detektiv Leeová nebo FBI měly další otázky.“

„FBI?“ opakovala a potahovala z cigarety, až popel dosáhl k filtru. „Ach bože.“

Přesně totéž si myslel i Paterno.

+++++

„Potřebuju tě vidět,“ říkala Elyse do telefonu. Na druhé straně spojení se vymlouval její milenec.

„Nemůžu. Lidi by měli podezření. Víš, že mě sledujou.“

„Musíme si promluvit.“ Byla zoufalá a srdce jí bušilo. Přejížděla Golden Gate Bridge, ale provoz byl hustý, lidé se hrnuli z města v dopravní špičce a ona se stěží dokázala soustředit. V hlavě jí tepalo, ale říkala si, že se jen musí dostat domů, znovu ho vidět, aby… aby…

Řidič v autě před ní dupl na brzdu a ona zareagovala rychle, ale stejně málem vrazila do kufru červeného pontiacu. Na vlhké vozovce dostalo auto smyk. „Ty hovado!“ zaječela, ačkoli viděla jen jeho temeno, když stěrače odhrnuly dešťové kapky stranou. Řidiči snad nebylo ani dvacet, telefonoval a pochopitelně ji nemohl slyšet. Z dunících mohutných reproduktorů vyřvával do noci rap. A pochopitelně řidič měl stále mobil u ucha.

„Cože?“ zeptal se její milenec udýchaně, jako kdyby stoupal do schodů nebo utíkal.

„Prostě za mnou přijď. Dnes večer.“

„Říkám ti, že to nejde.“

„Ukaž se,“ trvala na svém. To pitomé dítě zase začalo brečet. Ten mizerný skrček ji doháněl k šílenství. „Potřebuju pomoc, sakra, a jsme v tom spolu. Byl to tvůj nápad.“

„Všechno ne.“

„Tys byl ten, kdo řekl, že to dokážeme, tak teď proboha ukaž, že jsi muž.“ Byla vzteklá, nervózně si kousala vnitřek tváře a prsty tak pevně svírala volant, až se zdálo, že jsou do plastu a kovu vrostlé.

„Moc riskuješ.“

„Nemám na vybranou!“

„Musíme to na chvilku pozdržet.“

„Pozdržet?“ otázala se a hlas jí stoupl až k vysokému zaječení. „Zešílels? Teď to nemůžeme pozdržet.“

„To ty se chováš jako blázen!“

„Protože jsem ta, která dala v sázku všechno. Kdybys věděl, s čím se musím vypořádat, když se starám o tu mrchu! Takže pohni zadkem a přijeď,“ obořila se na něj ve chvíli, kdy sjela z mostu.

„Prokristapána, vzmuž se.“

„Nemůžu!“ zaječela a ve vlastním hlase slyšela vztek a paniku. Zachytila svůj odraz v zrcadle a překvapilo ji, že má rozcuchané vlasy, rozmazaný make-up a vytřeštěné oči, jako by byla vyděšená. Dobrý bože, co to s ní bylo? Nic. Vůbec nic. Všechno byla vina ostatních. Ano, byla maličko unavená a nervózní, ale kdo by nebyl? Byla pod obrovským tlakem a on, ten ubožák, jí vůbec nepomáhal. Kde byl ten silný, inteligentní, sexy muž, do kterého se zamilovala? „Tak poslouchej, miláčku,“ zavrčela jízlivě, „radši se se mnou hezky sejdi, nebo toho kluka už nikdy neuvidíš. Tečka.“ Zavěsila, zanadávala řidiči před sebou, a když jí zazvonil telefon a ona zjistila, že jí volá Jack, nezvedla ho. Jen ať se pěkně dusí ve vlastní šťávě.

Hajzl!

Tak Cissy si ten rozvod rozmyslela.

A co?

To na věci neměnilo vůbec nic!

+++++

Paternovi se rozdrnčel mobil, když s cadillacem couval na maličké parkovací místo před realitní kanceláří. Sybil Tominiová seděla vedle něj na místě spolujezdce a celá strnula, jako by čekala, že zadním nárazníkem poškrábe předek Range Roveru. Zastavil přesně a zvedl telefon. Posledních pár hodin žádné telefony nebral, takže se bude muset asi půl tuctu lidí ozvat sám, ale teď podle identifikace volajícího poznal, že s ním chce mluvit Quinnová.

„Paterno,“ ozval se. Sybil Tominiová se schoulila na širokém sedadle. Do telefonu řekl: „Moment, Janet.“ Obchodnici s nemovitostmi ujistil: „Hned budu u vás.“

Sybil, jež v kabelce hledala krabičku cigaret a zapalovač, přikývla. „Najdu ten spis.“ Vystoupila z vozu a zapálila si dřív, než zavřela dveře.

„Už jsem tady,“ řekl Quinnové. Z temného nebe začaly dopadat kapky deště.

„Dostala jsem tvůj vzkaz,“ řekla Quinnová. „Našli jste Marlu Cahillovou a je mrtvá?“

„Už nějakou dobu. Ty vraždy spáchat nemohla. Všechno ti povím, až se vrátím na stanici.“ Vypnul motor a zhasl světla. „Teď hledáme Mary Smithovou.“

„Něco jsem zjistila u té zdravotní sestry v Idahu, té, která pracovala v Cahillově domově v době, kdy měla Marla Amhurstová dítě.“

Paterno zabručel, aby pokračovala.

„Ta sestřička je už trochu mimo a vůbec se mnou nechtěla mluvit. Je v penzi, její manžel celé dny rybaří a ona se nechce do ničeho namočit, ale řekla, že Marla měla holčičku, které by teď mělo být tak šesta nebo sedmadvacet, což souhlasí s daty v Eugeniině deníku.“

„Znáš její jméno?“

„Toho dítěte ne, ale adoptivní rodiče byli z Oaklandu. Ron a Christine Englesovi. Snažím se zjistit, jestli stále bydlí někde v okolí.“

„Když už jsi v tom, snaž se vypátrat co nejvíc o Elyse Hammerslyové, vyhlas po ní celostátní pátrání. Taky zjisti, jestli s Marlou Cahillovou neseděla. Pronajala si dům v Berkeley, ve kterém jsme našli Marlino tělo. Za chvíli budu vědět víc. Jsem teď v realitní kanceláři. Detaily ti povím, až se vrátím na stanici.“

Paterno proběhl deštěm a zamířil do hlavní kanceláře. Dveře v zadní stěně byly pootevřené, tak jimi vešel dál. Sybil stála u jedné pracovní kóje a hrabala se v zásuvce. „Klíče ke kartotéčním skříním mám vzadu. Hned se vrátím.“ Prošla kolem dalších kójí a mířila k železným dveřím.

Paterno čekal a Sybil se za chvilku objevila i se spisem. „Vím, že všechny informace mám i v počítači,“ řekla. Už byla o něco klidnější, protože byli pryč z domu, kde našla mrtvé tělo. „Ale tady je smlouva, kterou podepsala…, a já si vždycky dělám kopii průkazu totožnosti. Taky požadujeme doklad o zaměstnání a bankovní výpisy. Podívejte…“ Probrala několik složek a vytáhla jednu. „Tady, prosím.“

Paterno si začal dokumenty prohlížet s pocitem, že se konečně o něco přiblížil ke svému cíli.

+++++

„Možná našli Marlu,“ udýchaně vyhrkl Jack, když se vřítil do domu. Šel si zaběhat, chtěl se zbavit trochy napětí, zatímco Cissy čekala doma. Měl propocené oblečení, vlasy přilepené k hlavě, obličej napjatý a tvářil se vážně.

Coco v malém pelíšku u krbu zvedla hlavu, nespokojeně štěkla a pak spala dál.

Cissy se zastavilo srdce. Pocítila naději, ale rychle ji vystřídal strach. „A Bryana?“

„Ne, myslím, že ne. Právě jsem dostal textovou zprávu od přítele, který to viděl ve zprávách. Musím zavolat Paterna.“ Jack se hrozně potil, obličej měl zarudlý, vlasy mokré, mobil v ruce a iPod v kapse kalhot. Došel k televizi a přepínal mezi zpravodajskými stanicemi.

Nic o Marle. Tedy alespoň prozatím.

„Copak by nám to někdo neřekl? FBI?“ zeptala se, protože agenti s nimi byli od toho únosu v neustálém kontaktu. Odposlouchávali jejich telefonáty pro případ, že by se únosci rozhodli zavolat, veškerou jejich poštu kontrolovali a hledali v ní vzkaz a jejich dům čtyřiadvacet hodin hlídali. Rozhodně nechtěli policii z akce vynechat.

„Dokud si nebudou jistí, tak ne, ale radši se připrav.“

„Připravit se?“ opakovala a v duchu viděla Bryanovo nehybné tělíčko. „Ach bože, Bryan…“

„Mluvím o Marle. Je možné, že tvoje matka je mrtvá.“

Po zádech jí přejel mráz. „Co tím myslíš?“ Marla? Mrtvá? Zmocnily se jí protichůdné pocity. Svou matku milovala; nenáviděla ji. Ta žena byla odporná, příšerná stvůra, a přesto svým odtažitým způsobem Cissy vychovala, byla tam pro ni. To Marlin obličej si z dětství pamatovala, ona byla ta, která ji naučila vázat tkaničky, jež ji zapsala do soukromé školy, která jí ukázala, jak si splést vlasy do důmyslného copu a spoustu dalších věcí. Marla svým vlastním způsobem utěšovala Cissy, když si odřela koleno nebo měla zlomené srdce, ale přesto během let mezi nimi narůstaly rozpory. Začaly v době, kdy se Cissy dostala do puberty, a nikdy je nepřekonaly. Cissy si ale vždycky myslela, že přijde čas, kdy to napraví, pokud bude chtít… Ach bože… Mrtvá? Nepřipadalo jí to skutečné. „Kde je naše dítě?“

„Nevím.“ V Jackově obličeji se zračil strach. Kolem očí a úst mu naskákaly hluboké vrásky. Ani jeden z nich nespal a Cissy měla pocit, že se hodiny nekonečně vlečou. Nevěděla, co by dělala bez Jacka, bez toho, že by se o něj opírala, svěřovala se mu a plakala s ním.

Venku vedle vozu FBI stála dodávka zpravodajství. Jako by v jejich ulici už parkovala nastálo. Volala většina Cissyiných přátel. Gwen a Tracy se zastavily, dokonce zavolala i Heather, která se očividně styděla kvůli tomu, jak její poměr s Donaldem propírali v tisku. Cissy se příliš strachovala o Bryana, aby na to jen pomyslela. Byl to pouze problém Heather.

A Sára přinesla pekáč lasagní. „Jsou z pizzerie Dino’s,“ přiznala a bojovala se slzami. „Nic jiného mě nenapadlo.“ Jackova rodina přicházela a odcházela a volali jim spolupracovníci z Tepu velkoměsta a skoro všichni babiččini zaměstnanci. Deborah byla úplně zničená a do telefonu kvílela, Elsa s Larsem se stavili osobně a Elsa jim přinesla buchty a hotové jídlo a taky polykala slzy. Řekla, že Rosa s Palomou jsou docela na dně a Rosa zapálila v kostele svíčky. Všichni nabízeli podporu, a přesto Cissy většinu času toužila být sama. Trávila hodiny v Bryanově pokoji, držela jeho oblíbené plyšové zvířátko nebo Coco a kolébala se v křesle, které koupili, když se narodil.

Teď dostala zlost. Unavilo ji čekání. Vyčerpal ji nedostatek spánku a zklamalo ji, že nemají žádné zprávy. Kde kruci byl její malý chlapeček?

Zatímco byl Jack ve sprše, znovu zavolala Paterna a nechala mu zprávu v hlasové schránce. Hergot, kde se ten chlap coural? Kde bylo její dítě? Všechno na ni padalo a nicnedělání ji dovádělo k šílenství. Cítila nutkání bušit pěstí do zdi nebo řvát nebo udělat jakoukoli zatracenou věc, aby Bryana našla.

Zazvonil telefon a ona okamžitě vyskočila.

Znala postup. Pokud to byl přítel, rychle s ním hovor ukončit, pokud to byli únosci s žádostí o výkupné, udržet je na lince. FBI všechno nahrává.

Zvedla ho, ještě než podruhé zazvonil.

„Haló?“ Cissy slyšela, jak jí tluče srdce.

„Mám ho,“ zašeptal neznámý hlas způsobem, který ji zmrazil. Cissy zalapala po dechu, protože se splnily její nejhorší představy.

„Ale je naživu. Řekněte mi, že žije.“

„Udělala jsem něco, cos ty nikdy neudělala, ty sobecká mrcho. Vzala jsem ho na návštěvu k jeho babičce.“

„Co?“ Cissy to omráčilo. „Kdo jste? Kde je moje dítě? Přísahám, že jestli mu ublížíte, najdu si vás a…“

Cvak.

„Počkejte!“ vykřikla zoufale a srdce se jí rozpadlo na tisíc kousků. „Haló? Haló? Kdo jste? Ach bože, prosím… Vraťte mi ho!“ zakřičela do telefonu, ale ten byl hluchý. To ticho ji ohlušovalo a v hlavě jí hučel strach jako mohutný řev oceánu v jeskyni. V duchu viděla jen Bryana, jeho roztomilý obličej, uličnický úsměv, maličké zoubky a bystré oči. Po tvářích se jí řinuly slzy a ona se musela opřít o zeď, když jí ta příšerná slova zněla v hlavě.

Mám ho.

„Bryane,“ zašeptala zlomeně a skryla si hlavu v dlaních.

21

Paterno si prohlížel obličej na Oregonském řidičském průkazu. Tu osobu nepoznal. Ale byla to fotografie ženy, která si říkala Elyse Hammerslyová, ženy, jež si pronajala domek v Berkeley. Na řidičském průkazu byla jako poslední místo pobytu uvedená adresa v Greshamu v Oregonu. S malou nadějí nechal informaci odfaxovat do kanceláře v San Francisku a zavolal Quinnovou, aby na tom začala pracovat. Sybil podala Paternovi kopii dokumentů.

Pak se zeptala: „Jak brzy… odvezete tělo a já budu moct ten dům…, ehm…, nechat vyčistit a vyvětrat?“ Byla už klidnější a zřejmě v duchu počítala týdny a měsíce ztraceného nájmu.

„Chvilku to potrvá. Je to místo činu. Ale dáme vám vědět.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Ujišťuji vás, paní Tominiová, že si to přejeme vyřešit co nejdřív.“ Ukázal na prázdný řádek v nájemní smlouvě. „Nevidím tu záznam o zaměstnání.“

„Ach. Někdy ho nepožadujeme. Elyse složila nájemné na dva měsíce dopředu, navíc zálohu na pojištění a úklid. Prověřili jsme její bankovní účty a byly takřka hvězdné. V San Francisku si hledala práci.“

„Bydlela sama?“

Nepatrně se otřásla. „Vypadá to, že ne.“

„Mám na mysli, jestli byla vdaná? Nebydlel s ní přítel? Někdo, kdo s ní přijel?“

„O tom nic nevím.“

„Jak platí nájem?“

„Veškerou korespondenci posíláme na adresu pronajímaného domu, jenže od ní jsme ještě žádné peníze nepožadovali, protože zaplatila dopředu.“ Sybil obešla stůl k Paternovi a obrátila jednu ze stránek, které držel. „Vidíte… Tady je potvrzení o převzetí hotovosti. Ještě si neotevřela běžný účet, a když měla tak vynikající výpisy z banky, neměla jsem žádné podezření.“

Paterno přikývl. Doufal, že Quinnová získá nějaké informace z Oregonu. „Přišla osobně do vaší kanceláře, aby si ten dům pronajala. Přijela vozem?“

„Nevím, jak se sem dostala, ale sešla se se mnou i v domě a myslím, že tam musela dojet autem. Ano, vzpomínám si…“ Sybil se zamračila. „Tehdy mi to přišlo zvláštní. Zaparkovala totiž vzadu za domem, v malé uličce.“

„Vzpomenete si na značku toho vozu?“

Sybil zavrtěla hlavou. „Promiňte detektive, takové věci neregistruju. Do hlavy si ukládám každý detail domu, podlahy, přístroje, okna, skřínky, odstíny dřeva, ale co se týká aut…“ Pokrčila rameny. „Vím, že to byl osobní vůz, ne pick-up ani dodávka nebo džíp. To si pamatuju a ano, měl světlou barvu – bílou, stříbrnou, šedou, snad světle žlutou? Vážně nevím.“ Vyhlédla z okna. „Například všechno, co vím o vašem autě, je, že je nejmíň patnáct let staré a někdo ho poškrábal… Je to lincoln?“

„Cadillac,“ opravil ji.

„Byla jsem blízko.“

Ani ne, ale neměl čas se s ní dohadovat o přednostech cadillacu ani nechtěl myslet na ten čerstvý škrábanec. To vandalství ho pořádně rozzuřilo. Položil ještě několik otázek, ale nic víc nezjistil, a tak odešel a vydal se rovnou do domu Jacka a Cissy Holtových.

Poryv větru se mu opřel do kabátu. Z temného nebe padal déšť a blížila se bouřka, ale on se cítil o něco lépe, jako kdyby začal mít situaci pevněji v rukou. Konečně se k vrahovi přiblížili. Cítil to. Zažíval to nepatrné vzrušení v žilách, kdykoli se smyčka kolem zločince utahovala.

Teď už to byla jen otázka času.

Vklouzl za volant cadillacu, otřel si kapky deště, které mu stékaly po obličeji, a nastartoval. Elyse Hammerslyová. Alespoň měl jméno, s nímž se musel vypořádat.

A její fotografii.

Teď už mu zbývalo jen tu mrchu najít.

+++++

„Co se stalo?“ zeptal se Jack. Vyšel do chodby jen s ručníkem kolem boků. Vlasy měl mokré a na obličeji se mu zračilo znepokojení.

„Ona zavolala, ach Jacku, zavolala!“ vzlykala Cissy. Zhroutila se v chodbě a Coco kňourala a olizovala jí obličej. Ubohá fenka nervózně vrtěla ocasem.

„Kdo volal?“

„Ta ženská, co má Bryana.“

„Co říkala?“ zeptal se napjatě.

„Řekla, že má Bryana, a, ach bože, myslím, mám pocit, že jsem ho v pozadí slyšela plakat.“ Cissy se přestávala ovládat. Cítila, jak se jí po tvářích řinou slzy a strach ochromuje její duši. „Nevím, kdo to byl. Bylo to neveřejné číslo. Šeptala a, ach bože, znělo to tak… krutě, tak rozezleně, tak… urputně.“ Vzhlédla ke svému manželovi. „Musíme ho dostat zpátky. Než udělá něco… něco příšerného. Jsme jeho rodiče, my jsme zodpovědní za jeho bezpečí. Měli jsme ho chránit.“ Hroutila se a uvnitř měla nezměrnou prázdnotu. „Musíme.“

„Najdeme ho. Slibuju. Pojď.“ Natáhl ruku. Stiskla ji, on ji vytáhl na nohy a sevřel ji v náručí. Byl ještě mokrý ze sprchy, voněl mýdlem a čerstvou vodou. Kolébal ji, šeptal jí do ucha a ona se snažila nerozpadnout na milion kousíčků.

„Najdu ho, Ciss,“ sliboval Jack, zatímco si položila hlavu na jeho hrudník. Byl tak silný, nejen fyzicky, ale i duševně. Jak na to mohla zapomenout? Jak ho mohla podezřívat? „Myslím to vážně,“ zašeptal do jejích vlasů. „I kdyby to bylo to poslední, co udělám, dostanu ho zpátky.“

Vzlykla a visela na něm, ale stále si říkala, že se musí vzchopit. Kňourání a pláč Bryanovi nepomůžou. Musí být silná, postavit se strachu a jít hledat své dítě. Ten, kdo jí volal, čekal, že se zhroutí, využil jejího slabého místa, které se týkalo jejího syna, a chtěl, aby cítila nezměrnou bolest.

„Co ještě říkala? Ještě něco?“

„Jen že ho má, že ho vzala na návštěvu za jeho babičkou, což já jsem nikdy neudělala…, ach bože, o čem to mluvila? Měla jsem dojem, že jsi říkal, že Marla je mrtvá. Neudělala by…, nevzala by…“

„Pšt. To zjistíme.“ Jack ji odvedl do ložnice, kde vyměnil ručník za trenýrky, džíny a mikinu. Pustil televizi. Cissy si rozzlobeně setřela slzy z očí. „Měli by vysílat místní zprávy…“ Přepínal stanice, až našel kanál, který vypadal slibně. Obrazovku zaplnily „Aktuální zprávy“ a hned nato se objevil záběr na malý dům asi padesát nebo šedesát let starý. Před ním stála reportérka a vyprávěla hrůzný příběh.

„… nepotvrzené zprávy o identitě těla uvnitř, ale před několika minutami jsme viděli pracovníka koronerova úřadu vyvážejícího na pojízdných nosítkách vak s tělem. Existují spekulace, že mrtvou osobou je uprchlá trestankyně Marla Cahillová.“ Na obrazovce se objevila Marlina černobílá policejní fotografie, která ukazovala málo ze sexy energické ženy, kterou kdysi bývala.

Cissy si přitiskla dlaně na obličej.

Reportérka stojící na větru a dešti pokračovala: „Policie zatím nepotvrdila, nicméně ani nevyvrátila identitu oběti, ale sousedé tohoto úhledného malého domku si všimli podezřelého chování.“ Kamera zabrala novinářku zpovídající starou ženu opírající se o hůl. Asiatka měla na sobě bundu s kapucí ozdobenou písmeny televizní stanice KTAM.

Kdosi, kdo nebyl v záběru, držel nad starou ženou deštník. Ta měla na sobě plášť a skládací igelitovou čepici.

S přesvědčením pevným jako její vyčnívající brada sousedka, představená jako Tilda Owensová, důrazně trvala na tom, že věděla, že poslední měsíc se na druhé straně ulice proti jejímu domu děje něco „nekalého“. „… všechny ty noční příchody a odchody a pořád tam byly stažené žaluzie. Věděla jsem, že tu něco nehraje. To prostě poznáte. Myslela jsem, že se nejspíš jedná o drogy,“ přiznala, „ale řekla bych, že jsem se spletla.“

„Viděla jste do domu vstupovat Marlu Cahillovou?“ zeptala se reportérka.

„Myslím, že ano.“ Tilda Owensová přikyvovala.

„Oznámila jste to policii?“

„Promluvila jsem s majitelkou domu.“

Kamera se vrátila na reportérku: „A přesně to vedlo k tomuto pátrání. Jedna zaměstnankyně realitní kanceláře Domov snů s největší pravděpodobností našla tělo a informovala policii…“ Kamera zabrala obyčejně vyhlížející dům. „Pro KTAM Lani Saitová,“ zakončila novinářka a Jack dálkovým ovládáním televizi ztlumil.

„Tak je to pravda.“ Cissy tomu nemohla uvěřit. Její matka byla mrtvá. Potřásala hlavou, kousala si spodní ret a civěla na němou televizi, kde se objevila reklama na nový nápoj pro sportovce.

Bylo obtížné si představit, že je její matka skutečně po smrti a že její syn je v rukách vražedkyně, krutého a bezcitného zabijáka. Proč ta žena ukradla Bryana? Proč byl její chlapeček v chůvině bytě? Kdo byla ta žena, která volala? Hlas v telefonu nebylo skoro slyšet, ale Cissy si byla jistá, že se jednalo o ženu.

„Federálové nahráli rozhovor na pásku,“ řekl Jack a podíval se z okna na jejich dodávku zaparkovanou na ulici.

Cissy zavřela oči. Znovu a znovu si v duchu přehrávala krátký, děsivý telefonát a dospěla k témuž žalostnému a morbidnímu závěru. Odkašlala si a zadívala se na Jacka. „Nikdo nám kvůli výkupnému nezavolá.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože tohle je osobní, Jacku. Nevím jak a nevím proč, ale ta žena mě nenávidí. Cítila jsem to, slyšela jsem to v jejím hlase.“ Obrnila se proti příšerné, duši hlodající pravdě. „A vím jistě, že ji vůbec nic nezastaví. Dostane, co chce. Ublíží Bryanovi, protože to je nejjednodušší způsob, jak se pomstít mně.“

+++++

Quinnová mu zavolala, když kola jeho cadillacu hučela na mostě nad zátokou. „Paterno,“ ozval se a přejel do sousedního pruhu, protože dorazil na západní konec zátoky, kde déšť i vítr jako by byly mnohem intenzivnější.

„Poslyš, mám informace o Elyse Hammerslyové. Je jí čtyřiašedesát, donedávna, než odešla do důchodu, pracovala u telefonní společnosti v Portlandu a posledních třicet pět let bydlí v Greshamu v Oregonu. Nikdy nevlastnila dům v Kalifornii a naposledy tady byla v roce 1987, kdy se ženil její synovec, a to bylo v San Diegu. S manželem projížděli San Franciskem, strávili noc v hotelu St. Francis a pokračovali do jižní Kalifornie. Cestou zpátky se stavili v Sonomě a navštívili vinařský závod. Někdo se zřejmě zmocnil jejích dokladů a dokázal si získat přístup k jejím bankovním výpisům.“

Kruci! Nic jiného ani nečekal, ale doufal, že informace, které dostal v realitní kanceláři Domov snů, je dovedou k vrahovi. „Prověřilas ostatní Elyse Hammerslyové v oblasti?“ zeptal se a všiml si pod mostem vln s bílými čepicemi zlověstně se zvedajícími na temné zčeřené hladině.

„Jo. Vůbec nic. Na registraci vozidel jsem dopadla stejně. Pokud má auto, a my víme, že ano, není přihlášené na jméno Hammerslyová. Prověřila jsem všechny Hammerslyové. Vyšla jsem naprázdno.“

„Řeklas to federálům?“

„Jasně. Určitě se ti ozvou.“

Sjel z mostu a pomalu se blížil k ulici Market. „Jedu za Cissy Holtovou, abych jí řekl, že jsme našli Marlu. Ukážu jí kopii Elysina falešného oregonského řidičského průkazu. Jestli nenajdeme nikoho, kdo ji pozná, pak budeme muset dát tu fotku k dispozici tisku. Zatím ji ukaž Perezovi a O’Rileymu. Hlídali dům Holtových. Třeba ji viděli. Určitě se motala okolo.“

„Spolehni se.“

Paterno zavěsil a ujížděl černou nocí. Bouře nabývala na síle a blížila se od Pacifiku, ulicemi se proháněl vítr a z temné oblohy padal déšť, zkrátka noc, o jakých Paternova babička vždycky říkávala, „že by ani psa nevyhnal“.

Stěrače téměř nestíhaly rozhánět provazy deště a záře protijedoucích vozů ho oslepovala, takže mžoural předním sklem ven, ale nakonec zabočil do ulice blízko náměstí Alamo. Na příjezdové cestě stál džíp Jacka Holta a v oknech za staženými žaluziemi a závěsy bylo vidět světlo. Na ulici parkovala dodávka FBI. Nenápadní? No jistě.

Paterno zastavil na volném místě u chodníku, vypnul motor a strčil si kopii nájemní smlouvy do kabátu. Vyhrnul si límec proti dešti a rychle přeběhl silnici. Když se dostal k hlavním dveřím, zazvonil. Sakra, to byla ale noc.

Než stihl dát ruku dolů, dveře se rozletěly, ten zatracený uštěkaný pes spustil vyrvál a Jack Holt ho vybídl, aby šel dál, a zároveň okřikl malou potvoru. „Slyšeli jsme o Marle. Jsou toho plné zprávy.“ Holt se na Paterna přísně zahleděl. „Mohl jste nám zavolat.“

„Chtěl jsem přijít osobně.“

„Trvalo vám to dost dlouho.“

Cissy seděla v obývacím pokoji u krbu a vypadala, jako kdyby velmi zhubla, což jí rozhodně nesvědčilo. Tahle těžká zkouška si na ní vybírala svou daň.

„Tak je to pravda,“ řekla, postavila se a přetřela si ruce, jako kdyby ji uvnitř svíral mráz. „Moje matka je mrtvá.“

„Ano, myslíme si to. Neměla u sebe žádný průkaz totožnosti a nenašli jsme ani žádné její vězeňské šaty, nic, co by značilo, že se jedná o její tělo.“

„Copak jste to nepoznali?“ zeptala se Cissy a ošila se.

„Byla mrtvá už nějakou dobu.“

Zbledla jako stěna a ztěžka polkla, jako kdyby se snažila udržet obsah žaludku v sobě.

„Budeme potřebovat zubní záznamy nebo test DNA, abychom si byli jistí.“

Cissy několikrát ztuha přikývla a vstřebávala jeho slova. „Byla zavražděná.“

„Myslíme si to. Zdá se, že na temeni hlavy má otvor po kulce.“

„Kdo ji zabil?“ zeptal se Jack. „Tatáž osoba, která má našeho syna?“

Paterno se vyhnul odpovědi. „Po pitvě budeme vědět víc.“

„Ale ona se schovávala v tom domě.“ Cissy se na něj podívala.

„Ano.“

Zvedla protivného malého psíka a přitiskla ho k sobě. „Myslel jste si, že má komplice.“

„Mohl ji podrazit. Vaše matka nejspíš není ten člověk, který je za zločiny zodpovědný.“

Cissy ze sebe pomalu vypravila: „Myslím, že ten, kdo ji zabil, sem volal.“

Paterno okamžitě zbystřil. „Volal vám?“

Jack přikývl. „Agenti FBI, co jsou v dodávce, to nahráli. Před chvílí tu byli a mluvili s námi.“

„O telefonátu jsem se nic nedoslechl.“

„Nemáme moc co říct. Ta žena se Cissy v podstatě vysmívala, že drží Bryana u sebe. Řekla, že ho vzala na návštěvu za jeho ‚babičkou‘.“

Paterno se podíval na Cissy, ona celý rozhovor zopakovala a zakončila ho slovy: „Pak zavěsila. Nemůžu tomu uvěřit. Jestli byla Marla mrtvá…, rozkládala se. Co si myslela? Bryan byl nejspíš vyděšený k smrti.“ Zaťala zuby a zamrkala, aby zahnala slzy.

„Našli jsme tam cár bavlněné látky. Měkounké. Modré. Mohl by být z deky. Dali jsme ho do laboratoře.“

„Ta zkurvená mrcha! Co dělá mému dítěti?“ Cissy se rázem rozběsnila. Coco zakňourala, a tak se předklonila, aby ji postavila na zem.

„Znáte někoho jménem Elyse?“ zeptal se Paterno.

Cissy a Jack potřásli hlavami.

„Elyse Hammerslyová?“

„Ne. Proč?“

„Tak se jmenovala žena, která si pronajala dům, kde jsme našli Marlu. Myslíme si, že se taky vydávala za Mary Smithovou.“ Vytáhl z kapsy kopie nájemní smlouvy a identifikační karty a obojí podal Holtovým.

Cissy zírala na zrnitou fotografii oregonského řidičského průkazu. Už tak bledá pleť jí zpopelavěla. „Tahle žena je Elyse?“ zašeptala nevěřícně.

„Nebyla tu po pohřbu? Neobsluhovala?“ Jack taky civěl na fotku na řidičáku.

„Vy ji znáte.“ Paterno pocítil nepatrné vzrušení.

Cissy usilovně hleděla na obrázek. V očích se jí zračily šok a strach. „To musí být nějaký omyl. Tohle je fotografie Diedry Lawsonové, detektive. Pracuje u Joltze. To je kavárna, kam chodívám. Není to vlastně moje přítelkyně, ale známe se. Ne, to musí být nějaký omyl. Chci říct, že tomu prostě nevěřím… Proč?“ Cissy se celá roztřásla. „Říkáte, že Diedra zabila mou matku… a má mého syna?“

Jack přes stisknuté zuby zanadával.

Paterno usilovně přemýšlel. „Víte, že vaše matka měla další dítě, dceru, kterou dala k adopci pár let předtím, než jste se narodila?“

Cissy sebou trhla. „Co to povídáte? Já mám sourozence? Ne… Jediný sourozenec, kterého mám, je můj bratr… nevlastní… v Oregonu. James žije u mého strýce.“

„Vím, že to pro vás musí být šok, ale zjistili jsme to z deníků vaší babičky a ověřili v záznamech Cahillova domova. Předtím, než se vaše matka vdala, měla holčičku a dala ji k adopci. Byla klientkou Cahillova domova. Tak se vlastně seznámila s vaším otcem.“

„Ani náhodou!“ Cissy zvedla ruce. „Přece bych to musela vědět. Někdo by mi to byl řekl. Babička by…“ Její výraz se změnil od popírání k něčemu temnějšímu, jako kdyby svaly v obličeji stáhly prsty strachu.

„Nevím, jak to mám říct jinak, ale na rovinu,“ spustil Paterno, „máte nevlastní sestru, Cissy. Adoptovali ji manželé Englesovi. Zdá se, že teď je to Diedra Lawsonová.“

„A Elyse Hammerslyová?“ vyštěkl Jack.

„To ona zabila mou – naši – matku a unesla mého syna?“

„Je to jen spekulace, ale zatím všechno sedí. Víte, kde Diedra bydlí?“

Cissy zavrtěla hlavou. „Rachelle to bude vědět. Je majitelkou kavárny Joltz a pracuje s Diedrou.“ Cissy zvedla ruku, jako kdyby chtěla příval informací zarazit. „Jste si tím jistý?“

„To vy jste mi řekla jméno,“ připomněl Paterno, „když jsem vám ukázal fotografii. Já jsem znal jen příjmení Englesová.“

„To je neskutečný!“ Jack potřásal hlavou a vzal svou ženu kolem ramen.

Amen, pomyslel si Paterno a znovu zavolal Quinnové, aby jí poskytl nejnovější informace. Pak Holtovým slíbil, že jim dá vědět hned, jak najde Diedru Englesovou, a nato vyšel ven, aby si promluvil s FBI.

+++++

Cissy zírala na dveře, které Jack za Paternem pečlivě zavřel. Vteřiny ubíhaly. Mokrá louže na dřevěné podlaze, kam kapal déšť z detektivova kabátu, jako by se rozšiřovala. Paterno od ní očekával, že bude jen sedět a čekat, zatímco její syn byl v rukách šílené vražedkyně, ženy, která mohla být její nevlastní sestrou. Ale to nedokázala.

„Něco na tom nedává smysl,“ prohlásila.

„Nic nedává smysl.“ Jack přecházel před krbem a očima zabloudil k obrázkům Bryana na krbové římse, pak ke krabici, kde měl jejich syn nakupená plyšová zvířátka, malá autíčka a kostičky Lega. Ale nikdo si s nimi nehrál.

Znovu ji začala užírat strašlivá bolest, rvala jí vnitřnosti a trhala jí srdce. V duchu viděla Bryana, jak stojí nad krabicí hraček, a stáhlo se jí hrdlo.

„Věříš policii, že nám přivede našeho chlapečka zpátky?“ zeptal se Jack. Vyslovil přesně tu otázku, která jí táhla myslí.

Potřásla hlavou. „Nedokázali ochránit nikoho, ne od chvíle, co utekla Marla. Podívej, co se stalo babičce a Rorymu…“

„A Cherise a Tanye.“ Prsty si nervózně prohrábl vlasy. Oči mu potemněly bolestí a zoufalstvím. „Nemůžu to vydržet. Musím něco udělat.“

„Co?“

„Nevím, ale nedokážu tu jen tak sedět ani o minutu dýl. Půjdu Bryana hledat.“

„Když odejdeš, policie tě bude sledovat.“

Ztuhl. „Myslíš, že nám někdo zavolá o výkupný?“

„Ne.“ Byla si tím jistá.

„I kdyby, nemyslíš si, že tahle osoba… Diedra má naše čísla na mobil? Kdybychom to nezvedli tady, zavolala by nám na mobily.“

„Moje číslo má,“ přisvědčila Cissy. Federálové se postarali, aby jí telefonní operátor poskytl stejné číslo, jaké měla předtím, udělali to, protože Cissy na to neměla čas. „Je na novém telefonu.“

„Fajn. Takže jestli má Bryana, a zdá se, že má, zavolala by rovnou na tvůj mobil, ne?“

„Asi jo. Ale co chceš podniknout?“

„Chci hledat našeho syna. Teď děláme přesně to, co chce ona, to, co ona čeká, že uděláme. Ví, že nepůjdeme proti FBI ani policii. Že zůstaneme tady a budeme čekat. Souhlasím s tebou. Tady nejde o peníze za výkupný.“

„Co chceš vlastně dělat?“ zeptala se Cissy.

„Zavolej Rachelle. O Diedře ví víc než kdokoli jiný, ne?“

Cissy přikývla.

„Možná tobě řekne víc, než řekla policajtům.“

„Nechci zmařit vyšetřování.“

„Já zase chci zpátky syna. Mám přítele, co pracoval u speciálních jednotek. Dluží mi velkou laskavost. Nejspíš si ji teď vyberu. Ty si promluv s Rachelle, já zavolám Samovi.“

Jedna její část se tomu chtěla vzepřít a nechat pracovat policii. Oni měli lidi, měli vybavení i znalosti. Ale Jack měl pravdu, nebyli s Bryanem příbuzní a nedokázali zabránit té příšerné vlně zabíjení. Zemřelo už příliš mnoho lidí, kteří jí byli blízcí. Nikdo nezachránil babičku ani Roryho, ani Cherise, ani Tanyu. „Jak dlouho budeš pryč?“ Nedokázala si představit, že nebude s ním, že se nebude moct opřít o jeho sílu.

„Tak dlouho, jak bude potřeba.“

„Nebudeš mít auto. Džíp je zaparkovaný vpředu. Když si ho vezmeš, někdo tě uvidí.“

„Vyzvedne mě Sam nebo doběhnu k Jannelle. Pořád mám náhradní klíče k jejímu lexusu a nebydlí odtud ani tři kilometry.“

„Do kopce.“

„Jo, ale jsem ve skvělý kondici.“ Nepatrně se na ni usmál.

„Já nevím,“ řekla a pak se mu zadívala do očí. Zračilo se v nich silné odhodlání. Pochopila, že ho nepřesvědčí.

Když se Jack pro něco v hloubi srdce rozhodl, na nic jiného nedbal, byl odvážný, přesvědčený a tvrdohlavý a před ničím neustoupil a zdálo se, že to neudělá ani před policií či zatracenými federály.

„Já jdu, Cissy. Nech si zapnutý mobil. Našeho syna najdu.“ Prošel domem, přesvědčil se, že jsou žaluzie zatažené a že nikdo dovnitř nevidí.

„Třeba ho policie najde dřív,“ zadoufala.

„Klidně. Budu vypadat jako přehorlivý, praštěný otec. Je mi to fuk.“ Vzal si z věšáku bundu, ale pak se zarazil, jako kdyby dostal nápad. „Ale ty Ciss, zůstaň tady.“

„Po všech těch řečech, že dostaneme našeho chlapečka zpátky? Ty mi říkáš ‚zůstaň tady‘ jako nějakému psu? Já v tom jedu taky.“

„Někdo tu musí zůstat, aby si policie myslela, že hrajeme podle jejích pravidel. Existuje možnost, že o Bryana přijdeme, to přeci oba víme.“

„Ne!“

„Fajn, uděláme všechno, co půjde, aby se to nestalo, ale kdyby k tomu došlo,“ prohlásil a z jeho slov bylo patrné přesvědčení, „oba nás to zabije.“

„Neříkej to,“ zašeptala prosebně. „Ani na to nepomysli!“

„A já bych nedokázal žít dál, kdyby se stalo něco tobě. Takže se ani nehni. A zůstaň v bezpečí.“ Natáhl si bundu přes mikinu a našel běžecké boty.

„Budu v pořádku,“ prohlásila Cissy a narovnala se. „Udělej, co musíš, Jacku. Já to udělám taky.“ Když si zavazoval tkaničky, pocítila znovunabyté odhodlání. „V jednom máš pravdu. Ta stvůra, co ho má, Diedra nebo Elyse či ať si říká jakkoli, ho nikdy nepřivede zpátky, nikdy ho nepustí.“ Byla rozechvělá, plná úzkosti, ale cítila potřebu něco udělat. „Tak jdi. Přived našeho chlapečka zpátky.“

„Bože, já tě miluju,“ řekl a ona mu věřila. Objaly ji pevné paže, přitáhly ji k němu a on ji políbil tak prudce, až jí došel dech, a s takovou vášní, jako kdyby jí říkal, že ji možná už nikdy neuvidí.

To pomyšlení ji ničilo. Tiskla se k němu. Co kdyby ho ztratila? Co kdyby přišli o syna?

Odtáhl hlavu. „Potřebuju odvést pozornost, aby mě policie ani federálové neviděli odcházet.“

„Chováš se, jako bys to už někdy dělal.“

„Neptej se,“ řekl a rozhlédl se po propojených místnostech jejich domu. „Zhasneme světla vzadu v domě, necháme jen ty na schodišti a v ložnici a možná ještě necháme svítit lampu v obýváku, ale v kuchyni chci tmu. Vyklouznu přes garáž a vylezu ven bočním oknem, zatímco ty někam zavoláš, jen abys odvrátila pozornost agentů FBI. Běžte s Coco ven, aby se vyčurala, a vezmi si s sebou telefon. Kdyby se tě někdo ptal, řekni mu, že nemůžeš najít mobil a zkoušíš ho vytáčet, protože doufáš, že zazvoní a ty ho najdeš.“ Rozhlédl se po domě. „Řekni jim, že pes potřeboval jít ven, tak jsi s ním vyšla na verandu.“ Znovu se na ni podíval. Byl smrtelně vážný. „Potřebuju jen pár minut, abych přeběhl Sářin dvůr a přelezl její plot. Pak bych se měl dostat na ulici o dva bloky dál. Dvě minuty. Rozumíš?“

„Jo.“

„Dobře,“ přikývl a vydal se ke garáži, ale pak se zarazil. „Počkej!“ Bral schody po dvou, vyběhl do prvního patra, rozsvítil v koupelně a pustil sprchu, aby voda protékala trubkami. Za minutu byl zpátky dole. „Kdyby se někdo ptal, jsem ve sprše.“

„A co mám dělat, když si tu policie na tebe počká, než vyjdeš ze sprchy jako scvrklá švestka?“

Usmál se na ni. „Pak miláčku,“ prohlásil a políbil ji na čelo, „jsme v háji.“

+++++

„Měl jsi pravdu,“ řekla Quinnová, když spolu s Paternem nastoupili do jejího auta. „Diedra Englesová byla krátce vdaná za Genea Lawsona, středoškolskou lásku. A poslechni si tohle, teď pracuje jako polda u státní policie.“ Vrazila klíček do zapalování a otočila zápěstím. Motor malého auta se rozburácel a ona hned šlápla na plyn. „Už jsem s ním mluvila, potvrdil mi, že je adoptovaná, vyrostla v Sacramentu u rodičů z vyšší střední třídy, ale nesnášela je. Vždycky se chtěla setkat – a teď doslova cituju – ‚s tou mrchou, co se mě vzdala‘. Strávila roky pátráním po své matce, ale rozešli se s Genem dřív, než ji našla.“

„Proč nenáviděla své adoptivní rodiče?“

„Kdo ví? Gene nemá tušení. Byli to celkem slušní lidé, snad trošku chladní. Nicméně,“ řekla a odbočila tak prudce, až zaskřípěly pneumatiky, „Gene řekl, že čím byla starší, tím byla ‚šílenější‘ a ‚posedlejší‘. Když se odmítla léčit, rozvedli se. Děti neměli.“

„Myslí si, že je schopná vymyslet útěk z vězení a spáchat sérii vražd?“

„Řekl, že netuší, čeho je schopná, ale vždycky byla výjimečně chytrá: vysoké IQ, ale úplný blázen. Jeho diagnóza: má v hlavě o několik koleček víc.“

„Takže ho to nepřekvapilo?“

Quinnová sešlápla plyn až na zem, protože na semaforu naskočila oranžová, a pak přejela do vedlejšího pruhu, jako by byla automobilová závodnice. Jeli bez sirény a majáku a směřovali k domu, kde bydlela Diedra Lawsonová. V tomhle případě jen doprovázeli FBI, ale Paterno by ani za nic na světě nepromeškal příležitost chytit ženu, která dopomohla Marle Cahillové k útěku jen proto, aby ji zabila.

„Nepředpokládal, že se z ní stane masová vražedkyně, ale překvapený? Ne. Pro svou bývalou manželku neměl moc dobrých slov.“

„To nikdo.“

Janet zastavila dva bloky od domu. Odtud mohli pozorovat federály v akci. Paterno se díval přes deštěm bičované přední sklo, jak agenti obkličují dům, kde Diedra bydlí.

Bude se střílet?

Nebo složí zbraně a vzdá se.

Na to nesázel.

To by bylo příliš snadné. Popravdě řečeno měl z tohohle střetnutí špatný pocit. Skutečně se zdálo, že ta žena dělá chyby, poslední vraždy už neměla zdaleka tak dobře naplánované jako Marlin útěk nebo vraždu Eugenie a Roryho. Ztrácela rozvahu. Rozhodně, pomyslel si a sáhl do kapsy pro balíček žvýkaček. Přesto si stále myslel, že je to příliš jednoduché.

V hloubi duše cítil, že Marlina vražedkyně vyjde na světlo jen v případě, že ji bude obklopovat záře vítězství.

+++++

Copak ten kluk nikdy nezmlkne?

Prokristapána, nakrmila ho, dala mu láhev a vyměnila mu podělanou plenku. Dokonce se ho pokusila vykoupat, ale vrtěl sebou a pral se s ní. Diedra pochopila, že nebyla stvořena, aby byla matkou. Přesně jako ta mrcha, co ji porodila.

Marla!

To byl ale blázen.

„Zavři klapačku!“ zaječela do chodby směrem k pokoji, který pro kluka připravila. Měl tam ohrádku, deky a několik plyšových zvířátek, které vždycky vypadaly tak hloupě. Počítala s tím, že se nakonec unaví, ale ach bože, v mozku jí tepalo a celou hlavu jí drtila bolest. Strčila si do pusy další dva Ibuprofeny, ale hodily by se jí silnější prášky, něco, co můžou předepisovat doktoři, takový lék proti bolesti, který by ji potlačil jednou provždy.

Všechno to bylo kvůli Marle. Diedra si nepamatovala, že trpěla na bolesti hlavy předtím, než našla svou pravou matku – ve vězení! Povídejte mi něco o špatné karmě! A co bylo horší, uvědomila si, že všechno, co v životě chtěla – rodinu na společenské úrovni, krásnou mladou matku a přístup do světa privilegovaných –, to všechno mohla mít. A bylo to pryč. Pryč! Protože ji zpropadená matka dala k adopci. Ne že by její adoptivní rodiče byli tak špatní, ale byli to hrozně nudní, obyčejní lidé a zdálo se, že se o ni během dospívání v podstatě nezajímali. Přemýšlela o tom, ale v hlavě to měla popletené. Pak tu byl její otec. Všechno, co se o něm po letech pátrání dozvěděla, bylo, že se s Marlou zapletl ve velmi krátké, ale vášnivé aférce, a hádejte, co bylo pak? Marla otěhotněla.

Marlini rodiče Victoria a Conrad Amhurstovi byli naprosto zahanbeni promiskuitou své dcery i jejím stavem. Tomu se tedy říká temný středověk! Donutili ji, aby šla do Cahillova domova, kde se k naprosté Eugeniině hrůze poznala se svým budoucím manželem. Ta stará sůva! Než zemřela, poznala Diedru, protože ji o ní z Cahillova domova pravidelně informovali. Pokrytecká potvora. Dostala, co si zasloužila. Diedra stále cítila víc než uspokojení, když si vzpomněla na Eugeniiny poslední děsivé minuty. Na chvíli, kdy ji přehodila přes zábradlí.

Dobře jí tak.

Dítě se konečně trochu uklidnilo a Diedru nepatrně přestala bolet hlava. Díky bohu. Přešla do hlavní ložnice rezidence Amhurstových a oknem vyhlédla ven na moře. Bylo zvláštní představit si, že tu její prarodiče spali, dokonce se i milovali. Při tom pomyšlení jí naskákala husí kůže. Jí ale místo vyhovovalo skvěle. Její mrtví rodiče jí odkázali nepatrný obnos, který jí umožnil pronajmout si dům ve městě, místo, které využívala jako „úkryt“, stejně jako dům, kde se schovala Marla.

Marla, jež půjde sedět za všechny vraždy, které spáchala Diedra. Diedra měla zařízené alibi a Marla neměla žádné. Bylo to dokonalé, přesto ale pociťovala nepatrný strach, jenž zasáhl její mysl, něco, co tak docela nesedělo, přestože nedokázala přijít na to, co to je. Ať to bylo cokoli, bude to muset počkat.

Kde je sakra Jack?

Podívala se na hodinky a zamračila se. Řekla mu, aby přišel, ne? Tady se vždycky setkávali. Tohle místo považovala za jejich „domov“. Koneckonců jí opravdu v žilách kolovala krev Amhurstů a ve chvíli, kdy bude o všechny ostatní uchazeče o trůn postaráno, opravdu všechno zdědí.

To není správné. To není to, cos plánovala…, pamatuješ?

Bolest hlavy za očima se znovu ozvala a ona se rozhodla, že nebude nijak usilovně přemýšlet. Jen potřebovala, aby se ukázal Jack…, a pak…

Hluk z dětského pokoje ustal úplně. Diedra po špičkách přešla chodbou, jejíž jedna část byla otevřená do prostoru, a nakoukla do dveří, které nechala pootevřené. Spal. Choulil se k vycpanému zajíci s plandavýma ušima, kterého mu Diedra koupila. Vypadal skoro jako andílek, jak ležel v ohrádce, ale ona do místnosti nevstoupila, protože nechtěla riskovat, že ho vzbudí. Nebyla si jistá, co si o něm myslí.

Cestou zpátky do hlavní ložnice se prsty dotýkala tepaného železného zábradlí a shlížela dolů do haly v přízemí. Tenhle neuvěřitelný dům z devatenáctého století patřil jí. Tahle rezidence, která byla opuštěná a chátrala, protože Marla skončila ve vězení, se už brzy vrátí do plného lesku!

Marla půjde zpátky do vězení… nebo… Zamračila se a pokusila se soustředit. Nebo bude mrtvá. Marla bude mrtvá. To bude lepší. Rozhodla se, že Marla musí zemřít, ne? Aby nestáhla Diedru s sebou? Zamnula si čelo a otřásla se. Žila pod takovým tlakem, že občas bývala zmatená. Jen trošičku. Navzdory tomu, co řekl ten potrhlý psychiatr. Co to bylo? Něco o paranoie nebo schizofrenii nebo halucinacích. Bylo to jedno. Byl to magor s velkou plešatou hlavou a šedivými vousy a maličkými brýlemi…, pořád se na ni díval, jako by s ní bylo něco v nepořádku.

Ale teď nebude myslet na doktora Lazia Bennetta III. Ne když měla strávit chvíle s Jackem… Počkat. Bylo to tak? Samozřejmě že ano. Jack byl jeden z mála lidí, který věděl, kdo je. Před ním si nemusela na nic hrát ani používat falešná jména. Miloval ji jako Diedru a to bylo skvělé.

Vystoupala po schodech do věže a vyšla ven, kde byl výhled na moře. Byla tma, jen na hrázi bylo připevněno několik světel, které poskytovaly pohled na burácející zpěněné bílé čepice a divoký příboj. Nebe bylo temné, vítr prudký a nárazový a zem bičoval déšť řinoucí se z černé oblohy.

Počasí bylo bouřlivé a nespoutané a ona přemýšlela, co by řekl Jack, kdyby mu navrhla, aby se milovali právě tady, na tomhle balkoně, když by kolem nich zuřila bouře.

Kdyby na to tak Jack přistoupil. Obrátila svůj pohled do vnitrozemí, vítr jí vehnal vlasy do očí, ale přesto na silnici vedoucí k rezidenci zahlédla reflektory auta. Srdce jí poskočilo radostí, opřela se vší silou do dveří a pospíchala po točitém schodišti dolů. Dostala se do prvního patra, když uslyšela, jak se v zámku otočil klíč, a o pár vteřin později prošel její milenec hlavními dveřmi do haly.

Byl mokrý, jak utíkal přes parkoviště. Voda z něj odkapávala na podlahu a jeho pohled stoupal vzhůru, až se střetl s jejím.

„Ježíšikriste, Diedro,“ vydechl a na jeho tváři se neobjevil ani náznak úsměvu, v modrých očích mu nezajiskřilo inteligentním humorem. „Cos to do prdele udělala?“

22

Cissy se během čtyř minut počtvrté podívala na hodiny. Jack byl pryč už přes hodinu a ještě se jí neozval. Nezavolala ani policie, ani se od nich nikdo nezastavil. Odvážila se vyhlédnout ven mezi žaluziemi a zázrak nad zázraky, dodávka, která parkovala v ulici několik dní, zmizela.

Viděli agenti FBI, jak Jack mizí z domu, a vydali se ho sledovat? Mysleli si, že maří vyšetřování, a zatkli ho? Kde je?

Přecházela před krbem a sotva si všímala plamenů olizujících keramická polena nebo svého odrazu v zrcadle. Co když je oba ztratí? Nejen Bryana, ale taky Jacka? Udělalo se jí zle. Celá se klepala. Její neklid ji doháněl k šílenství a nervy měla napjatější než perko v hodinkách. Musela něco udělat.

Pokoušela se dovolat Rachelle, ale telefon v kavárně Joltz jen vyzváněl a vyzváněl.

Znovu se podívala na ulici. Opět nezahlédla žádnou dodávku.

Odejdi teď! Tohle je tvoje příležitost! Můžou se vrátit. Teď, nevšimnou si, že sis vzala auto z garáže. Víš, že si nikdo o výkupné nezavolá; Diedra nebo Elyse či kdo ksakru vlastně je, chce ublížit Bryanovi, snad ho dokonce i zabít.

Popadla klíče, přehodila si přes sebe bundu a cestou do garáže si stáhla vlasy dozadu a kolem krátkého culíku omotala gumičku. Nevěděla, kam pojede, ale věděla, že sedět tady v domě nemá vůbec žádný smysl. Když nastupovala do vozu, všimla si Bryanovy sedačky na zadním sedadle. Málem se zhroutila, kolena se jí podlamovala a srdcem jí cloumala bolest tak hluboká, že by přísahala, že je fyzická.

Neodvážila se zavolat Jackovi, protože se bála, že by ho mohla vylekat. Pokud si zapomněl zapnout vibrační vyzvánění nebo přepnout mobil na tichý režim, zvonění by mohlo upozornit někoho, koho třeba sledoval. I textovou zprávu mohl doprovázet nějaký zvuk.

Tak kam? zeptala se sama sebe a stiskla dálkové ovládání dveří garáže. Pomalu se otevíraly se skřípěním tak hlasitým, až se celá schoulila, a automatické světlo odhalovalo, že je v autě. Smůla. FBI ji klidně může sledovat, když bude chtít. Nedělala nic nelegálního. Vlastně se vydala hledat své dítě. Musela jen opatrně objet Jackův džíp a pak zavřít garáž. Nevěděla jak, ale chystala se najít Diedru Lawsonovou, i kdyby byla na konci světa.

Diedra je tvoje nevlastní sestra.

Marla byla taky její matka.

Bože, to je šílené.

Zařadila zpátečku a opatrně objížděla Jackův džíp, ale pneumatiky sklouzly z betonové cesty na trávník. Jakmile se dostala z garáže, použila dálkové ovládání a dveře se pomalu začaly zavírat. Vycouvala na ulici, zařadila jedničku a vydala se do města.

Myslela na Diedru nebo Elyse, ženu, kterou znala několik let. Jak to mohla udělat? Proč?

Protože je to tvoje nevlastní sestra. Slyšelas ten hlas v telefonu. Ona tě nenávidí, Cissy.

Ale proč?

Protože má ve své zvrácené mysli pocit, že tys byla to zlaté dítě, ta vyvolená. Tys žila se svou matkou. Marla tě neopustila. Tys patřila do rodiny Cahillů.

Ale Diedra taky měla rodiče – dva lidi, kteří ji milovali.

Ale život si s ní zahrál a chce to, co máš ty, včetně tvého dítěte.

„Ne na dlouho,“ zamumlala a rukama stiskla volant. Musela jen zjistit, kde v celé oblasti zátoky ta stvůra ukrývá její dítě.

+++++

Diedra shlížela z točitého schodiště dolů do haly, kde stál její milenec. Jack se zlobil? Na ni? Proč?

„Tys to podělala,“ zuřil, a když sestoupila dolů, viděla, že mu z modrých očí šlehají blesky.

„Nic takového jsem neudělala.“ Ten chlap měl nervy nadranc. Zažíval velký stres. Oba ho cítili.

„Nedržela ses plánu.“

„Hele, já jsem ta, která na sebe bere všechno riziko,“ připomněla mu rozezleně. „Já jsem ta, která se musí vypořádat s Marliným kňouráním! Jestli si myslíš, že je to legrace, tak si jí běž na chvíli posluhovat sám.“

„Nemyslíš, že na to už je trochu pozdě?“ poznamenal a rozhlédl se po temném domě. „Kde je Bryan?“

„Tady.“

„Hergot kde?“ Obrátil se k ní čelem a vztek z něj přímo sálal. Viděla, jak mu na krku pulzuje žíla, a poznala to i ze zakřivení jeho úst.

„Je nahoře a spí jako, vždyť víš, mimino.“

„Ukaž mi ho.“

„Ach, prokristapána…“

„Ukaž mi ho!“ obořil se na ni, zhurta ji popadl za paži a trhl s ní. Vlasy měl mokré, obličej zarudlý a probodával ji pohledem, jako kdyby byla ďáblice, co přišla rovnou z pekla.

„Uklidni se!“ prohlásila, vytrhla se z jeho sevření a pohodila hlavou ke schodišti. „Řekla jsem, že je nahoře v dětském pokoji a spí.“ Začala před ním rázně stoupat do schodů, ale on se kolem ní protáhl, bral schody po dvou a na odpočívadle se podíval do neznámé chodby.

„Kde?“

„V dětském pokoji.“

„Který pokoj je kruci dětský?“

„Ach, proboha. Uklidni se.“ Vystoupala na odpočívadlo a vedla ho chodbou, která spíš fungovala jako galerie v půlkruhu nad halou. Byly tam troje dveře a všechny se otvíraly právě na galerii: pochopitelně hlavní ložnice, z jedné strany pak knihovna a z druhé hudební salón. A dál byla v každém zahnutém křídle chodby ložnice, z nichž jednu Diedra přeměnila na dětský pokoj. „Nevzbuď ho, celý den byl rozmrzelý.“

Došel k pootevřeným dveřím a strčil do nich. Maličko zaskřípěly a ona se rozběhla, aby ho dohnala. „Sakra, Jacku,“ zašeptala, „nevzbuď ho.“

Ale nemusela si dělat starosti. Zdálo se, že její milenec neměl to srdce vyrušovat chlapce tak tvrdě spícího vedle vycpaného zvířátka. Když se ujistil, že je dítě v pořádku, vycouval do chodby, popadl ji za zápěstí a odvlekl ji do hlavní ložnice. Tohle bylo rozhodně lepší! Cítila, jak se jí rozproudila krev, i jeho horké prsty na zápěstí, kterými jako by jí měřil pulz.

Když se ocitli uvnitř a on za nimi zavřel dveře, usmála se a řekla: „Myslela jsem, že bychom mohli uspořádat soukromý večírek na balkóně ve věži.“

Zíral na ni, jako kdyby nevěřil tomu, co slyší. „Venku zuří bouřka!“

„O to větší zábava by to byla, nemyslíš?“

„Já si myslím, žes zašla moc daleko. Rozhodně nebylo v plánu unést dítě a cos to kruci udělala Tanye? Tys ji zabila!“

„Potkala jsem ji v parku a řekla jí, že potřebuju něco, co si ode mě půjčila – deštník. Měla jsem ho v kavárně. Jednou ji zastihl déšť. Takže já jsem trvala na tom, že ho okamžitě potřebuju. Tanya nechtěla brát Bryana k sobě domů, ale já jí řekla, že to bude jen na vteřinku a že ten zatracený deštník opravdu potřebuju, a pak jsem jela za ní.“

„A zastřelila ji,“ obvinil ji. Rukou šermoval ve vzduchu vedle sebe, jako by ji chtěl uškrtit.

„Jak jinak jsem ji měla umlčet? Jen tak by mi ho nejspíš nedala, ne?“

„Ale tys ho neměla unést! Jde o to, že právě on všechno zdědí.“

„Proč se s ním otravovat? Já jsem Marlina dcera, a když budou všichni ostatní mrtví, pak budu dědit já.“

Jack se zatvářil smrtelně vážně. „Naznačuješ mi, že chceš zabít to dítě?“

„Chci zabít tu mrchu Cissy,“ opáčila. Když v jeho očích spatřila šokovaný výraz, obrátila oči. „Neříkej, že ti na ní záleží. Stojí v cestě. Já se o to postarám. A nelam si hlavu, bude to vypadat, jako kdyby to udělala Marla. Nechala jsem její DNA na všech místech činu a ona si to vůbec neuvědomuje,“ prohlásila Diedra hrdá sama na sebe. „Úlomky nehtů, vlasy. A nemá žádné alibi. Počítám, že zbytek života stráví za mřížemi.“

„Diedro,“ řekl tiše a znepokojeně se na ni podíval. „Marla je mrtvá. To přece víš, ne?“

„O čem to mluvíš? Schovává se v Berkeley.“

Zalapal po dechu. Vypadal zaraženě. Oběma rukama si odhrnul vlasy z očí. „Copak jsi neviděla zprávy?“

„Proč? Co hlásili?“

„Našli Marlu! V domě v Berkeley.“

„Tomu nevěřím.“

„Kdys za ní byla naposledy?“ zeptal se a otřes vystřídalo něco jiného. Strach? Hnus?

„Dneska… nebo snad… včera?“ Snažila se setřást pavučiny halící jí mysl.

„A byla naživu?“

„Ano!“ prohlásila, ale jeho slova spustila vzpomínky na rvačku, na Marliny hádky, na její naléhání, že nedokáže znova žít stísněně jako „prašivá vězeňkyně“. Neřekla to přesně takhle?

Diedra se pokoušela přemýšlet, ale v hlavě jí tepalo a představy se rozmazávaly. Vzpomněla si, že zaparkovala auto a strkala Marlu dovnitř.

„Mám zůstat tady?“ zeptala se Marla, když se zadívala na malý domek a konsternovaně potřásala hlavou. „To si děláš srandu, ne?“

„Ne, vážně, je to dokonalý,“ přesvědčovala ji Diedra a začala odemykat dveře. Pohled ale stočila přes ulici, kde nějaká stará dáma vybírala schránku na dopisy a pokukovala směrem k nim. „Pojď dovnitř, ukážu ti dům.“ Konečně se jí podařilo dveře odemknout, otevřela je dokořán a Marla oblečená v džínách a svetru, které jí Diedra obstarala, vešla do temného domu. Bylo tam pochopitelně chladno a šero, protože zimní soumrak rychle houstl. Všechny žaluzie byly zaprášené a zatažené. „Pár dnů budeš muset zůstat dole, upravila jsem to tam, ale budeš tam jen do chvíle, než se přesvědčíme, že tě nikdo neviděl.“

„Dole? Ve sklepě?“ Marla se otřásla. „Báječný,“ ušklíbla se ironicky.

„Ne, je to tam pro tebe připravený… Seženu víc nábytku sem nahoru, ale bude to chvilku trvat.“

„Bože, tohle místo je příšerný.“ Marla rozsvítila světlo a neshledala žádnou krásu v patině dřevěných podlah, žádné kouzlo ve vestavěných knihovnách a krbu. „Někdo mě tu uvidí.“

„Ne, ne…, necháme zatažené žaluzie.“

„Výborně.“

„Jen chvilku, než spustíme náš plán,“ podotkla Diedra. „Musíme se zbavit každého, kdo stojí v cestě tomu, abychom zdědily peníze, které tvůj otec zamýšlel odkázat tobě.“

„Můj otec,“ zamumlala Marla a přešla ke krbu, nad jehož římsou stále viselo zrcadlo. Zadívala se do něj a vyhledala v něm Diedřiny oči. „Můj otec byl prvotřídní šovinistickej parchant. Zajímal se jen o kluky. Abys věděla, o tebe by ani nezavadil pohledem. Ženský byly dobrý jen na šukání a plození. Mužští dědici. Proto jsem musela mít syna…, ach bože, je to tak stará historie.“ Přejela prstem po římse. „Není tu žádný nábytek.“

„Já vím, já vím… Neměla jsem čas.“

„Cože?“ Marla se prudce otočila a zadívala se na ni. „Mělas všechen čas světa. Tohle plánujeme léta! To nejmenší, cos mohla udělat, bylo obstarat jednu nebo dvě židle. A kde si kruci myslíš, že budu spát?“

Diedra sevřela ruce v pěst. Takhle si jejich rozhovor nepředstavovala. „Dej mi trochu času.“

„A na co? Abys sehnala spacák?“ vyjela Marla.

„Hele, mami, snažila jsem se a…“

„Mami?“ opakovala Marla a hleděla na ni. „MAMI?“

„Jsi moje matka.“

„Já nejsem tvoje matka. Možná jsem tě porodila, ale to je tak všecko, rozumíš? Zapamatuj si to.“

Diedru bodlo u srdce. „Podívej, vím, že ses mě musela tenkrát vzdát, ale myslela jsem si, že teď jsme se konečně našly…“

„Tys našla mě,“ prohlásila Marla pevně. „Já jsem tě nikdy nehledala.“

Diedra nemohla uvěřit tomu, co slyší. „Počkej, právě proto, že jsem tě ‚hledala‘ a že jsem tě našla a nastavila za tebe svůj vlastní krk – tak jsi teď tady, venku z vězení a volná jako pták.“

„To sotva.“

„Beze mě bys byla pořád v base.“

„Zdá se, že pořád jsem.“ Vztekle rozhodila rukama. „Podívej se kolem sebe,“ vyjela a přistoupila blíž k Diedře. „Jsem zvyklá bydlet v sídlech se služebnictvem, ne schovávat se v posranejch, mrňavejch a sešlejch barabiznách! Bože, Diedro, co sis myslela?“

„Že bys mohla být vděčnější,“ odsekla Diedra. „A už je to dost dlouho, cos bydlela v sídle, nebo jsi na to poslední místo už zapomněla? Devět nebo deset let, kdy jsi žila v maličké cele?“ Postoupila o krok blíž k té bezcitně ženě, která ji porodila. „Musíš ještě chvíli vydržet, než se nám podaří získat ty peníze. Nezapomeň, že máme plán. Ale nejdřív se musíme zbavit několika lidí.“

„Doufám, že mezi ně počítáš i Eugenii.“

„Není Amhurstová.“

„Jo, ale ví o tobě,“ prohlásila Marla a prošla krátkou chodbou vedoucí ke dvěma malým ložnicím. „Nikdy nebudeme v bezpečí, pokud bude naživu.“ Rty zkřivila odporem a dodala: „Musíš se zbavit každého, kdo by nás mohl zničit, a musíš přesvědčit policajty, že jsem dávno pryč, nebo možná ještě líp, že jsem mrtvá. Vězeňský hadry – ty by se měly někde nechat s trochou mojí krve, takže až je najdou, budou si myslet, že jsem zraněná…, možná dokonce mrtvá.“ Zamyšleně přivřela oči. „To by bylo nejlepší,“ přikývla, jak usilovně přemýšlela.

„Takže tady zůstaneš,“ řekla Diedra, ale nelibě nesla skutečnost, že toho tolik udělala, avšak zdálo se, že její nevděčné matce je to úplně fuk.

„Nepřipadá mi, že mám na výběr, dokud nenajdeš něco lepšího.“

„To nemůžu udělat, dokud nebudeme mít ty peníze.“

„Ach prokristapána, copak nemůžeš něco vymyslet? Bože můj, copak ti rodiče nic neodkázali?“

„Je docela drahý…“

„Výmluvy!“ vyštěkla Marla a založila si ruce na prsou. „Je tady hrozná zima.“

„Hele, když na chvilku přestaneš remcat, zařídím to.“ Diedra přešla k termostatu, nastavila teplotu a snažila se potlačit vztek, co v ní narůstal. „Myslela jsem, že jsme v tom spolu, víš, jako partnerky. Ať se ti to líbí nebo ne, jsem tvoje dcera.“ Kotel se probral k životu a průduchy začal vyfukovat teplý vzduch.

„Nezačínej s tím.“

„Je to pravda.“

„To si myslíš? Nevykládej mi, žes mi pomohla utéct z vězení, protože sis myslela, že mezi tebou a mnou je nějaké pouto… jako mezi matkou a dcerou, protože o to tady nejde. Po porodu jsem se tě vzdala, protože jsi byla na obtíž, chápeš?“

Bolest hlavy, se kterou Diedra zápasila, se znovu ozvala. V uších slyšela mohutné hučení, které téměř přehlušilo nenáviděná slova. Přesto je zaslechla a pozorovala Marliny rudé rty formulující slabiky.

„Dát tě k adopci pro mě neznamenalo žádnou velkou oběť, protože jsem tě milovala a myslela jsem si, že si zasloužíš lepší život. Na dítě jsem tehdy nebyla připravená a vůbec si vlastně nejsem jistá, kdo je tvůj otec, jasný? Jsou to chvíle mého života, na které bych nejradši zapomněla, ale tys mě vyhledala a nabídla mi způsob, jak se dostat z vězení, tak jsem to přijala. Konec příběhu.“

Diedra tomu nemohla věřit. Kolik let chodila do kriminálu a předstírala, že je věřící, že je Mary Smithová, a stýkala se s jinou vězeňkyní, tou, která předávala informace Marle? Jak dlouho pracovala za tím nechutným pultem v kavárně, jen aby se dostala blíž k Cissy? To všechno bylo součástí Jackova plánu…, jak získat peníze Amhurstů…, o tom to celé bylo. „Já… já jsem tvoje dcera.“

„Ty nejsi moje dcera. Nebyla jsem tu pro tebe a ani jsem nechtěla být. Nehodlám to nijak zaobalovat a tvrdit, že jsem po tobě celý život toužila. Ve skutečnosti jsem na tebe pár měsíců myslela a pak jsem se rozhodla, že budu předstírat, že jsi mrtvá a že tě už znova neuvidím. Proč? Protože jsem žila svůj život, ten bez tebe. A měla jsem další dítě, to, o které jsem se starala a jehož otce jsem si vzala. Cissy je moje dcera, dívka, kterou jsem vychovala. Ty jsi pro mě cizí.“

Diedra nevěřícně potřásala hlavou a bojovala se zuřivostí, která ji uvnitř spalovala. „Udělala jsem toho tolik, abychom mohly být spolu.“

„Laskavě mě toho ušetři.“

Diedru svírala bolest. Její srdce potemnělo zoufalstvím. V hlavě jí vybuchl vztek. Zase ji někdo odvrhoval. „To nemyslíš vážně,“ řekla, ale věděla, že je to pravda. Marla měla pravdu. Využila Diedru, pohrávala si s jejími city, ale ke své prvorozené dceři nikdy necítila lásku.

„Proboha, nezkoušej na mě nějakou pitomou, ufňukanou scénu. Na to nemám čas. Musíme toho tolik udělat.“ Přecházela z jednoho konce ložnice na druhý, přemýšlela, botami klapala o dřevěnou podlahu a jejich ozvěna bolestivě bodala Diedru až v mozku. „Takže mám tady v týhle díře aspoň postel?“

Slova zněla Diedře v hlavě. Ostrý klapot Marliných podpatků jí rozdíral mozek.

Zamrkala, pokusila se myslet jasně, ale poprvé si uvědomila, že Marla, její vlastní krev, její zatracená MATKA, z ní udělala hlupáka. Využila Diedřiných citů proti ní samé. „Copak mě nemiluješ?“ zašeptala. Její adoptivní matka ji taky nemilovala.

„Tak dost! Tady nejde o lásku.“

„Samozřejmě že ano!“

Hukot v hlavě zesílil. „Ty jsi moje…“

„Využila jsem tě, abych se dostala z vězení,“ přerušila ji Marla. „Tys to udělala, protože tohle je jediný způsob, jak se dostat k penězům Amhurstů. A to je všechno, o co šlo.“

„Ne!“

Marla si znechuceně odfrkla. „Promiň, jestli jsem ti zničila tvoje představy.“

Diedra si neuvědomovala, že sahá do kabelky a prsty hledá zbraň. Vytáhla ji, zvedla a namířila přímo na Marlu.

Žena, která měla být její matkou, si ji opovržlivě prohlížela. „Ach prokristapána, nebuď tak přehnaně teatrální.“

„Kvůli tobě jsem dala v sázku úplně všechno,“ zašeptala Diedra a ruka se zbraní se jí třásla. „Všechno.“ Po tvářích jí stékaly slzy. „A tobě na mně ani trochu nezáleží.“

„Dej tu pistoli dolů.“

„Řekni, že mě miluješ.“

„Cože?“

„Myslím to vážně, řekni, že jsi moje matka a že mě miluješ,“ prohlásila a kývala zbraní.

„Diedro…, ach proboha, vždyť nemáš odvahu stisknout kohoutek,“ ušklíbla se Marla ve chvíli, kdy na ulici nějakému autu ustřelil výfuk. Marla se otočila, podívala se z okna a Diedra vystřelila. Jedna rychlá rána do týla matčiny hlavy. „Milovala jsem tě,“ rozplakala se Diedra. „Vždycky jsem tě milovala…, jsi tak nádherná…, proč…, mami… Proč…?“

Teď v rezidenci Amhurstových, kde za okny burácel sílící vítr, Diedra zírala na Jacka. Zamrkala. Zaplašila tu představu ze své hlavy. Byl to sen, jenom sen. Noční můra.

Opravdu?

Od té doby navštívila Marlu mnohokrát… a… a… Sevřelo se jí hrdlo. V duchu viděla, jak s pláčem padla na kolena, držela mrtvou ženu a kolébala s ní. „Nejsi mrtvá,“ šeptala znovu a znovu, „ty nejsi mrtvá. Musíme toho tolik vykonat…“ A odnesla svou matku dolů do místnosti, kterou pro ni připravila, a Marla spala a… a… udělalo se jí líp…, tak to bylo. Diedra ji navštěvovala a mluvila s ní a krmila ji a… jistě…, ach…, Marla samozřejmě žila. Byla jen zmatená. A Jack, ten toho využíval proti ní z důvodu, kterému nerozuměla. Teď ho viděla přímo před sebou a vztekem byl napůl šílený. „Proč mi lžeš?“ chtěla vědět. Rozzuřila se na něj.

„Sakra, Diedro! Je mrtvá a myslím, že už je tak nějakou dobu.“

Potřásala hlavou, ale bolest a mlha se vrátily. Skrz houstnoucí opar si vybavovala hádku, zbraň ve své ruce…, hlasitý výstřel i to, jak Marla padala, otočila se a obrátila k ní šokovaný obličej. Teď rychle zamrkala a snažila se pročistit si hlavu. To byl sen. Určitě. Ale Jack sáhl do kapsy bundy a vytáhl videokazetu zabalenou do igelitu.

„Myslel jsem si, že se to budeš snažit popřít,“ zamumlal, pustil starý model televize a videa a strčil pásku do rekordéru. Zírala na zrnící obrazovku, dokud nenastavil nějaké knoflíky. „Tady to je.“ Stiskl tlačítko pro přehrání a v televizi naskočila roztřesená podoba reportérky stojící před malým domem.

Pršelo, novinářka držela mikrofon a při poryvech větru maličko mrkala. „… uprchlá vězeňkyně Marla Cahillová byla nalezena mrtvá dnes odpoledne v domě, který vidíte za mnou…“

„To není pravda,“ zamumlala Diedra. Snila o tom, že tu mrchu zabije, ale nikdy doopravdy nezmáčkla kohoutek… Opravdu? Marlu nezabila…

„… částečně rozložené tělo z domu…“

Vzadu u budovy, jejíž zadní verandu Diedra poznala, se objevila nosítka na kolečkách, na nichž ležel pytel s mrtvým tělem, které dopravili k čekající dodávce z koronerova úřadu.

„Ne,“ zašeptala a vrtěla hlavou.

„Ještě neměla zemřít, ne dokud ji falešně neobvinili z těch vražd. Ty pitomá, blbá čubko, co sis myslela? Copak ses úplně zbláznila?“

Upřeně na něj hleděla. Místo aby byl hrdý na všechno, co pro něj vykonala, byl rozzuřený k nepříčetnosti. Vztekle vypnul televizi i videorekordér. Dům rázem ztichl. Rozhostil se klid.

„Nemělas unést mého vnuka,“ prohlásil Jack tak vztekle, až se celý třásl. „On je spojovacím článkem. Snažil jsem se jako blázen, aby se Jack se Cissy seznámil, a pak když se vzali, měl jsem pocit, že jsem vyhrál v loterii. Potom začala mluvit o rozvodu a ty… tys všechno podělala. Vůbec nechápu, proč jsem se s tebou zahazoval.“

„Jacku…“

„Jmenuju se Jonathan,“ opravil ji chladně a odmítl tak přezdívku, kterou mu dala, stejné jméno, které nosil jeho syn. Ona si myslela, že je to roztomilé a laškovné, a on se s tím smířil. Až doteď.

Naklonila se k posteli. Všechno se měnilo a mysl jí vířila. Opravdu zabila tu potvoru a oklamala sama sebe, až uvěřila, že ta mrtvola je vlastně naživu? Bože, hlava jí třeštila. Přetřela si spánky a snažila se přemýšlet. Vybavila si několik rozhovorů s Marlou. Její matka seděla ve svém křesle nebo na posteli, nemluvila, buď se culila, nebo trucovala…, nebo se rozkládala? Ale ony spolu mluvily, o dítěti, o Rorym i o jejích zatracených vlasech. Diedra si vzpomněla, jak jí stříhala nehty, poslouchala, jak Marla hlubokým hlasem fňuká… To bylo ono…, vždycky mluvila hlubokým hlasem. A teprve potom, co se dostala do té místnosti ve sklepě, tehdy začala šeptat. Bylo možné, že si nestěžovala? Kolikrát si Diedra říkala, proč je Marlin hlas tak tichý, proč mluví, když k ní Diedra stojí zády, a proč se její rty stěží pohnou?

Ach bože!

BYLO TO MOŽNÉ?

Vzala…, kristepane, vzala toho kluka do domu, aby navštívil mrtvou ženu? Když si Bryan Jack stěžoval na smrad, myslel puch rozkládajícího se a hnijícího masa?

Před očima jí vyvstaly představy. Strašlivé obrazy rozkládajícího se těla – s červy i s odpadávajícími kusy masa – vítězily nad představou matčina krásného obličeje…, ach…, ach ne… Udělalo se jí špatně, obsah žaludku jí vyběhl až do krku a celá se třásla.

„Zabilas ji moc brzy!“ opakoval a naráz vrátil Diedru do přítomnosti. Na těle jí vyskákal pot a bolest hlavy, ta příšerná mučivá bolest ji celou ochromila. „Co seš to za idiota? Marla měla být naživu, dokud se nepostaráš o všechny lidi, co měli umřít…, Eugenii, Roryho a Cherise. To byl ten důvod, proč jsi na ni shodila podezření. Vzpomínáš? Dokázat, že Marla byla tou vražedkyní. Jak se z toho teď chceš hergot dostat?“

„Myslíš nás,“ pronesla otupěle a bojovala s bolestí. „Jak se z toho dostaneme?“

„Nikdy jsem ti neměl věřit,“ prohlásil a vztekem mu začalo cukat pod okem. Jak s ní mohl takhle mluvit tenhle milenec, který chtěl, aby mu teď říkala Jonathan? Muž, se kterým spala, milovala se s ním a zbožňovala ho celým svým srdcem? „Já to věděl. Tohle byla chyba od samého začátku.“ Netrpělivě si prsty prohrábl vlasy. „Co sis hergot myslela? Po všem tom čase, který jsme strávili tím, že jsme hledali způsob, jak ji dostat z vězení, jak se dostat k penězům? Ty jdeš a zabiješ ji moc brzy!“

Už to tu bylo zase. Představa mrtvé Marly ležící na podlaze s kaluží krve u hlavy. Nehoda…, pokud se to doopravdy stalo. Ale teď Jack říkal, že se ji chystali zabít. V hlavě jí tepalo tak silně, že mohla stěží přemýšlet. „Tohle – ty a já – nebylo jen o penězích. Ty a já… se vezmeme. Kvůli mně opustíš svou ženu…“

„Nejsem ženatý. O čem sis myslela, že to je?“

„O lásce.“

„Jdi do prdele, Diedro.“

Podobně jako Marla i on se vysmíval jejím představám lásky. Takhle to vždycky nebylo. On si ji našel. Když pracoval jako dobrovolný právní poradce pro Cahillův domov, procházel některé staré záznamy a našel, že Marla Amhurstová přišla do domova, aby tam porodila své dítě, a pak ho dala k adopci. Jonathan té informace využil, našel ji a nakonec ji i svedl. Nebo to bylo obráceně? I ona hledala svou biologickou matku a pak se ukázal tenhle pohledný, sexy, chytrý starší muž. Flirtoval s ní. Díky němu se cítila o moc líp, když se s ní ten ztroskotanec manžel Gene rozvedl.

Strávil léta plánováním té nejvýnosnější akce svého života. Dokonce svého syna seznámil se Cissy a získal tak vnuka a s ním přístup nejen k majetku Cahillových, ale i Amhurstových. Bryan Jack Holt byl v pořadí na zdědění milionů. Ale Diedra věřila, že ji Jack miluje. Jejich vztah začal nenápadně; nejdřív jen trošičku flirtovali nad šálkem kávy, a když jednou v noci nemohla nastartovat svůj vůz, nabídl jí, že ji sveze domů. Za čas přiznal, že věděl, kdo je, a když přišel s nápadem, že se setká s matkou, kterou nikdy nepoznala, hned se té příležitosti chytila. Nakonec navrhl, že pomůžou Marle utéct, a společně vymysleli plán, na který si teď nedokázala tak docela vzpomenout. S Marlou se dorozumívala jen přes její spoluvězeňkyni v prvním vězení… Nikdy se neviděly, až v den, kdy se celá akce spustila, a pak, když se na sebe poprvé podívaly, se Marla usmála.

Seděly v autě a vracely se do města. „Hodně se mi podobáš,“ řekla, naklonila hlavu a prohlížela si Diedru, která řídila. Diedra byla potěšená jen do chvíle, než Marla dodala: „Mnohem víc než Cissy.“ Její úsměv byl upřímný.

„Díky.“

Diedra cítila, jak se její oči zaplavují slzami, a pak Marle načrtla jejich plán…, jak získat peníze Amhurstových. Rory bude muset pochopitelně zemřít a James tam v Oregonu taky a nakonec tu byla Cissy. Marla se té myšlenky zalekla, alespoň zprvu. Ale vězení ji zatvrdilo a Cissy se ke své matce otočila zády. Nakonec Marla se zabíjením souhlasila, ale pochopitelně netušila, že Jonathan ji nakonec plánoval obvinit a buď zabít, nebo poslat zpátky do vězení. Diedra si myslela, že se jí podaří vymluvit mu zavraždění její matky a že bude stačit předstírat Marlinu smrt. Muselo to vypadat, že je mrtvá nebo na útěku v Oregonu, pryč z oblasti zátoky. Dokonce už mluvila se Samem, mužem, kterého najala, aby vyděsil Cissy v kavárně, a on souhlasil, že udělá, co bude třeba. Ale nic se nestalo tak, jak plánovala. Teď byla Marla mrtvá.

Jak si jen mohla myslet, že ji Jonathan miluje? Jak si jen mohla myslet, že ji Marla bude milovat jako dceru?

Jsi hlupák, tak je to. Přesně takový, jak to o tobě vykládala tvoje adoptivní matka.

Jonathan teď na ni hleděl, jako by ji nenáviděl. „Všechno jsi podělala. Všechno. Nemělo to nic společného s láskou. Nikdy. Ty a já jsme se navzájem jen využívali. A teď, protože jsi taková blbá kráva, půjdeme oba do vězení na hezky dlouhou dobu.“

„Ty hajzle!“ zasyčela a švihla rukou.

Plesk!

Uhodila ho. Silně. Na obličeji mu zůstala červená skvrna.

„Co to sakra znamená?“

Hluboko v ní se vzedmul prudký a zuřivý vztek a konečně viděla Jonathana takového, jaký je. Jak si vůbec kdy mohla myslet, že ji miluje? Byl o generaci starší a navíc to byl muž, který nikdy nezapomněl na svou manželku. Nikdy nepřestal milovat Jill.

„Vždycky jsem si myslel, že jsi na hlavu,“ ušklíbl se Jonathan a sevřel ruku v pěst.

Než mohla cokoli odpovědět, vrhl se na ni a pěstí ji udeřil do hrudníku. Za žebry jí vybuchla bolest, nedostávalo se jí vzduchu v plicích a skácela se k zemi.

Ďábelskou rychlostí v ní narostla zuřivost. Pohlédla na něj a z jeho očí vyzařovala nenávist. „Ty seš ale ubožák,“ pronesla.

„Trošku pozdě na urážky,“ vychrlil. „Co teď do prdele budeme dělat?“

Nerozmýšlela se dvakrát. Její kabelka visela na sloupku postele. Vrhla se k ní. Jedním rychlým pohybem sáhla dovnitř a vytáhla svou osmatřicítku.

Srdce jí bušilo a odráželo bolest v její hlavě. „Nevím, co budeš dělat ty, Jonathane,“ prohlásila a namířila na jeho srdce, „ale já mám práci.“

„Ne! Diedro, neudělala bys…“

Vystřelila. Zblízka.

S překvapeným výkřikem zavrávoral. Jeho pohledný obličej vyzařoval zděšení. „Diedro, ne…,“ nevěřícně zašeptal a začal padat.

Z rány na hrudi mu prýštila krev a barvila jeho bundu. Nejdřív klesl na jedno koleno, pak i na druhé.

„Měl jsi mě milovat,“ prohlásila, když se marně snažil nepadnout na zem, ale jen rozmazával krev na podlaze.

Zamrkala.

Uvědomila si, co udělala.

Dobrý bože, ne. To byla chyba. Milovala ho.

A přesto ji napadl!

V ústech jí vyschlo, když si vzpomněla, jak se s ním seznámila, jak ji vyhledal, jak si představovala dokonalý život po jeho boku, dokonce si myslela, že se stane jeho ženou. To byl pochopitelně planý sen, něco na způsob dětinských představ, jimiž ji její adoptivní matka škádlívala.

Teď na něj shlížela, na muže, kterého milovala celým svým srdcem, a pozorovala, jak krvácí. Záleželo mu vůbec někdy na ní? Říkal to, ale jeho slova nic neznamenala.

To byl jeho nápad zničit všechny Cahilly, kteří kontrolovali peníze, a zároveň i Amhursty. Přednesl jí ten návrh a ona měla pocit, že je vynikající; řekl jí, že ji miluje, a ona mu jako úplný blázen uvěřila.

Lhář! Zmetek! Všechno mu obětovala. Pro ně. Pro jeho plán. Vzala na sebe všechno riziko a teď… teď si uvědomila, že svého mizerného vnuka miloval víc, než kdy miloval ji!

„Cos to udělala?“ zašeptal, vzhlédl k ní a snažil se zdvihnout jednu ruku, ale padl k zemi a hlavou uhodil do podlahy.

„To, co jsem měla udělat hned na začátku.“

Diedra znovu stiskla spoušť a jeho tělo sebou zaškubalo, u nosu a úst se mu objevila krev a skvrna na hrudi se dál rozšiřovala. Už byl mrtvý. Věděla to. Ale přesto do něj ještě jednou vystřelila.

Hajzl. Zasloužil si to.

+++++

Cissy se jako šílenec řítila ulicemi města, očima přejížděla po deštěm bičovaných ulicích a pátrala po čemkoli, co by jí poskytlo nějaké vodítko. Znovu se pokusila dovolat Rachelle, ale pořád jí to nezvedala. Mysli, Cissy, mysli, říkala si, když zastavila na světlech blízko sportovního auta, ze kterého vyřvával rap, a dunící basy jen zvýrazňovaly její vlastní bušící srdce. Pochopitelně. Kavárna byla v tuhle hodinu nejspíš zavřená. Policie už pravděpodobně prohledávala Deidřin byt, ale ta tak hloupá určitě není, to je jasné. Dům v Berkeley hlídala policie, takže tam s Bryanem jistě neutekla.

„No tak, no tak,“ říkala si pro sebe. Kam šla? Kam? Chtěla být tebou. Myslela si, že vedeš okouzlující a rozmazlený život. Tak kam Diedra šla? Cissy usilovně přemýšlela. Pokud Diedra chtěla vést privilegovaný život jako Cahillové, utekla by do rezidence na horu Sutro, i když by to bylo riskantní. Ne. Musí existovat místo jinde…, nějaké místo, kde by se cítila v bezpečí…, nějaké místo spojené s životem, který chtěla.

„Ach bože,“ zašeptala Cissy a srdce jí poskočilo. Stěrače stále rozháněly déšť a světla se změnila. Kolem ní s burácením proletěl sporťák, ale Cissy si toho sotva všimla. Horečnatě přemýšlela. Diedra si o sobě nemyslela, že je Cahillovka, ale že patří do rodiny Amhurstů, proto by Bryana Jacka vzala do…

Rozdrnčel se jí mobil, tak ho vytáhla z kapsy. Viděla, že jí volá Jack, a hned ho otevřela.

„Řekni mi, že máš Bryana!“ vykřikla.

„Ne.“

Srdce se jí sevřelo.

„Dokážeš zmizet policii a vyzvednout mě?“

„Už jsem venku,“ přiznala.

„Aha…, fajn. Tak mě vyzvedni u táty.“

„Co se děje?“ zeptala se a zoufale toužila uslyšet odpovědi.

„To ti povím, až tu budeš.“

„Už jsem na cestě.“ Na další křižovatce rychle vůz otočila a šlápla na plyn, takže k bytu Jackova otce dorazila v rekordním čase. Provoz naštěstí zřídl, ale ulice byly mokré, a když zajížděla na krátkou příjezdovou cestu, do jejího auta narážely poryvy větru.

Jack už na ni čekal. Byl úplně promočený.

„Co tu děláš?“ zeptala se, když otevřel dveře a posadil se vedle ní.

„Přišel jsem si půjčit auto. Nevyšlo to. Táta tu není.“ Pronesl to hořce a pak dodal: „Pojďme. Jedem. Na sever.“

„Do Sausalita?“ zeptala se a podívala se na něj. Už couvala a vydala se ke Golden Gate Bridge. „Do rezidence Amhurstových, viď?“

Překvapeně se na ni zadíval. „Tys na to přišla?“

„Nevím, proč Diedra zabila babičku, snad proto, že znala pravdu, ale zabila Roryho, protože byl Amhurst. A Marla taky.“

„A Cherise?“

„Ach… To nevím…“ Cissy potřásla hlavou, ale nedala se odradit. „Já si zkrátka myslím, že šla do toho domu.“

„Jestli chce Diedra dostat všechny Amhursty, tak ty, tvůj bratr James a Bryan Jack nejste v bezpečí,“ pronesl vážně a vytáhl mobil. „Zavolám Paterna.“

„Co když se pleteme?“ zeptala se. Zrovna najeli na most a cítili, jak do Acury naráží silný vítr.

„Pak budeme vypadat jako hlupáci. A co má být – hlavně že se nic nestane.“ Nechal detektivovi vzkaz a sklapl mobil. Cissy bouřlivou nocí přejížděla přes pás vody oddělující Pacifik od sanfranciské zátoky. Ve zpětném zrcátku viděla pomrkávající světla velkoměsta.

Cítila Jackovy obavy a řítila se vpřed. „Jak jsi na to přišel?“ zeptala se a zamířila s vozem do kopců Sausalita. „Myslela jsem, že jsi běžel k Jannelle.“

„Rozhodl jsem se, že nepotřebuju ani výslech, ani soucit. Volal jsem Samovi, ale nezastihl jsem ho, tak jsem doběhl k tátovi.“

„Je to ještě o dva kilometry dál.“

„O tři,“ opravil ji, „ale kdo by to počítal. Táta nebyl doma, ale já se dovnitř dostal. Vím, že jedno okno se úplně nedovírá. Sušil jsem se a snažil se přijít na to, co mám dělat, jestli mám na něj počkat nebo zavolat tobě či na policii. Došly mi nápady, ale když jsem byl v koupelně u ložnice a utíral jsem se ručníkem, tak jsem zahlédl jeho monitor. Byl puštěný a z něj se na mě usmíval Bryan. Má ho jako tapetu. Tak jsem se dotkl klávesnice a naskočila mi jeho pošta. Byly v ní stovky mailů, všechny napsané nějakou Elyse, milostné dopisy do jednoho adresované ‚Drahému Jackovi‘.“

„Elyse… Kdo je Jack?“ Zamrkala. „Tvůj otec?“

„Pár lidí ho oslovuje Jacku, ne moc, ale ona to očividně dělala. Většina mailů byla zašifrovaná, ale došlo mi, že jsou uprostřed velmi žhavého románku a že táta je zapletený do Marlina útěku i těch vražd.“

„Tvůj otec… a Diedra…?“

„Je to hnus, já vím, ale otec očividně klesl hlouběji, než jsem vůbec tušil.“ Jeli vzhůru dlouhou, úzkou cestou ke starému viktoriánskému domu postavenému vysoko na útesech. Měl by být prázdný, ale v několika oknech viděli proužky světla probleskující zataženými žaluziemi.

Na poničeném, nerovném parkovišti stál džíp Jackova otce.

„Výborně,“ prohlásil Jack. „Jdu dovnitř.“

„Já taky.“

„Buď tu na mě počkej, nebo ještě líp, jeď zpátky do města a pokus se dovolat někomu na policejní oddělení.“

Vypnula motor. „Můj syn je nejspíš tam uvnitř a já nebudu čekat venku. Řekl jsi Paternovi, co se děje, takže teď můžeme jít dovnitř.“

Zaváhal a pak sáhl do kapsy. „Vezmi si tohle.“ Podal jí malou pistoli.

Cissy prudce zavrtěla hlavou. „Ani nevím, jak se z toho střílí. Kdes to sehnal?“

Zkřivil ústa. „V tátově skříni.“

„Je nabitá?“

„Jo.“

„Pak ji použij ty. Vážně. Já bych kohoutek nikdy nestiskla. Mám u sebe nůž. Zavírací kapesní nůž.“

„Tak dobře, pistoli si vezmu já,“ pronesl Jack vážně. „Drž se u mě.“

Tiše vystoupili z auta a opatrně zavřeli dveře. Tady na útesech nad mořem bouře zuřila, vichr skučel a prudce narážel do domu i okolních skal. Jedna okenice hlučně bouchala. Cissy se držela těsně za Jackem. Popadl ji strach, ale nedovolila mu, aby ji zastavil. Uvnitř starého, rozpadajícího se domu její vyšinutá nevlastní sestra, větší zabiják než její matka, držela jejího syna jako rukojmího. Tiše vystoupali po shnilých schodech a zjistili, že hlavní dveře jsou odemčené.

Cissyino tělo smáčel nervózní pot, ale pokradmu následovala Jacka dovnitř.

+++++

Federální agenti a technici ze zvláštní jednotky se hemžili po bytě Diedry Lawsonové. Našli předměty spojující ji s těmi zločiny, patrony k osmatřicítce, různé převleky a paruky, jejichž vlasy se shodovaly s těmi nalezenými doma u Cherise Favierové. Byly tam i poznámky a počítač – notebook –, který už zabavili jako předmět doličný.

Ale nikde nebyla Diedra.

Ani žádné dítě.

Paterno vyšel ven a hodil si do pusy antacid. Z nebe se vytrvale snášel déšť. Federálové si byli tak jistí, že ji dostanou, že odvolali svou dodávku od domu Jacka a Cissy Holtových.

Ale ona tu nebyla.

Oběžníkem rozeslali popis Diedřina auta a její fotografii poslali do médií, ale byl zklamaný, že ji nenašli.

Vytáhl mobil a netrpělivě si poslechl vzkazy. Některým ani nevěnoval pozornost, ale poslední byl od Jacka Holta. „Do prdele,“ vydechl a obrátil se na Quinnovou.

„Co se děje?“

„Měli bychom sebou hodit do Sausalita. Jack Holt se rozhodl, že si bude hrát na Zorra mstitele.“ Rychle jí řekl, co se dozvěděl. „Jestli zjistíme, že nejde o planý poplach, zavoláme posily.“

Nehádala se s ním, jen si sedla za volant, zatímco Paterno vklouzl na místo spolujezdce a přibouchl dveře. Quinnová okamžitě obrátila vůz a vyrazila na sever.

+++++

Ve chvíli, kdy Cissy vstoupila do haly, uslyšela tlumený dětský pláč. Přes bubnování deště na okenních tabulkách, kvílení větru kolem domu i vlastní bušení srdce znějící jí v uších si byla jistá, že slyší své dítě.

Málem se jí podlomila kolena, ale ukázala Jackovi, aby se vydal po schodech, které vedly do prvního patra nad touhle ohromnou vstupní halou. V domě byla zima a tma, a ačkoli si vybavovala nejasné vzpomínky, že si tu jako malá hrála, byly černobílé a s postupujícím časem stále více bledly. Kdysi se tu pořádaly bujaré večírky, a když vzpomínala opravdu usilovně, vybavila si duchy hostů už dlouho mrtvých, tiché zvonění skleniček i dávno zapomenutý smích.

Ale to bylo pomíjivé. Nepatrná vzpomínka. Teď se však Cissy soustředila pouze na to, aby našla Bryana.

Pomalu stoupala po schodech za Jackem.

Kousek od odpočívadla v prvním patře se Jack, celý napjatý, zarazil. Podíval se na Cissy. Pláč dítěte zněl blíž. Kývl směrem k velkým dveřím před sebou a vyšel posledních několik schodů. Cissy si skousla ret, na svém zavíracím noži otevřela ten s nejdelší čepelí a chtěla se vrhnout do místnosti. To čekání ji zabíjelo. Jasně slyšela, jak její dítě pláče čím dál hlasitěji, škytá a vzlyká.

Alespoň je naživu!

„Ma-míí!“ volal. „Ma-míí!“

Cissy se pokusila proklouznout kolem Jacka, ale on ji zadržel, a i ona cítila, že by to bylo příliš snadné. Kde je Diedra? Jack Cissy naznačil, aby ustoupila, a sám zkusil dveře maličko pootevřít. Velmi pomalu.

Přes jeho rameno zahlédla siluetu svého syna. Stál v rohu ohrádky v temné místnosti a plakal. Jeho tělo kontrastovalo s mdlým ohněm. „Ma-míí!“ naříkal, ale nehýbal se. Neviděla ho příliš jasně, ale věděla, že je rozrušený.

„Ach miláčku,“ vykřikla, prosmekla se kolem Jacka a vletěla do temné místnosti. „Zlatíčko, jsem tady.“

Jack se ji pokusil chytit, ale nestihl to. Jak vrazila do místnosti, zakopla, přistála na podlaze a octla se tváří v tvář mrtvým očím Jackova otce Jonathana!

Cissy zaječela a ucukla dozadu. V té chvíli vešel do místnosti i Jack. Zarazil se, když zahlédl tělo Jonathana Holta prosáklé krví, jeho bledou kůži a mrtvé oči.

„Dobrý bože,“ zašeptala Cissy a vyděšeně se vyškrábala na nohy.

Diedra zabila Jonathana a nechala ho ve stejné místnosti s jejím dítětem!

Jack zvedl překvapený pohled ze svého otce ve chvíli, kdy Diedra vkročila otevřenými dveřmi dovnitř a mířila na ně zbraní. „Pusť to!“ přikázala. Jack jí neposlechl. „Pusť to, nebo zabiju toho kluka! Ty taky pusť ten nůž,“ řekla. Na rozdíl od Jacka Cissy upustila svou užitečnou zbraň. Diedra namířila pistoli na Bryana.

„Ne!“ zaječela Cissy, která byla stále příliš daleko od Bryana, aby ho mohla utěšit. Ani neviděla jeho drobné rysy, jen slyšela vzlyky. V místnosti byla hrozná tma. „Jacku, nedovol jí to udělat!“ přikázala, ale měla pocit, že něco není v pořádku. Bylo to divné. Jack hodil zbraň na postel a pak si klekl vedle otce a snažil se nahmatat pulz. Uvolněná okenice zatím hlasitě bouchala. Bum! Bum! Bum!

„Je mrtvý,“ prohlásila Diedra nevzrušeně.

„Tohle děláš lidem, které miluješ?“

„Nezáleželo mu na mně,“ řekla a sjela pohledem na mrtvolu. „Pokusil se mi tvrdit, že je moje matka mrtvá.“

„To je pravda. Tys ji zabila,“ ozvala se Cissy a otevřenými dveřmi slyšela moře i cítila slaný vzduch.

„Ne…, to je lež. Není mrtvá, ještě ne… Musí to vypadat, jako že ona spáchala všechny ty vraždy,“ řekla Diedra, ale obličej stáhla zamyšlením, jako by si nebyla tak docela jistá tím, co říká. V té chvíli se Cissy vrhla k dětské ohrádce, aby popadla svého syna do náruče. Zvedla ho a v té chvíli vydala zmučený výkřik. Nebyl to její syn! Jen panenka v životní velikosti opřená o ohrádku a ukrývající reproduktor, který vydával vyděšený pláč jejího syna.

„Ty mrcho!“ Otočila se na Diedru. „Kde je můj Bryan? Tak kde je?“

„Jediný dědic z rodu Amhurstů kromě tebe a tvého nevlastního bratra v Oregonu? O Bryana si nedělej starosti.“

„Řekni mi, kde je!“

„Ciss…,“ varoval ji Jack.

Ale Cissy cloumal vztek a nestarala se o to, že Diedra míří pistolí přímo na její srdce. Chtěla své dítě.

„Ustup!“ zaječel Jack ve chvíli, kdy uslyšeli jekot sirén nepatrně přehlušující burácení větru i bubnování deště.

„Vy jste zavolali policii?“ chtěla vědět překvapená a zároveň rozzuřená Diedra. Její vysoký hlas zastínil vítr i pláč dítěte. Ach bože, kde je?

„Ano! Ano, zavolali jsme ji!“ Cissy najednou hodila panenku na Diedru.

Diedra hravě tu hadrovou náhradu chytila.

Jack se k ní vrhl.

Se zlomyslným úsměvem se Diedra otočila, zamířila a vystřelila přímo na Jacka. Z ústí osmatřicítky vyšlehly jiskry.

„Ne!“ zaječela Cissy. „Ach bože, ne! Ne, neee!“

Bylo pozdě.

Jack zavrávoral. Z obličeje se mu ztrácela barva, ale ještě se na ni podíval.

Vydechl bolestí a zhroutil se na podlahu.

„Jacku!“ Cissy se vrhla na podlahu vedle něj a vzala mu hlavu do dlaní tak, aby se na ni díval. „Ach ne, ne, ne…“ Nemohla ho ztratit! Nemohla! Před očima jí proběhly rychlé vzpomínky na jejich společný život – jejich setkání na nudném večírku, jeho vtip, způsob, jakým se jí díval do očí, když se s ní miloval, jeho radost nad narozením Bryana Jacka, jeho bolest, když trvala na tom, že se rozvedou.

Teď krvácel. Marně se snažila ten proud zastavit, udržet ho naživu, ale nebylo to možné. Krev jí prosakovala mezi prsty. Bylo jí tak moc, tak zatraceně moc. „Miluju tě, Jacku. Ach bože, strašně tě miluju. Nemůžeš umřít. Nemůžeš.“

„No to je dojemný,“ ušklíbla se Diedra ode dveří. Zatímco v ruce stále svírala zbraň a mířila na ně, posměšně mlaskla jazykem. „Nejspíš jsi už zapomněla, že před měsícem ses s ním chtěla rozvést.“

Cissy si jejího výsměchu nevšímala a snažila se nahmatat pulz. Lepkavými prsty mu sahala na krk a nutila ho, aby se na ni díval a snažil se vydržet. Policie byla na cestě. Už slyšela sirény. Bojovala se zděšením, svým vlastním příšerným strachem a nutila svého manžela, aby se na ni podíval. „Jacku, neumírej mi, slyšíš mě? Neumírej! Podívej se na mě. Jacku! Sakra, tak se na mě podívej!“

„Neumírej,“ pošklebovala se Diedra holčičím hláskem, který Cissy doháněl k šílenství. „Podívej se na mě, Jacku! Bože, Cissy, slyšíš, co říkáš?“

Po zemi se rozlévala krev a dítě stále plakalo a volalo ji. Celý její život se hroutil vinou téhle odporné ženy, o které si myslela, že je její přítelkyně. „Drž hubu!“ Otočila se ke svému manželovi. „Vydrž, to zvládneš.“

„Už je pozdě,“ ušklíbla se Diedra.

Cissy si jí nevšímala a zoufale se snažila zastavit krvácení. Jack však ztratil vědomí.

„Umírá.“

„Řekla jsem DRŽ HUBU!“ vyjela Cissy. Na tohle neměla čas.

„Slyšela jsem tě, ale ty to nechápeš, viď? On umírá a ty jsi další na řadě. Rozumíš? Všichni umřete. Setkáš se s babičkou Eugenií. Ta měla ale pitomé jméno, viď? Umřeš stejně snadno jako ona nebo ten hlupák Rory nebo Cherise – ta smrt byla překvapením pro nás pro obě. Viděla mě, víš, chvíli potom, co jsem tě ve vile vyděsila. To jí nemohlo projít.“

„Jdi do prdele.“

„To je zábavný, myslím, že přesně tam míříš ty, sestro.“

Cissy se zoufale snažila Jacka zachránit. „Sestro?“ opakovala a modlila se, aby už konečně uslyšela, jak policie vrazila do domu. „Ty nejsi moje sestra.“

„Máme stejnou krev.“

„Ty jsi zrůda. Zabilas všechny svoje příbuzný včetně vlastní matky. Pročpak? Pomohlas jí utéct z vězení, abys ji zabila? Protože tě dala k adopci? To byl ten důvod? Protože tě nemilovala?“ Neprovokuj ji, varovala ji jedna část mozku, ale Cissy nedokázala přestat. Nervy měla zničené, srdce jí umíralo při pomyšlení, že ztratí Jacka, a celým tělem jí cloumal vztek, zatímco Bryan nepřetržitě naříkal.

„Já jsem ne…“

„Co?“ chtěla vědět Cissy, vzhlédla a v Diedřině tváři zahlédla zmatek, chvilku zaváhání. Její oči se na okamžik zastřely. „Marla… Ne, já jsem ne…“ Zvedla zbraň a namířila ji na Cissy.

To je konec, uvědomila si Cissy. Všichni zemřou a ubohý Bryan Jack… Ach bože, jestli mu tahle mrcha zkřivila jediný vlásek na hlavě, pak ji… Cissy uviděla nůž. Ten, který upustila na podlahu. Ležel jen několik centimetrů od Jackova těla.

„Udělalas to, Diedro, Zabilas vlastní matku,“ prohlásila Cissy pevně.

„Ne!“ Diedra potřásala hlavou, jako by si chtěla projasnit vzpomínky…

+++++

Co to Cissy říkala? Že ona zabila Marlu? Ach bože, bylo to možné? Diedra si na nic nevzpomínala, nedokázala vůbec přemýšlet. Hukot v hlavě ji zcela ohlušoval a bolest byla tak mučivá, až musela stisknout zuby. Stěží udržela zbraň. Jonathan říkal totéž, navíc měl tu videopásku a ona si vzpomínala, ach bože, vzpomínala si, jak stiskla kohoutek, když mířila na tu mrchu, jež ji dala k adopci a pak porodila jinou dceru. Dceru, kterou si nechala. Dceru, kterou milovala a kterou krmila v tomhle… v tomhle domě…, v téhle rezidenci… Ne…, tak to nebylo… Cissy vyrostla v domě Cahillových, ta privilegovaná dcera…, ne?

„Milovala mě,“ řekla a co cítila? Slzy? Ach bože, z očí jí tryskaly slzy.

+++++

Cissy na nic nečekala. Bez přemýšlení popadla nůž a vrhla se Diedře k nohám. Získala rychlost a sílu a Diedru bodla odspodu.

Diedra zaječela.

Tenké ostří zajelo Diedře do břicha a Cissyina síla ji poslala dveřmi ven. Její oči byly najednou jasné, ale zračilo se v nich zděšení. Zbraň se v Diedřině ruce maličko třásla, ale přesto vystřelila.

Cissy ucítila na boku žhavou bolest. Překulila se na podlaze a stěží dokázala dýchat. Horká a lepkavá krev crčela z rány v jejím těle, ale jí to bylo jedno. Musela zastavit tu šílenou ženu, než ta mrcha zabije Bryana, který stále naříkal.

Diedra se vypotácela na galerii. Prsty obou rukou chytila nůž zaražený do břicha. Zbraň si vytáhla, ale přitom se ozval příšerný mlaskavý zvuk. Z ostří odkapávala krev a ona tupě zírala na své zranění.

Cissy s námahou vstala. Než si Diedra uvědomila, co se děje, Cissy se vrhla na svou šílenou nevlastní sestru. Společně narazily na zábradlí. Diedra se zády tiskla na silný kov. Nůž jí vyklouzl z rukou, prosmýkl se tepaným zábradlím a padal dolů až na podlahu haly.

Kde je sakra policie?

Diedra se vytrvale prala, přestože jí z břicha vytékala krev. Popadla Cissy za zápěstí, zkroutila jí ruku, až slyšela praskat šlachy. Tělem jí projížděla bolest, která ji téměř oslepovala. „Zemřeš, Cissy,“ zasyčela. „Dnes v noci zemřeš a ten tvůj kluk zůstane se mnou.“

„Bryana z toho vynech.“

„Nemůžu. On je ten nejdůležitější článek. Jonathan to celé naplánoval dávno před tím, než jsi na to vůbec pomyslela.“ Přidala na síle a Cissyiným ramenem projela strašlivá bolest.

„Policie je na cestě.“

„Pro tebe už bude pozdě a mně neublíží, dokud budu mít jeho…“

„Je po všem, Diedro. Vzdej se! Tvůj plán se zhroutil. Ty peníze teď stejně nedostaneš.“

„Ale můžu se zbavit tebe a za to mi to stojí.“ Ještě víc zkroutila Cissy paži. „Nemělas ani tušení, jaký máš štěstí. A tvůj kluk ho nepozná.“

Cissy plná pocitu nespravedlnosti a vzteku ji nechtěla nechat vyhrát. Nemohla.

Ale Diedra byla silná a odhodlaná ke všemu.

Diedra trhla Cissyinou rukou a přirazila krvácející sestru na tepané železné zábradlí. Cissy cítila, jak sto let staré šrouby maličko povolují. Slábla a Diedra byla čím dál silnější a v očích jí zaplálo vítězství. Silně zatlačila a naklonila Cissy nad zábradlí tak mocně, až měla Cissy pocit, že se jí přelomí záda. Rána na jejím boku pálila a ona se chytala, čeho mohla – zábradlí, Diedřiných vlasů, jejího krku.

„Chcípni, ty rozmazlená malá čůzo,“ zavrčela Diedra. Cissy cítila, jak se její tělo poddává a síly jí vyprchávají. Šest metrů pod ní byla tvrdá podlaha. S úsilím ovinula jednu ruku kolem zábradlí a držela se, ale věděla, že jestli na ni ještě víc zatlačí, spadne po zádech a dole si poláme kosti. Jako babička.

Bolest jí sužovala páteř a ona si byla jistá, že se zlomí. Její svaly trpěly nezměrnou bolestí. Slyšela, jak jí praskají vazy, trhají se šlachy a celou tu dobu její děťátko plakalo. Ach bože, prosím, pomoz mi, prosím… Jacku… Miluju tě… Bryane Jacku, miláčku… Zatočila se jí hlava a mozek jako by se jí rozhoupal. Jednou rukou kolem sebe tloukla a druhou se držela, seč mohla.

Rameno ten tlak nemohlo už vydržet a temnota začala soupeřit s jejím vědomím. Nesmíš ztratit vědomí. Dělej, co chceš, jen zůstaň při smyslech!

Ale nedokázala přemýšlet, nedokázala se dál prát. Sladká blaženost bezvědomí hrozila, že ji pohltí. Slyšela jen vyděšený pláč svého syna a bušení vlastního srdce.

Je po všem, pomyslela si. Zábradlí se pod ní pohnulo a ta příšerná bolest v páteři ji donutila se pustit. Jak uvolňovala sevření a pomalu se vzdávala, uviděla za Diedrou někoho velkého, temného a přibližujícího se. Jeho obličej pokřivila nenávist. Po kůži měl rozmazanou krev.

V posledních okamžicích, kdy byla Cissy při vědomí, viděla Jacka vystřelit z pistole. Diedřino tělo sebou škublo. Zaječela, ztěžka dopadla na Cissy, pevně ji ale dál držela a potácely se ke schodišti.

Cissy se pokusila vykřiknout, ale bylo pozdě. Diedřina váha ji srazila dolů. Kutálely se po schodech a ječely. Diedřino tělo narazilo do zábradlí, Cissyino padalo hned za ní.

Cissy se pokusila zavolat Jackovo jméno, ale pohltila ji temnota.

NEMOCNICE BAYSIDE, POKOJ 316, SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

PÁTEK 13. ÚNORA, SOUČASNOST

Co je to? Kněz? Mumlá nade mnou modlitby a přimlouvá se za mou duši? Ach ne… Prosím, otče, poslouchejte mě… Nejsem mrtvá ani si nejsem jistá, jestli umírám… Jsou tu i jiné hlasy, šepoty… Ty hlasy jsem už slyšela dřív. Oni se se mnou loučí… Kdo jsou? Lidé, kterým na mně záleží? Lidé, kteří mě milují? Myslí si, že umírám. Ach ne, ne, ne… Vstoupili a vzlykají, pláčou a dotýkají se mě, i když si nevzpomínám, kdo jsou. Známé hlasy se modlí za mou duši.

Pak se rozhostí ticho, jen zvuk přístrojů monitorujících mé reakce…, těch zatracených strojů, jež nevykazují strach, kvůli kterému se mé srdce rozbuší. Ani ventilátor nezaregistruje, když se hrůzou nadechnu… Slyším, jak někdo chodí po místnosti a ozývá se řada cvakání… Ach bože, vypínají přístroj. Ventilátor? Ne… Ach ne… Cítím tíhu…, tak obtížně se mi dýchá…, už to nejde, ach prosím, nedělejte to… Přestaňte!… Pomozte mi! Prosím! Dobrotivý Bože, pomoz mi, už nic neslyším ani necítím. Pro lásku boží, nemůžu dýchat… Já… nemůžu…

Epilog

SAN FRANCISCO 14. KVĚTEN

Cissy otevřela oči a bojovala s bolestí hlavy, která ji provázela od noci v rezidenci Amhurstových, od noci, kdy málem zemřela. Kdyby nebylo Paterna a záchranářů, nejspíš by to nezvládla. Ani její manžel či dítě.

Ale zachránili je.

Pomaličku začala vstávat, ale nejdřív se protáhla. V zádech ucítila bolest. Možná ji bude provázet celý život; přesto se naprosto „mimořádně“ uzdravovala.

Vyklouzla z přikrývek a dokulhala do dětského pokoje. Už nepoužívala berle ani hůl, prala se s bolestí a dokázala chodit sama.

„Ahoj, chlapíku,“ usmála se na syna, když viděla, že v postýlce stojí.

„Chlapíku!“ zavýskl Bryan a natáhl malé ručičky, aby ho zvedla.

S obtížemi ho vzala do náručí a políbila ho na čelo. Ach bože, svého syna milovala, a když pomyslela, že ho mohla ztratit. Po zápase s Diedrou našla policie Bryana Jacka v bezpečí, i když příšerně vyděšeného. O dítě se staraly střídavě Jannelle, Deborah a Rosa a každý den ho některá z nich přivezla do nemocnice, zatímco se Cissy uzdravovala.

„Půjdeme vzbudit tatínka,“ řekla.

„Tatííí vzhůru!“

„Ještě ne, ale hned bude.“ Postavila Bryana na zem, aby měl tu čest to udělat, a pozorovala, jak vletěl do vedlejší místnosti. Coco, která ležela stočená v pelíšku v rohu, se protáhla a následovala ho.

Život se zdál téměř normální.

Téměř.

Stále ještě bylo třeba pár věcí dokončit – prodiskutovat jisté záležitosti a učinit několik rozhodnutí. Jonathan byl uložen k poslednímu odpočinku a Diedru konečně nechali zemřít, když se rozhodli vypnout přístroje.

Cissy se otřásla, když si vzpomněla na hrůzné setkání se svou nevlastní sestrou. Kdyby nebylo Jacka, Diedra by ji přehodila přes zábradlí a ona by určitě zemřela. Takhle ji Jack zachytil na třetím schodu ve chvíli, kdy dorazila policie. Okamžitě začali prohledávat dům, ale ona si z toho nepamatovala skoro nic, jen útržky z cesty sanitkou do nemocnice, kdy neustále ztrácela a nabývala vědomí a celou dobu přemýšlela o svém dítěti a manželovi. Později se v nemocnici dozvěděla, že Jack přežije, z čistého průstřelu, který škrábl slezinu, mu nehrozily žádné komplikace.

Anthony Paterno našel vyděšené dítě zamčené ve sklepě, ale nebylo zraněné. Až čas jim odpoví, zda Bryan utrpěl šrámy na duši tak jako ostatní, ale kromě toho, že vyžadoval větší pozornost, se zdálo, že se rychle vzpamatoval. Cissy si s tím teď nechtěla dělat starosti. K čemu by to bylo? Chtěla si jen užívat chvilek se svým manželem a chlapečkem. Ani nechtěla myslet na účast Jackova otce v tom strašlivém plánu, jak je všechny pozabíjet. Ani na to, jak když nastal čas vypnout Diedře přístroje, jediná rodina, kterou měla, Diedřina adoptivní ovdovělá teta, s odpojením souhlasila.

Prozatím odsune všechny černé myšlenky stranou. Bylo po všem. Ona, Jack, Bryan, a dokonce i Coco byli šťastní. Babiččina malá rozmazlená fenka si je všechny získala a našla si cestu do jejich srdcí.

Cissy nakoukla do ložnice, kde Jack na Bryana k jeho velké radosti jukal zpod deky. Pokaždé, když Jack strčil hlavu pod přikrývku, Bryan zavýskl smíchy a volal: „Ne, tatííí! Neschovávej se!“

„Dobré ráno,“ řekl a usmál se na ni ze zválené postele. „Zdálo se mi to, nebo se z tebe v noci stala divoška?“

Cissy se zasmála. „Myslíš kromě toho, kdy jsem padesátkrát zasténala: ‚Au, moje záda‘?“

„Slova lásky.“

Zakřenila se. „Mám pro tebe překvapení. Hezkého Valentýna,“ řekla a roztáhla žaluzie, aby se do pokoje dostaly paprsky jarního slunce.

„Cože? Dostal jsem se do nějaké časové smyčky? Copak není květen?“

„Ale k oslavě jsme se nedostali, tak jsem ti koupila velmi speciální a sexy dárek.“

„A dáš mi ho před naším synem.“

Přešla ke skříni a vytáhla skartovací stroj. Nahoře měl připevněnou červenou mašli s přivázaným nachovým srdcem.

Jack se zamračil. „Tak jo, vzdávám se. Zbláznila ses? Slyšel jsem, že se to dědí.“

„To není vtipný, Jacku,“ prohlásila, ale usmála se, a přístroj zapojila do zásuvky. Spustila ho a nejdřív do něj vložila srdce a pak mašli.

Tvářil se naprosto zmateně.

Nato z nočního stolku vytáhla nepodepsané rozvodové papíry a pomalu, stránku po stránce, celý dokument skartovala.

„Jak jsem řekla, hezkého Valentýna!“ Rozesmála se, popadla zásobník s nastříhaným papírem a uzoučké pásky vyhodila do vzduchu jako konfety.

Jack ji popadl za ruku. „Co kdybych ti taky dal dárek k Valentýnu?“ Jedno obočí ďábelsky vyklenul a ona zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že tvůj dárek není vhodné rozbalovat před naším dítětem.“

Zazubil se a podíval se na hodinky. „Máš pravdu. Kdypak náš chlapík chodí spinkat?“

A oba se rozesmáli.

K O N E C

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai