Lisa Jackson

Nechtěj nic vědět

PROLOG

Do mysli se znovu vkrádá sen.

Venku je šedavá mlha a já stojím v kuchyni, na uchu telefon, s někým mluvím…, ale tato část se mění. Někdy volá můj manžel Wyatt, jindy Tanya a někdy matka, ačkoli vím, že je dávno, dávno mrtvá. Jenže tak se mi to zdá…

Z velkého obývacího pokoje, místnosti vedle kuchyně zde v tomto domě, slyším televizi, mluví měkké hlasy postaviček kreslených filmů a já vím, že si Noah hraje na koberci před plochou obrazovkou.

Právě jsem upekla chleba – kuchyň je stále prohřátá teplem trouby – a přemýšlím o Díkůvzdání. Pohlédnu z okna a náhle si uvědomuji, že je venku téměř tma, začíná se stmívat. Určitě je i zima, protože se stromy kymácejí ve větru, na hubených větvích připomínajících kostru ještě stále visí pár vytrvalých listů. Městečko Anchorville na opačné straně zálivu teď není vidět, ztrácí se v mlze.

Uvnitř našeho starého sídla, jež vybudoval můj prapradědeček, je však útulno.

Bezpečno.

Vůně skořice a muškátového oříšku.

A pak koutkem oka zachytím venku nějaký pohyb. Napadne mě, že to bude Milo, náš kocour, ale vzápětí si vzpomenu, že mourek Milo je mrtvý. Už dlouhé roky.

Mhouřím oči, najednou mám strach. Skrz mlhu valící se od moře je těžké něco zahlédnout, ale já vím, že tam venku něco je, na dvorku, za živým plotem tvořeným růžovými keři, některé už vypadají bídně, prořídly a opadaly, na uvadlých květech mezi trny je vidět jen pár posledních zkroucených okvětních plátků.

Skřííííp!

Naskočí mi husí kůže, protože u domovních dveří se mihne stín.

Na zlomeček vteřiny se bojím, že za tepaným plotem se špičkami prutů vytvarovanými do podoby hrotů šípů číhá něco zlověstného.

Skřííííp! Prásk! Brána je otevřená a pohupuje se v nárazech větru.

Právě tehdy zahlédnu svého syna Noaha v mikince a džínách s ohrnutými nohavicemi. Nějak se dostal ven z domu a prošel otevřenou bránou. V nadcházejícím soumraku vesele běží, jako by něco honil, a míří po cestičce k přístavišti.

„NE!“

Upustím telefon.

Velmi pomalu převrhne mou sklenku s vodou.

Prudce se otočím a doufám, že se snad pletu, že Noah je určitě před sedací soupravou u televize a… Nicméně vidím prázdný obývací pokoj, v televizi pořád běží nějaký film od Disneyho – Aladin? – a já už jen z plných plic křičím: „Noahu!“ a dávám se do šíleného běhu.

Jsem v pyžamu a mám pocit, jako když se mi nohy boří do tekutých písků. Nedokážu tím zatraceným domem proběhnout dost rychle, ale když se ženu kolem jednotlivých oken obrácených k zálivu, vidím ho cupitat postupujícím soumrakem, stále blíž a blíž k vodě.

Pěstí buším na starou okenní tabulku.

Okno se rozbíjí.

Sklo se rozlétne do všech stran.

Vytryskne krev.

Přesto mě neslyší. Snažím se otevřít okna směrem na terasu s výhledem na záliv. Nepovolují. Jako by je někdo natřel zavřená a barva na nich přischla k rámu. Po okenních tabulkách stékají pramínky krve.

Vleču těžké nohy za sebou. Ječím na syna a na Wyatta, běžím zpomaleným pohybem ke dveřím. Jsou odemčené, kývají se ve veřejích a hlasitě vržou. Strčím do nich a ocitnu se pod stříškou nade dveřmi. „Noahu!“

Pláču. Vzlykám. Propaluje mě panický strach, málem na schodech zakopnu, ale pak proběhnu kolem zmoklých rododendronů a borovic, jež se ohýbají ve větru bičujícím tento bohem zapomenutý ostrov, místo, které jsem po většinu života znala jako svůj domov. „Noahu!“ volám znovu, ale můj hlas se ztrácí v burácení moře a už svého chlapce nevidím – zmizel za zvadlými růžemi v zahradě, v nízké mlze po něm není ani vidu, ani slechu.

Ach, prosím, panebože, ne… Ať je v pořádku!

Opře se do mě ledový vichr z Pacifiku, ale jeho chlad je ve srovnání s mrazením v mém srdci nicotný. Ženu se po cestičce vysypané lasturami ústřic a mušlí ostrých tak, že mi mohou pořezat chodidla, a dobíhám na kluzká prkna naklánějícího se mola. Ženu se s větrem o závod po mořem omývaných prknech až na konec, kde molo ční do mlhy, jako by viselo ve vzduchu. „Noahu!“ Ach, bože můj! „NOAHU!“

Nikde nikdo.

Molo je pusté.

Syn je pryč.

Zmizel v mlze.

„Noahu! Noahu!“ Stojím na molu a křičím z plných plic. Slzy se mi řinou po tváři, z pořezané dlaně mi stéká krev a odkapává do slané vody. „NOAHU!“

Příboj se převaluje přes konec mola, buší do něj a s burácením naráží do pobřeží.

Můj chlapeček se ztratil.

Polklo ho moře nebo se snad vypařil, nevím.

„Ne, ne…, ne.“ Jsem zoufalá, málem přicházím o rozum, mé hoře je k nevydržení, klesám na kolena na vlhká prkna a zírám do vody, hlavu mám ihned plnou myšlenek na to, že skočím do temných ledových hlubin a se vším skoncuji. „Noahu…, prosím. Bože, ať je v bezpečí…“

Má modlitba se ztrácí ve větru…

Pak se probudím.

Zjišťuji, že ležím v posteli v pokoji, kde bydlím již léta.

Na kratičký okamžik mě zaplavuje úleva. Sen…, byl to jen sen. Strašlivá noční můra.

Pak můj optimismus klesne na bod mrazu, protože si uvědomím svůj omyl.

Srdce mi náhle zase ztěžkne.

V očích mě pálí slzy.

Protože vím.

Můj syn je skutečně pryč. Pohřešuje se. Už jsou to dva roky, kdy jsem ho viděla naposled.

V přístavišti?

V postýlce?

Když si hrál venku pod jedlemi?

Panebože, prolétne mi hlavou, jsem hluboce otřesená, srdce mi puká…

Nepamatuji se.

1. kapitola

„Mluvím vážně, nesmíš to prozradit ani živé duši,“ zašeptal udýchaný hlas. „Přišla bych o práci.“

Ava Garrisonová nadzvedla jedno kalné oko. Z postele zaslechla hovor za velkými masivními dveřmi, které byly mírně pootevřené.

„Ani neví, co se děje,“ přidala se další žena. Její hlas byl hlubší, zněl hruběji než ten první a Ava měla dojem, že ho poznává, jenže v čele jí tepala šílená bolest; noční můra se stáhla kamsi do podvědomí. Bolest ustoupí, vždycky ustoupila, ale v prvních minutách po probuzení se Ava cítila, jako by se jí hlavou proháněli koně s ocelovými podkovami.

Zhluboka se nadechla a zamrkala. V pokoji byla tma, závěsy zatažené, mřížkami topení vycházel teplý vzduch, rozhovor za těžkými dubovými dveřmi přehlušoval rachot prastarého kotle rozvádějícího teplo.

„Psst…, může se brzo probudit…“ Znovu ten dýchavičný hlas. Ava se pokoušela někam ho zařadit a napadlo ji, že by mohl patřit Demetrii, zakyslé pečovatelce Jewel-Anne. Na ženu, které ještě nebylo ani třicet, měla vysoká, štíhlá Demetria až moc přísný výraz, který odpovídal jejímu upjatému účesu, nabarvené černé vlasy si stahovala dozadu a na zátylku je spínala mohutným skřipcem. Jejím zřejmě jediným ústupkem jakés takés marnivosti byl náznak tetování, modravý stonek, který se jí zpod vlasové spony vinul laškovně za ucho. Tetování Avě připomínalo nesmělou chobotnici, jež natahuje jedno chapadlo ve tvaru otazníku zpod úkrytu v hustých černých vlasech sepnutých želvovinovým skřipcem.

„Co to teda je? Co se s ní děje?“ ptal se přísně druhý hlas.

Ach bože, nepatří náhodou Khloe? Ava pocítila bodnutí u srdce. Kamarádka ji zradila. Ava věděla, že se mluví o ní. Khloe bývala v dětství její nejlepší kamarádkou; obě vyrůstaly na tomto odlehlém ostrově. Jenže to bylo před lety, dávno předtím, než se svěží a veselá Khloe proměnila v nešťastnou duši, která ani zaboha nedokázala zapomenout na lásku, jež tak záhy pohasla.

Znovu se ozval šepot…

Samozřejmě. Téměř to vypadalo, jako kdyby hlasy chtěly, aby Ava vyslechla, co si povídají, jako by ji provokovaly.

Ava zachytila pouze útržky vět, které byly stejnou měrou ochromující jako pravdivé.

„…pomalu přichází o rozum…“ Zase Khloe?

„To už dlouhá léta. Chudák pan Garrison.“ Dýchavičný hlas.

Chudák pan Garrison? Cože?

Khloe, pokud to byla ona, přitakala: „Co si musel vytrpět!“

Wyatt? Trpěl? Fakticky? Chlap, jenž se vždy snažil zmizet z domova? Který byl pořád pryč? Chlap, s nímž se chtěla rozvést a nejednou o tom vážně přemýšlela? Ava pochybovala, že by její manžel byť jediný den svého života trpěl. Málem se neudržela, aby nezařvala, ale chtěla slyšet, co si budou povídat dál, jaké klepy divoce kolují táflovanými chodbami sídla zvaného Neptunova brána, stoletého domu, který postavil i pojmenoval její prapradědeček.

„No, něco by se udělat mělo. Topí se v penězích,“ zamumlala jedna z mluvících, a jak odcházela, její slova slábla a zněla jako pronikavý sykot.

„Proboha živého, hlavně potichu. No nic, rodina určitě zařídí, aby se jí dostalo nejlepší péče, jaká se dá sehnat…“

Rodina?

Avě bušilo v hlavě, ale shodila ze sebe silnou pokrývku a bosými chodidly šlápla na vysoký koberec, pokrývající podlahu z kvalitního dřeva. Z jedle… z jedlových prken… vybavovala si, nařezaných na pile, která kdysi bývala srdcem Churchova ostrova, nazvaného bez špetky skromnosti právě po onom prapradědečkovi, který postavil tento dům. Udělala jeden krok, dva… Začala ztrácet rovnováhu a pevně se zachytila vysokého sloupku postele.

„Všichni v rodině… potřebují odpovědi…“

„Cožpak je nepotřebujeme i my?“ Zlomyslný chichotavý hlásek.

Bože, prosím, ať to není Khloe.

„Jenže nám nepatří ani píď tohohle zatracenýho ostrova.“

„Nebylo by to skvělé…? Teda jako kdyby nám patřila.“ Hlas se stále vzdaloval a zněl roztouženě.

Ava udělala krok a zaplavila ji vlna nevolnosti. V krku cítila žluč a bála se, že bude zvracet, protože už měla hořkou pachuť na jazyku, ale přece jen z posledních sil polkla, zhluboka se nadechla a snažila se překonat nutkání dávit.

„Je totálně bláznivá. Jenže on ji neopustí,“ ozvala se právě jedna z dvojice žen. Ava nerozeznala která. Její slova byla stejně ochromující jako pravdivá. Ava tiše proklínala svou zastřenou paměť i narušený mozek s útržky vzpomínek.

Kdysi byla pronikavě inteligentní, nejlepší ze třídy, nejen špičková studentka, ale také podnikatelka s postřehem na… na… na co vlastně?

Zaťala zuby a přiměla se vyjít ke dveřím a vyhlédnout na chodbu. Samozřejmě že po schodech scházely dvě ženy, jejich siluety pomalu mizely. Jenže ani jedna z nich nebyla Khloe, jak se Ava domnívala. Byla to Virginia Zandersová, matka Khloe – žena dvojnásobné šířky než její dcera a kuchařka celého sídla Neptunova brána – a Graciela, pokojská na půl úvazku, která jako by vytušila, že Ava stojí na prahu, ohlédla se a roztáhla koutky v úsměvu stejně umělém jako přeslazený ledový čaj, který Virginia servírovala za horkých letních dnů. Graciela byla poloviční než její společnice, útlá, s lesklými černými vlasy svázanými v týle. Když Graciela chtěla, dokázala vykouzlit super zářivý úsměv, pod nímž by patrně roztála i poleva na lentilkách. Dnes její výraz daleko víc připomínal vykutálenou kočku, jako by znala nějaké hluboké, temné a, ach, tak strašně intimní tajemství!

O své zaměstnavatelce.

Avě se zježily všechny chlupy a po zádech jí přeběhl mráz jako had plazící se po páteři. Gracieliny temné oči jako by zářily radostí z ohromného tajemství a vzápětí už ona i Virginia zmizely z Avina dohledu a jejich kroky zeslábly.

Ava prudkým pohybem zabouchla dveře a pak se je pokoušela zamknout, ale zástrčka zmizela a nahradila ji kovová destička, kterou kdosi překryl otvor po zámku. „Bůh mi pomáhej,“ zašeptala, vtáhla do sebe vzduch v dlouhém uklidňujícím nádechu a opřela se o dveře.

Nevzdávej to. Nedovol jim, aby z tebe udělali oběť. Braň se!

„Proti čemu?“ zeptala se temného pokoje. Přecházela od okna k oknu, zlobila se na sebe za špatný zdravotní stav, v němž se nacházela, a za přístup, který k němu zaujímala. Kdy se z ní stala taková chudinka? Kdy? Cožpak nebývala vždycky silná? Nezávislá? Dívka, která se proháněla na koni po útesu nad mořem, která šplhala na nejvyšší vrchol hory tohoto ostrova, plavala nahá v ledové zpěněné vodě Pacifiku v místech, kde jeho zvířené proudy vtékaly do zálivu? Surfovala, zvládala horolezectví a… a všechno se jí to zdálo jako před tisícem – ne, spíše před milionem – let!

Teď je zde, ve svém pokoji, jako v pasti, zatímco všechny postavy bez tváře mluví tlumeným tónem a předpokládají, že je neuslyší. Jenže ona je slyšela, samozřejmě že slyšela.

Někdy přemítala, jestli náhodou hlasy nevědí, že je vzhůru, jestli ji neprovokují schválně. Možná byl jejich tichý, uklidňující tón také součástí té obrovské přetvářky, příšerného labyrintu bolesti, z něhož nebylo úniku.

Nikomu nevěřila a připomínala si, že všechny tyto představy spoluvytvářejí její stihomam. Paranoidní halucinace. Duševní chorobu.

Za očima jí do hlavy vystřelovala bolest, doklopýtala tedy do postele, padla na měkkou matraci s luxusním prostěradlem a čekala, až bolest ustoupí. Snažila se zvednout hlavu, ale migréna, která nad ní měla takovou moc, že se při ní roztřásla od hlavy k patě, ji zastavila a ona se musela kousat do rtu, aby nekřičela.

Nikdo by neměl takto trpět. Copak na tyhle věci neexistují léky? Nemá předepsané něco na zažehnání migrény? Vždyť přece brala spoustu léků a nemohla si pomoct, aby ji nenapadlo, jestli bolest, která jí doslova prořezává mozek, není způsobena právě jejich užíváním.

Nechápala, proč se všichni spikli, aby ji mučili, aby ji dostali do situace, kdy si připadá jako skutečný blázen. Jenže si byla zároveň zatraceně jistá, že přesně to měli v úmyslu. Jeden jako druhý: ošetřovatelky, lékaři, služka, právníci a její manžel – Wyatt rozhodně.

Pane bože…, tohle skutečně zní jako paranoidní představy!

Možná jimi trpí.

S nejvyšším úsilím zmobilizovala síly a znovu vstala z postele. Věděla, že bodavá bolest v jejím mozku nakonec pomine. Vždycky tomu tak bylo. Jenže po probuzení se pokaždé cítila příšerně.

Opřela se rukou o postel, aby neupadla, a opatrně přešla k oknu, rozhrnula záclony a vytáhla žaluzie.

Venku bylo šedavo a pošmourno, přesně jako toho dne… toho děsivého dne, kdy Noah…

Nemysli na to!

Nemá vůbec žádný smysl oživovat si nejhorší okamžiky života.

Zamrkala a přiměla mozek k návratu do současnosti a zírala přes rozmazané tabulky z olovnatého skla z okna v patře kdysi elegantního sídla. Podzim se pomalu přehoupl v zimu, pomyslela si a přimhouřila oči. Pohlédla směrem k přístavišti, nad nímž se již snášel soumrak, a dlouhé prsty mlžných cárů klouzaly po zčernalých prknech přístavního mola.

Není ráno, ale téměř večer, uvědomila si, i když jí to připadalo divné. Spala celé hodiny…, možná dny?

Nemysli na to, teď jsi vzhůru.

Položila ruku na studenou tabulku a rozhlédla se do větší dálky. Na mořský břeh, loděnici se zašedlým starým nátěrem; molo vedle ní mírně nakloněné k vzdouvajícím se vodám zátoky. Právě nastával příliv, zpěněné vlny poháněné větrem se rozstřikovaly o břeh.

Tak strašně to připomíná ten den…

Ach, ježíšikriste!

Náhle ji ochromil mrazivý chlad, studený jako nejhlubší moře, cítila, jak ji zaplavuje, mrazení však pramenilo v jejím nitru.

Vnímala svíravý pocit u srdce.

Její dech se srážel na okně, když se nakláněla stále blíže ke sklu.

Ucítila trnutí šíje, byl to pro ni známý pocit; věděla, co přichází.

„Prosím…“

Mhouřila oči a upírala pohled na konec přístaviště.

A přesně tam byl, maličká postava jejího syna nejistě cupitala na konec mola, v mlze vypadala spíš jako jeho duch.

„Noahu,“ zašeptala, náhle vyděšená, prsty klouzala po okenní tabulce a zmocňovala se jí panika. „Panebože, Noahu!“

Není tam. To jen tvůj narušený mozek s tebou hraje své zlomyslné hry.

Jenže ona si tu příležitost nemohla nechat ujít. Co když je to tentokrát – v tomto jediném případě – skutečně její chlapeček? Stál k ní zády, ve vlhké mlze vypadala jeho malá červená mikina s kapucí mokrá. Sevřelo se jí srdce. „Noahu!“ křičela a bušila do skla. „Noahu! Vrať se!“

Jako zběsilá se snažila okno otevřít, jenže drželo jako přibité. „Dělej, dělej, povol!“ Pokoušela se silou uvolnit zástrčku a přitom si lámala nehty. To zatracené okno se nechtělo ani hnout. „Panebože…“

Poháněná strachem prudce otevřela dveře a hnala se bosá ven z pokoje a chodbou k zadnímu schodišti, chodidla jí pleskala na hladkém dřevě stupňů. Sbíhala pořád dolů, bez dechu a s jednou rukou na zábradlí. Noahu, ach, zlatíčko, děťátko moje. Noahu!

Vřítila se ze schodiště do kuchyně, pak proběhla zadním východem, přes zasklenou vstupní terasu a ven na rozlehlé pozemky okolo domu a ještě dál.

Nyní už dokázala běžet. Rychle. Přestože se valem stmívalo.

„Noahu!“ volala, když uháněla po pěšinkách zarostlých býlím, kolem uvadajících růží a mezi mokrými kapradinami až k molu, jehož nejzazší konec zahalila tma a mlha. Namáhavě oddechovala, křičela synovo jméno a zoufale ho toužila vidět, zahlédnout, jak se jeho obličejík otáčí a vzhlíží k ní, chtěla spatřit jeho velké důvěřivé oči plné očekávání…

Na molu nikdo nebyl. Mlha se prolínala se stíny na vodě, někde v dáli se dutě rozléhal křik racků. „Noahu!“ zvolala a přebíhala kluzká prkna mola. „Noahu!“

Viděla ho! Opravdu!

Ach, zlatíčko… „Noahu, kde jsi?“ vzlykala a snažila se přehlušit svist větru, když doběhla na konec mola a pod chodidlem ucítila hranu posledního prkna. „Chlapečku, tady je máma…“

Naposled se divoce rozhlédla po přístavišti a loděnici, ale syn byl pryč. Bez váhání ihned skočila do ledových vln, kde ucítila příval neskutečného chladu a slanou pachuť v ústech, když cákala kolem sebe, mávala rukama a zběsile syna hledala v temnotě pod hladinou. „Noahu!“ volala, kašlala a prskala kolem sebe vodu, když se vynořila. Pak se znovu a znovu ocitala v temné vodě, prohledávala kalné hlubiny a zoufale věřila, že syna alespoň zahlédne.

Bože, prosím, ať ho najdu. Pomoz mi ho zachránit! Nedovol, aby umřel! Je nevinný! To já jsem hříšník. Ach, drahý Kriste Ježíši, prosím…

Opakovaně se potápěla, pětkrát, šestkrát, sedmkrát, noční košile se jí omotávala kolem těla, vlasy se uvolnily zpod gumičky, a když ji proud unášel stále dál a dál od mola, najednou ji přemohla únava. Když se pomalu vynořila, matně si uvědomila, že slyší nějaký hlas.

„Hej!“ volal jakýsi muž. „Hej!“

Opět zmizela pod hladinou, její vlasy se vznášely kolem ní, měla otevřené oči, které ji ve slané vodě pálily, plíce jí málem praskly. Kde je? Noahu, ach, bože, děťátko… Nemohla dýchat, ale nedokázala přestat hledat. Musí najít svého syna. Svět byl stále tmavší a chladnější a Noah se jí stále více vzdaloval.

Kdosi skočil do vody vedle ní.

Ucítila, jak jí silné paže obemkly hrudní koš ve smrtelném sevření. Byla slabá, téměř omdlévala, ale vtom ji kdosi prudce vytáhl nahoru a neomaleně ji vlekl k hladině, zatímco jí z plic unikaly bublinky vzduchu.

Když se vynořili, zalapala po dechu, rozkašlala se, plivala vodu a uvědomila si, že zírá do přísného, neuhýbavého pohledu naprosto cizího muže.

„Přišla jste o rozum?“ rozčiloval se a vytřásal si vodu z vlasů energickým pohybem hlavy. Než však stačila odpovědět, zavrčel: „K čertu!“ a začal prudce kopat, pořád ji pevně držel a táhl ke břehu. Proud ji unesl kus od přístaviště, ale jeho silná a jistá tempa teď protínala vodu a díky nim se oba vrátili na písečnou pláž, kde ji konečně pustil, jakmile jim hladina sahala jen do pasu. „Pojďte!“ vyštěkl. Jednou rukou ji podpíral, brodili se pleskajícími vlnkami a pak dál po písečném břehu. Zuby jí jektaly, celá se třásla zimou od hlavy k patě, ale vlastně necítila vůbec nic kromě hlubokého a bolestného žalu. Snažila se svou bolest potlačit rychlým polykáním, ucítila slanou pachuť a nakonec se vzpamatovala natolik, aby si toho muže, kterého nikdy neviděla, pořádně prohlédla.

Nebo ho snad už potkala? Cosi jí na něm připadalo vzdáleně povědomé. Byl vysoký, určitě přes sto osmdesát centimetrů, měl na sobě promáčenou košili s dlouhým rukávem a neméně mokré džíny, vypadal ošlehaný větrem, jako by strávil většinu svých asi třiceti let věku někde venku na zdravém povětří.

„Co sakra vyvádíte?“ obořil se na ni a znovu zatřásl hlavou, aby neměl vlasy v očích. „Mohla jste se utopit!“ A pak jakoby mimochodem dodal: „Jste v pořádku?“

Jistěže není v pořádku! Byla si zpropadeně jistá, že už nikdy nebude ani vzdáleně v pořádku!

„Pojďme dovnitř.“ Stále ji podpíral a pomohl jí projít kolem vysokých bot halabala pohozených v trávě a posléze zarostlou pískovou cestičkou k domu.

„Kdo jste?“ divila se.

Prohlížel si ji od hlavy k patě. „Austin Dern.“ Když nereagovala, zeptal se: „A vy jste Ava Garrisonová? Vám to tady patří?“

„Částečně.“ Snažila se vyždímat slanou vodu z vlasů, ale nešlo to.

„Většina vám patří.“ Přimhouřenýma očima sledoval, jak se chvěje. „A vy nevíte, kdo jsem?“

„Nemám tušení.“ Ten muž jí lezl na nervy, přestože byla pořád ještě v šoku.

Cosi zamumlal pod vousy a vzápětí prohlásil: „No tedy, není to zajímavé? Vy jste mě přece najala. Minulý týden.“ Strkal ji k domu.

„Já?“ Panebože, jak mizerně jí slouží paměť! Někdy jí připadala slabá a zteřelá jako starý hadřík. Ale takhle snad ne. Zatřásla hlavou, ucítila čůrek studené vody stékající po zádech a namítla: „O tom pochybuji.“ Určitě by si ho pamatovala. Tím si byla jistá.

„Vlastně to byl váš manžel.“

Ach, Wyatt… „Zřejmě se mi o tom zapomněl zmínit.“

„Ano?“ Přelétal pohledem po jejím promrzlém těle zahaleném do ucourané noční košile a jí krátce blesklo hlavou, jak je asi její promáčený noční úbor průsvitný.

„Mimochodem, není zač…“ Roztáhl koutky do nepatrného úsměvu. I ve tmě, která se již snášela na ostrov, viděla jeho stažené a zachmuřené rysy. Hluboce posazené oči, jejichž barva byla v nadcházející noci nerozpoznatelná, hranatá čelist se stínem strniště, tenké rty a nos, který nebyl tak úplně rovný. Vlasy měl černé jako noc, odstín odhadovala na něco mezi tmavohnědou a černou. Společně se vlekli k obřímu dvoupatrovému rodinnému sídlu.

Na zadní verandě se prudce otevřely dveře se síťkou proti hmyzu a pak se za ženou, jež vyběhla z domu, s bouchnutím zavřely. „Avo? Kristepane, co se stalo?“ naříkala Khloe a ve světle nade dveřmi bylo vidět, že nasadila ustaraný výraz. Přeběhla zahradu, přeskočila zimostrázový keřík, a jakmile cizí muž uvolnil své sevření, pevně Avu popadla. „Panebože, jsi úplně promočená!“ kroutila hlavou Khloe a Ava v jejím výraze zachytila něco mezi lítostí a strachem. „Cos to k čertu prováděla…, ach ne, ani to neříkej. Já vím.“ Přitáhla si Avu těsně k sobě a zjevně jí bylo jedno, že si džíny a svetr zamáčí mořskou vodou kamarádčiny noční košile. „Musíš s tím přestat, Avo. Prostě musíš.“ Vzhlédla k jejímu zachránci a směrem k Avě prohodila: „Pojď honem, půjdeme domů.“ Pak k Dernovi: „Vy také. Božínku! Oba jste promočení do nitě.“

Khloe a Dern se společnými silami snažili Avě pomáhat při chůzi po pěšině, ale ta oba setřásla a šla sama. Vyplašila Pana T, Virginiina černého kocoura, který se ukrýval pod chřadnoucím rododendronem. Kocour zasyčel a vběhl do nízkého prostoru pod verandou právě ve chvíli, kdy se ze svého sklepního bytu – či spíše doupěte – vyřítil Avin bratranec Jacob.

Začínala se jí vracet jistá dávka dřívější bystrosti. Už ji unavovalo hrát oběť; podobně ji obtěžovaly soucitné pohledy a souhlasná mrknutí mezi ostatními, jimiž jako by říkali: Chudinka… Takže ji považují za blázna.

Skvělé.

Před pouhými pár minutami sama svou příčetnost sice zpochybňovala, ale přesto jí starostlivé obavy všech okolo už skutečně začínaly lézt na nervy.

„Co se stalo?“ ptal se Jacob. Brýle měl nakřivo a nazrzlé vlasy rozcuchané, jako by spal.

Ava si ho nevšímala, stejně jako nikoho jiného, vyšla po schodech, voda z ní jen crčela, noční košili měla přilepenou na tělo. Zvysoka kašlala na to, co si myslí ostatní. Věděla, že zahlédla Noaha, ať už si Khloe nebo ten kovbojský zachránce, případně ta pitomá cvokařka Evelyn McPhersonová myslí cokoli. Není přece šílená. Nikdy nebyla. Nechystá se do blázince.

„Ukaž, pomůžu ti,“ žadonila Khloe, jenže Ava o její pomoc nestála.

„Jsem v pohodě.“

„Právě jsi skočila do moře, Avo! Rozhodně nejsi ani zdaleka v pohodě!“

„Víš co? Dej mi pokoj, Khloe.“

Khloe pohlédla na Derna, pak vycouvala a rozhodila ruce dlaněmi vzhůru. „Jak je libo.“

„Netřeba hrát divadýlko,“ zabručela Ava.

„No jasně, já jsem přece mistr dramatu!“ povzdechla si ztěžka Khloe. „Čistě pro pořádek: kdo skočil před pár minutama šipku do zálivu?“

„Dobrá, dobrá.“ Ava už vyšla po schodech ke dveřím a otevírala ochrannou síťku. „Chápu.“ Když byla uvnitř, přímo ji zaplavila vlna tepla a vůně rajčat a mušlí k večeři, která pronikala z kuchyně, rychle prošla kolem řady oken a krátce pohlédla ven na zahradu. Až na několik bezpečnostních světel panovala všude tma a mlha nyní zhoustla tak, že nebylo vidět na konec mola. Při vzpomínce na syna ji zabolelo srdce, ale podařilo se jí smutek potlačit.

Aspoň měla trochu jasněji v hlavě. Migréna sice ještě úplně neodezněla, ale ustoupila z jejích čelních mozkových laloků kamsi daleko. Slyšela, jak se dveře s ochrannou síťkou otevírají a pak zase zavírají, a věděla, že její konfrontace s Khloe a možná i s člověkem, který pro ni skočil, ještě není u konce.

Vynikající. Přesně to potřebuje!

Zuby jí jektaly naprosto slyšitelně. Mířila k zadnímu schodišti, kde se ozývalo cvakání výtahu ze šachty umístěné u východní části schodiště a pak tichý šum pomalu otevíraných dveří.

Modlila se, aby z výtahu nevystoupila Jewel-Anne. Jenže takové štěstí samozřejmě neměla, za pár vteřin se její obtloustlá sestřenice objevila a vjela na elektrickém vozíku do haly. Pohlédla na Avu přes silné brýle a přelétla očima její promáčenou noční košili, vlasy připláclé k hlavě a patrně i promodralou kůži.

„Zase jsi plavala?“ zeptala se s typickým ironickým úsměškem, který by jí Ava nejraději vymazala pěstí z obličeje. Jewel-Anne si z ucha vytáhla malé sluchátko iPhonu a Ava z něj zaslechla melodii Elvisovy písně o podezíravosti. Hudba zněla zvonivě, jako z velké dálky.

V písničce „Suspicious Minds“ Elvis kvílel: „Chytili jsme se do pasti…“ a Ava si říkala, proč se žena, narozená dlouho po smrti této rokenrolové hvězdy, stala takovým pravověrným fanouškem krále rokenrolu. Jistě, břitkou odpověď znala, protože sestřenici už dotyčnou otázku položila. Vlastně to bylo letos. Jewel-Anne tehdy seděla nad ovesnými vločkami k snídani s jedním sluchátkem v uchu a smrtelně zvážněla: „Narodili jsme se ve stejný den, víš?“ A přihodila si do misky druhou lžičku hnědého cukru.

Avě se nějak podařilo udržet svůj jedovatý jazyk na uzdě a jen stručně opáčila: „Vždyť jsi ještě ani nebyla na světě, když…“

„On ke mně promlouvá, Avo!“ Jewel-Anne pevně sevřela rty. „Je to tak strašně tragická postava…“ Poté věnovala pozornost už jen snídani, přidávala do vloček máslo a hnědý cukr a míchala si horkou směs v misce. „Jako já.“

Pak k Avě vzhlédla nevinným pohledem a Ava pocítila hluboký, bodavý pocit viny, který v ní dokázala probudit jen její tělesně postižená sestřenice.

Nejsi sama, ke komu promlouvá, chtělo se jí namítnout. Každý den jsou hlášeny stovky případů, kdy údajně Elvise někdo viděl. On patrně „promlouvá“ i k těmto cvokům. Jenže než aby vyvolala hádku bez konce, odsunula židli od stolu, vysypala zbytky ze své misky do drtiče a misku pak strčila do myčky. V tu chvíli nakráčel do kuchyně Jacob, jediný vlastní bratr Jewel-Anne, bez jediného slova popadl opečený bagel a vyšel zadními dveřmi. Přes mohutné rameno měl přehozený batůžek. Jacob kdysi býval úspěšným zápasníkem, šampionem státu Washington. Teď byl se svými kudrnatými zrzavými vlasy a bledou pletí pokrytou jizvičkami po akné věčným studentem, který vlastnil všechny možné představitelné elektronické přístroje. Byl naprostý počítačový maniak, navíc stejně podivínský jako jeho sestra.

Teď už Jewel-Anne, jež vynikala rovnými vlasy do pasu a důvěřivýma, tolik upřímnýma modrýma očima, nemusela pronést jediné slovo, aby Ava věděla, že pořád věří ve svou výjimečnou duchovní spřízněnost s králem rokenrolu. No jistě, Elvis promlouvá k Jewel-Anne. I když to člověk nebral doslovně, Ava pochybovala, že by měli byť jakékoli sebemenší propojení. Rychle vyběhla po schodech a brala je po dvou.

Proč by si měla dělat starosti se svou vlastní příčetností, když bydlí se skupinkou lidí, kteří tak či onak mohli být zcela zodpovědně označeni za blázny?

2. kapitola

Světlo dvakrát zablikalo, právě když Ava stála pod horkým proudem sprchy. Pokaždé, když koupelnu zalila tma, celá strnula a opřela se rukou o dlaždičky na stěně, ale elektřina naštěstí nevypadla. Díkybohu. Byl to obvyklý problém tohoto ostrova. Nacházel se daleko od pobřeží státu Washington a neměl jinou možnost přístupu na pevninu než s použitím soukromého člunu nebo trajektu, který do Anchorville jezdil dvakrát denně, ovšem podle počasí.

Jak Ava věděla, ostrov pro její praprarodiče symbolizoval bezpečné útočiště. Usadili se zde a obhospodařovali valnou část pozemků i nemovitostí a nakonec se jim podařilo vydělat velké jmění na zpracování místního dřeva. Když se na ostrov trvale přestěhovali další lidé, Stephen Monroe Church jim nabízel dřevo a zásoby a – co bylo nejdůležitější – práci.

Avě vždycky vrtala hlavou otázka, kdo zde tehdy vlastně žil. Proč ti lidé opustili pohodlí na pevnině? Za čím obyvatelé ostrova utíkali… nebo spíše před čím?

Ať byly jejich důvody jakékoli, pomohli Stephenovi i jeho ženě Molly vybudovat tento velkolepý domov, sídlo s třemi schodišti, dvěma nadzemními podlažími (a k tomu ještě s půdou) a sklepem, nyní zčásti užívaným pro uskladnění věcí, zčásti jako Wyattův vinný sklípek a také jako byt pro Jacoba. Dům byl vybudován ve viktoriánském stylu na jednom z nejvyšších bodů ostrova. Pojmenovali ho Neptunova brána a ze západní věžičky, která se tyčila až nad střešní terasu, se otevíral téměř dokonalý výhled do všech světových stran. Díky své vyvýšené poloze oplýval dům neuvěřitelným množstvím oken, která v letním slunci přímo mrkala a odrážely se v nich paprsky. Jenže v tuto roční dobu, kdy se střídala mlha, déšť, plískanice i krupobití, bylo odražených paprsků zoufale málo.

Ava se drhla levandulovým mýdlem a nějakým zaručeně jemným šamponem, vymývala si sůl a špínu z kůže a vlasů. Příjemný proud vody zmírňoval její strach o syna smísený se zmatkem, který se jí usadil v duši.

Co vlastně předtím viděla z okna?

Noah v přístavišti přece nebyl.

To si s ní jen pohrávala její ke všemu ochotná poddajná mysl, stále ji mátly střípky zlého snu.

Přesto měla po celou dobu před očima děsivě reálnou vizi, jak Noah stojí v houstnoucí mlze a vzápětí nejistě cupitá k okraji přístavního mola.

Už je to dva roky…, nech to být.

Opláchla ze sebe pěnu a pomyslela na to, že synovi by nyní byly již čtyři roky – kdyby přežil.

Oči se jí zalily slzami. Se svíravým pocitem v hrdle zvedla obličej ke sprchové růžici. Smyje si ty zatracené slzy příjemně teplou vodou.

Než se oblékla a rozčesala si vlasy, cítila se lépe. Odpočatá. Už nebalancovala na pokraji nervového zhroucení.

Jen vyšla z koupelny, zaslechla ťukání na dveře pokoje. „Avo?“ ozval se tiše hlas jejího manžela a dveře se otevřely.

„Myslela jsem, že jsi v Seattlu!“ podivila se.

„V Portlandu.“ Usmíval se pevně semknutými rty, ve tváři ustaraný výraz, pískově zbarvené vlasy rozcuchané, jako kdyby si je probíral ztuhlými prsty.

„Aha. Jistě.“ Věděla, že jel někam na jih. Wyattův klient sídlil v Seattlu, ale patřily mu nemovitosti v Oregonu, kde se proti němu vedlo nějaké soudní řízení.

„Na tom nesejde.“ Wyatt se k ní přiblížil a ona zostražitěla, ale necouvla, dokonce ani když jí shrnul neposlušnou kadeř z čela. Dotek jeho prstů na kůži jí připadal příjemně teplý a povědomý. „Jsi v pořádku?“ zeptal se a oříškové oči mu potemněly obavami. Pořád stejná otázka. Bez ohledu, jak na ni odpovídala, každý okamžitě přicházel s vlastními závěry.

„Ráda bych řekla, že dobře, ale…“ Zakývala rukou ze strany na stranu. „Řekněme jen, že je mi líp než před hodinou.“

Vzpomínala, jak se do něj zamilovala – tehdy si myslela, že jde o lásku. Seznámili se na škole…, ano, to byla pravda. Na malé soukromé škole nedaleko Spokane před dobrými patnácti lety. Byl pohledný, sportovní typ a sexy a nic z toho se za ta léta nezměnilo. I teď, přestože měl světle hnědé vlasy rozcuchané, jak si je několikrát prohrábl prsty, a brada mu ztmavla jednodenním strništěm, to byl hezký muž. Svalnatý. Neohrožený. Nelítostný právník, který nyní vypadal celý pomačkaný, sako samý fald, bílá košile rozepnutá u krku, kravata povolená. Ovšem muselo se přiznat, že Wyatt Garrison byl i přes to všechno stále velmi přitažlivý a sexy.

Nicméně Ava mu nevěřila, ani co by se za nehet vešlo.

„Co se stalo?“ zeptal se Wyatt, zatímco si pomalu sedal na okraj postele, na „svou“ stranu. Matrace se pod jeho vahou maličko prohnula. Kolikrát ležela v jeho náručí přímo v této posteli? Kolikrát se milovali… Kdy vlastně přestali? „Avo?“

Vzpamatovala se ze zasnění. „Ach. No víš… Pořád totéž.“ Vyhlédla z okna, z něhož s takovou určitostí viděla svého syna. „Myslela jsem, že vidím Noaha. V přístavišti.“

„Ach jo, Avo.“ Pomalu zavrtěl hlavou. Smutně. „Musíš se přestat mučit. Je pryč.“

„Ale…“

„Žádné ale.“ Zvedl se. Matrace se s úpěním srovnala. „Myslel jsem, že je ti už líp. Když tě propustili od svatého Brendana, doktoři byli přesvědčeni, že jsi na nejlepší cestě k uzdravení.“

„Možná je to prostě nerovná cesta.“

„Jenže by na ní neměly být zatáčky do protisměru.“

„Bylo mi líp,“ řekla a raději nemyslela na nemocnici, z níž se nedávno vrátila. „Teda, chci říct, že mi je líp!“ S námahou polkla, nechtěla si připustit, že by se do psychiatrické léčebny vrátila. „Mám jen noční můry.“

„Viděla ses teď někdy s doktorkou McPhersonovou?“ Evelyn McPhersonová byla psycholožka, kterou Wyatt pro Avu osobně vybral po jejím propuštění z psychiatrické kliniky svatého Brendana. Vysvětloval to tím, že psycholožka má soukromou praxi v Anchorville a je ochotná dojíždět za Avou na ostrov, což mělo svou logiku, jenže na té ženě bylo cosi, co Avu rozčilovalo. Terapeutka jí naslouchala až příliš pozorně, byla tak zatraceně ustaraná, jako by Aviny problémy byly její vlastní. Měla až přehnaně osobní přístup.

„Samozřejmě jsem se s ní viděla. Ona ti to neřekla?“ Kdy to bylo? „Minulý týden.“

Zvedl tmavé obočí, jako by jí nevěřil. „Kdy minulý týden?“

„Ehm…, myslím, že v pátek. Ano, v pátek.“ Proč její slova zpochybňuje? A proč mu na tom tak záleží? Od Noahova zmizení se jejich manželství dalo označit přinejmenším za podlomené. Wyatt trávil většinu času v Seattlu, přespával ve svém luxusním apartmá, které se od kanceláře, kde byl mladším partnerem v prominentní právní firmě, nacházelo, co by kamenem dohodil. Specializoval se na daňové zákony a investice.

Měla podezření, že jeho zájem o ni již vyprchal, že mu dělá ostudu jako „bláznivá“ manželka, kterou raději ukrývá na ostrově kousek od pobřeží.

„Bál jsem se, že tě ztratím.“ Mluvil přesvědčivě a jí se na okamžik sevřelo hrdlo.

„Tentokrát bohužel ne.“

Pohlédl na ni, jako by mu dala facku.

„Špatný vtip.“

„Hodně.“

Musí změnit téma. Co nejrychleji. „Kdo je ten Austin Dern?“ prohlásila, když zatáhla závěsy. „Tys ho najal?“

Wyatt přikývl. „Na péči o koně.“ Vrhl na Avu letmý pohled. „Řekněme si to na rovinu. Ian není zrovna stavěný na práci rančera, koním ani dobytku příliš nerozumí. Myslel jsem, že by to mohl převzít, když Ned odešel do důchodu a odstěhoval se do Arizony, ale mýlil jsem se.“

„O koně jsem se starala já.“

„Kdysi dávno,“ usmál se nepřesvědčivě. „A dokonce ani tehdy jsi nebyla zrovna nejlepší třeba při udržování plotů, hřebelcování nebo opravách střechy stájí, případně zamrzlé pumpy. Dern je šikovný řemeslník. Však víš, umí všechno.“

„Jak jsi k němu přišel?“

„Pracoval pro jednoho mého klienta, který prodal ranč.“ Zvedl jeden koutek úst. „Myslel jsem, že už dám Ianovi pokoj.“

„To jistě ocení,“ pronesla Ava o svém bratranci, nevlastním bratrovi Jewel-Anne. Ian nebyl zrovna akční. Přešla k posteli s nebesy a opřela se o jeden sloupek. „Víš, jsem docela překvapená, že jsi tady.“

Téměř nepostřehnutelně zaťal zuby. Téměř. „Stejně jsem už byl na cestě zpátky. Jacob na mě čekal s motorákem.“ Jacob obvykle dělal řidiče své sestře a posléze byl jako osobní šofér přidělen i Avě, když jí odebrali řidičský průkaz.

Wyatt dodal: „Khloe mi zavolala na mobil. Naštěstí jsem byl už jen kousek od Anchorville.“

„To je od ní hezké,“ konstatovala ironicky Ava.

Stáhl koutky dolů, jako by byl znechucený. „Proč o ní takhle mluvíš? Khloe bývala tvá nejlepší kamarádka.“

To byla pravda. „Jenže já jsem se jí neodcizila. To ona.“

„Opravdu?“ Rozhodil rukama a zavrtěl hlavou. „Jsi si tím jistá?“ Když neodpovídala, s trochou sarkasmu dodal: „Tak jo, když to tvrdíš… Mimochodem doktorka McPhersonová je na cestě sem. Měla by sis s ní promluvit.“

„Tak jo, když to tvrdíš,“ opičila se, ale hned si nepříjemný tón svých slov vyčítala, protože v jeho očích spatřila ublížený výraz.

„Vzdávám se.“ Za pár vteřin byl venku ze dveří a jí se znovu sevřelo hrdlo.

„Já taky,“ zašeptala. „Já taky.“

„Vy přece víte, že jste ve skutečnosti Noaha neviděla.“ Doktorka McPhersonová mluvila laskavě, byť jí v hlase zněl stín lehké nadřazenosti. Tato pohledná, štíhlá žena, jež nosila sukni a kozačky a vlasy s melírem po ramena, se nyní tvářila starostlivě. Občas působila sebevědomě a důvěryhodně, jenže Ava jí – přesně podle učebnicových příznaků paranoie – nevěřila. Nikdy.

Seděly v knihovně, v místnosti oddělené od velkého obývacího pokoje, s policemi až ke stropu zaplněnými starými knihami a s krbem, v němž příjemně praskal oheň. Ozvalo se syknutí a ze špalků srovnaných na starobylém kozlíku vyšlehl plamen.

„Já jsem ho viděla,“ trvala na svém Ava. Seděla na odřeném gauči, ruce sevřené v pěst položené v klíně. „Jestli tam byl nebo ne, to nevím, ale viděla jsem ho.“

„Ty víš, jak to vyznívá.“ Wyatt stál v rohu, kravatu povolenou ještě o kousek níž, a tvářil se zachmuřeně.

„Mně je jedno, jak to vyznívá. Tak to prostě je.“ Avu obavy v manželových očích dráždily čím dál víc. „Myslela jsem, že mám být upřímná.“

„To ano, jistěže,“ kývala spěšně doktorka McPhersonová. Seděla na krajíčku křesla vklíněného mezi krb a gauč, odlesk ohně jí prozářil světlé vlasy. Měla sice ordinaci na pevnině, ale podle dohody, kterou uzavřela s Wyattem, často jezdila na ostrov. „Samozřejmě.“

Evelyn se nyní ohlédla přes rameno na Wyatta a Avy se na zlomek vteřiny zmocnil dojem, že v jejím pohledu vidí něhu, ale ta byla rychle skryta. Možná se jí to jen zdálo.

„Myslím, že by asi bylo nejlepší, kdybychom zůstaly samy,“ navrhla doktorka Wyattovi.

„To je v pořádku,“ mávla rukou Ava. „Mně to nevadí. Možná bychom to mohli změnit na manželskou poradnu namísto vaší odhodlané snahy zjistit, jestli mám všech pět pohromadě nebo ne.“

„O ničem podobném nepadlo ani slovo,“ podotkl Wyatt. Přešel ke krbu a vypnul plyn, takže se plameny ihned stáhly jako vyděšení šneci do svých ulit a na roštu zůstala jen mohutná jedlová polena, zářící temnou pulsující rudou.

„Poslyšte, já vím, že to zní šíleně. Jako bych byla cvok. Dokonce i mně to tak připadá, ale opakuji vám, že jsem své dítě viděla v mlze na přístavním molu.“ Chtělo se jí dodat, že podle jejího názoru by mohla být příčinou podobných halucinací kombinace léků, které dostává, ale tím by zatlačila doktorku do kouta, protože pilulky proti úzkosti Avě předepsala právě ona.

Wyatt se přesunul za pohovku, natáhl ruku a stiskl Avě rameno. Láskyplně? Nebo odevzdaně? Vzhlédla k němu a v jeho výrazu neviděla nic než obavy. „Musíš se zbavit svých utkvělých představ, Avo. Noah se nevrátí.“ S těmi slovy odešel z místnosti a tiše za sebou zavřel.

Psycholožka ho sledovala pohledem. Jakmile se dveře zaklaply, obrátila se ke své pacientce. „Co se tady podle vás děje, Avo?“ zeptala se.

„To bych taky moc ráda věděla.“ Ava pohlédla k řadě oken, za nimiž se už rozhostila tma. „Strašně moc ráda bych to věděla.“

Než začaly situaci rozebírat podrobněji, ozvalo se zaklepání a dovnitř znovu strčil hlavu Wyatt. „Asi bys měla vědět, že tady máme šerifa Biggse.“

„Proč?“ divila se Ava.

„Khloe mu zavolala.“

„Protože jsem skočila do zálivu?“

„Jo. Podle ní ses tím mohla pokoušet o sebevraždu.“

„To není pravda!“

„Zkus ji pochopit. Biggs je její strýc.“

„Vynikající.“ Ava jim nemínila takovou podivnou návnadu spolknout. „Co to má znamenat?“ přelétla pohledem od manžela k psycholožce. „Snažíte se mě dostat do cvokhausu?“

„Jistěže ne.“

„Výborně, protože stejně tak dobře víte, že nepotřebuju žádné hlídače, kteří by kontrolovali, jestli se nechci zabít!“

„Nikdo se ani slůvkem nezmínil o…“

„Tos nemusel, Wyatte. Jasný?“ Vyskočila a vyrazila ze dveří. „Kde je?“

„V kuchyni.“

„Skvělé.“

Nechala ho s tou zatracenou doktorkou, ať probírají, jestli je příčetná, či spíše právě naopak, a prošla velkou společnou jídelnou a přípravnou do kuchyně, velké vyhřáté místnosti se stěnami vymalovanými různými odstíny žluté, kde vždycky voněly čerstvě upečené koláče a ve vzduchu se vznášelo kávové aroma. Černobílé dlaždice na podlaze byly u dveří do zadní chodby ošlapané a bílé skříňky zoufale potřebovaly nový nátěr, ale i tak působila místnost z celého domu nepochybně nejveseleji. Z jedné strany sousedila s obývacím pokojem s několika ošoupanými pohovkami, plochou televizí a krabicí s hračkami stále ještě zastrčenou v koutě. Dnes večer byla kuchyně prodchnutá příjemnou vůní teplého chleba a kořením typickým pro Virginiinu hustou zeleninovou polévku s mušlemi.

Šerif Biggs měl výstižné příjmení, protože se jen taktak vešel na jednu ze židlí rozestavěných kolem stolu s typicky popraskanou mramorovou deskou. Přečníval z proplétaného sedáku na všechny strany a už přijal nabídku šálku kávy od jinak nepříliš pohostinné Virginie, která měla nyní ruce ponořené do vody s nádobím a předstírala, že vůbec nechce odposlouchávat nadcházející rozhovor mezi jejími zaměstnavateli a Biggsem, čirou náhodou jejím bývalým švagrem a Khloeiným strýcem.

Virginia na sobě měla jako vždy nenápadné domácí šaty halící její mohutnou postavu a přes oblinu břicha si přepásala pestrobarevnou zástěru, v níž jí vynikala nadměrná ňadra. Vše doplňovaly černé punčochy a sešlapané tenisky. Ava ji v jiném oděvu vídala málokdy, ani před lety, než sem Virginii najali na práci, a kdy to pro ni byla prostě jen máma Khloe. Jak se všechny jejich osudy od školních let propletly…

„Ahoj, Avo!“ Biggs vstal, podal jí ruku a ona ji stiskla se značnou dávkou nervozity. Setkali se už několikrát a nikdy to nebylo za příjemných okolností.

„Šerife…,“ kývla na pozdrav a rychle ruku stáhla. Měla ji horkou a lepkavou, zatímco on chladnou, což ji popuzovalo.

„Doneslo se mi, že jste skončila ve vodě,“ konstatoval a znovu usadil mohutnou postavu na židli a sevřel šálek s kávou v dlaních. Podezíravě si ji měřil přimhouřenýma očima. Vždyť také Ava s Biggsem nikdy nebyli přátelé. Obzvláště ne od smrti jejího bratra Kelvina, k níž došlo téměř před pěti lety. „Nechcete mi o tom něco povědět?“

„Není to snad zločin, nebo se mýlím?“

„Jít si zaplavat? Ne-e,“ protáhl. „Jistěže ne. Jenže tady místní měli starost.“ Měl masitý obličej, na tvářích mu prosvítaly popraskané žilky a hluboce posazené oči na ni hleděly pronikavě, ale nikoli nelaskavě. Ukázal na ostatní přítomné. „Zřejmě si mysleli, že máte nějaký záchvat nebo jste náměsíčná.“

„Proto jsem Joeovi zavolala,“ pípla Khloe, která se objevila ve dveřích a čerstvě najatý pomocník na práci u koní Austin Dern šel v závěsu za ní.

I on se změnil. Tmavé vlasy měl mokré a ulízané z obličeje, na sobě tričko s dlouhým rukávem a vybledlé, suché džíny. Břidlicově šedýma očima zachytil Avin pohled. Znovu se jí zdálo, že ho už někdy viděla, prožívala zvláštní déja vu, ale ať se snažila sebevíc, nedokázala ho zařadit.

Khloe dodala: „Já…, ehm, myslela jsem, že potřebujeme pomoc.“

„Takže tohle je neoficiální?“ zeptala se Ava, když už byl tedy Joe Biggs strýcem Khloe.

Biggs upřel na Avu pohled. „Zastavil jsem se, protože mi Khloe zavolala.“

„Dělala jsem si starosti, nic víc,“ skočila mu do řeči Khloe. Virginia se u otevřených dveří zamračila, popadla utěrku, otřela si ruce a silou zabouchla masivní dveře na vstupní terasu, jako by se snažila udržet uvnitř teplo a zajistit, aby nikdo, kdo by případně číhal venku, neměl šanci vklouznout dovnitř.

Čirou náhodou se zastavil na pokec, krucinál? Protože projížděl kolem v policejním kutru za mlžné noci? Jen proto, že mu zavolala nějaká příbuzná? No jistě. Ava na to nemínila naletět. Dokonce i Virginia na ně vrhla od dřezu přes rameno nevěřícný pohled.

Khloe už poněkud méně popuzeně Avu chlácholila: „Prosím tě, Avo, kdybys byla na mém místě a já bych uprostřed noci vyběhla ven a v listopadu si skočila do zálivu, taky bys byla nervózní. To není, jako když jsme byly děti a při měsíčku jsme se vyplížily ven, abychom se mohly vykoupat nahé!“

Ava je v duchu viděla, jak se před dávnými lety kradly za měsíčních nocí k pobřeží a na klidné vodní hladině se blýskalo stříbřité světlo. Ona, Khloe a Kelvin… Panebože, co by dala za to, aby se zase mohla cítit tak bezstarostně!

Khloe měla pravdu.

Sakra.

Ava cítila tíhu všech pohledů, které se na ni upíraly. Od Wyatta přes Derna, dokonce až po Virginii, jejíž ruce se konečně zastavily a přestaly mýt nádobí, ačkoli byly stále ještě ponořené do mydlin. Všichni čekali.

„Udělala jsem chybu – toť vše.“ Ava rozhodila ruce dlaněmi vzhůru, jako by se vzdávala. Neměla vůbec důvod lhát a stejně by nelhala. „Měla jsem dojem, že na konci přístavního mola vidím svého syna, a tak jsem vyběhla, abych ho zachránila. Ukázalo… ukázalo se, že jsem se musela mýlit. A, mimochodem, nebylo to uprostřed noci.“ Drobná poznámka, ale případná.

„Připadá mi, že je půlnoc,“ zabručela Khloe.

„Kdy se ten kluk ztratil? Před skoro dvouma rokama?“ zeptal se Biggs, právě když do kuchyně vklouzla doktorka McPhersonová a mlčky se zastavila u spíže.

„Ano.“ Ava promluvila obezřetně, náhle se jí začala podlamovat kolena. Opřela se o lednici a doufala, že si toho nikdo nevšimne. „Ale už jsem v pořádku, šerife,“ zalhala a přinutila se k úsměvu. „Díky za vaši starost a za to, že jste se obtěžoval vydat se tak daleko.“

„Žádný problém.“ Jenže se jí zároveň díval do očí a ona si uvědomila, že oba lžou. Lezlo jí na nervy, že musí být tak poddajná, ale věděla, že je nezbytné, aby svou roli hrála opatrně, jinak skončí na psychiatrické klinice pod stálým dozorem a její duševní vyrovnanost bude zpochybněna.

Nikoli poprvé.

Ava prohlásila, že ji bolí hlava – což ani nebyla lež –, a vzala si večeři k sobě do pokoje. Ano, usoudila, byl to patrně dosti zbabělý ústup. Nijak ideální řešení. Přítomnost Biggse v domě ji zneklidňovala, ačkoli nedokázala přesně vysvětlit proč. Nešlo o to, že by se bála zatčení nebo něco podobného, ale měla pocit, že on spolu se všemi ostatními stojí tak nějak proti ní, nebo přinejmenším čeká na její uklouznutí, na to, až udělá velkou chybu.

Jenže v čem?

Nepřipusť, aby ti stihomam zatemnil zdravý rozum.

„Já nejsem paranoik,“ zašeptala potichu a pak rychle zavřela pusu. Nemůže si dovolit, aby někdo slyšel, jak si pro sebe povídá. Ne, to by nebylo dobré. Potřebovala se vzpamatovat, dát se dohromady a zjistit, komu – pokud vůbec někomu – může věřit.

Když namáčela křupavý chléb do Virginiiny kořeněné polévky s mušlemi a zadívala se oknem k přístavišti, zjistila, že nemá na jídlo chuť. Za jasných nocí z tohoto okna vídala světla Anchorville na vzdálené straně zálivu, nebo dokonce v tomto ospalém městečku sledovala dopravní ruch.

Ava zamyšleně žvýkala a přemýšlela, proč Khloe tak spěchala s přivoláním šerifa. Ne policie jako takové, ale Biggse osobně. Protože byl její strýc? Aby zbytečně neobtěžovala záchranku nebo zabránila skandálu, případně trapné situaci? To Avě připadalo nepravděpodobné.

Dívala se na policejní člun přivázaný u nakloněného mola, které v mlze téměř nebylo vidět.

„Divné,“ zamumlala a odsunula talíř s nedojedenou polévkou. Jenže divné bylo všechno a klepy zahlcující Churchův ostrov dozajista nebyly nijak neobvyklé. Vlastně se spíš zdálo, že v kamení tohoto kusu země je skandál přímo vytesaný stejně jako jeskyně a dutiny, které se v divokém, skalnatém terénu ostrova vyskytovaly. Rozechvěla ji zima, a tak sáhla po svetru, hnědém propínacím kardiganu – odjakživa si ho nechávala v nohách postele. Strčila ruce do rukávů, vytáhla vlasy zpod límce a uvázala pásek.

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Při zvuku kloubů prstů dopadajících na dveře málem vyskočila leknutím až do stropu. „Avo?“ Dveře se vzápětí otevřely a do pokoje strčila hlavu Khloe. „Hej, jak ti je?“

„Jak mi podle tebe asi může být?“ opáčila a srdce jí divoce tlouklo. Panebože, je fakticky nervózní jak blázen.

„Nechtěla jsem tě vyděsit.“

„Nevyděsilas mě.“ Což byla lež. Věděly to obě. Ava se opět posadila ke stolu, kde už jí stydl načervenalý vývar. „Proč jsi volala Biggse?“

„Jak jsem říkala. Bála jsem se,“ přiznala Khloe a třela si dlaněmi paže, jako by ji náhle zamrazilo. „Panebože, tady je ale zima.“

„Jako vždy,“ kývla Ava. „A ty uhýbáš od tématu.“

Khloe se posadila na okraj matrace. „Co kdyby… Co kdyby se ti něco stalo a my jsme to nenahlásili? Mohla ses utopit. Nebo ve vodě omdlít. Umřít na podchlazení nebo bůh ví na co dalšího.“

„Byla jsem v pořádku.“

„Bylas naživu. Taktak. A fakticky to bylo o vlas.“ Čelo jí zbrázdily drobné vrásky ustaraného výrazu. „Možná jsem fakt radši měla zavolat policii, ale bála jsem se, že by tě odvezli a…“ Pokrčila rameny a zoufale si prohrábla prsty krátké modročerné vlasy. „Popravdě řečeno, Avo, někdy prostě nevím, co si počít.“

Ani Ava to nevěděla. „Chápu.“

„Takže… strýc Joe je pořád tady, proč teda nesejdeš dolů a se všema si nepromluvíš? Abys dokázala, že jsi v pohodě.“

„Myslíš, abych to předstírala?“

„Myslím, aby ses přestala chovat jako cvok. Pověz Joeovi a té psycholožce, že víš, žes Noaha neviděla.“

„Jenže…“

„Psst! Námitky se nepřijímají.“ Khloe si ji zkoumavě prohlížela velkýma očima. „Prostě přiznej, žes byla zmatená, trochu omámená léky a nakonec sis uvědomila, žes Noaha vidět nemohla.“ Nedodala, že když se bude Ava chovat klidně a racionálně, patrně si tím pomůže a už ji pak nikdo nebude posílat na žádná psychiatrická pozorování, což naopak následovat bude, pokud to teď nevysvětlí… Kruci. „Joe je tady neoficiálně, fakt. Přijel kvůli mně…“

„V policejním člunu.“

„Byl to nejrychlejší způsob, jak se sem dostat. Ale fakticky se tě spíš snaží nenásilně zkontrolovat, nejde o nic ani vzdáleně oficiálního. Dokonce s náma povečeřel.“

„Opravdu?“

Pokrčila útlými rameny. „Protože jsem ho sem vytáhla, cítila bych se líp, kdybys mu dokázala, že jsi…“

„Příčetná? Že mám všech pět pohromadě? Že netoužím spáchat sebevraždu?“

„To je fuk, ale jo,“ kývala. „Prostě mi vyjdi vstříc, buď tak laskavá.“

Zdálo se, že neexistuje výmluva, jak se šerifovi vyhnout. „Dobrá. Hlavně příště nevolej celou kavalerii tak rychle.“

„Nikdy žádné příště nebude. Jo?“

Doufejme, pomyslela si Ava, ale neodpověděla. „Myslím, že mám kliku, že je psychiatrická klinika Mořský útes zrušená. Jinak by mě tam Biggs hned odvlekl.“

„Moc vtipné,“ zareagovala na poznámku o místním blázinci Khloe bez jediného náznaku úsměvu. Mořský útes, ústav pro nebezpečné šílence, se rozkládal na jižním cípu ostrova a byl už něco přes šest let uzavřený. Všichni v Neptunově bráně vyrostli na dohled od něj. Kliniku však definitivně zrušili poté, co její vysoké a tlusté zdi i rezavějící bezpečnostní vrata překonal Lester Reece, jeden z nejnebezpečnějších zločinců státu Washington, a podařilo se mu uprchnout.

3. kapitola

Ava se v duchu připravovala na setkání, z něhož se patrně vyklube další výslech, a následovala Khloe po schodech dolů, poté prošla jídelnou, kde již Graciela uklidila ze stolu polévkovou mísu i nádobí. Aviny špinavé talíře odložily na linku v kuchyni a zamířily do knihovny, kde si Biggs hověl v křesle a v tučné dlani držel hrnek.

Avin bratranec Ian se společně s Jewel-Anne připojili k Wyattovi a doktorce McPhersonové v útulné místnosti se stínítky lamp od Tiffanyho, příjemnou měkkou pohovkou a čalouněnými židlemi. Doktorka McPhersonová spolupracovala s Aviným ošetřujícím lékařem, ale byla její hlavní terapeutkou. Hovor plynul v tichém tónu a klidné atmosféře. Jewel-Anne projednou neposlouchala žádnou hudbu, ačkoli s sebou vláčela jednu ze svých příšerných panenek. Tentokrát to byla replika baculaté hračky z počátku dvacátého století s velkýma upřenýma očima, přehnaně dlouhými řasami a temně rudými rty sešpulenými do předčasně vyspělého koketního výrazu. Ava nevěděla, jestli má panenka se zacuchanými žlutými kudrnatými vlásky představovat malé dítě nebo dospívající dívenku. Tak či onak působila zneklidňujícím dojmem zejména kvůli způsobu, jak ji Jewel-Anne držela, jako by ta zatracená věc byla snad její dítě.

Zdálo se, že Ian si panenky nevšímá, protože neustále sahal do náprsní kapsy, kde dřív nosíval krabičku cigaret, aby ji měl vždycky po ruce. Ačkoli tvrdil, že se svého zlozvyku před nějakou dobou vzdal, Ava ho zahlédla, jak nedaleko přístaviště potají kouří. Nicméně proč by kvůli tomu měl někomu lhát, bylo záhadou. Vysoký a štíhlý Ian měřil asi sto osmdesát centimetrů, měl vlnité hnědé vlasy, občas již prokvétající stříbrem. Před několika lety přijal na ostrově práci pomocné síly a Avu často napadlo, proč už se vlastně neodstěhoval, proč odsud neodešel. Podobně jako její ostatní bratranci a sestřenice dříve vlastnil část Churchova ostrova, neboli „solidní kus kamene“, jak ostrov často označoval Ianův otec s narážkou na starý slogan jedné pojišťovny, který odpovídal jeho názoru na ostrov.

Nebylo pochyb, že úhledná skupinka si právě povídala o Wyattově ženě a jejím současném psychickém stavu, protože jakmile vstoupila dovnitř, všichni najednou ztichli.

Skvělé, pomyslela si, když se nepříjemné ticho stále prodlužovalo a sevření žaludku ještě bolestivěji zesílilo.

„… prostě opravdu potřebuje klid,“ pronesla psycholožka právě ve chvíli, kdy Ava vešla. Doktorka McPhersonová spěšně vzhlédla, Wyatt také a Avě se zdálo, že se oba tváří poněkud provinile.

„Avo,“ kývl hlavou Wyatt, vyskočil a rychle přešel vybledlý koberec zakrývající staré parkety knihovny. Tázavě se podíval na Khloe, jako by ho rozladilo, že Avu přemluvila, aby sešla dolů. Když se přiblížil k Avě, zašeptal: „Nebolela tě náhodou hlava?“

„Bolela, ale nevěřil bys, jaké divy dokáže s migrénou excedrin.“

„Myslela jsem, že by jí chtěl šerif položit ještě pár otázek,“ pronesla Khloe upjatě.

„To je pravda,“ přitakal Biggs.

„Výborně.“ Khloe se obrátila k Avě: „Můžu ti přinést trochu horké čokolády?“ Jenže její nabídka přišla pozdě. Ve dveřích se náhle zjevila Demetria – ošetřovatelka Jewel-Anne –, která jako by Avin návrat předvídala, nesla hrnek s hustým horkým kakaem, v němž se rozpouštěly kousky bonbónů marshmallows. Podala hrnek Jewel-Anne. „V mikrovlnce mám ještě jeden,“ prohodila Demetria a zdálo se, že z ní trochu opadla její typická přísnost, úzké rty se jí roztáhly do čehosi, co připomínalo úsměv. „Vteřinečku.“

„Pomohu vám,“ nabídla se psycholožka a vyrazila do kuchyně.

„Hej, mohla byste mi přinést šálek kávy?“ zeptal se Ian a usmál se na Demetrii.

Ošetřovatelka vzhlédla, jako by chtěla říct: Přines si ho sám, ale namísto toho se chladně usmála. „Podívám se, jestli tam ještě nějaká zůstala.“ Obrátila se na podpatku a vyrazila zpátky do kuchyně, zatímco Wyatt uchopil Avu za ruku a pomáhal jí k pohovce. Poněkud prkenně spolu usedli bok po boku a Ava si byla až příliš silně vědoma upřených pohledů. Sledovaly jen ji. Wyattovy prsty zůstaly spojené s jejími, jako by mu na ní záleželo – nebo se snad bál, že by mohla utéct.

Ale kam? Jsme přece na ostrově, proboha!

Pod svetrem křečovitě napřímila ramena a nemohla se zbavit nepříjemného pocitu, že Wyatt hraje roli milujícího manžílka a předvádí se před ostatními, což bylo směšné. Všichni obyvatelé Neptunovy brány věděli, že jejich manželství je v troskách. Už od oné noci, kdy zmizel Noah.

Nepřítomně vytrhla ruku z jeho sevření a zasunula ji do hluboké kapsy svetru. Prstem se dotkla čehosi chladného a kovového… Klíč, uvědomila si, když špičkou ukazováčku přejela po zubatých výřezech na jedné straně.

Klíč k čemu? Kam? Copak ten svetr na sobě dnes neměla? Určitě v něm nebyly po kapsách klíče, nebo si to alespoň neuvědomovala.

Demetria přispěchala se šálkem horké čokolády pro Avu a podala jí ho. Evelyn McPhersonová, jež se taktéž vrátila, šla Demetrii v patách a opatrně si nesla svou čokoládu.

„Káva není?“ zeptal se Ian. Když Demetria zavrtěla hlavou, zamračil se. „Ale já jsem cítil vůni a…“ Podíval se na Biggse, který si právě dával dlouhý doušek ze svého velkého hrnku. „Zatraceně!“ Prudce se zvedl a vřítil se do kuchyně. Zdálo se, že Demetria potlačuje úsměv.

Drobná, nenápadná vítězství, pomyslela si Ava, kterou už všechny jejich hry unavovaly.

Biggs si poposedl a upřel na Avu pohled. „Vy jste něco viděla, než jste běžela do přístaviště?“

„Už jsem vám to říkala. Myslela jsem, že vidím syna, a tak jsem vyběhla ven, abych ho zachránila. Jenže jsem se asi mýlila,“ přiznala s přemáháním. „Nicméně jsem fakt něco viděla. Někoho. Na molu.“

Koutkem oka zachytila Wyattův kradmý pohled namířený na Evelyn, která stála u krbu a ostentativně předstírala, že si ohřívá zadní části nohou, ovšem ve skutečnosti, jak bylo Avě jasné, si bedlivě prohlížela svou pacientku.

Sevřelo se jí hrdlo a sklopila pohled k hrnku, kde se postupně rozpouštěly měkké bonbóny jako zpěněné tmavé vlny na pláži.

„Ano, byla jsem zmatená, ale také vyděšená.“

„Myslela jste, že někoho zachráníte?“ zeptal se Biggs.

„Ano.“

„Bere halucinogeny?“ zeptal se psycholožky.

„To nebyla halucinace!“ namítla Ava, jenže zaslechla tiché zakašlání a spatřila Austina Derna, jak postává u okna a předstírá, že se dívá ven do temné noci. Na kratičký okamžik zachytil v okenní tabulce její pohled a téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou.

„Tedy… Já vlastně nevím.“ Podobné situace nesnášela. Lhala, protože Dernovo jemné varování proniklo štítem jejího vzteku.

„Víte, Noah je pryč už téměř dva roky,“ promluvila mírně Evelyn McPhersonová a Ava ucítila nebezpečné slzy v očích. „Dnes by mu byly necelé čtyři. Vypadal by dosti jinak, než když jste ho viděla naposled.“

Ava s námahou polkla a přikývla.

Psycholožka se obrátila k šerifovi: „Teď zjevně není ideální doba.“

„Existuje někdy,“ zeptala se Ava, „ideální doba?“

„Znám příhodnější chvilky.“ Doktorka McPhersonová se napřímila a Joe Biggs její narážku pochopil.

„Jsem rád, že se všechno vysvětlilo,“ kývl šerif.

Skutečně? Ava zírala na Biggse, jako by se zbláznil, ale pokud v jejím pohledu viděl pochyby, nevšímal si jich. Narazil si klobouk na hlavu a vyrazil ven z místnosti.

„Mockrát díky, Joe,“ ozval se Wyatt a mohutný muž se zastavil. „Vím, že jsme tě obtěžovali.“

„Je to moje práce.“ Biggs potřásl Wyattovi pravicí, prošel kuchyní a jeho těžké kroky postupně slábly, dokud se s vrznutím neotevřely zadní dveře.

Ava pevně sevřela v prstech záhadný klíč v kapse. Nevěděla, proč má pocit, že je důležitý. Nevěděla, kdo jí ho do kapsy dal, ale určitě to není náhoda. Klíč je určitě něčím důležitý.

Jen kdyby dokázala zjistit čím.

Dernovi vrtalo hlavou, do čeho se to sakra zapletl. Energicky přešel po cestičce vysypané drceným štěrkem ke stáji s nepočetným stádem koní, které nyní bylo v jeho péči, a pečlivě je na noc zamkl.

Celý ostrov byl jako scéna z nějakého Hitchcockova filmu, a navíc špatného, toho typu, který jeho matka s oblibou sledovala dlouho do noci, aby jí dělal společníka při její nepolevující nespavosti.

Ohlédl se k domu, obrovské zchátralé příšerné stavbě, která se tyčila k temné obloze a její jediná věžička vypadala jako dlouhý špičák nějaké příšery, jež se zakousla do spodní vrstvy shluku mraků nad ostrovem. Neptunova brána… Čí to byl nápad? Měl dojem, že dům byl pojmenován už hodně dávno, možná původním majitelem, námořním kapitánem, který se tady usadil a založil na ostrově pilu v dávných dobách, kdy ve státech Washington a Oregon pokrývaly panenské lesy tisíce čtverečních kilometrů.

No tedy, starý Stephen Monroe Church si v Avě Churchové-Garrisonové zplodil hezky bláznivou prapravnučku. Překrásnou, až přízračně, pokud na tyto věci věříte. Dern nevěřil. S těma velkýma očima, šedivýma jako vody Pacifiku v zimě, vysokými lícními kostmi a ostrou bradou měla rysy skutečné krasavice, ale na jeho vkus byla až moc hubená. Jako nějaká podvyživená chudinka. Jenže to tak nebývalo vždycky. Což věděl.

Zkontroloval koně a vůně suchého sena, prachu a navoskované kůže ho poněkud uklidnila. Přebíjela ostřejší pach koňské moči a hnoje. Koně podupávali na slaměné podestýlce a občas frkli, což také působilo příjemně. Jenže on si vždycky připadal uvolněněji se zvířaty než s lidmi, a když za sebou měl setkání se všemi obyvateli Neptunovy brány, toho hnízda zmijí, pokud se to tak dalo nazvat, byly dnes důvody těchto pocitů jasnější než kdy dřív.

Zamkl za sebou dveře a vyšel po vnitřním schodišti do bytu, který se stal přinejmenším na omezenou dobu jeho domovem. Tvořila ho místnost o polovinu menší než knihovna, v níž byl svědkem setkání členů Churchovy rodiny, služebnictva Neptunovy brány a šerifa. Právě tam se hranice poněkud rozmazávala. Někteří lidé ze služebnictva byli totiž příbuzní, a dokonce i ten zatracený šerif byl jaksi spřízněný s Khloe Prescottovou, která údajně dělávala chůvu zmizelému chlapci a zůstala v rodinném sídle dál i po jeho zmizení, aby pečovala o Avu, svou bývalou nejlepší kamarádku z dětství.

Připomínalo to nekonečnou hádanku.

A on přitom věděl, že jsou všichni lháři. Všichni do jednoho. Včetně vychrtlé chudinky Avy Garrisonové. Cítil to v kostech.

V pokoji neměl mnoho nábytku až na pohovku, která se dala rozložit v nepohodlnou postel, stolek s vyřezávanými nohami a deskou posetou skvrnami, jedno takzvané křesílko a televizi někdy z počátku osmdesátých let. Krok od předních dveří stál plynový sporák natřený tmavozelenou barvou, který byl v bytě jediným topným tělesem. Momentálně přes něj byly přehozené jeho stále ještě promáčené džíny. Na stěnách obložených dřevem se skvěly obrázky námořních plavidel z dávných dob a zakrývaly díry v obložení.

Domove, sladký domove.

Po svém příjezdu si na pohovce rozložil spacák a pár kusů ošacení vybalil do maličké skříně, která mu však úplně stačila. Koupelnu tvořila sprcha, záchodová mísa a otřískané umyvadlo vecpané těsně za posuvné dveře. Kuchyň vmáčknutá do temného kouta bez oken měla dřez s tekoucí vodou, maličkou pracovní plochu, mikrovlnnou troubu a miniaturní ledničku. Podle otisků vypálených na umakartové pracovní desce to vypadalo, že předchozí nájemník kdysi míval i jednoplotýnkový vařič, jenže ten teď nikde nemohl najít, ani ve skříňce se saponátem, dvěma talířky, dvěma miskami a nejrůznějšími skleničkami a nádobkami od zavařenin. V koutě stál na kuchyňské lince kávovar se dvěma šálky, ale kávu nikde nenašel.

U dveří zaslechl škrábání, a tak otevřel a spatřil opelichaného psa – zřejmě křížence ovčáka, patrně australského, s nějakou border kolií –, černého se třemi kdysi bílými tlapkami. Teď byl celý špinavý. „Kdo sakra jsi?“ zamumlal a pak zvedl ruku. „Počkej.“ Popadl ze skřínky pod televizí jeden ze dvou ručníků a otřel psovi tlapky. Teprve pak ho pustil dovnitř. Pes si našel místečko, kde se třikrát zatočil a ulehl na prošoupanou předložku na linoleu před plynovým sporákem. S hlavou na packách zíral na Derna, jako by vyčkával.

„Usalaš se. Jako doma,“ zabručel Dern, popadl své stále vlhké džíny a zapnul sporák, aby zatopil. Nový přítel ho nepřestával sledovat, ani když odnášel džíny do koupelny a přehodil je přes mléčně zbarvené dveře sprchového koutu vedle mokré košile.

Dern zavřel posuvné dveře a vrátil se. Pes se po celou dobu ani nehnul, jen zavrtěl ocasem. „Podle toho, jak jsi nakráčel dovnitř, jsi už tady někdy byl, nemám pravdu, kamaráde?“ Dern se sklonil – nemohl odolat, aby psa nepodrbal za ušima –, vzápětí mu obrátil obojek a přečetl si dávno prošlou známku. „Rover?“ podivil se a zhoupl se na patách. „Vážně? Tak se jmenuješ?“

Dern se znovu dočkal odměny v podobě zavrtění mokrého psího ocasu, když sundal Roverovi obojek a zkontroloval, zda to skutečně je pouze obojek a nic jiného. Svůj byteček už podrobně prozkoumal, hledal štěnice nebo elektronická zařízení. Neobjevil nic podezřelého, žádné skryté mikrofony ani miniaturní kamery. Dokonce pročesal i prostor sloužící jako půda, každý centimetr podlahy, stěn i stropu. Byl to jeho zvyk, podobné věci dělával od návratu z armády vždycky. Navíc vzhledem k tomu, jaké měl pro svůj pobyt zde motivy, to byl užitečný nápad.

„Všechno čisté,“ oznámil psovi a znovu mu obojek připnul, ještě jednou ho poplácal, napřímil se a zalitoval, že ho nenapadlo zásobit svou miniledničku několika pivy.

Zítra dopoledne po obstarání dobytka a koní měl v plánu přejet na člunu zátoku do Anchorville, trochu si to tam prohlédnout a nasát atmosféru. Kdyby měl čas, doufal, že si prověří místní klepy a zkusí se dozvědět co nejvíc o Churchově ostrově a jeho obyvatelích, aniž by vzbudil podezření.

Bude-li to možné.

Nyní přešel k oknu s výhledem na Neptunovu bránu a zahleděl se k rozlehlému sídlu. V některých oknech se stále ještě svítilo, ale pokoj Avy Garrisonové z této pozorovatelny vidět nemohl. To mu dělalo trochu starost, hlavně nyní, po její překvapivé koupeli v moři před několika hodinami. Nemohl však vznést na své ubytování stížnost jen proto, že nedohlédne z okna na Avu. Vypadalo by to podezřele. Opatrnosti není nikdy nazbyt.

Jakmile stáhl rolety, znovu zkontroloval svou skrýš, jednu z děr ve zdi zakrytou obrázkem klipru projíždějícího po hrozivě vzedmutých vlnách. Předtím pečlivě přilepil dovnitř za obklad nepromokavou kapsu ze silného igelitu, co nejdál do otvoru, kam jen dosáhl. Kapsa měla uzávěr na suchý zip a uvnitř ukryl několik věcí – kupříkladu předplacený mobil, který nebylo možné vysledovat, a když, tak alespoň nijak snadno; modem na připojení k internetu, který nechtěl, aby nikdo našel; a malé záznamové USB zařízení se všemi informacemi, které si troufal na ostrově mít. Záložní data měl uschována daleko odsud na soukromé zálohovací stránce na pevnině, dokonale ukryté před všemi zvědavci. Poslední věcí byla jeho zbraň. Glock, od něhož nevedla žádná stopa k němu.

Nicméně nikdy si nepřipadal zcela v bezpečí, vždycky zachovával ostražitost.

„Člověk se přizpůsobí prostředí,“ připomínal si, když vytáhl internetový modem a malý flash disk s daty ze skrýše. Zkontroloval západku na dveřích, otevřel notebook, připojil se na internet a chystal se k psaní poznámek o tom, co za svůj první den v zaměstnání u Avy Garrisonové zjistil.

Bohužel měl v tomto stadiu víc otázek než odpovědí.

Jenže to se změní.

Pes ze sebe vydal dlouhý povzdech a zavřel oči.

Dern se na páchnoucího ovčáka zahleděl.

Uvědomil si, že ten kříženec možná bude na ostrově jeho jediným přítelem.

No a co? Vlastně mu to ideálně vyhovovalo.

4. kapitola

Probudila se sama.

Zase.

Wyattova strana postele byla studená, jako by si do ní vůbec nelehl.

„Skvělé,“ zašeptala, a když slyšela svůj úlevný tón, neubránila se ironickému úsměšku. Všechno bylo prostě špatně. Už přišla o syna a, jak se zdá, i o vlastní identitu, tak by se měla pevně přimknout k Wyattovi a svému manželství. Jenže právě čelila vážnému nebezpečí, že ztratí oboje, a necítila nic jiného než úlevu.

Kdy tohle začalo?

Nejdřív, po Noahově smrti, k sobě s Wyattem přilnuli, podporovali se navzájem, slíbávali si slzy. V jejich milování se skrývala něha i zoufalství, což však po několika měsících vyprchalo, jakmile si uvědomili, že se jejich chlapec nevrátí, že zmizel navždy.

Wyatt začal trávit většinu času na pevnině, a když už se vrátil na ostrov, spali spolu jen zřídka.

Přestože tak toužila po dalším dítěti.

Jedno dítě nemůžeš nahradit jiným. Věděla to. Jenže další dítě chtěla. Aby měla koho milovat.

Skrz zavřené dveře slyšela zvuk elektrického vozíku Jewel-Anne. Vrčel na chodbě. Copak ji její ochrnutá sestřenka zase špehuje? Jewel-Anne byla každým okamžikem vlezlejší a Ava zjišťovala, že její pohár trpělivosti vůči sestřence začíná přetékat. A proč by se sakra měla Jewel-Anne skrývat a sledovat ji, případně odposlouchávat její hovory? Copak se tak strašně nudí? Zatraceně, nedávalo to smysl.

Ava znovu pocítila nápor migrény a opětovně se jí zmocnil dojem, že se kolem ní hroutí svět. Byla otupělá, následky hlubokého spánku ji vyčerpávaly, ale vší silou to překonávala. Vždycky spala jako na vodě, ale poslední dobou…

Omámili tě. Zjevně tě omámili léky. Vzhledem k tomu, žes začala ignorovat prášky na spaní předepsané doktorkou McPhersonovou, hodila ti je zřejmě do toho zatraceného kakaa, které jsi včera večer tak hltavě pila. Cožpak nešla s Demetrií do kuchyně?

Nadechla se. Ať tě nic podobného ani nenapadne! Evelyn McPhersonová je uznávaná lékařka, psycholožka, která se ti snaží pomoct.

Ava na vteřinku zavřela oči a snažila se přinutit vstát z postele, postavit se nadcházejícímu dni čelem, ale zároveň se toho bála.

Nemůžeš tady jen ležet a litovat se, nemůžeš přiživovat svůj paranoidní pocit, že se proti tobě všichni spikli. Vyskoč z postele a dělej něco. Cokoli!

Shodila ze sebe přikrývky a přinutila se k pohybu – svalila se z matrace a hledala pantofle. Přívětivá zválená postel ji vábila, ona však odolala pokušení padnout zpátky na pomačkané přikrývky, položit si rozbolavělou hlavu na polštář a znovu zavřít oči, aby se oddělila od okolního světa. K čemu by to bylo dobré?

S pantoflemi na nohou se zastavila, aby se protáhla, poslouchala, jak jí zapraskalo v zádech, cítila, jak na ni jde zívnutí.

Káva, potřebuješ kávu. Dva, možná tři šálky italské nebo jakékoli jiné směsi se šílenou spoustou kofeinu.

U okna s vyhlídkou na Anchorville maličko zamrkala, protože mezerou v téměř dokonale zatažených závěsech pronikl sluneční paprsek a doslova jí prořízl mozek jako rozžhavený nůž. Panebože, hlava ji strašně rozbolela. Jenže to se ráno stávalo vždycky.

Roztáhla těžké závěsy a vyhlédla ven do dne, který již dávno začal. Slunce stálo vysoko nad východním obzorem, paprsky zářivého světla dopadaly na vodní hladinu a třpytily se tak jasně, že musela mhouřit oči, aby vůbec zahlédla trajekt, který právě odjížděl od pobřeží městečka Monroe – tedy spíš vesnice – na její straně zálivu. Monroe v podstatě tvořil jen obchod se smíšeným zbožím, pošta, kavárna – otevřená jen když byla její majitelka ve správném rozmaru –, malá hospůdka a stánek s kávou obklopený hrstkou domů. Monroe se mohlo pyšnit osmasedmdesáti stálými obyvateli. Těch pár dětí, které zde bydlely, jezdilo přívozem do anchorvillské školy a většina obyvatel také pracovala na pevnině, případně ve starém hotelu, z něhož byl nyní penzion a představoval jedinou možnost ubytování na ostrově.

Trajekt pomalu bafal a vzdaloval se od ostrova, zdánlivě bez většího úsilí klouzal po sluncem zalité hladině. Z přístaviště vyjíždělo za brumlání motorů několik výletních člunů na otevřené moře.

Instinktivně se ohlédla k přístavišti nakloněnému k vodě, jehož vyšisovaná prkna vysychala ve slunci. Dnes nic nevypadalo v nepořádku, ani náznak, že by něco bylo jinak, žádná fyzická připomínka jejího chlapce v červené mikince a džínech. Na konci mola utopeného v mlze nikdo nestál.

„Občas ti přeskočí,“ zašeptala. Přesně jak si to myslí oni.

Obrátila se, aby se zadívala na stáje a byt, v němž teď přespával Austin Dern, ale samozřejmě z tohoto úhlu nic neviděla.

Hni sebou.

Obrátila se, zahlédla své ranní léky, tři pilulky červené jako třešně ve skleněné nádobce velikosti šálku na espreso a vedle nich sklenice vody.

Někdo, patrně Wyatt, je sem přinesl ráno, ještě než se probrala. Nikoho neslyšela přicházet. Při pomyšlení, co by jí někdo mohl provést, zatímco tvrdě spala, ji zamrazilo. Nechtěla polykat nic, co otupuje smysly, ale Wyatt a McPhersonová trvali na tom, že léky potřebuje.

„Blbost,“ zamumlala si pro sebe a odnesla nádobku do koupelny, aby hodila červené pilulky do záchodu a spláchla.

Když se Ava vrátila do pokoje a postavila skleněnou mističku na léky na noční stolek, voda ze starého potrubí stále ještě tekla do mísy.

Hodila na sebe džíny a tričko s dlouhým rukávem a vyhledala ve skříni staré obnošené tenisky a zelenou flísovou bundu, kterou už nosila tak dlouho, že jí nyní byla o několik čísel větší.

Našla ještě svetr, který na sobě měla den předtím, a prohrabala pravou kapsu. Vytáhla klíč. Proč ho tam někdo nechal?

„Od čeho jsi?“ zeptala se nahlas a zírala na zubatý, ošoupaný okraj klíče. Na klíči nebyly žádné nápisy, nic co by napovídalo, jaký zámek umí odemknout. Ava si hodila tenký plíšek do přední kapsičky džínů, čistě pro případ, že by na to přišla.

Vyšla z pokoje a napadlo ji, že možná zakopne o Jewel-Anne, jenže sestřenka byla až příliš mazaná, než aby se nechala přistihnout, jak Avu špehuje, a už odbzučela pryč. Pokud vůbec za Avinými dveřmi doopravdy byla.

Ava našla v kuchyni kávovou konvici a nalila si dávku toho, co vařila Virginia, ať už se jednalo o cokoli, pak popadla ubrousek a kousek jablečného koláče ke kávě – ten byl už nakrájený a chladl na kuchyňské lince. Dům byl projednou tichý, dokonce se neozývalo ani Gracielino mírně falešné prozpěvování, ticho nenarušoval ani bzukot invalidního vozíku Jewel-Anne.

Divné, pomyslela si. Jenže co není divné? V posledních dnech jí připadal přímo surreálný celý její život. Prošla zadními dveřmi a přes verandu ven do svěžího podzimního vzduchu, viděla, jak po trávníku poletuje pár suchých listů, zachytila všudypřítomnou vůni moře. Dnes ve slunečním svitu vypadal ostrov poklidný a mírumilovný, ani náznak zla, které se valilo přes svahy kopců a v noci prosakovalo zdmi Neptunovy brány.

To všechno máš jen v hlavě, zlatíčko. Všechno máš jen v hlavě.

Zatímco se dívala přes záliv, posadila se na houpačku na terase a pomalu se rozkývala.

Káva byla silná a horká, propalovala jí cestičku hrdlem a zachytila okraj její bolesti hlavy. Virginiin koláč ke kávě byl ještě teplý, plněný skořicí a rozvařenými jablky, možná z pokroucených stromů v sadu, které stále plodily ovoce.

Tak co sakra děláš? Čekáš, až zahřmí? To pro tebe není typické, Avo. Nikdy nebylo. Bylas – oprav si to na jsi – energická žena. Vzpomínáš? Cožpak jsi nezvládla dodělat vysokou školu za něco málo přes tři roky? Nebylas podnikatelkou, která se pustila do svého vlastního podnikání v reklamě, cožpak jsi nevydělala jmění na e-marketingu, než jsi firmu prodala? Neproměnilas slušné dědictví v obrovský majetek, který ti umožnil vyplatit všechny bratrance, sestřenice a sourozence, takže ti nakonec patří většina tohoto ostrova? Kdyby nebylo podílu Jewel-Anne, Neptunova brána by byla celá tvá. Nebyl to vždycky tvůj sen? Skousla si okraj rtu a zamyslela se. Co se stalo se ženou, kterou kdysi bývala, s tou, která se zakoukala do Wyatta Garrisona a nikdy ho už nepustila? Kde je ta sportovkyně, která kdysi běhala maratony? Co se přihodilo s osobou, která prohnaně vyplatila většinu příbuzných, aby mohla vlastnit Neptunovu bránu sama, se ženou, která měla v plánu toto staré sídlo restaurovat a vrátit mu původní eleganci?

Je pryč…, ztratila se, když zmizelo její jediné dítě. Avě stékala z oka slza. Naštvaně si ji otřela. Už žádné marnění času na truchlení! Už žádné přenechávání zodpovědnosti, abys dovolila ostatním všude tě postrkovat. Konec s hraním si na mizernou oběť! Vzmuž se, Avo! Pokud tě minulost tak strašně trápí, zkus tedy přijít na to, co se stalo. Zjisti, co se přihodilo tvému chlapci, a pohni se sakra z místa.

„Panebože,“ zašeptala a náhle se bála pokračovat.

Dělej, Avo! Pro lásku boží, dělej něco!

Dopila zbytek kávy a málem rozbila průhlednou desku venkovního stolu, když prudce položila hrníček na zaprášené sklo. Zmuchlala ubrousek, nacpala si ho do kapsy džínů a odešla k přístavišti a k loděnici. Uvnitř zjistila, že už tam zůstal jen malý člun, zatímco motorový chyběl, jeho místo v přístavišti bylo prázdné, jeřáb byl stažený dolů. Jako malou ji loděnice vždycky fascinovala tím, jak voněla slaně mořskou vodou a jak v ní byla voda vždycky neklidná, zaujala ji skrytá půdička, nad níž visel mechanismus pro zvedání jeřábu, schovaný mezi několika prázdnými vosími hnízdy a četnými lepkavými pavučinami plnými vyschlých tělíček lapeného hmyzu, které se pohupovaly nad jediným špinavým oknem a zakrývaly ho.

Schovávali se sem s Kelvinem jako děti, když utíkali od rodičů, jejichž hádky byly stejně pomíjivé jako jejich vášnivá láska.

Kelvin. Srdce se jí při myšlence na bratra sevřelo, a rychle tudíž z loděnice vyšla ven, protože nechtěla, aby ji vzpomínky na jediného sourozence přetáhly zpět na to temné místo, které ji bude už zřejmě navždy vábit. Nejprve Kelvin, pak Noah.

Možná mají pravdu všichni členové její rodiny, kteří ji považují za blázna. Existuje dost slušná šance, že je skutečně duševně vyšinutá.

Jenže přece…

Z loděnice vyšla po několika kamenných schůdcích do zahrady, kde v létě kvetly růže, hortenzie a vřes. Dnes byla zahrada zarostlá býlím a opuštěná, kameny zarůstaly travou. Zastavila se u památníčku, u kamene s vytesaným Noahovým jménem. Do nerovného mramorového povrchu nebylo vepsáno datum narození ani datum, kdy zmizel. Stálo tam jen jméno. Sklonila se a poklekla na koleno, aby se mohla natáhnout a dotknout se písmen, pak prsty políbit a pohladit jimi tvrdý povrch. „Chybíš mi,“ zašeptala a vzápětí měla dojem, že ji někdo pozoruje, nějaké skryté oči.

Ohlédla se na dům, ale v temných oknech, v nichž se odráželo moře, nikoho neviděla.

Wyatt má pravdu. Tímto směrem pokračovat nemůže. Nesmí žít minulostí. Nevědět, co se jejímu chlapci stalo. Musíš zjistit, co se mu přihodilo. Ty sama. Víš, že se na nikoho jiného nemůžeš spolehnout.

Napřímila se, pohlédla dolů k přístavišti a zamračila se. Proč ho vlastně vždycky viděla tam? V období, kdy zmizel, si přece poblíž loděnice nehrával, a přesto ve snech – nebo při halucinacích po probuzení – pokaždé zahlédla jeho drobná zádíčka na okraji mola, tak nebezpečně blízko u vody.

Proč ji noční můry vždycky zavedou právě tam?

Prošla zrezivělou brankou k zadnímu traktu domu, kde viděla stáj, stodolu a další hospodářské budovy. Na pastvině přežvykovali koně a pár kusů dobytka, chlupatá srst se jim leskla ve slunečních paprscích. Ava si oblast kolem stájí zvědavě prohlížela a hledala Derna, ale venku nikde nebyl. Prošla stáj i stodolu, a dokonce vyšplhala po schodech k jeho bytu, avšak našla dveře zamčené a na klepání nikdo nereagoval. Dern byl dnes ráno jako všichni ostatní obyvatelé domu nezvěstný, což bylo hodně špatné, protože s ním chtěla mluvit, aby si zjistila něco o člověku, který ji vytáhl ze zálivu.

Od stájí přešla před dům a vstoupila hlavním vchodem. Už nebyla sama. V kuchyni rámusila Virginia. Ava také slyšela kroky v patře nad sebou a hladké syčení kolečkového křesla Jewel-Anne. Konec samoty.

Nebyla si jistá, jestli to je dobře.

Nebo špatně.

Přešla do kuchyně, kde Virginia balancovala na stoličce a urovnávala plechovky ve spíži tak, aby všechny stály obrácené nápisem k ní, větší plechovky vzadu, menší vpředu. Byly vidět i krabice s těstovinami, spolu se sbírkou koření a základními potravinami jako rýže, fazole, mouka a cukr v hranatých skleněných nádobách – pečlivě označených. Virginia se ohlédla: „Dáš si něco k jídlu?“ zeptala se a srovnala pomačkanou krabici s kuřecím bujónem.

„Uzmula jsem kousek koláče ke kávě. Povedl se.“

„To není zrovna moc. Chceš ještě něco?“

„Ne, díky.“

Hromádka tuňáků v konzervě byla postupně otáčena k dokonalosti. Virginia pohlédla na hodinky. „Oběd je až za pár hodin.“

„Myslím, že to vydržím. Tak… kde všichni dnes ráno vězí?“

Pod látkou domácích šatů Virginia téměř nepostřehnutelně napřímila ramena a náhle hrozilo, že se plechovky s rybami zhroutí.

„Hej hola!“ zazněl Wyattův hlas přes celou vstupní halu. Ava se obrátila a spatřila, jak k ní rázuje. Obava, kterou viděla v jeho obličeji včera večer, vymizela, a dokonce se mu podařilo roztáhnout rty do úsměvu. „Jak se cítíš?“

Pokrčila rameny. „Nijak zle.“

„Skvělé.“ Zavěsil se do ní a přiznal: „Měl jsem strach.“

„Budu v pořádku.“

Jeden koutek úst se mu zvedl. „S tím počítám.“ Jenže v očích měl stále ještě pochyby, i když se je snažil skrývat. „Co říkáš, nechceš zajet do města?“

„S tebou?“

„Jistěže se mnou. Možná bychom tam mohli poobědvat.“

„Myslela jsem, že máš práci.“

„Odjíždím dnes odpoledne, ale myslel jsem, že bychom mohli z ostrova na chvilku vypadnout, třeba něco nakoupit nebo se jen tak poflakovat.“

„Jen tak se poflakovat?“ opakovala nevěřícně.

„Já vím, já vím.“ Pustil ji a zvedl ruku, jako by se vzdával. „Dlouho jsme to nedělali, ale napadlo mě, že by mohla být vhodná doba, víš“ – pokrčil rameny a úsměv se mu ještě trochu rozšířil – „k nějaké nápravě.“

Vzhlédla k odpočívadlu na schodišti v prvním patře, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá. Ztišila hlas. „Tak proč jsi včera v noci nepřišel do postele?“

„Byl jsem tam.“

„Ne… Opravdu? Ale…“ Zakroutila hlavou a o krok od něj ustoupila, vzpomněla si na studenou postel, na to, že v polštáři vůbec nebyl vytlačený důlek od jeho hlavy a pokrývky i prostěradlo na jeho straně byly ustlané a nezmačkané. Určitě tam nespal. Věděla by to, cítila by ho. „Tys tam nebyl.“

„Vstával jsem brzo.“

„Wyatte.“ Znovu ztišila hlas a snažila se zachovat trpělivost. „Co to má znamenat?“

„To mi pověz ty.“

„Proč lžeš?“

„Dobrá otázka,“ konstatoval a úsměv mu zmizel z tváře. „Proč vlastně?“

„Nebyls tam, když jsem šla spát ani když jsem se probudila.“

„To není žádná novinka, Avo. Stává se to pořád…“ Vzápětí od ní odvrátil oči a dlouze povzdechl, jako by hluboce trpěl. „Byl jsem tam, Avo. Přímo vedle tebe. Po většinu noci. Přišel jsem tam a tys už spala, tak jsem tě nerušil, a později, když jsi byla neklidná, jsem vstal a zbytek noci zhruba od čtyř ráno jsem strávil tady dole, v pracovně.“ Ukázal palcem za sebe k příslušné místnosti na vzdálené straně schodiště, na místo, které zabral, když se sem před lety přestěhovali, a kde se často ukrýval, zavíral tam francouzská okna a zatahoval závěsy, kdykoli pracoval doma, což se v posledních dvou letech stávalo méně a méně.

„Na tvé půlce postele se nespalo,“ trvala na svém.

„Moc ne,“ opravil ji a zvedl prst. Maličko se zarděl. „Moc se v ní nespalo.“ Zamračil se. „Oukej, zapomeň na tu dnešní společnou vyjížďku do města. Možná to není tak dobrý nápad. Myslím, že oba potřebujeme svůj prostor.“ Vrhl po ní poslední pohled s výrazem někde mezi zklamáním a vztekem a vyšel stejnou cestou, jakou přišel, jeho kroky se dutě rozeznívaly na mramorové podlaze v hale.

Zaťala zuby. Tvoje chyba, Avo. Přišel s olivovou ratolestí a tys ji zlomila vejpůl.

„Ehm, ehm.“ Halou se ozval Ianův šepot a ona se obrátila. Opíral se o zeď u výtahu. „Problémy v ráji?“

„Co je ti do toho?“

„… seš ňáká popudlivá dneska, ne? Co se děje? Došly ti prášky?“

Co to má všechno znamenat? Vzpomněla si na pilulky, které spláchla do záchodu, a odmítla se kvůli tomu cítit provinile. Ani omylem. Nikdy.

„Víš, není moc chytré nasírat Wyatta,“ podotkl bezvýrazně.

„Nemám to v úmyslu.“

„Jasně že máš.“

Ian na ni zíral a ona se podivila: „Nemáš něco na práci nebo tak?“

„Teď ani moc ne. Rozhodně ne od chvíle, co se tvůj mužíček rozhodl, že najme toho bývalýho mariňáka nebo odstřelovače nebo co to je.“

„Derna? Myslela jsem, že je rančer.“

„To taky je.“

„Co o něm víš?“

„Že představuje potíže. Nechápu to. Proč musí mít Wyatt všude kolem svý špehy…“ Ian protáhl obličej.

Ava měla dojem, že míra jejího stihomamu vylétla o další stupeň vzhůru. „Proč si myslíš, že je špeh?“

„Copak to tady nejsou všichni? Copak si to ty sama nemyslíš? Nejsi jediná, kdo umí hrát na paranoidní strunu, Avo.“

Vztekle si ho měřila.

„Fajn, nevím úplně všechno. Jenom to, co jsem našel na internetu. Dern měl pár škraloupů. Potíže se zákonem – dvakrát zatčen, nikdy ale nebyl obžalován ani usvědčen.“

„Za co ho zatkli?“

„Internet víc podrobností neposkytuje, ale třeba by ses ho chtěla zeptat osobně.“

„Wyatt by nikdy nenajal nikoho, kdo nemá čistý rejstřík.“

Ian na ni významně pohlédl. „Řekl jsem, že ho nikdy neobvinili. To ovšem neznamená, že je čistý jako lilie, ne?“ Zazubil se od ucha k uchu. „Jenže na druhou stranu, kdo je?“ Zacinkal mu mobil, stiskl tlačítko Přijmout a odkráčel.

Zatímco tlumeně mluvil, Ava vyběhla po schodech a zamířila do svého pokoje, ale už v něm byla Graciela, stlala postel a větrala. „Dobré ráno,“ pozdravila a natřásala přitom ještě před chvílí slehlé polštáře, a navíc pečlivě uhladila ustlanou pokrývku.

„Dobré…, ale… víte, že mi nemusíte stlát postel.“ Ava se celý svůj život vždycky starala o úklid svého pokoje a měla to tak i raději.

„Ach, já vím,“ přikývla Graciela a přešla do koupelny. „Jenže od vaší…, ehm…, nehody včera večer jsem si myslela, že bych mohla vypomoct.“

Ava ji následovala až na práh a hned Gracielu zarazila, když jí sundávala ručník z háčku u sprchy. „Dokážu se o to postarat sama.“

„Já vím.“ Gracielin úsměv vypadal na hezkém obličejíku jako přišpendlený, ale Avu neposlechla, sebrala ještě mokrou žínku z poličky u umyvadla a sklonila se, aby z podlahy zvedla předložku ke sprše. „Jenže pan Wyatt mě o to požádal.“ Když se napřimovala, pohlédla do záchodové mísy a zarazila se.

„Proč?“

Pokrčila rameny, spláchla a Ava si uvědomila, že tam určitě musel zůstat nějaký zbytek pilulek, které se pokoušela zlikvidovat.

Graciela ví, že neužíváš léky…

„Neptala jsem se,“ odpověděla Graciela a Ava byla na chviličku zmatená, ale pak si uvědomila, že služebná odpovídá na její otázku na Wyattovu žádost.

„Kdy?“ podařilo se jí ze sebe vymáčknout, jako by se nic nedělo. „Kdy vás o to požádal?“

„Včera večer.“ Zamračila se, až jí tmavé obočí vytvořilo téměř spojitou čárku a přestala se usmívat. „Je v tom nějaký problém? Udělala jsem něco špatně?“

„Ne, ne,“ ujišťovala ji spěšně Ava. „Jen že bych to od této chvíle dělala raději sama.“

Graciela zamrkala, poněkud jí spadl hřebínek a Ava si připadala jako zločinec.

„Promiňte,“ špitla služebná.

„Nic se neděje. Všechno je v pořádku. Pokoj… vypadá skvěle.“ Ava couvala do ložnice a ustoupila Graciele, aby mohla projít. „Je to v pořádku. Jen… příště se mě zeptejte.“

„Cokoli si budete přát, paní Avo.“ Graciela rychle prošla kolem, ručníky smotané v jednom chumlu pod paží.

„Stačí jen Avo,“ připomněla jí, ale Graciela už prkenně vycházela z pokoje.

„Ano, paní…,“ odpověděla ještě, rychle zavřela pusu a spěchala k výtahu.

Pro lásku boží, Avo, nevyhledávej konflikty. Nedělej z komára velblouda.

Vrátila se však do koupelny a nakoukla do záchodové mísy. Pokud byly na bílém porcelánu nějaké stopy po jejích rozpouštějících se barevných pilulkách, tak díky Gracielinu spláchnutí zmizely.

„Nic hrozného se neděje,“ promluvila nahlas, jako by služka, která ji šmíruje, nestála ani za myšlenku.

Jenže Ava v hloubi duše věděla, že si lže do kapsy.

Zase.

5. kapitola

Ava spěchala po hlavním schodišti a vtom se rozezněl telefon. Zazvonil jednou. Dvakrát. Byla už téměř na chodbě v přízemí, když zaslechla Virginiin hlas: „Haló? Ach jistě…, dobrý den, paní Churchová…“

Paní Churchová? Och och och. V Avě se všechno sevřelo, jakmile si probrala možnosti, kdo asi tak může volat. Jedině Piper, manželka strýce Crispina, matka Jewel-Anne a Jacoba. Rozhodně ne Crispinova první manželka Regina, zahořklá žena, která mu porodila první tři děti: Iana, Trenta a Zinnii. Regina byla již dlouho mrtvá, zemřela na následky autonehody, při níž řídil strýc Crispin. On nehodu přežil a krátce nato začal chodit s Piper. Ava po rozhovoru s Piper rozhodně netoužila.

„… jistě,“ odpovídala právě Virginia a rozhlížela se chodbou. Zahlédla Avu, jak si bere kabelku. Ava kroutila hlavou, mávala na Virginii a doufala, že kuchařka pochopí, co jí naznačuje. Ovšemže nepochopila. „Je zrovna tady,“ rozzářila se Virginia. „Vteřinku.“

S úsměvem vřelým jako zimní mrazy zamířila Virginia k Avě. Ta se v duchu obrnila.

Kuchařka jí podávala telefon s oznámením: „Vaše teta.“

Vynikající. Ava sjela Virginii pohledem, v němž jí naznačovala: Tohle mi už nikdy znovu nedělejte, vyškubla jí telefon z ruky a přiložila si ho k uchu „Haló?“

„Ach, díkybohu, že jsi v pořádku. Dělala jsem si takovou starost, když mi včera večer Jewel-Anne zavolala.“ Typická Piper. Ava si v duchu představovala svou neskutečně vychrtlou tetu, jejíž zářivě rudé vlasy se jí ježily kolem hlavy jako zblázněné prskavky v kudrnatých pramíncích, které neměla šanci zkrotit bez obrovského množství uhlazovacího kondicionéru. Určitě bude mít dlaň s roztaženými prsty teatrálně položenou na své více než bujné hrudi, jejíž ňadra velikostí naprosto neodpovídala útlému trupu.

„Jsem v pořádku,“ ujistila ji Ava a vrhla po Virginiiných širokých zádech vzteklý pohled, když se kuchařka šourala ke kuchyni.

„Opravdu? Nepopsatelně mě to rozrušilo. Od chvíle, co mi včera večer Jewel-Anne zavolala, jsem byla úplně vykolejená. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli ti teda mám zavolat, nebo ne, a pak jsem si řekla: ‚Ava je tvá neteř, zatraceně, Piper. Musíš jí zavolat a zjistit, jak se ta chudinka má. ‘“

„Mám se dobře,“ opáčila Ava věcně.

„Ach, jak bys mohla?“ povzdechla si Piper. „Po všem, čím jsi prošla? Vím, že mi do toho nic není, ale být tebou, prodám tu barabiznu i s meluzínou, co se tam prohání, odstěhuju se z toho opuštěného šutru v moři a začnu znovu. Wyatt má beztak většinu práce v Seattlu, tak proč zůstávat na ostrově a oživovat si ten hrozný večer znovu a znovu? Opakuju ti, Avo, musíš to udělat, už jen aby sis zachovala zdravý rozum. Jestli tam zůstaneš, bude tě ten přízrak navždycky pronásledovat, a to prostě není dobré pro zdraví, chápeš? Ty a Wyatt… musíte mít ještě jedno dítě a… Ach, božínku, slyšíš, jak hrozně blábolím? Zásobuju tě radama, o které ani nestojíš.“

Svatá pravda, pomyslela si Ava, zatímco tetička brebentila dál.

„No nic, jen jsem tě chtěla slyšet a zjistit, jak se ti daří, a vyřídím to taky tvému strýčkovi. Je úplně bez sebe obavami!“

Crispin, bratr, kterého Avin otec podvodně připravil o podíl na rodinném majetku? Ava ani na chviličku nevěřila, že by mu stála za jedinou myšlenku, natož obavu. Zvysoka kašlal na to, co se s posledním z potomků jeho bratra děje.

„Ach, drahoušku, mám další hovor. Popovídáme si později,“ prohlásila Piper a položila sluchátko.

Ava s úlevou také zavěsila a proběhla kuchyní a zadními dveřmi ven, ještě než se rozhodne zavolat nějaký další příbuzný. Bůh ví, koho Jewel-Anne obeznámila s novinkami, ať už přes pevnou linku, mobil, e-mail, Facebook nebo cokoli. Avě se nechtělo strašit po domě. Krom toho si skutečně potřebovala vyjasnit situaci s Wyattem. Byla na něj nepříjemná. Vlastně se v posledních dnech chovala jako prvotřídní potvora, pořád ho z něčeho podezírala, pořád zvažovala jeho pravé motivy. A on byl také nervózní. Ovšem. Kdo by se mu divil? Jejich dnešní hádka jen dokládala stav jejich manželství. Možná by se měli pokusit začít znovu…, pokud není příliš pozdě.

Ještě jednou bleskla pohledem ke stájím a pomyslela na nového muže, kterého Wyatt zaměstnal, a v duchu se přesvědčovala, že její manžel určitě vybral na práci toho pravého.

Seběhla po zadních schodech do ohybu příjezdové cesty a prošla otevřenou masivní branou na silnici vedoucí do města. Monroe bylo necelou míli na cestě z kopce, stálo na mořském břehu v místech, kde záliv zabíhal v úzkém pruhu do ostrova. Avu napadlo, že jí procházka pomůže vyčistit hlavu a udržet soustředění.

Bez léků.

Doufala, že jí čerstvý vzduch a fyzická námaha – když se pomine fakt, že vypadne z toho strašného baráku připomínajícího vězení – pomůžou zažehnat bolest hlavy, která jí neustále číhala v mozku, připravená kdykoli udeřit.

Nasadila si sluneční brýle a šla po straně silnice, kde občasný porost mechu a plevele posypaný štěrkem ještě nezahubila nadcházející zima. Vzduch byl svěží, do nosu jí pronikala vůně moře a zpoza naducaných, vzdouvajících se mraků vykukovalo slunce. V dáli nad mořem na západ od ostrova se vznášela hradba mlhy, jako by čekala na startovní výstřel nebo nějaké jiné znamení, aby se převalila nad pevninu. Nicméně pro tuto chvíli byl den jasný a slunce Avu hřálo na obnažené kůži bez ohledu na chladnější dech podzimu.

Jakmile se ocitla v městečku Monroe, ihned zamířila do přístaviště a procházela kolem člunů, kde rybáři probírali své úlovky nebo čistili lodní kýly, případně opravovali motory zakotvených plavidel.

U konce jednoho mola spatřila loď Enfant terrible, výletní typ rybářského člunu. U kormidla malého plavidla seděl Butch Johansen a pročítal si noviny. Obnošená baseballová čepice maskovala jeho předčasnou pleš, ze rtů mu visela cigareta. Přes mikinu si oblékl teplou vestu a jeho džíny měly lepší léta zjevně za sebou. Tvář mu pokrývalo týdenní strniště.

Když na něj dopadl Avin stín, vzhlédl.

Zamžoural přes sluneční paprsky a kouř pomalu hořící cigarety. „Ahoj, sestřičko!“ Tou přezdívkou ji oslovoval už dlouhá léta, ještě když chodila jako ocásek za svým starším bratrem a jeho nejlepším kamarádem po ostrovních pěšinkách vyšlapaných ovcemi a zvěří. Většinu času se jí chlapci snažili utéct a obvykle se jim to nedařilo. „Co to sakra vyvádíš? Doneslo se mi, že ses včera večer skoro utopila, když sis šla o půlnoci na chviličku zaplavat.“

„Tohle se ti doneslo?“ Měla sto chutí se naštvat, ale šlo přece o Butche, Kelvinova nejlepšího kamaráda, člověka, kterého znala snad úplně odjakživa. Neustále si ji dobíral a fakt, že ji tolik blízkých lidí považuje za cvoka, mu připadal poměrně zábavný.

„Skoro přesně tak.“

„Špatné zprávy se šíří rychle.“

„V městečku téhle velikosti se jakékoli zprávy šíří rychlostí světla.“

„Když už o tom mluvíme, myslíš, že bys mě mohl převézt přes záliv?“

„Rychlý rande?“

„Jsem vdaná žena, nezapomeň.“

Butch hodil cigaretu do vody. „Tak tomu říkáš ty.“ Když chtěla protestovat, zvedl ruku, aby ji zarazil, a pak dodal: „Dobrá, dobrá, to jsem přehnal. Já jen že jsme si s Wyattem zrovna nepadli do oka.“

„A existuje někdo, s kým sis padl? Jako do oka?“

Nakrčil čelo pod odřeným kšiltem. „Asi ne. Určitě ne po Kelvinovi.“ Když odvázal lana, která přidržovala loď u mola, dodal: „Tvůj bratr byl jediný svého druhu.“

Pocítila lítostivé bodnutí u srdce. „Jo, já vím.“ O Kelvinově smrti se jí špatně přemýšlelo, byla to bolestná rána, která se nikdy zcela nezahojila. Ačkoli od té příšerné noci uplynuly už čtyři roky, stále pro ně byla dost živá. Nastoupila do člunu a dívala se, jak si Butch obrací čepici kšiltem dozadu, nasazuje si na nos sluneční brýle a startuje motor.

„Pořád se ti po něm stýská,“ konstatovala.

„Každý den, kruci. Každý den.“

Posadila se na plastové sedátko, zatímco manévroval s lodí z přístaviště a vyhýbal se ostatním zakotveným plavidlům. I jí se po bratrovi stýskalo. Někdy do hloubi duše, přestože si tu noc, kdy zahynul, pamatovala jen matně; mozek zkrátka nepřijímal hrůzu celé katastrofy, ačkoli s bratrem tehdy byla…

U ústí zálivu se složitě navigovalo, protože ho lemovalo sedm černých skal viditelných jen při odlivu, zatímco příliv je skryl těsně pod hladinou. Zrádná a ostrá skaliska pojmenoval její prapradědeček Hydra a Ava se vždycky zachvěla, když kolem nich projížděli, protože právě na těchto skrytých útesech její bratr zahynul.

Nechtěla se dívat do šedavých hlubin moře, a tak se objala kolem těla. Pokud šlo o Butche, ani se po ní nepodíval. Když projížděli mezi útesy, vyčníval pouze jediný temný výběžek, kamenný výstupek hustě pokrytý vilejši a hvězdicemi.

Jakmile se dostali na volné moře, Butch pustil motor na plné obrátky. Za lodí se zvedala velká zpěněná vlna, plavidlo se prodíralo temnými vodami, na nichž neutichající slaný vítr čechral bílé hřebínky jako šlehačku, a na jasné modré obloze nad nimi kroužili racci.

Když vystoupila na břeh v přístavu v Anchorville, hned se jí zvedla nálada. Už bylo odpoledne, slunce se na západním obzoru sklánělo níž a níž a ona ihned pohledem našla u mola přivázaný člun, kterým sem Wyatt dopoledne přijel. Byla to štíhlá elegantní motorová jachta, měla i kuchyňku a kajutu s lůžkem, byť se jen zřídka používala k čemukoli jinému než k přepravě z ostrova na pevninu a zpět.

„Chceš, abych počkal?“ zeptal se Butch, když mu podala dvacetidolarovku, a sice kolem ní dělal velké divadýlko, jako že peníze nechce, ale nakonec ji strčil do kapsy.

„Ne, svezu se s Wyattem.“

„Určitě?“

„Stopro.“

Butch pochybovačně zvedl huňaté obočí, ale přikývl. Jakmile Ava vyšla po zašedlých schodech do města, zastavila se a ohlédla se na moře. Všimla si, že Enfant terrible si to šine od pevniny k ostrovu, zvedla tedy ruku a zamávala, ale pak ji nechala klesnout. Butch se ani jednou neotočil.

Podívala se na hodinky a viděla, že je čtvrt na tři. Přívoz na ostrov se vrací ve čtyři, takže pokud chce stihnout všechno, co má v plánu, musí sebou hodit.

První zastávka měla být u Tanyi, kterou chtěla zastihnout v práci. Byla to její kamarádka ze střední školy. Několik let chodila s Aviným bratrancem Trentem – čirou náhodou byl Ianovo dvojče. Vztah vyšuměl, když se Tanya seznámila s Russellem Dentonem, s nímž Trentovi okamžitě utekla. Russell byl typ prohnaného kovbojíčka, neznal slova jako věrnost či střízlivost a nedokázal se vyhnout pokeru a hernám.

Manželství se poměrně rychle rozpadlo, ale předtím ještě Tanya stačila otěhotnět… dvakrát. Vztah Tanyi a Russe vygradoval v návykový vášnivý románek, který vlastně nikdy neskončil. Nakonec, před necelým rokem, definitivně podepsali žádost o rozvod. Tanya byla nyní rozvedenou matkou sedmiletého Brenta a jeho starší sestry Belly a také majitelkou Naprostého šílenství, což byl jeden ze dvou anchorvilleských salonů krásy. Tanya si v něm vedla skvěle – nebo to alespoň Avě tvrdila –, protože měla nos na podnikání a uši na městské drby. Po rozvodu jí zůstal dům, starší bungalov postavený v jedné z typických městských ulic v prudkém svahu, a tento malý podnik. Patřila k hrstce lidí, u nichž měla Ava pocit, že jim může naprosto důvěřovat.

Když se na obloze shlukla mračna, Ava už spěchala do kadeřnictví, vzdáleného asi pět bloků od přístaviště. Bylo zapasované mezi lahůdky a nejlepší pekařství v okrese. Když prošla kolem otevřených dveří pekařství, zakručelo jí v břiše, protože zachytila závan čerstvé kávy a k tomu ještě příjemnou vůni teplého chleba a skořice.

Dveře do Tanyina salonu byly zavřené, všude zhasnuto a na lístku za výlohou spěšným rukopisem stálo, že bude otevřeno až ráno.

„Skvělé,“ zabručela zklamaně Ava. Jenže co čekala? Vždyť se přece neobjednala. Podívala se přes sklo do tmavého salonu se stěnami vymalovanými na světle růžovo; veškeré vybavení bylo poctou šedesátým létům, včetně zarámovaných černobílých fotografií žen, jež v dotyčné dekádě patřily mezi idoly. Byly tam všechny – od Marilyn Monroe přes Jackii Kennedyovou a Brigitte Bardotovou až po Twiggy a Audrey Hepburnovou –, shlížely na čtyři zrcadla s nyní prázdnými křesly čalouněnými umělou černou kůží.

V pekařství si rychle objednala kávu do kelímku, odolala nutkání koupit si poslední skořicový rohlíček ve výloze a pokusila se Tanye dovolat, ale dostala se jen do hlasové schránky, kde ji neživý počítačový hlas nabádal, aby zanechala zprávu.

Žádnou nezanechala.

Namísto toho popíjela kávu a poodešla na roh, odkud zahlédla záliv a Churchův ostrov, který byl kupodivu stále vidět, přestože se od moře pomalu valila hráz mlhy. Dokonce na jednom výběžku rozeznala i Neptunovu bránu a také tmavou střechu bývalé psychiatrické kliniky Mořský útes, sice jen tak tak, ale věděla, že je na jižním cípu. Klinika byla už šest let zavřená, tehdy ji donutili zavřít brány navždy, protože jeden z jejích chovanců, psychicky narušený zločinec Lester Reece, z přísně střeženého objektu uprchl. Reece byl podezřelý z několika místních vražd a byl usvědčen z vraždy své manželky a její nejlepší kamarádky, kterou spáchal v jednom ze svých mnoha záchvatů vzteku. Tým jeho obhájců trval na tom, že trpí paranoidní schizofrenií, a Reece byl nakonec odsouzen k doživotnímu pobytu na psychiatrické klinice Mořský útes.

Poté nějakým způsobem omámil dozorce, proklouzl branami se železnými mřížemi a zmizel do noci.

Avu zamrazilo, když pomyslela na Reece a jeho ohavné činy. Připadalo jí nyní nemožné myslet na něho a na ostatní chovance, kteří byli stejně nebezpeční a žili tak blízko Neptunovy brány. Pochopitelně když byla malá, brala to zkrátka jako součást kouzla Churchova ostrova.

„Tak kdo vás napružil?“ Do jejího zasnění pronikl mužský hlas a ona málem omdlela leknutím.

Ohlédla se a spatřila, jak k ní míří Austin Dern. Přes rameno měl přehozený vybledlý batoh a stín strniště na bradě mu přes noc ještě potemněl.

„Nejsem napružená ani odpružená.“

Cožpak se ale před pouhou hodinou necítila dost naštvaně?

„Když to říkáte…“ Nenamáhal se maskovat ironii a nadhodil si batoh na rameni. „Přicházíte nebo odcházíte?“

„Přicházím. Před chvilkou jsem přijela… Mám tady k vyřízení pár pochůzek a myslela jsem, že bych se mrkla za starou kamarádkou.“

„Dobrý nápad.“

„A vy?“

„Potřeboval jsem pár dobrot,“ prohodil jakoby nic. „Díval jsem se po obchodech v Monroe, ale tam člověk nesežene nic jiného než bůhvíjak dlouho prošlé zatuchlé preclíky v obchodě U Franka, v takzvaných potravinách, což je samo o sobě protimluv. U něho by se nedalo za potravinu označit nic.“

Ucítila tah v koutcích a málem se usmála. Proboha, kdy se vůbec naposledy zazubila nebo ji něco alespoň maličko pobavilo?

„Jmenuje se to tam U Franka, ne?“ přimhouřil oči.

„Je to typická monroeská sámoška. Navíc se tam dají sehnat kukuřičné oříšky,“ přikývla. „Pokud jste tedy hladový jako vlk. Podle mého něco jako datum spotřeby vůbec neznají.“

Upřel pohled na její obličej, jako by právě odhalil cosi nečekaného. „Asi máte pravdu.“ Kývl bradou k přístavišti, kde kotvilo několik lodí užívaných jako soukromé taxíky na ostrov a z ostrova. „Mohli bychom se pak svézt spolu – teda podle toho, jak dlouho tady budete.“

Zavrtěla odmítavě hlavou. „Na mě nečekejte. Já asi stihnu přívoz.“

„Mně nevadí čekat.“

Ani se nepohnul a jí vrtalo hlavou, co si o ní vlastně myslí poté, co ji předevčírem večer vytáhl z vod zálivu, kde ho kopala a křičela, jako když ji na nože bere. „Jste si tím jistá?“

„Jo, vážně. Bez ohledu na to, co si možná myslíte nebo co se vám doneslo, nepotřebuju chůvu.“

„Neřekl jsem…“

„Já vím.“ Zvedla ruku, aby zarazila jakékoli další námitky. „Díky.“

Přikývl a vyrazil k vodě. „Vaše chyba.“

„Když to tvrdíte…,“ prohodila drze k jeho zádům a vzápětí k ní dolehl bublavý zvuk jeho smíchu. Dívala se za ním, jak kráčí z kopce k přístavu, a uvědomila si, jak má široká ramena, až mu pomalu praskají švy bundy, a neuniklo jí ani to, jak mu vybledlá džínovina kalhot ležérně padá přes boky, které se svižně pohybovaly.

Zalilo ji horko, a ačkoli si v duchu opakovala, že nikomu neubližuje, když si takhle prohlíží jiného muže, sklouzla pohledem ke stání, kde Wyatt zakotvil rodinnou motorovou jachtu.

„Vzpamatuj se,“ zašeptala si pro sebe, pak popíjela stydnoucí kávu a vyčkávala, dokud neviděla Derna nastoupit do člunu a dohadovat si cenu jízdného. Když se konečně posadil, ohlédl se ke kopečku a našel ji pohledem ještě dřív, než kapitán stačil nastartovat motor a vymanévrovat s člunem z přístaviště.

Přemýšlela o něm. Jak se mu podařilo najít práci na ostrově.

Na hledání práce není nic zlého.

Proč tedy měla pocit, že ho už někdy viděla? Že má Austin Dern svou truhlu plnou tajemství? Že není tím, za koho se vydává?

Protože jsi podezíravá potvora.

Pousmála se, a když začaly padat první kapky, nasadila si kapuci a spěchala bočními uličkami. Skláněla hlavu proti větru a rozhodla se jít napříč parkem, kde starší žena venčila dva psy, každého na zvláštním vodítku. Mladí vipeti ji tahali sem a tam, čenichali v mokré trávě a posléze se vrhli na šedivou veverku, která měla odvahu přeskočit z jednoho dubu na druhý.

„Harolde! Maude! K noze!“ okřikovala je žena a tahala za vodítka, ale hubení psi neposlouchali a málem se uškrtili. Vrhali se za veverkou, stavěli se na zadní a panička je marně vláčela k malému modrému subaru zaparkovanému u chodníku. „Prší,“ připomínala štěňatům, ale Haroldovi ani Maude déšť nijak nevadil. „Ach bože můj. Nedáte si piškotek? No tak! Ke mně!“

Psi jejím směrem ani nenašpicovali uši. Ava obešla ty nezvedené svěřence a zamířila ke vzdálenému konci parku, kudy se vycházelo mřížovou brankou na ulici. Už už chtěla přeběhnout mimo přechod, když vtom se zarazila jako zkamenělá.

Její manžel zrovna vycházel ze dveří kavárny a někomu je držel. Vzápětí se objevila doktorka McPhersonová. Psycholožka v kozačkách, úzké sukni a přiléhavé kožené bundičce rozevřela deštník, obrátila se a zavěšená do Wyatta odcházela směrem od parku k zálivu.

Ava stála jako solný sloup.

Sledovala pár, jak odchází, a srdce jí bubnovalo v hrudi. Wyatt se krčil pod deštníkem a svíral Evelyn McPhersonové loket. Vypadalo to, jako by ji po mokrém chodníku strkal, jako by měl na paní doktorku vlastnická práva.

Co to znamená? Téměř si nevšimla vytrvalého deště ani výrostka, který se kolem ní prohnal a dupl do kaluže, až ji postříkal.

Nic to neznamená, přesvědčovala se. Nic.

A přesto v ní zůstal stejný mrazivý, podezíravý pocit, který v sobě nosila už od příchodu z nemocnice, že všichni, které zná, nejsou těmi, za koho se vydávají. Ani její vlastní manžel.

Wyatt byl naštěstí doktorkou McPhersonovou natolik zaujatý, že si vůbec nevšiml své ženy, která stála v dešti jako zmoklá slepice. Což bylo nakonec dobře. Bylo mnohem lepší, když nikdo neměl tušení, co vlastně Ava na pevnině pohledává.

Všichni si už beztak mysleli, že patří do blázince.

Pokud by si někdo na ostrově uvědomil, že začala chodit k hypnotizérce, otázky a zvednutá obočí by nebraly konce.

Problém byl v tom, že se jim ani nedivila.

Dokonce i její zmučené mysli to připadalo zvláštní.

6. kapitola

Jakmile si Ava byla jistá, že je Wyatt i s milou paní doktorkou pryč z dohledu, vyhodila do nedalekého koše kelímek od kávy s vystydlým zbytkem na dně a vydala se rychlou chůzí podél zbývajících tří bloků ke své hypnotizérce.

Snažila se přesvědčit sama sebe, že vůbec nic neznamená, když se Wyatt stýká s její psychoterapeutkou, že by mu měla víc věřit. Spěchala po půlkruhových schodech k suterénu starého viktoriánského domu. Kdysi ho vlastnil bohatý obchodník se dřevem a dnes byl rozdělený na byty a celý patřil Cheryl Reynoldsové, padesátnici, která tvrdila, že má jednak „dar“ hypnotizovat své klienty, ale také jim za mírný příplatek umí předpovědět budoucnost.

Tys nikdy nepatřila k těm, kdo by věřili v tajemné obřady, vyvolávání duchů nebo na hypnózu, že? Pamatuješ si, jak jsi šla jednou na pouť a viděla hypnotizéra s dobrovolníky z řad diváků, jak všichni vypadali, že spí, pak vstali, chodili v kruhu a mávali rukama jako kuřata? Přesně tohle chceš? Poprvé to nefungovalo, že? Ale stejně ses vrátila a doufáš… V co vlastně? V odpovědi ohledně syna? Ve vynoření potlačených vzpomínek na povrch?

Avě ztuhla ramena. Ucítila chladný závan větru, který jí čechral vlasy, a vzpomněla si na sen, tak skutečný, na vidinu Noaha v přístavišti.

Stiskla zvonek.

Dvě Cheryliny toulavé kočky ze svých pozorovatelen na opěrné zídce sledovaly Avu, jak čeká zmítaná pochybnostmi.

Po půlminutě se dveře otevřely.

„Avo, moc ráda tě vidím!“ zahlaholila Cheryl a kývla na ni, ať jde dál.

Cheryl neměřila ani sto padesát centimetrů, své křivky ukrývala pod batikovaným kaftanem a světlé kudrnaté vlasy měla stažené čelenkou z kulatého obličeje, nyní zbrázděného obavami. Historka o Avině šíleném skoku do vln zálivu se nepochybně dostala prostřednictvím spolehlivé informační sítě místních kaváren a čajoven i k jejím uším. „Tak povídej,“ vybídla ji naléhavě. Vstupními prostory tiše zněla příjemná hudba, ale vonné tyčinky nedokázaly zcela zamaskovat všudypřítomný pronikavý pach koček a plísně. „Jak se máš?“

„Pořád opakuju, že dobře, ale samozřejmě…“

„Nedobře.“

„Zase ty sny. Vím, že to zní bláznivě, šíleně, ale viděla jsem ho. Viděla jsem svého chlapečka.“ Při pomyšlení na Noaha měla co dělat, aby se jí nezlomil hlas.

Cheryl ji poplácala po rameni. „Tak už pojď dál. Uvidíme, co se dá dělat.“ Cheryl počkala, až se za ní Ava vydá, a vedla ji řadou propojených místností do své pracovny, přestavěné ložnice vymalované ledově šedou, která Avě připomínala moře v zimě. „Můžeš se posadit na lenošku nebo jestli chceš na pohovku.“ Odmlčela se a zapálila svíčku.

Ava zde byla podruhé. První setkání s hypnózou nebylo úplně účinné; přinejmenším nedošlo k žádným zásadním průlomům ani úchvatným odhalením, které by Avě pomohly pochopit její zmučenou mysl.

Přesto se vrátila.

Stále neklidná. Stále hledající.

Přinutila se usadit do obrovské lenošky, v níž si mohla zvednout podpěrku pod nohy, což udělala. Když zavřela oči, ucítila příjemné teplo deky, kterou ji Cheryl přikryla. Panebože, je tak unavená a tady se cítí bezpečně. V klidu. Pociťovala úlevu, která se na ostrově nikdy nedostavovala.

„Takže. Chci, abys šla dnes hluboko,“ ozvala se Cheryl tiše, když se usazovala do křesla opodál. „Jen se uvolni a ponoř se hlouběji…“

Ava si téměř ani neuvědomovala zvuk jejího hlasu, natož uklidňující hudbu. Vklouzla pod závoj vzpomínek. Byl to zvláštní pocit, jako by sice nespala, ale nebyla ani docela probuzená, nějak přelétala mezi těmi dvěma stavy. Jako ve snu…

„Zhluboka dýchej…“ Cherylin hlas byl příjemný, ale neústupný.

Ava se dlouze nadechla a ze svalů jako by jí vyprchalo veškeré napětí.

„Teď se ponoř hlouběji…, na své skryté místo…“

Místo klidu. Tak o něm přemýšlela. V duchu se viděla v prosluněné zátoce u vodopádu. Na sobě měla žluté letní šaty, vlasy stažené obyčejnou gumičkou. Bílý písek se blyštěl ve slunečním svitu filtrovaném stromy a na obličeji cítila jemnou spršku. Voda byla čistá, chladná a…

Uvědomila si, že tam je i Noah. Hrál si v písku, buclaté prstíčky se mu zarývaly mezi jednotlivá zrnka, která se leskla v horkých slunečních paprscích, seděl jen pár metrů od ní.

„Zlatíčko,“ promluvila nahlas a on se usmál a odhalil drobné zoubky.

„Mami! Podívej, co jsem našel!“ Zvedl zlatavou a lesklou lasturu, krásnou ve své dokonalosti, ale polámanou, s ostrými okraji.

„Opatrně, miláčku, ať se neřízneš.“

Přešla k němu, její stín dopadl na synův vzhůru obrácený obličejík a ona si všimla vítězoslavného výrazu v jeho očích. „Proto se jí říká žiletková mušle…“

„Je moje!“

„Já vím, ale maminka se podívá. Jen aby zjistila, jestli je v pořádku.“

„Ne! Moje!“ zopakoval, vzdorovitě vysunul bradičku a dál svíral v ruce lasturu.

„Jistěže ano.“ Klekla si vedle něj a natáhla ruku. „Jen si chci ověřit, že tě neřízne.“

Jenže on neposlouchal. Naopak. Začal couvat, pryč od ní, pevně držel lasturu, až mu viděla mezi buclatými prstíky protékat krev.

„Noahu, prosím…“

„Ne!“

Stále víc krve.

Chňapla po něm, ale on se na krátkých nožkách otočil a běžel od Avy pryč směrem k vodě.

„Noahu!“ zaječela zděšeně. „Zastav!“

V tom hrůzném okamžiku pochopila svou chybu. Vydala se za ním jako šílená, bosýma nohama dusala v písku.

„Noahu!“ Vítr jí rval slova od úst, oceán potemněl z tyrkysově modré v břidlicovou šeď a proměnil se z poklidné laguny v tmavé a rozbouřené moře. „Stůj! Ach, prosím! Zlatíčko!“ Zděšeně sledovala, jak dělá krok do vody a kolem něj pleskají vlny se zpěněnými hřebínky.

Zhluboka oddechovala, hnala se za ním, ale přesně ve chvíli, kdy se vrhla dopředu a chtěla ho popadnout, se otočil, oči vytřeštěné strachy, vzápětí mu nožky sklouzly z mělčiny a vmžiku zmizel v hlubinách. „Noahu!“ křičela, celá zoufalá. „Miláčku!“

„A už se probouzíš…,“ dolehl k ní hlas z dálky.

Z hrdla se jí draly vzlyky.

„Zhluboka dýchej. Už otevíráš oči…“

Ava oči prudce otevřela a zjistila, že napůl leží v pohodlné lenošce v Cherylině pracovně. Srdce jí divoce tlouklo, prsty zarývala do kožených područek, hlavu plnou chmurných obrazů, které ji přiměly tiše vykřiknout.

„A už jsi klidná…,“ pokračovala přesvědčivě Cheryl.

Ava pomalu vydechovala, napětí z jejího těla zase vyprchalo, když pocítila úlevu, že její strašlivý sen odplývá. Uvolnila zaťaté prsty a nechala klesnout ramena. „Ach bože,“ zašeptala, vzhlédla k Cheryl a cítila, že se jí oči zalévají slzami. Zatraceně, nechtěla brečet.

„Znovu sis to prožila.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou, popotáhla a poplácala se po tvářích, aby slzy zastavila. „Pořád je to stejné. Jde o to, že jsem to nemohla prožívat znovu. Já jsem to asi neprožila nikdy.“

„Neuvědomuješ si to.“

„K čertu s tím vším!“

„Jsi v pořádku?“

„Vypadám v pořádku?“ zeptala se a pak se téměř rozesmála nad absurditou nastalé situace.

Cheryl se k ní naklonila blíž, zatímco svíčka stále hořela. „To vyplouvá na povrch tvůj strach,“ rozpovídala se. „Jenže mi dělá starosti, jak pronikl na tvé tiché místo. Než se budeš schopná úplně uvolnit, než budeme moci jít hlouběji, bude se ti to vracet.“

„Já vím.“ Byla teprve na druhém sezení a na prvním měla podobnou zkušenost. Přesto byla Ava přesvědčena, že kdyby se jí nějak podařilo dostat za vnitřní zábranu, kterou si vytvořila, vzpomněla by si na mnohem víc věcí. Našla by pravdu.

„Vezmi si.“ Cheryl jí nabídla šálek horkého bylinkového čaje vonícího po zázvoru. „Chceš to zkusit znovu?“

Ava upila nápoje a zavrtěla hlavou. „Jindy.“ Znovu polkla doušek. „Máš nějaké jiné klienty, kteří mají stejný problém?“

Cheryl se usmála, protože dveře pokoje se pootevřely a dovnitř vklouzla vychrtlá mourovaná kočka. „Před pár lety tady byl chlap s obrovským vnitřním blokem, ale překonali jsme to. Myslím, že s tebou to také zvládneme… Dostáváš se přesně na okraj, ale pak pokaždé couvneš.“

„Jak je to možné? Myslela jsem, že v hypnóze…“ V duchu se zachvěla. „Prostě… že se dokážeš ponořit za cokoli strašného.“

„Každý je jiný, Avo. I do nejodhodlanějších klientů se někdy obtížně proniká. Zkusíme to znovu, pokud tedy chceš.“

„Fajn.“ Popíjela čaj, a jakmile se trochu zklidnila, zaplatila Cheryl honorář a smluvila si s ní termín na další týden.

Přestože měla částečně podezření, že slavná hypnóza nefunguje, nemínila to vzdát. Přinejmenším prozatím. Cestou zpátky k přístavu přemýšlela, zda jí vůbec něco pomůže nebo zda bude navždy lapena do pasti tohoto stavu nevědomí, do tohoto ďábelského očistce bez konce.

Její poslední pobyt v nemocnici s ní neudělal nic víc, než že ji uklidnil, a pravidelná terapie s doktorkou McPhersonovou nevykazovala žádný zásadní průlom. Hypnóza byla poslední snahou z její strany, zoufalým pokusem, a ani ta neuspěla, pokud šlo o odhalení potlačovaných vzpomínek nebo zastírané pravdy.

Možná žádné neexistují. Odpovědi, které hledáš, možná nebudou nikdy nalezeny.

Z toho pomyšlení mrazilo a nepříjemný pocit ji pronásledoval úzkými uličkami a dolů po kluzkých schodech olepených mušlemi do přístaviště, kde našla Butche usazeného u kormidla Enfant terrible, jak si listuje stránkami ohmataného paperbacku a kouří cigaretu.

„Neříkala jsem ti, že se stihnu svézt s Wyattem?“ podivila se, když vzhlédl a změřil si ji pohledem nad obrubami slunečních brýlí.

„Jo.“ Odložil knihu a nastartoval.

„Takže…?“

„Jsi lhářka, Avo. Oba to víme.“ Blýskl po ní úsměvem, s nímž omládl o deset let, a mávl na ni, ať si nastoupí. „Skoč na palubu.“

„Nemusel ses pro mě vracet.“

„Nevracel jsem se.“

„Kdo tady vlastně lže?“

Odfrkl si a posunul si kšilt čepice. „Stejně jsem nic nedělal. Ryby neberou.“

„Je to s nimi tak strašné, žes tady radši kroužil a čekal na mě.“

„Beztak nemám nic lepšího na práci.“

Neuvěřila mu ani na chvilku, ale svézt se nechala.

Když se usadila, Butch hodil vyvazovací lana do lodi a postavil se ke kormidlu. Kličkoval s Enfant terrible mezi ostatními zakotvenými rybářskými a výletními loděmi a nevšiml si, jak znaveně klesla na nepromokavé podušky a přesvědčovala se, že vize, kterou v hypnóze měla, nic neznamená, jen svědčí o její bujné fantazii. Zase.

Slyšela, jak motor nabírá obrátky a Butch stále zrychluje. Když oči znovu otevřela, zůstal přístav i Anchorville za nimi a široký šedý pruh vody mezi ostrovem a pevninou se zužoval.

V duchu se ujišťovala, že se přece nevrací do vězení, že je volná, ale když se Enfant terrible mírně naklonila a přídí pročísla vlnu vznikající za rychlým člunem jedoucím proti nim, věděla, že si lže do kapsy.

Objala si žebra nad pasem a cítila, jak se jí tělem rozlévá chlad od chvíle, kdy před sebou zřetelně spatřila Neptunovu bránu. Kdysi bývala jediným místem na světě, kde se cítila v bezpečí a byla bezstarostná. Tvrdě pracovala, aby si ji mohla celou koupit…, tedy skoro celou. Stále ještě zbývalo vyplatit podíl Jewel-Anne. Ta byla jediná, kdo dělal průtahy, jediná příbuzná, která se nenechala zlákat penězi.

„Proč bych to prodávala? Já to tady miluju, Avo,“ prohlásila kdysi a zvedla k ní svůj hezký dívčí obličejík a zdánlivě nevinné oči. Stály v zadní části chodby kousek od výtahu. Jewel-Anne protentokrát neměla u sebe žádnou ze svých panenek. „Je to důležitější než jakákoli finanční částka.“

„Mohla bys bydlet s přáteli, ve městě – v Seattlu nebo San Francisku, dokonce v L. A. – a nebýt uvězněná tady na ostrově.“ Ava již sestřenici nabízela téměř dvojnásobek ceny, kterou měl Jewelin podíl na domě a pozemcích.

Sestřenčina dokonalá pusinka se zkřivila do zahořklého úsměvu a v očích jí blýskal vítězoslavný výraz. „Říkala jsem, že to tady miluju.“ Hodila si vlasy přes rameno, otočila invalidní vozík a čekala, až výtahová kabina sjede dolů. Když výtah cinkl a dveře se šustivě otevřely, vrhla po Avě poslední pohled a ujistila ji: „Nikdy neodejdu. Tohle je můj domov.“

Domov, pomyslela si nyní Ava hořce, když pohlédla na rohový pokoj Jewel-Anne, přímo uprostřed prvního patra, ve věžičce s okny. Zevnitř byl výhled do zahrad, na záliv, pevninu i otevřené moře a věžička byla oblíbeným místem Jewel-Anne, o němž často říkávala: „Odsud vidím, kde se to stalo, víš… To místo, kde se Kelvin utopil…“ Vždycky pak nasadila melancholický úsměv, který se proměnil ve smutný výraz, a pokaždé měla v očích tichou výčitku.

Stačilo, že to nahlas vyslovila jen jednou. „Tys ho zabila, Avo,“ zašeptala a přitom zírala z okna a svírala černovlasou panenku s pletí bílou jako porcelán a jedním okem, které se nikdy úplně neotevíralo. V hlase Jewel-Anne se skrývala tichá, potlačovaná nenávist. „On tě miloval a… a tys ho zabila.“ V té chvíli vzhlédla a maličko ohrnula ret, zatímco prsty kroutila pramínek panenčiných rovných vlasů. „Jsi pokrytec, Avo. Lhářka, vražedkyně a bůhví co ještě. Ty si hraješ na manželku, předstíráš, že jsi milující matka.“

Ava byla tehdy silnější a málem dala ochrnuté sestřenici facku. „A ty jsi potvora, Jewel-Anne. Je mi fuk, jestli jsi upoutaná na kolečkové křeslo – nejsi nic než potvora.“

„Skvělé,“ ucedila sestřenice. „Protože u mě jsi narazila. Já ti nikdy svůj podíl na tomto domě neprodám. Nikdy!“ Přestala kroutit pramínek vlasů na prsty a z jejího malého, zdeformovaného těla přímo čišela nenávist. Zvedla obočí ve vševědoucím výrazu a sykla: „Pravdou totiž je, Avo, že to bych radši umřela.“

7. kapitola

Dern si na pevnině koupil tři čtvrtě litru Jacka Daniela, zlevněné nachos a desetikilový pytel psích granulí. Nutričně ne zrovna vyvážený nákup, a navíc naznačující závazek k tomu psisku, ale co?

O nic nejde, pomyslel si Dern, když stavěl láhev do poloprázdné skříňky v kuchyni. Skutečným důvodem jeho výletu na pevninu také nebyly nákupy. Víc mu vadilo, že toho při krátkém pobytu v Anchorville příliš mnoho nezjistil.

Zašel do samoobsluhy, obchodu s levným alkoholem, do kavárny, bufetu i baru a všude nenápadně stočil řeč na Churchův ostrov a jeho obyvatele, jenže se zdálo, že nikdo neví nic víc než stále se opakující místní klípky, které již dávno znal.

Ano, většiny půdy tam skoupil původní vlastník, námořní kapitán. Ano, celé sídlo má dnes slušnou hodnotu a téměř do posledního kousku ho vlastní výhradně Ava Churchová-Garrisonová. Všichni se shodovali na tom, že je „krásná, a klidně vám to povím, uměla bejt tvrdá obchodnice, pěkná mrcha, když chtěla. Jenže pak jí úplně přeskočilo, když se ztratil její mladej, skončila v blázinci, protože si zkusila podříznout žíly nebo co. Prostě cvok jako všichni ostatní v tý famílii.“ Všichni starousedlíci měli jasno v tom, že se s ní právník z města oženil jednoznačně kvůli penězům. A pokud jde o rodinu Churchových? Hejno magorů, nedá se jim věřit. Ani tý na kolečkovým křesle, Jewel nebo jak se jmenuje. Ta je sice taky divná, jenže aspoň má trochu fištrónu – je jedinou příbuznou, která neprodala svůj podíl na Neptunově bráně své sestřenici, téměř výhradní majitelce. Srandovní, že?

V baru Mořský vlk pro místní štamgasty Dern nadhodil téma psychiatrické kliniky Mořský útes a dostalo se mu několika dlouhých útrpných a vyčítavých pohledů. Zřejmě zde všeobecně převládal názor, že přijít o psychiatrickou kliniku není tak špatné. Všichni tři muži, kteří popíjeli u baru, shodně pociťovali úlevu.

„Mořskej útes?“ promluvil Gil, nejstarší z nich, s dlouhými bílými vlasy a hlasem, který zněl díky rokům kouření pořádně ochraptěle. Když se ho Dern na zrušenou kliniku zeptal, zopakoval nejprve její jméno. Potom dodal: „Když ten magor Lester Reece zdrhnul a zmizel, každej v Anchorville byl strašně rád, že se blázinec zavře.“ Dlouze se napil whisky a zaposlouchal se do country písničky. Pak zakroutil hlavou. „Z toho baráku plnýho magorů nikdá nepošlo nic dobrýho. To vám povidám. Spíš to bylo vězení než špitál.“

Mohutný mlčenlivý muž usazený na barové židli vedle Gila jen souhlasně přikyvoval a zabořil nos do poloprázdné sklenice s pivem.

„Mezi ty místní vyšinutý bych nevlezl, ani kdybych měl smrt na jazyku!“ vložil se do hovoru třetí přítomný, vychrtlý typ s mezerami mezi zuby, ve vybledlé flanelové košili a vytahaných džínech. Posunul sklenku směrem k barmanovi. „Hej, Hale! Dám si ještě.“

Přesně v té chvíli zazvonil telefon a barman se omluvil: „Minutku, Corky.“ Chňapl po sluchátku, přitiskl si ho na ucho a přidržoval ho ramenem, zatímco z pípy točil další budweiser.

„Slyšel jsem, že tam dělala ta vaše místní cvokařka, doktorka McPhee – tak nějak se jmenuje.“ Dern kývl k velkému oknu, jehož celou polovinu zabíral zářivý neon, skrz druhou bylo vidět na záliv a ještě dál, až na ostrov.

„McPhersonová.“ Gil zavrtěl bílou hlavou. „Možná. Nevim.“

Mohutný muž se uchechtl: „Jo, McPhersonová, ha ha, to je fakt. Jezdila tam za ní moje teta pár roků dozadu. Měli tam kliniku pro veřejnost, ještě před vratama toho zatracenýho lochu.“

„Na ostrově?“

„Jo. Ale taky ji zavřeli. Tetička Audrey to na Mořským útesu beztak neměla ráda. Znervózňovalo ji bejt tak blízko cvokhausu. Byla tam třikrát a šlus.“

„A kam teda ta McPhersonová odešla?“

Corky pokrčil rameny. „Má ordinaci někde tady.“

„V Anchorville?“ zeptal se Dern.

„U Třetí ulice. Ale furt pendluje v trajektu na ostrov a zpátky.“ Souhlasně si pro sebe přikyvoval. „Ta ženská, co jí to skoro celý patří, je magor. Zbláznila se, když se jí utopil kluk.“

Dern cítil, jak se mu napjaly šíjové svaly.

„Ztratil se,“ upřesnil Gil. „Nikdy se nenašla žádná mrtvola.“

Corky zavrčel: „Kdyby ten kluk žil, už by se někde vyloup.“ Popadl pivo, které mu Hal poslal po poškrábaném barovém pultu. „Díky. Víte, někteří si myslej, že se Lester Reece po svým útěku z lochu vrátil a stál za zmizením toho kluka.“

„Vězeň z Mořského útesu?“ podivil se Dern a snažil se neprojevovat přílišný zájem, ačkoli ho zajímalo naprosto všechno, co se k ostrovu vztahovalo.

„Jo.“ Corky se dlouze napil ze sklenice.

„Samý dohady,“ nesouhlasil Gil. „Reece už bude taky asi mrtvej.“

„Ale ne,“ namítl Corky. „Lidi tady z vokolí ho viděli.“

„Někdy nedávno?“ chtěl vědět Dern.

„Ani omylem,“ Gil se nesouhlasně ušklíbl. „Nikdo ho neviděl vod jeho útěku.“

Corky se ještě snažil vzdorovat: „Ale starej Remus Calhoun…“

„… lže, jako když tiskne. Rád rozviřuje starý historky.“ Gil byl zjevně přesvědčený, že jsou ty povídačky vymyšlené. „Remus taky tvrdí, že viděl Yettiho, a přísahá, že ve Skotsku zahlídl i lochnesku.“ Znovu se řádně napil, otřel si rty rukávem a dodal: „Jak moc je to asi možný?“

„Takže Reece už nikdo neviděl? Po tom útěku?“ vyzvídal Dern a mlčenlivý tlusťoch jen zavrtěl hlavou, a dokonce i Corky si dal pauzu.

„Nejpravděpodobnějc se utopil, když se snažil dostat pryč z ostrova – však víte, jako ti chlápci, co se snažili utýct z Alcatrazu,“ zamyslel se nahlas Gil. „Jeden z těch Churchovejch tvrdí, že ho prej viděli ten den plavat pryč.“

„Kdo to tvrdí?“ zvedl obočí Dern.

„Sakra…“ Zamyslel se. „Byl to brácha tý ochrnutý holky. Jak se jmenuje? Jim nebo Jack nebo…“

Corky znechuceně zavrčel: „Jacob.“

„Jo, přesně tak,“ kýval Gil. „Ten, co je zblblej do počítačů.“

Mlčenlivý tlusťoch znovu přikývl.

Gil pokračoval: „Starej Lester je takovej náš místní Elvis. Lidi si furt myslej, že ho viděli, přesně jako si to myslej celý roky o královi rokenrolu, ale prd, není tu, vypařil se jako D. B. Cooper.“ Ochraptěle se zasmál a jeho smích plynule přešel v záchvat kašle. Když se zalykal, propadlý obličej mu náhle sytě zbrunátněl.

„Seš v pohodě, Gile?“ zeptal se barman, když se Gil vzpamatoval a dlouze se napil ze své sklenky.

„Jo.“ Gil si odkašlal.

„Možná bys měl přesedlat na mentolky,“ poradil mu Corky.

„A ty bys měl možná držet klapačku.“ Gil po Corkym bleskl zlým pohledem, ale menší muž si toho zřejmě nevšímal nebo mu to bylo jedno, protože právě nořil nos do svého nápoje.

Dern dopil pivo a dál už se na nic neptal, ani na Churchův ostrov, ani na jeho obyvatele. Nicméně ho napadlo, že si promluví s Jacobem, který momentálně z ostrova odjel, protože ve svých téměř třiceti pořád „chodil do školy“. Několik minut jen poslouchal hovor ostatních, konverzace se přirozeně stočila k nadcházející krabí sezóně a vzápětí k nejnovějším zprávám z amerického fotbalu. Vyprázdnil sklenici do dna, na bar položil několik bankovek a zanechal trojici mužů, aby se dál přeli o šancích Seahawks na postup do play off. Podle Gila se tam dostane Seattle, ale mlčící muž jen zavrtěl hlavou a kývl na barmana o další sklenku. Optimista každým coulem, pomyslel si Dern jízlivě.

Když se za ním zavřely dveře, slyšel Corkyho pronikavý hlas pořád meditovat o tom „zasraným kreténovi, co jim dělá trenéra“.

Po návratu domů našel psa stočeného do klubíčka před sporákem. Dern přemýšlel o Avě Churchové a usoudil, že většina klepů o ní obsahuje zrnko pravdy. S těmi hustými tmavými vlasy vypadala úchvatně a pod smutkem jí v očích probleskovala i pronikavá inteligence a víc než jen trocha vzpurnosti. Než jí osud zasadil ránu, bývala zjevně neskutečně akční, soběstačná žena.

Byla pohledná, ba dokonce sexy, bez ohledu na ohavné jizvy, kterých si všiml na zápěstí, což bylo důkazem, že některé drby z města odpovídaly pravdě.

Rozhodl se, že si už další sklenku nenaleje, a vyšel ven zkontrolovat dobytek. Snažil se vypátrat Jacoba, ale zase ho nikde nezahlédl a dveře jeho sklepního bytu byly dobře zamčené.

Wyatt na ni čekal.

Uvelebil se v pracovně, televizi měl zapnutou na zpravodajském kanálu a vzhlédl, když Ava prošla klenutým průchodem do kuchyně. Položil dálkové ovládání na stůl. „Slyšel jsem, žes jela do města.“

Přikývla. „Stejně jako ty.“

„Já vím. Zval jsem tě, pamatuješ? Na oběd.“

„Wyatte…“

„Dalas dostatečně jasně najevo, že se mnou nechceš, protožes nevěřila, že jsem včera večer ulehl do postele.“

Cítila, jak se v ní vzedmula vlna vzteku, ale věděla, že návratem k jejich hádce se nic nevyřeší. Zvedla tedy ruku, ještě než se zase rozjela předchozí vypjatá debata. „Nevracejme se k tomu.“

Zdálo se, že v něm také doutná vztek, ale pak přikývl: „Dobrá. Máš pravdu. Spory nám nepomohou.“ Rysy jeho obličeje se poněkud uvolnily. „O nic nejde. Můžeme jít na oběd jindy. Jen mě překvapilo, když jsem se doslechl, žes vyrazila do města.“

„Byl to tak trochu náhlý rozmar,“ odpověděla v naději, že uklidní situaci. „Jen jsem potřebovala vypadnout. Snažila jsem se spojit s Tanyou, ale nebyla k mání. Cos dělal ty?“

„Pracoval,“ odpověděl. „Zašel jsem do firmy.“

Firmou myslel malou kancelář, pobočku seattleské právnické firmy, v níž pracoval. Oba tedy mluvili vyhýbavě a obcházeli pravdu. Kdy se navzájem tak vzdálili, že teď musejí obcházet skutečné problémy, aby vůbec mohli komunikovat? Určitě také vycítil, jak důvěra mezi nimi vyprchává, protože na ni zíral, jako by představovala složitou skládačku, jejíž dílky nedokáže sestavit.

„Mohlas klidně jet se mnou,“ promluvil tiše. „Říkal jsem ti…“

„Já vím. Prostě… Myslela jsem, že potřebujeme strávit trochu času odděleně, i když ho vlastně máme víc než dost.“ Rozhlédla se po pokoji s příjemným nábytkem a velkými okny. „Ale opravdu jsem odsud musela vypadnout, chápeš, potřebovala jsem zavítat kamkoli mimo tyto čtyři stěny.“

„Asi chápu,“ přikývl. „Ano, chápu. Tady už by ses z toho dočista zbláznila.“

„Někteří si myslí, že k tomu už došlo.“

Uchechtl se, přešel k ní a vášnivě ji objal. „Já vím,“ zašeptal jí do vlasů. „Pracujeme na tom.“ Vždycky býval svalnatý, sportovní typ, a kdykoli ji objímal, pokaždé měla pocit, že ji nikdy nechce pustit. Teď jí vůně jeho vody po holení připomněla, jaké to bylo, když se do něj zamilovala. Z očí jí málem vyhrkly slzy, ale zamrkala a podařilo se jí je zastavit. „Příště se mnou pojeď,“ zašeptal.

„Dobrá,“ přikývla a vší silou se přemáhala, aby se nezhroutila a nepadla mu do náruče. Jenže jak to je? Fakticky mu věříš? I teď, když ti lže?

Odtrhla se od něj a už chtěla ustoupit dozadu, ale on nechal ruku na jejím rameni. „Co se to s námi stalo, Wyatte? Bývali jsme si…“

„Bližší?“

„Chtěla jsem říct, že jsme si spolu užili legrace.“

„Já vím.“ Políbil ji na temeno hlavy. „Brzy si zase užijeme. Slibuju.“

Měl dost rozumu, aby nedodával: Až ti bude líp. Jenže i tak to zůstalo nevyslovené jako neviditelná stěna mezi nimi, kterou člověk nedokáže ani přesně popsat, natož zdolat.

„Beru tě za slovo,“ odpověděla a věděla, že si zase lže do kapsy. On se mezitím natáhl pro sako ledabyle přehozené přes židli kousek od nich.

„Výborně. Poslyš, musím teď do Seattlu – jen na jednu noc, možná na dvě, podle toho, jak bude můj klient ochoten vyjednávat o plnění svých závazků. Pak se hned vrátím. Samozřejmě budu po celou dobu na mobilu.“

Přikývla.

„A poprosil jsem doktorku McPhersonovou, aby se tady znovu zastavila.“

„Už s ní mám domluvenou schůzku na konec týdne.“

„Já vím, ale dnes jsem ji potkal ve městě. Ptala se na tebe, a tak jsme to domluvili.“ Pokrčil rameny. „To nemůže škodit, ne?“

Byla překvapená, že to téma sám nadnesl. „Takže jsi ji náhodou potkal?“

„Ne úplně náhodou. Jakmile jsem se dozvěděl, že budu muset odjet, zavolal jsem jí, sešel se s ní na kávu a navrhl, aby s tebou strávila trochu času.“

„Má dost práce.“

„Tolik práce zase nemá,“ namítl. „Navíc to odsud na pevninu trvá člunem jen chvilku. Ukázalo se, že se jí ten nápad zamlouvá.“ Nasadil vážný výraz. „Chce ti pomoct, Avo, a to se jí může podařit jen za podmínky, že s ní přestaneš bojovat.“

„Já s ní nebojuju.“

Přitiskl jí prst na rty. „Prostě to zkus. Domluveno?“

Když stáhl ruku z jejího ramene, zeptala se ještě: „Ty si myslíš, že jsem cvok, Wyatte?“

„Jen trochu zmatená.“

„Neuhýbej od tématu.“

Vydechl. „Myslím, že potřebuješ pomoc. Pomoc psychiatrů. A můj názor sdílejí všichni lékaři od svatého Brendana. To ty ses chtěla nechat propustit, vrátit se sem, aby… aby ses postavila svým démonům.“ Zlehka se dotkl jejího ramene a dodal: „Jenže sama to nedokážeš, Avo. A nikdo jiný tady nemá kvalifikaci, aby ti pomohl. Ani já, ani Graciela, ani Khloe, dokonce ani Demetria ne, přestože je zdravotní sestra. My prostě nevíme, jak se s tím nejlépe vyrovnat. Jenže paní doktorka McPhersonová to ví.“ Usmíval se poněkud ustaraně, nakrčil přitom čelo. „Musíš nám věřit, Avo. Všichni jsme tady proto, abychom ti pomohli, ale prostě to není v našich silách, pokud sama nebudeš chtít. A chodit k hypnotizérce…, no tedy…“

Nádech jí uvízl v krku. Už už se chtěla bránit.

Než se zmohla na protest, připomněl jí: „Musíš mít na paměti, že Anchorville je malé město. Možná ne tak malé jako Monroe, ale dost malé.“ Pohlédl na hodinky a tiše zaklel. Spěšně ji políbil na čelo. „Musím běžet. Butch už je asi tady.“

„Butch?“

„Johansen,“ upřesnil Wyatt a Avě se sevřelo srdce. „Kelvinův kamarád. Vezl tě na pevninu i zpátky na ostrov, že?“

„Ano.“

Wyatt si oblékal sako a přikyvoval přitom, jako by odpověď znal. „Zavolal jsem mu. Poprosil jsem ho, ať tě vyzvedne a pak na mě počká, až se dostaneš domů.“ Wyatt si ji tázavě měřil. „On se ti o tom nezmínil?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a bodlo ji u srdce. Jak ji mohl Butch zradit?

„No nic, prostě mě teď na pevninu poveze on. Myslel jsem, že motorový člun nechám tady pro případ, že by ho někdo potřeboval.“ Neskrýval se v jeho pohledu záblesk krutosti, troška nadřazenosti? Nebo se jí to jen zdálo? Vytáhl ze skříně kabát a popadl malou tašku, kam se mu vešel pouze počítač, toaletní potřeby a oblek.

A pak odešel, dveře se za ním s tichým bouchnutím zavřely. Vyhlédla z okna a spatřila v přístavišti zakotvenou Enfant terrible.

Co to má sakra všechno znamenat?

Proč se jí Butch o ničem nezmínil?

Wyatta nikdy neměl rád, nikdy se to ani v nejmenším nenamáhal skrývat, a přesto… Zaťala ruce v pěst a zarývala si nehty do dlaní. Přeháníš. Moc přemýšlíš. Přestaň s tím. Wyatt je tvůj manžel. Nezpochybňuj jeho motivy.

Jenže si nemohla pomoct.

Přemítala, jestli mu ještě vůbec kdy bude schopná věřit.

Celá ustaraná brala schody po dvou a běžela do svého pokoje. Jakmile se ocitla uvnitř, hned zkontrolovala, jestli má záhadný klíč, nalezený v kapse svetru, stále zasunutý v džínech, které na sobě měla předchozího dne. Klíč byl ze zašlého kovu, vypadal staře, jako by patřil k nějakému starodávnému zámku na dveřích. Na to, aby byl od kufru nebo novější skříně či příborníku, byl příliš velký. Vyzkoušela ho na svých dveřích, jenže na schodech zaslechla Gracielu, a tak ho strčila do horní zásuvky pracovního stolu pod nějaké papíry a říkala si, že později zjistí, k jakým dveřím se hodí. Neměla sebemenší tušení, jak se jí dostal do kapsy. I toto tajemství se musí vyřešit.

Možná to byla náhoda. Opomenutí.

No jo, jistě. Někdo ti určitě bude strkat klíč do kapsy svetru…, jako kdyby ten dotyčný možná tvůj svetr nosil? Nebo potřeboval klíč rychle schovat? Či ho případně do kapsy hodil nevědomky?

Jenže proč do tvé kapsy? Vážně, Avo. Někdo zkrátka chtěl, abys ho našla, a díky němu alespoň máš co dělat. Musíš vyvinout nějakou činnost.

Nejvyšší čas něco s tím provést.

Přešla k oknu a zahlédla Wyatta, jak míří k přístavišti, mává na Butche, který čekal v lodi a pozdrav opětoval.

„Skvělý,“ zamumlala si pro sebe a vyškrtla další osobu ze seznamu známých, jimž se dá věřit.

Zírala přes okenní tabulku a sledovala, jak se Wyatt usazuje na stejném sedátku, které si vybrala před pár hodinami ona, a Enfant terrible míří do vod zálivu. Osaměla se znepokojivým zjištěním, že nemůže věřit nikomu jakkoli spojenému s ostrovem. A co horšího, nemohla se zbavit pocitu, že Wyatt, muž, kterému by měla věřit především, není tím člověkem, kterého si myslela, že si bere za muže.

Jenže cožpak ona byla stále dívkou, do níž se Wyatt zamiloval?

Ani omylem, pomyslela si, když zahlédla svůj odraz v mokré okenní tabulce. Připomínala spíše ducha. Ta půvabná dívenka v ní zemřela před dávnými lety…

Tak kdo sakra jsi?

S námahou polkla a pocítila narůstající paniku. Někde nějak ztratila sebe sama. Ne že by snad byla rozkošné neviňátko, když se s Wyattem seznámila, ale v následujících letech se rozhodně změnila. Už nebyla tou tvrdohlavou, někdy dokonce nemilosrdnou podnikatelkou. Dobrá, možná je stále tvrdohlavá, ale kdysi sportovala a chovala se odvážně, nepodobala se téhle křehké skořápce ženy, která teď stojí u okna.

Položila dlaně na tabulku, jako by se snažila dotknout osoby, kterou kdysi bývala. Hleděla skrze bledého ducha svého obrazu na rozbouřené moře za ním, sledovala, jak se člun, v němž sedí její manžel, zmenšuje a cítila tichý vztek, který jí pronikal do žil, obrovský hněv na neschopnou osobu, v niž se proměnila.

„Už nikdy víc,“ zašeptala a ruka jí klouzala po skle dolů, až se zaťala v pěst. Už nikdy nebude slaboch ochromený vlastním strachem.

Je načase znovu se zmocnit vlády nad svým životem. Pokud to znamená vystoupit proti všem příbuzným překypujícím takříkajíc „dobrými úmysly“, budiž.

Je načase bojovat. Tvrdě se bránit.

8. kapitola

Následujícího dne se Ava cítila silnější, připravená přijmout svět kolem sebe a poprvé se vynořila na povrch ta část její osobnosti, kterou od propuštění z nemocnice postrádala.

Pokud měla noční můry, ráno si z nich nic nepamatovala, byť se stále nedokázala zbavit neodbytného strachu, ať se snažila sebevíc. Dnes nemíní připustit, aby jí nějaký pitomý sen spoutal, ať už si ho pamatuje nebo ne.

Odhodila přikrývku a vyskočila z postele, ve sprše si nevšímala bolesti tepající v týle, vklouzla do oblíbeného županu a pevně ho převázala páskem.

Stačila si jen vysušit vlasy ručníkem a hned přistoupila k oknu ložnice, roztáhla závěsy a zvedla žaluzie. Sevřel se jí žaludek, nervy se jí napínaly obavami k prasknutí, ale když se dnes podívala oknem starého domu ven, svého syna na molu neviděla. Tentokrát neměla hrůzné přeludy, jak její chlapec cupitá směrem k temné vířící hladině.

„Díkybohu,“ zašeptala, jednou rukou stále pevně svírala šňůru od žaluzií a ramena se jí schýlila náhlou úlevou, která ji celou zaplavila.

Možná se jí přece jen daří lépe.

Dnes ráno se dívala oknem na stoupající mlhu a tetelící se listy kapradin pokrytých rosou. Vlhký kamenný chodníček se rozděloval, jedna jeho část vedla k soukromému bytu ve sklepě, druhá se vinula zahradou a dál k nejbližší pastvině. Právě tento úsek vedl kolem domu se stájemi. Na cestě spatřila Austina Derna, jak shání koně. Šedák, bělouš, hnědák a vraník se nořili z houstnoucí mlhy a pak se v ní zase utápěli, když následovali vysokého muže mimo její zorné pole směrem ke stájím v zadním traktu budovy.

Spěšně vyšla z pokoje a krátkou chodbičkou kolem schodiště běžela k jednomu z nepoužívaných pokojů pro hosty. Dveře se otvíraly trochu ztuha, ale nakonec povolily a jí se naskytl pohled na postel, ve které se od léta nespalo, a noční stolek s knihami pokrytými vrstvičkou prachu. Už dlouho zde visely portréty jejích praprarodičů, jejichž obličeje beze stopy úsměvu si přísně měřily každého, kdo překročil práh.

Uvnitř byl těžký vzduch, cítila v něm prach a osamělost, což se nedalo zamaskovat ani sáčky s potpourri zastrčenými v prázdných zásuvkách psacího stolu. Dokonce i vonné svíčky před starožitným zrcadlem ztratily své aroma.

Přešla k oknu. Visely na něm záclony a pod nimi žaluzie, celé měsíce zatažené. Jediným pohybem zápěstí je otevřela a vyhlédla přes špinavou tabulku ven. Z této pozorovatelny viděla hospodářské budovy za domem a louky s vlhkou trávou vinoucí se podél linie plotu až ke křovinám a změti jedlí a borovic, která se táhla po celém svahu kopce.

Dern pracoval u koní nedaleko stáje.

Ava schovaná za záclonou pozorně sledovala svého zachránce, muže, kterého přijal do práce Wyatt, ale jaksi se jí o tom zapomněl zmínit. Muže se širokými rameny a dlouhým krokem. Austin Dern vypadal, jako by se kolem zvířat pohyboval celý život. S koňmi to zjevně uměl. Představoval stereotyp hollywoodského kovboje v neuvěřitelně obnošených džínách, odřené kožené bundě a vysokých kovbojských botách. Potřeboval by oholit a ostříhat. Právě otevřel vrata a prohnal jimi svěřená zvířata. Jediné, co mu do filmové dokonalosti scházelo, byl stetson a správně drnčivá výslovnost.

Vzhlédl, jako by náhle vycítil příliv jejího zájmu. Ucítila letmé mrazení v zádech. Znovu hluboko v duši vnímala zvláštní pocit, jako by ho znala.

„To si jen namlouváš,“ zašeptala, pak od okna ustoupila a přesvědčovala se, že ho určitě nikdy neviděla, ani v dobách svého mládí…

Vybavovala si, jak příjemně se cítila, když ji táhl z moře na souš, svíral ji silnými pažemi a tiskl k ní své mokré tělo.

Všechno jí připadalo bizarní, jako by se to přihodilo někomu jinému.

Kdyby ho viděla někdy dřív, jistě by si vzpomněla… Ze stínů nepoužívaného pokoje Derna sledovala, jak jde do stáje. V patách mu běžel Rover, místní toulavý ovčácký pes, který se tady objevil před několika lety. Na zlomek vteřiny uvažovala, že by Dernovi třeba mohla věřit, ale pak tu myšlenku rychle zavrhla.

Nikomu. Nesmíš věřit nikomu. A už vůbec ne cizímu člověku, který se tady ukázal teprve nedávno, a navíc ho přijal Wyatt. Nic není takové, jak to vypadá…, nezapomeň.

Nemělo cenu snít o novém honákovi. Nic o něm nevěděla, tedy až na to, že jí zachránil život.

Vadilo jí, že Wyatt toho muže zaměstnal, aniž ji o tom zpravil. Typické!

Zalétla pohledem k molu. Byla si tak jistá, že na mokrých prknech tehdy viděla nejistě balancovat svého syna, nebezpečně blízko hluboké vody, ve vířících cárech mlhy. Při vzpomínce se jí zrychlil tep.

Šlo snad o halucinaci vyvolanou úzkostí? Nebo důsledek užívání těch zatracených prášků, které jí předepsali?

Věděla, že její syn nezmizel na molu – je to tak? Proč trpěla utkvělou morbidní představou a neustále se v duchu vracela k pitomým kluzkým prknům vyčnívajícím do vod zálivu?

Co se to s ní sakra děje?

Jen proto, že policie vysvětlovala Noahovo zmizení pádem do vody, to ještě nemusí být pravda! Jistěže ne.

Znovu pocítila, jak jí v hlavě tepe bolest, rychle tedy žaluzie stáhla a vrátila se do svého pokoje.

Zamířila do koupelny a pokropila si obličej studenou vodou. Když stála u tekoucího kohoutku, zaslechla rychlé bušení na dveře. Někdy měla pocit, že spí na hlavním nádraží.

„Dále!“ Strhla ručník z háčku, otřela si obličej, vešla do ložnice a našla tam Gracielu, která již vstoupila. „Paní Avo?“ Nasadila svůj dokonalý profesionální úsměv. „Virginia chce vědět, jestli si přejete snídani.“

„Dám si něco později.“

Úsměv z Gracieliny tváře zmizel. „Říkala, že prý je hotová káva.“

„Výborně.“ Ava čekala.

Graciela se ani nepohnula.

Nebo nepochopila narážku.

„Za chviličku sejdu dolů. A něco si zakousnu.“ Kdo je tady sakra šéf? Tvrdohlavá služebná se stále nehýbala z místa. Ava hodila ručník na postel. „Ještě něco, Gracielo?“

„Sí…, ano.“ Maličko se zamračila, jako by se jí nechtělo říkat nahlas, co měla na srdci.

„Co je?“

„Myslela jsem, že byste možná ráda věděla, že vám dole zvonil mobil.“

„Můj mobil?“ Ava se rychle rozhlédla po pokoji a hledala telefon. „Neslyšela jsem ho.“

„Je ve vstupní hale u dveří, ve vaší kabelce.“

„V hale?“ Ava bleskla pohledem k židli, kam si kabelku vždycky před spaním odkládala. No jistě, nebyla tam. „Díky. Vezmu si ji,“ kývla na služebnou, které se vracel do tváře úšklebek naznačující, že ví o Avině postupné ztrátě paměti. „Tak jen Virginii vyřiďte, jak to bude se snídaní, ano?“ stačila ji vybídnout, než Graciela rychle vyšla z pokoje a zabouchla za sebou dveře.

Zaplaťpánbůh. Graciela nic špatného neprovedla, a přesto bylo na té malé, drobné služebné cosi, co lezlo Avě na nervy.

Ava si nepamatovala, že by kabelku dole zapomněla. Ne že by o něco šlo, zkrátka jen další náznak, že nemyslí úplně jasně a že krom větších obrovských děr, které nedokáže zacelit, do mezer v její paměti nyní patří i drobné prasklinky ve švech.

Vzhledem ke svému dnešnímu rozpoložení si však byla jistá, že jediný způsob, jak se znovu stát sama sebou, je vysadit předepsané léky. Všechny ty zatracené pilulky ji jen otupují a ona potřebuje mít jasnou hlavu, aby se mohla soustředit a zjistit, co přesně se jejímu synáčkovi přihodilo a proč ji pronásleduje ve zlých snech.

Rychle odhodila župan, oblékla si čisté džíny a sáhla po volném svetru. Zrovna si ho natahovala přes hlavu, když se ozvalo další rychlé bušení na dveře a vzápětí strčila dovnitř hlavu Demetria.

„Hej!“ ohradila se Ava ostře. „Já se tady oblékám.“

„Ach.“ Ošetřovatelka se nezdála být ani v nejmenším vyvedená z míry, byť zašeptala nepřesvědčivé „Pardon“. Nesla malý kelímek a sklenici vody. „Vaše léky.“

„Položte je na noční stolek.“ Ava si vyprostila zpod svetru vlasy a zatřásla hlavou, aby se jí vlny rozlétly. „Vezmu si je později.“

„Víte, ale opravdu je musíte brát podle rozpisu, abyste je užívala pravidelně.“

„Dovolte mi hádat – abych se vyhnula dalším výkyvům nálad?“

Ošetřovatelka maličko našpulila rty. „Přesně tak,“ přikývla.

„A výkyvy nálad jsou špatné, protože…?“

Demetria si ji obezřetně prohlížela. „Předpokládám, že si pamatujete, jak jste onehdy v noci skočila do zálivu? Myslím, že by byl dobrý nápad vyhnout se další situaci, která by vás ohrožovala na životě, ne?“

„Je mi líp.“

„Uplynulo teprve…“

„Dost dlouho!“ vyštěkla Ava a vzápětí se silou vůle ovládla. Jakékoli náznaky lability by byly jen vodou na Demetriin mlýn. „Vím, že jsem v poslední době nebyla zrovna nejvyrovnanějším obyvatelem naší domácnosti. Až tedy zase začnu skákat do vody jako labuť, pak možná vezmu v úvahu, že bych opět začala brát léky. Ale nejprve zjistíme, jak to půjde bez nich.“

„Doktorka McPhersonová nebude mít radost.“

„A já jsem tady snad od toho, abych jí dělala radost?“ opáčila Ava s kamennou tváří. Demetria stále držela ten zatracený kelímek, a tak na něj Ava ukázala prstem. „Nedělejte si s tím hlavu. Sama doktorce zavolám a vysvětlím jí, co je třeba.“

„Nemohla byste to udělat, až užijete své léky?“

Ošetřovatelka Jewel-Anne začínala Avě lézt pěkně na nervy, takže měla co dělat, aby zachovala klidný tón hlasu. „Položte mi to na noční stolek.“

„Proč s váma musí být všechno tak těžké?“ vybuchla náhle Demetria, jako by to v sobě nedokázala držet ani o chvilku déle.

„Přesně totéž mě napadá na vaši adresu.“ Rázně přistoupila k ošetřovatelce, nechtěně jí zavadila o ruku a kelímek se poroučel k zemi.

„Dávejte přece pozor!“ Demetria klesla na kolena a horečně začala pilulky sbírat. „Podívejte, co jste provedla.“

Ava už však sbíhala ze schodů a její kroky tlumil měkký běhoun natažený středem starého dřevěného schodiště. Dnes ráno se nemínila nechat zatáhnout do žádné hádky. Demetria patřila k typům pokryteckých všeználků, jež Ava nemohla ani vystát. Byla ideální pro Jewel-Anne, které se nějak podařilo ošetřovatelku zmanipulovat do té míry, že si Demetria myslela, že je pánem ona.

Dost divný vztah.

Ava netoužila být jeho součástí.

Dole ji uvítaly zvuky Virginiina falešného prozpěvování nad syčící pánví se smaženou slaninou. Obojí se linulo z kuchyně, zatímco do vysokých oken vedle masivních vstupních dveří bičovaly provazce vytrvalého deště.

Graciela měla pravdu: Avina kabelka byla přesně tam, kde říkala – ledabyle pohozená na lavici ve vstupní hale. Určitě ji tam nechala včera…, jenže si na to nevzpomínala. Usoudila, že teď je to jedno, rychle kabelku prohlédla a prohrabovala se v ní, dokud hluboko dole v kapsičce na zip nenašla telefon.

Zatímco jí pronikala do nosu vůně horké kávy a křupkavé slaniny, až jí zakručelo v žaludku, odemkla telefon a rychle prohlédla zprávy. Měla tři nepřijaté hovory, dva od Tanyi a třetí označený pouze jako „skryté číslo“. Od Tanyi měla i jednu zprávu: „Zavolej mi. Rychle.“

„Dobrá, dobrá.“ Stiskla tlačítko Volání odesílateli, a zatímco telefon vyzváněl, znovu stoupala po schodech nahoru.

Její pozornost upoutaly energické kroky. „Paní Avo!“ uslyšela za sebou Virginiin hlas.

Málem zakopla, obrátila se a zadívala se na kuchařku přesně ve chvíli, kdy Tanya telefon zvedla: „Zdar! Říkala jsem si, jestli jsi vůbec dostala mou zprávu! Opravuji – zprávy. Proboha živého, copak si nikdy nekontroluješ mobil?“

„Ahoj, počkej chviličku, ano?“ zašveholila Ava do telefonu a kuchařka se čtyři schody pod ní náhle zastavila a zůstala u paty schodiště jako opařená.

„Aha, promiňte,“ omlouvala se rychle Virginia a mračila se, když si uvědomila, že Ava mluví do telefonu. „Nenapadlo mě, že telefonujete.“ Zatímco Virginia couvala do kuchyně, ukázala do zadní části domu a tiše dodala: „Snídaně je připravená v ranním salonu.“

Ava se už už chtěla hádat, ale než aby se dostala do dalšího sporu, raději prostě odpověděla: „Hned budu dole.“ Nicméně pokračovala ve výstupu po schodech. Jakmile se vzdálila z doslechu, obrátila pozornost zpět k telefonátu. „Promiň, Tanyo, tady se všechno odehrává v jediné vteřině.“

„Jasnajda. Dostala jsem tvůj vzkaz. Promiň, že jsme se minuly. Musela jsem doma obskakovat instalatéra. Mám vyplavený sklep, praskl hajzl…, no hrůza, do detailů se nepouštím.“

„To zní hrozně.“

„Bylo to hrozný, protože v tomhle případě se valily ven doslova sračky…, teda pardon, přímo do mý prádelny… Uff! Je mi mdlo, jen na to pomyslím, ale dorazil Al, můj zachránce z instalatérské firmy, a za pár dní, až to vyschne, se všechno vrátí k normálu. Alespoň to tvrdí. Momentálně musím prát všechny věci z domu v kadeřnictví, kde mám jenom malou pračku se sušičkou. Ale myslím, že může být hůř.“

„Určitě,“ přikývla Ava, když mířila do pokoje, a zavřela za sebou dveře.

„Ach bože, Avo, já jsem takový idiot!“ lamentovala Tanya. „O nic nejde…, jsou to jen špinavé ponožky a prádlo, trocha nepohodlí. Jak si můžu stěžovat zrovna tobě, po všem, co máš za sebou…“ Odmlčela se a po chvíli dodala: „Prosím tě, promiň, hrozně moc se omlouvám.“

Ava uslyšela v telefonu pípnutí, jako by jí volal ještě někdo, ale druhého hovoru si nevšímala. „To je v pohodě.“ Jenže nebylo. Obě to věděly.

Opřela se o dveře pokoje a cítila, jak ji tíha její ztráty stahuje dolů do deprese, ale dnes nesmí podlehnout, rozhodně ne teď, když se konečně cítí trochu aktivně. „Jen jsem doufala, že bychom mohly zajít na… kafe nebo na oběd nebo třeba na drink. To je fuk.“

„Půjdu moc ráda! Kdykoli…, teda, musela bych to vědět dopředu. Chápeš, abych to zapasovala mezi objednané zákaznice a rozvrh hodin dětí a všechno ostatní. To bude fuška. Se školou, fotbalem a – nebudeš tomu věřit – baletem pro Bellu, mi připadá, jako když půl dne strávím v autě. Měla bys vidět moje účty za benzín!“

Vozit děti na kroužky Avě připadalo přímo božsky úchvatné, ale nevyslovila to nahlas. Odpověděla jen: „Ty jsi teď zaneprázdněnější, tak si sama urči, kdy chceš někam jít.“

„Fajn…, počkej…, musím si na počítači otevřít knihu objednávek a můj soukromý diář…, takže co třeba… No panečku, vidím šanci na rande s tebou třeba zítra. Mám hodinu na oběd, ale bylo by to později, kolem druhé, ve čtvrt na tři. Nevadí? Mám stříhat a barvit, ale mohlo by se mi to protáhnout.“

„Beru.“

„Hurá! Tak se pro mě zastav v práci.“

„Kolem druhé. Prima. Přines fotky Belly a Brenta.“

„Už je tady mám. Jo, já vím, já prostě patřím k takovým matkám.“ Rozesmála se a Ava se trošku uvolnila.

„Tak nashle zítra.“ Už už chtěla hovor ukončit, ale Tanyin hlas ji zarazil.

„Počkej! Hej, Avo, celý tenhle rozhovor byl jen o mně. A co ty? Jsi v pohodě?“

Zase ta zatracená otázka.

„Já…, ehm…, slyšela jsem, co se ti onehdy večer stalo,“ dodala spěšně Tanya. „Je všechno v pořádku?“

„Všechno v pořádku, brambory jdou do řádku,“ odpovídala rychle, protože na schodech zaslechla kroky, a šeptem ještě dodala: „Všechno ti vylíčím, až se uvidíme.“

„Slibuješ?“

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Kdosi jí klepal na dveře.

Panebože. Zase?

„Na mou duši,“ zašeptala automaticky a hovor ukončila. Když byly malé, vždycky se zaklínaly „na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí“, když chtěly naznačit, že něco myslí vážně. Měly nepsané pravidlo, že když některá z nich vysloví Na mou duši, znamená to, že všechno, co říká, je pravda pravdoucí. Obrátila se ke dveřím a křikla: „Už jdu!“ Zaklapla telefon a jediným pohybem už dveře otevírala.

Na prahu byla Jewel-Anne, usazená na vozíku, zvedala ruku zaťatou v pěst, jako by chtěla znovu zabušit, a vozíkem blokovala dveře, takže Ava kolem ní nemohla projít.

„Stydne ti snídaně,“ oznámila bezvýrazně. Její panenka, zrzka se zelenýma očima nacpaná ve speciální tašce připnuté k bočnici kolečkového křesla, jako by na Avu upírala pohled zpod hustých řas. Jewel-Anne si vytáhla z jednoho ucha sluchátko iPhonu, který pevně svírala v druhé boubelaté ruce.

„Už jsem Virginii sdělila, že hned přijdu,“ prohlásila Ava maličko nedůtklivě.

„Jen jsem myslela, že bys to měla vědět.“ Jewel-Anne dnes byla upjatá, arogantní jako vždy. „A Trent mi poslal zprávu na mobil. Prý se s tebou snažil spojit, ale tys mu nezavolala.“

„Nikdo nevolal…“ Vzpomněla si na utajené číslo na svém mobilu. „Takže když se mi nemohl dovolat, tak zkusil tebe?“

„Asi jo.“ Pokrčila rameny, jako by jí to bylo jedno.

„Proč?“

„Možná proto, že tys to nebrala, a on věděl, že já to zvednu,“ vysvětlovala Jewel-Anne, jako by byla Ava naprostý idiot. Poslední dobou se s tímto přístupem Ava setkávala nějak často. Vlastně až příliš často. „Má nové telefonní číslo,“ dodala a vychrlila ho ze sebe.

Jakmile Jewel-Anne vyřídila vzkaz, přehodila si přes rameno pramen vlasů, pak stiskla nějaké tlačítko, trochu couvla, zručně vozík na chodbě otočila a odjížděla. „Nemáš zač,“ křikla přes rameno, když míjela dětský pokoj…, tedy zavřené dveře bývalého Noahova pokoje.

Ava zavrtěla hlavou, a když znovu scházela dolů, otevřela si v telefonu kontakty a vytočila uložené číslo na Trenta.

No jistě, dostalo se jí oznámení, že číslo neexistuje.

Už už chtěla vytočit číslo, které jí rychle odříkala Jewel-Anne; schopnost zapamatovat si čísla jí zůstala jako jedna z mála za poslední roky, kdy ji opustily ty ostatní, jenže jakmile se dostala do přízemí, telefon jí zazvonil. „Haló?“ přijala hovor, když na displeji přečetla jen nápis „skryté číslo“.

„Takže nakonec jsi naživu,“ vtipkoval Trent.

„Navzdory svému nesmírnému úsilí – jak si někteří myslí.“

„Ach, ach, ach, opatrně. Možná k nim taky patřím!“ Nicméně se pobaveně zasmál.

„Možná ano.“ S Trentem, dvojčetem Iana, měla asi nejbližší vztah. Trent, „ten normální“, jak sám sebe označoval, byl o centimetr menší než Ian, ale čeho se mu snad nedostávalo na výšce, si vynahradil hezkým vzhledem a příjemným chováním. Na střední škole si říkal Lamač dívčích srdcí a jeho přehnaně vysoké mínění o sobě samém nebylo daleko od pravdy.

Stačilo se zeptat Tanyi.

Nebo několika jejích dalších kamarádek ze střední. „Takže jsem v pořádku,“ vrátila se k tématu a nechala ho, ať si myslí, co chce. Nepochybně už dostal hlášení od své nevlastní sestry i dvojčete a doslechl se o jejím „stavu“, nebo jak to označovali. „Už mi volala Piper,“ zdůraznila Ava.

Zaúpěl: „Nejdražší maceška!“

„Přesně tak.“

„Nech mě hádat. Předstírala, že o tebe má obrovskou starost.“

„Zhruba tak nějak to bylo.“

„Ale já si o tebe starost dělat nemusím?“ zeptal se.

„Co kdybys k tomu přistupoval s otevřenou myslí a předpokládal, že nejsem šílená?“

„Proč to má být vtipné?“

„Ehm, ehm…“

Vzápětí se oba rozchechtali a povídali si po celou dobu, co procházela vstupní halou do zadního traktu domu a na prosklenou verandu, odkud byl dokonalý výhled do všech směrů – na stáje, louky i kopce v okolí Neptunovy brány.

„Hlavně na sebe dávej pozor,“ kladl jí v průběhu hovoru na srdce. Vstoupila do Wyattovy pracovny. Přidržela si telefon u ucha ramenem, vytáhla ze stojánku na stole propisku a naškrábala si Trentovo nové telefonní číslo do dlaně volné ruky. „Pamatuj na to, že bydlíš v hnízdě bláznů, Avo.“

„Legrační. Všichni si myslí, že blázen jsem já.“

„V tom případě tam ideálně zapadáš.“

„To asi ne,“ rozesmála se.

„Tak jim to dokaž.“

Dokážu, pomyslela si, když hovor ukončovala. Ještě si nové číslo připsala do seznamu v telefonu. Nejdřív to bude muset dokázat sama sobě.

9. kapitola

Ava poctivě snědla rychlou snídani v podobě chladnoucích smažených vajíček, vystydlé slaniny a toastu máčeném v másle, to vše zapila kávou. Z košíku na servírovacím stolku ranního salonu si vzala jablko a banán a znovu spěchala nahoru po schodech do svého pokoje.

V hlavě měla jasněji než kdykoli za poslední týdny, prohrabala skříň, našla notebook a usadila se na židli u okna. Musí zjistit, kde byli všichni onoho večera, kdy Noah zmizel. V minulosti o tom často přemýšlela, ale neměla sílu ani dost vnitřního klidu, aby na to přišla.

Jistě, policie něco podobného prováděla, ale šerif Biggs a jeho podřízení se dostatečně nesnažili – to se alespoň domnívala –, protože vycházeli z předpokladu, že Noah vyšel ven a utopil se. Po sepsání předběžných výpovědí všech, kdo se nacházeli v domě, prohledali policisté i dobrovolníci ostrov a potápěči pročesali vody zálivu v okolí soukromého přístaviště sídla Neptunova brána. Nakonec se dospělo k závěru, že její syn v přístavišti uklouzl a utonul a odliv jeho tělíčko odnesl na širé moře.

Až na to, že v době, kdy se zjistilo, že zmizel, byl zrovna příliv.

Ověřila si to.

Jenže ji nikdo neposlouchal a ona se jim fakticky nemohla divit – chovala se jako cvok, byla pološílená strachem, poháněná zoufalou snahou nalézt syna, ovšem zároveň se hroutila z jeho ztráty…

Nebylo divu, že ji nikdo nebral vážně. V nadcházejících dvou letech se nevzdala víry, že se její dítě najde, ale její narušená mysl uchovala jen zlomky informací a nedokázala se na nic soustředit.

Až dosud. Pohlédla na noční stolek a na kelímek s pilulkami, který pro ni připravila Demetria poté, co je sesbírala z podlahy.

Uklidňující léky, které jí měly pomoct.

Antidepresiva na zlepšení nálady.

Odnesla kelímek do koupelny. Znovu vysypala pilulky do mísy, ale tentokrát se ujistila, že všechny dokonale spláchla. Předpokládala, že intenzita této migrény možná pochází z náhlého vysazení všech medikamentů, ale bylo jí to jedno. Nějak si abstinenční příznaky – nebo co to je – protrpí.

Když spokojeně zkontrolovala, že v míse nezůstalo po lécích ani stopy, vrátila se do ložnice, vypila polovinu vody ze sklenky a prázdný kelímek od léků postavila na stolek. Snad ani netoužila nikoho přesvědčit, že si je vzala, ale stejně tu proceduru vykonala. Následně si rychle spletla vlasy do copu, aby jí nepadaly do očí, až bude psát na počítači a pohrouží se do svého projektu.

Vzpomínala na noc, která navždy změnila její život. Vánoční svátky byly v plném proudu a dům navštívila spousta lidí – a k nim se musejí připočítat ještě ti, kteří v Neptunově bráně pracovali. Ava začala sepisovat všechny, kdo zde tehdy přespali, ale neopomněla ani ty, kteří se zastavili jen na chvíli. Psala jména jedno po druhém do obyčejného notesu tužkou, kterou našla v zásuvce stolu, ale nebyla si jistá, zda při aktuálním stavu své paměti někoho nevynechala. I tak seznam přepsala do počítače.

Prsty se jí po klávesnici pohybovaly nejprve neobratně, jednotlivé klávesy jí připadaly neznámé, ale když vytrvala a pečlivě do nich ťukala, dělala chyby a následně je opravovala, postupně nacházela bývalou jistotu. „To je stejné jako jezdit na kole,“ přesvědčovala se a brzy se dostala do správného rytmu, sepisovala sloupce jmen, vztahy mezi nimi, místa, kde každá osoba údajně byla ve chvíli Noahova zmizení. Procházela tehdy seznam s policií znovu a znovu, ale byla ještě příliš zdrcená a neschopna čehokoli krom truchlení.

Prohlížela si tabulku, kterou právě sestavila. Pomůže to nějak?

To se nedá říct, dokud to nezkusí.

Po třech hodinách strávených na židli u pracovního stolu jí za očima tepala obrovská bolest. Zakroutila hlavou, aby si uvolnila krk, a hleděla na přehled s časovými údaji zanesenými do počítače, přičemž vycházela výhradně z vlastních vzpomínek a rozhovorů, které vedla během uplynulých let.

V duchu viděla dům, jak toho večera vypadal…

Vstupní hala byla ozdobená smrkovými girlandami, v nichž pomrkávaly bílé žárovičky, a větve byly propletené zlatou stuhou. Pod schody stál sedmimetrový vánoční stromek ozdobený blikajícími řetězy, ozdobami a červenými stuhami; jeho špička sahala téměř až do prvního patra schodiště.

Z reproduktorů rozmístěných všude po domě se linul plynulý proud vánočních koled, známé melodie však hrály tiše a bylo jim rozumět, jen když ustal šum hovoru, smích a cinkání sklenek.

Panovala zde slavnostní nálada, jediný smutný okamžik nastal v jídelně při večeři, když Ava pohlédla vpravo od sebe k židli, na níž při rodinných oslavách sedával její bratr Kelvin. Ten zde samozřejmě již být nemohl a jeho místo zabral Clay Inman, Wyattův společník a mladší partner jeho právnické firmy. Inmanova rodina žila až někde v Severní Karolíně, pokud si vzpomínala přesně, a neměl kde oslavit svátky. Aniž by cokoli tušil, vybral si Kelvinovo místo. Zdálo se, že si toho nikdo nevšiml, až na Avu a možná i Jewel-Anne, která se Avě v průběhu večeře zadívala do očí.

Kolem deváté hodiny už začal být Noah unavený, a tak ho odnesla nahoru. Chvíli syna chovala v náručí a pak zamířila k postýlce.

„Ne,“ bránil se a ukazoval prstem na velkou postel, kterou mu do pokojíčku nastěhovali právě v tom týdnu.

„Já nevím…“

„Do velké, mami!“

„Tak jo, dobrá,“ podlehla jeho naléhání, což byla obrovská chyba, které ihned litovala. „Ale budeš spinkat.“

Vytáhla mu přikrývku po bradu a počkala v houpacím křesle, až zavře oči. Nejprve spaní jen předstíral. Pak zkusmo otevřel jedno oko.

„Spi,“ zopakovala rozhodně a usadila se pohodlněji.

Po dvaceti minutách to vzdal a začal pravidelně oddechovat. Ava potichu vstala, ale houpací křeslo stejně zavrzalo. Naklonila se nad širokou postel a zašeptala: „Veselé Vánoce, ty můj velký kluku.“ Shrnula mu z čela tmavé kadeře a vtiskla polibek na heboučkou tvář. „Uvidíme se ráno.“

Ještě se v polospánku usmál, ačkoli už měl zavřené oči a tmavé řasy mu spočívaly na tvářích. Pamatovala si, jak se u dveří zastavila a ohlédla se, aby znovu zkontrolovala, že je dobře přikrytý a pod oknem mezi jeho dětskou postýlkou s ohrádkou a velkou opravdovou postelí svítí noční lampička.

Když pomyslela na ten poslední pohled na syna v životě, zabolelo ji srdce. Bolest byla doslova hmatatelná, znovu uchopila tužku a nervózně si s ní pohrávala v prstech. V hlavě se jí přitom odvíjel film vzpomínek.

Tehdy spěchala.

Byla spokojená, že Noah usnul, a při odchodu z dětského pokoje nechala pootevřené dveře. Cestou dolů ze schodů si přidržovala sukni rudých šatů, které si pro tuto příležitost koupila, a chvátala za svými hosty. Vzpomínala, jak se na odpočívadle schodiště zastavila, protože měla pocit, že slyší Noaha volat: „Mami“, jenže když čekala a napínala uši, jeho dětský hlásek k ní přes kakofonii ostatních zvuků z přízemí nedolehl, a tak si řekla, že se patrně spletla.

„Tady jsi!“ zavolal na ni Wyatt a jí se naskytl pohled na manžela stojícího u paty schodiště se sklenkou v ruce. Zubil se na ni: „Máme přece hosty!“

„Já vím, já vím. Jen jsem musela uložit malého.“

Seběhla z posledních schodů, aby se rozloučila s Inmanem a několika dalšími lidmi, kteří se shlukli u dveří a oblékali se do kabátů, šál a rukavic, než je převezou člunem na pevninu.

Hosté přicházeli a odcházeli, ona se všemi společensky konverzovala a zajišťovala přísun nápojů, kontrolovala, zda hoří svíčky, zda se všichni hosté dobře baví a hudba nikdy neutichá; soustředila se, aby měla stále úsměv na rtech. Noaha přes hodinu nikdo nekontroloval. Měla zapnutou dětskou chůvičku, aby ho slyšela z reproduktorů v ložnici i v pracovně a ranním pokoji. Do dětského pokoje instalovali i video, ale kamera byla nastavená na dětskou postýlku a nikdo ji zatím nepřesměroval na novou postel, protože v ní Noah ještě nespal.

Obojí se ukázalo jako zbytečné. Té noci přehlušil vysílačku ruch oslavy a kamera neposkytla žádná vodítka. Nebyla v ní videokazeta, a i kdyby byla, dosti pravděpodobně by na ní díky špatnému úhlu záběru nic neviděli.

Pocit viny, který v ní od té noci narůstal, zůstával jejím stálým společníkem.

Kolikrát si přála, aby se do synova pokoje vrátila!

Jak často si v duchu spílala a kolik úzkosti cítila při pomyšlení, že se nevěnovala svému synkovi, když ji volal, když ji potřeboval nejvíc? To jediné hloupé rozhodnutí patrně sehrálo rozhodující roli…

Na chviličku zavřela oči a cítila, jak se jí svírá hrdlo a v očích se jí hromadí slzy, které měla vždycky na krajíčku. Ne! Pláčem nic nespraví. Ani nářky určenými nebesům.

To věděla.

Obojím už prošla a drtilo ji, že ignorovala své srdce a hnala se zpátky za Wyattem a společností…

„Bože, pomoz mi.“ Zatínala ruce v pěst vedle klávesnice a sklopila hlavu.

Soustřeď se.

Nedovol, aby nad tebou bolest hlavy zvítězila.

Přesto migréna neustupovala, bolest jí drásala duši a připomínala, že Noahovo zmizení byla její chyba. Její chyba, zatraceně!

A teď ho musíš najít.

Nikdo jiný to za tebe neudělá.

Namáhavě polkla, oči ji pálily, zaťala zuby a znovu se přiměla obrátit své myšlenky k té poslední noci.

Večírek skončil brzy, těsně po jedenácté, ale většina těch, kdo zůstali v domě, se i tehdy stále ještě zdržovala dole. Wyatt kupříkladu ve své pracovně, kde si dával sklenku vynikající skotské se strýcem Crispinem, otcem Aviných četných bratranců a sestřenic.

Trent a Ian hráli kulečník v herně umístěné půl patra pod obytným podlažím a jejich sestra Zinnia vyšla francouzským oknem do zahrady, kde telefonovala z mobilu. Pootevřeným oknem všichni cítili mrazivý průvan a slyšeli, jak se Zinnia vybavuje se svým posledním přítelem, hochem, který odmítl strávit svátky na „nějakým zkurveným skalisku v moři, kde lišky dávají dobrou noc“. Nakonec si odfrčel do Itálie, což Zinnii pořádně zvedlo mandle. Povzbuzená několika irskými kávami a výbušnou povahou, kterou se nikdy nenaučila ovládat, dala svému příteli Silviovi skutečně co proto – podle verze obou bratrů.

Tetička Piper si mezitím v salonu energickým kopnutím sundala lodičky na vysokých podpatcích a četla si, zatímco její syn Jacob vyšel ven a kouřil před hlavním vchodem. Ava si vzpomněla, jak ho zahlédla z okna. Jeho silueta se utápěla ve stínu, ale žhavý konec cigarety v temnotě rudě zářil.

Jewel-Anne už odešla nahoru, aby se uložila ke spánku; byla jediným členem rodiny, který připustil, že pobýval v prvním patře, ačkoli odpřisáhla, že se nevyskytovala v blízkosti Noahova pokoje. Podle jejího pozdějšího prohlášení byly dveře dětského pokoje zavřené.

Ava si vzpomínala, že je nechala pootevřené, a samy o sobě byly dost těžké a vyvážené tak, aby je nezabouchl průvan. Někdo je tedy musel zavřít schválně.

„Kdo?“ šeptala a škrábala otázku do zápisníku a znovu a znovu ji obtahovala do kroužku. Vedle si připsala otázku PROČ?

Podle šerifa Biggse a jeho detektivů existovala možnost, že Noah vstal sám a prošel dlouhou chodbou k zadnímu schodišti, tudíž se vyhnul zrakům kohokoli z přízemí. Klidně prý mohl po prudkém zadním schodišti vylézt do druhého patra, nebo možná dokonce i na půdu, ačkoli prohledání horních podlaží nepřineslo žádné výsledky. Pak tedy policie dospěla k závěru, že chlapec mohl sejít do kuchyně a zadními dveřmi ven ve chvíli, kdy všichni zaměstnanci byli někde jinde nebo si ho zkrátka nevšimli. Mohl se dostal až dolů do sklepa, ale podobně jako v případě půdy prohledání podzemních prostor neposkytlo sebemenší vodítko, kde se chlapec nachází.

Pochopitelně existovala možnost, že byl Noah unesen, jenže ve dnech následujících po jeho zmizení rodina nedostala žádnou žádost o výkupné a šerif Biggs se vrátil ke své původní teorii, že chlapec zkrátka vyšel sám ven a ztratil se.

Tužka se Avě zlomila v prstech. „Ani náhodou.“ Prostě tomu nevěřila, ačkoli Biggs měl své důvody. Výmluvy, říkala si.

Představu, že Noaha při jeho útěku nikdo nespatřil, Ava vždycky považovala za ubohou, jenže pravdou zůstávalo, že zadní dveře na verandu někdo během večera nechal otevřené. Ochranná síťka ve větru bouchala, což byl zvuk, kterého si během rušného večera nikdo nevšiml. Virginia se o něm zmínila až později. „Rozhodně jsem něco slyšela,“ připustila. „Jenže jsem si myslela, že je to někde dál, třeba ve stodole nebo okno ve stájích. Tady vždycky něco praská nebo řinčí.“

Virginia toho večera strávila většinu času v kuchyni. Khloe a její manžel Simon Prescott také přiložili ruku k dílu, Khloe v kuchyni a Simon se ve stájích střídal s oběma pomocníky, s Nedem Fenderem a Butchem Johansenem, a převážel hosty člunem na pevninu nebo z pevniny na ostrov.

Graciela pomáhala s přípravou a servírováním jednohubek a nápojů, sbírala použité nádobí a uklízela společenskou místnost. Vyhazovala ubrousky, odnášela talíře, zapomenuté příbory a prázdné skleničky.

Demetria strávila část večera s Jewel-Anne, které pomáhala s ukládáním ke spánku, a pak zůstala sama. Ava si vzpomínala, že Demetrii viděla mluvit s Ianem, popíjet víno s Wyattem, dokonce i hovořit s Tanyou, když ji Jewel-Anne nepotřebovala.

Všichni, kdo vypomáhali v domácnosti, měli alibi, přestože časová určení se často jen zhruba odhadovala podle toho, jak lidé přicházeli a odcházeli, odjížděli na ostrov a z ostrova, vcházeli do domu a odcházeli z něho…

Ale nikdo v danou chvíli nevyšel po schodech.

Pár hostů přiznalo, že opustilo přízemí, a hrstka těch, kdo přiznali, že vystoupali po schodišti u vánočního stromu do patra nebo vyjeli výtahem, tvrdila, že hledali druhou toaletu. Každý ovšem odpřisáhl, že poté, co Ava syna uložila, už v patře nebyl, a ostatní jejich výpovědi potvrdili.

Tak kdo?

Odevzdaně vyhodila zbytky zlomené tužky do koše u postele.

Seznam hostů nebyl ve skutečnosti tak dlouhý. Inman, samozřejmě, a Tanya, která se rozhodla, že na večírek přitáhne i Russe, přestože v té době už žili v odluce.

„Pokoušíme se to všechno nějak slepit,“ prohlásila namísto vysvětlení. „Kvůli dětem.“

Jenže to byl marný pokus. Za necelé dva měsíce podala Tanya žádost o rozvod a Russell odjel z Anchorville natrvalo.

Přišlo pár dalších – přátelé jejích rodičů, lidé, kteří zapustili kořeny v půdě Churchova ostrova stejně jako ona. Většina těchto místních odešla brzy, ještě než Ava odnesla Noaha do postele. Syn jí seděl znaveně na klíně a celou dobu opakoval: „Ne unavený, mami. Ne unavený.“

Ach, jak bolestně teď toužila slyšet jeho dětský hlásek. Dokonce i protest byl lepší než tato nicota, nejistota. Zavřela oči. Opřela se v pracovním křesle a snažila se v tom nějak vyznat. Noc, kdy Noah zmizel, si vybavovala snad tisíckrát a nikdy nepřišla s žádnou odpovědí ani s vodítkem naznačujícím, co se tehdy skutečně stalo. A teď… teď měla svou přehlednou tabulku s časy, která však nepředstavovala bůhvíjaký argument a patrně nebyla rozsáhlejší než to, co dala před dvěma lety dohromady policie.

Jak se jmenoval hlavní detektiv, který s ní sepisoval výpověď? Simms nebo Simons nebo… Snyder, to je ono! Wes Snyder. Čtyřicátník s kulatým obličejem a hlavou jako biliárová koule – dokonce si ji i celou holil. Snyder byl dostatečně laskavý, bral její výpověď vážně a zaujatě se jí věnoval, byl mnohem chytřejší než Joe Biggs, a přesto veškerá jeho snaha vyšla naprázdno, přesně jako u všech ostatních. Nevyrukoval s žádnou skutečnou teorií, pokud šlo o to, co se Noahovi stalo. Mluvilo se o únosu, ale i ten se vyloučil a FBI se do vyšetřování nikdy nezapojila. Nakonec to vzdal i Snyder – jako všichni ostatní.

Krom tebe, Avo. Tuhle záležitost nemůžeš pustit.

Znovu otevřela oči, prudce vytáhla z hrníčku na stole propisku a připsala na list papíru Snyderovo jméno pod již dříve naškrábané Joe Biggs.

Na mobilu vytočila oddělení šerifa a vyžádala si detektiva Snydera, ale dozvěděla se jen, že většinu dne pobývá mimo kancelář. Nechala mu vzkaz na záznamníku a pak telefon hlasitě zaklapla. Připadalo jí, jako když cosi záměrně maří každý její krok. Všechno se proti ní spiklo.

V hlavě jí dunělo, svaly měla napjaté jako struny a v břiše jí hlasitě kručelo. Hodila do sebe pár extra silných paralenů na bolest, zapila je sklenkou vody a pak si ulamovala kousky banánu, který si přinesla do pokoje, a zamyšleně je žvýkala.

Napjaté nervy se jí trochu uvolnily, ale věděla, že se musí dostat ven z domu a všechno si promyslet. Vypnula tedy počítač a uklidila ho hluboko do skříně v kufříku, do něhož ještě přihodila své poznámky.

Z velkého domu náhle dostávala klaustrofobii. Hodila na sebe starou námořnickou mikinu a vyrazila z pokoje. U schodiště se prudce zastavila.

Přelétla pohledem zábradlí nad vstupní dvoranou, po celé délce chodby v patře až ke schodům, a zastavila se u dveří do Noahova pokoje. Od svého propuštění z nemocnice našla jen jedinkrát sílu otevřít dveře a nahlédnout dovnitř. Na prahu ji však přemohla vlna smutku a ona nedokázala vejít dál. Od té doby zůstávaly dveře do dětského pokoje zavřené a místnost netknutá, v původním stavu. Jediný, kdo její klid narušoval, byla uklízečka, která chodila jednou týdně utřít prach.

Dnes se cítila připravená.

Než si to stačila rozmyslet, přistoupila k synovu pokoji, stiskla kliku, prudce dveře otevřela a vešla dál.

Srdce jí bušilo.

Najednou měla lepkavé a studené dlaně.

Do místnosti pronikalo světlo pouze oknem, kde byly nyní do poloviny stažené žaluzie. Šedavé denní světlo jako by úplně zbavovalo barvy deku s námořnickými motivy na posteli a kdysi pestrobarevné povlečení vypadalo zašedle. Stáhlo se jí hrdlo.

Z toho obrovského smutku se jí dělalo zle.

Měla dojem, že kdesi hluboko pod pachem leštěnky na nábytek a prachu cítí slabý závan dětského olejíčku…, jenže to si s ní zase zřejmě pohrávala jen její bujná fantazie.

S námahou polkla, rozsvítila námořnickou lampičku a všimla si kolotoče zavěšeného nad postýlkou s ohrádkou. Usměvavá mořská zvířátka nehybně visela na nitkách. Se srdcem v krku kolotoč rozhýbala a krab, mořský koník i hvězdice se začali pomaličku s cinkáním točit a do toho zaznělo pár tónů známé ukolébavky.

Vzpomínala na své miminko, jak leželo na zádech a očima bystře sledovalo pomalu se pohybující mořská zvířátka. Když už Noah začínal stát, přidržoval se ohrádky v postýlce a snažil se je chytit.

„Avo?“ vytrhl ji ze zasnění Wyattův hlas.

Vyskočila málem až do stropu, vrazila do otáčejícího se kolotoče a rozkymácela ho, až se rybky divoce točily v groteskním tanci. Prudce se obrátila a spatřila manžela stojícího na prahu, ozářeného světlem z chodby zezadu, takže vypadal jako přízrak. „Vyděsils mě.“

„To jsem nechtěl.“ Wyatt nasadil nucený úsměv, který mu však nepronikl do pohledu. Přes ruku měl přehozený kabát a v druhé držel svou malou tašku. „Jen mi vrtalo hlavou, co tady děláš.“

„Vzpomínám,“ odpověděla a přejela prsty po ohrádce postýlky, kde byly v měkkém dřevu vidět otisky Noahových dětských zoubků.

„Je to dobrý nápad?“

„Bůh ví.“

„Já…, ehm, mám ještě práci, ale doufal jsem, že… bychom se mohli dnes později večer spolu sejít. Dát si večeři v pracovně nebo se podívat na film.“

„Domácí rande?“ zeptala se a on přikývl. Poprvé se zdálo, že se usmívá upřímně.

„Tak jsme tomu říkávali.“

„Vzpomínám si.“

„Skvělé.“ Znovu kývl hlavou a ona ucítila příval úlevy, křehký záblesk naděje, že to, co měli kdysi společného, ještě není zcela zničeno. „Avo?“ oslovil ji tiše.

„Ano?“

„On je pryč.“ Odkašlal si. „Noah. Nevrátí se a… myslím, že by bylo lepší, kdybys to přijala.“

Zavrtěla hlavou a narovnala ramena. „Nepřijmu. Nikdy.“

„Pak se nikdy neuzdravíš.“

„Já prostě chci zjistit pravdu, Wyatte.“

„Za každou cenu?“

Zase cítila mrazivý strach, narůstal v ní, ale zarputile ho potlačovala. „Za každou cenu.“

Na chvilku se jí zadíval do očí a sešpulil rty. Pak vztekle bouchl do kliky. „Dělej, co uznáš za vhodné, Avo. Beztak to už děláš, zatraceně!“ Bez jediného dalšího slova odešel a ona poslouchala, jak se jeho kroky vzdalují.

„Taky že jo,“ zapřisáhla se prázdnému pokoji a zhasla pomalým pohybem lampičku u opuštěné postele.

Zdálo se, že s „domácím randem“ je konec.

10. kapitola

Ava byla naštvaná na celý svět, a obzvláště na Wyatta. Vyřítila se ven, kde od moře ihned slaně zavanula zima. Stále měla hádky plnou hlavu. Procházela kolem krajkoví kapradin a širokých listů funkií vytvářejících ve stínu trsy, pokračovala po zarostlé cestičce vinoucí se skrz zahradu.

Potřebovala zkrátka něco udělat, naprosto cokoli, aby vrátila svůj život zpět do původních kolejí a zbavila se pocitu marnosti. Vydala se na procházku do městečka, všimla si koní pasoucích se nedaleko plotu a vymýšlela lepší plán.

Jako malá zbožňovala jízdu na své milované kobylce, nejraději jela tryskem přes louky s orosenou trávou a do tmavých lesů kolem rodinného sídla. Trávila dlouhé hodiny na starých cestičkách vyšlapaných zvěří a ovcemi v lese a podél pobřeží. Zkoumala každý centimetr ostrova, dokonce poznávala i místa, která její rodiče prohlásili za „zakázaná“. Přes matčino varování jezdívala po své oblíbené trase kolem obvodových zdí starého ústavu pro choromyslné, které připomínaly zdi vězení, a pokračovala nahoru podél mořských útesů tyčících se desítky metrů nad vzdouvající se vlny, které se tříštily o skalnaté pobřeží. Stály tam staré sruby, byl tam vodopád, kamenolom a další poměrně nebezpečná místa.

Ava si tehdy vytyčila za cíl, že je všechna objede.

Nyní prošla vstupní branou a pokračovala po vyježděných kolejích přístupové cesty k plotu, kde se popásali koně. Hvízdla a upoutala pozornost Jaspera, hnědáka s bílou lysinou. Valach zvedl hlavu, zastříhal tmavýma ušima a zaržál.

„Tak pojď,“ přemlouvala ho Ava a přemítala, proč jsou všichni muži v jejím životě tak tvrdohlaví. „Bude to zábava. Slibuju.“ Hnědák k ní kráčel pomalu, jako by mu každý krok působil bolest.

„Bylo načase,“ zašeptala a natáhla ruku přes plot, aby hnědáka pohladila po čele. Jasper odfrkl, cítila jeho teplý dech, který se v chladném odpoledním vzduchu srážel v páru. „Taky jsi mi chyběl. Tak pojď, vyjedem si.“

Jasper projednou nekladl žádný odpor a následoval Avu do stáje. Za několik minut už mu dávala na hřbet vybledlou deku a sedlo, utáhla podpěnku a přehodila mu přes hlavu uzdu.

Za pár minut se vyšvihla do sedla a vedla ho ven. Ohlédla se směrem k domu a zahlédla na zahradě Simona, ale když zvedl hlavu, aby se podíval jejím směrem, rychle koně pobídla, aby se dostali dál od plotu. Čím méně lidí ji zahlédne, tím méně bude muset vysvětlovat, a ona měla už plné zuby neustálého vysvětlování každého svého kroku. Navíc toho o Simonovi moc nevěděla, jen to, že mají s Khloe bouřlivé, byť vášnivé manželství a že kdysi pracoval u spojů v armádě.

Když projela poslední bránou, nasměrovala hnědáka na otevřené louky a sklonila se k jeho štíhlému krku. „Uvidíme, co ze sebe ještě vykřešeš, starý brachu,“ povzbuzovala Jaspera k rychlejšímu cvalu.

Ihned prodloužil krok, hladce se nadnášel, zarýval kopyta do vlhké trávy a uháněl kolem houštin a smrkovými porosty se stromy vysokými tak, že se jejich špičky ztrácely v nízké mlze.

Kůň běžel stále rychleji, Ava okolní krajinu vnímala úplně rozmazaně, vlasy jí divoce vlály a cuchaly se.

Ucítila, jak se jí z hrdla dere bublavý smích. Kdy se naposledy cítila tak svobodná? Tak nadšená? Panebože, připadalo jí to jako celá věčnost. U bystřiny, která vytvářela klikatou průrvu přes louku, Jasper nijak nezpomalil, jen skočil ze snižujícího se břehu, až se za ním rozstříklo bláto s vodou.

Na jihu byla vidět opuštěná psychiatrická klinika, pevnost z kamene a betonu postavená na strmé skále nad oceánem. Zpuchřelé železné zábradlí bylo místy vyvrácené a šedé zdi zbarvily načervenalé proužky rzi jako pramínky slz. Rozbitá okna někdo zatloukl prkny a stožár na vlajku se tyčil vysoko k nebi jako osamělý strážce a jeho rezivějící řetěz řinčel ve větru.

Po chodníčku kolem zdi přelétl nějaký stín a ona si na zlomek vteřiny myslela, že kohosi na vršku silné kamenné hradby zahlédla, ale obrys v tmavnoucím soumraku vmžiku zmizel. Zachvěla se. Mořský útes nyní působil strašidelně, jako místo, o němž se jí nyní nechtělo přemýšlet, ne ve chvíli, kdy poprvé za dlouhá léta zrovna prožívala výbuch svobody a štěstí.

„Nenechám si to ničím zkazit,“ zašeptala a sílící vítr a Jasperův cval jí rvaly slova od úst. Přitáhla otěže a přinutila koně zpomalit, protože začalo hustě pršet. Vklouzli do jehličnatého porostu a procházeli mezi mokrými větvemi, vůně promáčené půdy se zde mísila se slaným vzduchem.

Viděla obláčky sražené páry u Jasperových nozder a po zádech jí náhle přeběhl mráz z osamělosti okolí. Ostrov byl osamělým místem odříznutým od pevniny, ale izolace jí nikdy nevadila. V minulosti z ní čerpala sílu a klid. Samozřejmě, to bylo před těmi tragédiemi…

Pěšina se vinula stále vzhůru, kde stromy ustupovaly, a rozprostíral se zde jen holý mys s úchvatným výhledem na úžinu. Z tohoto místa bylo vidět další ostrovy, tmavé vrcholky vyčnívající ze stále se pohybujících vod této zátočiny Pacifiku.

Naposledy zde byla ráno po Noahově zmizení. Prohledala každou budovu, každý kout v domě a nakonec projížděla na koni lesy, dojela až sem a dívala se na moře, bála se, že spatří jeho tělíčko v neklidných vodách. Dokonce se pokusila slézt po rozpadlých schodech, prudce sestupujících cik cak na plážičku s molem, které se desítky let nepoužívalo. Zaťala zuby. V noci, kdy Noah zmizel, byla tak nesmírně vyděšená, vybičovaná svou potřebou najít ho, že se skutečně v noci pokusila po klikatých žebřících slézt.

Odolávala silným poryvům větru, pod ní se rozstřikovaly vlny příboje. V jedné ruce pevně svírala baterku, druhou se křečovitě držela rozviklaného, kymácejícího se zábradlí.

Sestupovala pomalu a opatrně, hlavou se jí míhaly litanie modliteb.

Panebože, pomoz, ať ho najdu.

Prosím, ať je v pořádku…, prosím, prosím, prosím…

„Noahu!“ křičela a vítr ji přehlušoval spolu se hřměním moře. „Noahu!“ Pak tiše: „Ach, chlapečku, prosím…, pojď k mamince…, prosím.“

Vítr jí strhl kapuci, rozevláté vlasy jí bičovaly obličej.

Krok za krokem scházela po zpuchřelém žebříku. Jeden krok. Druhý…

Na plošině se zhluboka nadechla, obrátila se k dalšímu žebříku a pokračovala dolů po několika příčkách. Staré schůdky po celou dobu úpěly pod její váhou.

Jenže ona musela stále níž.

Určitě ho najde.

Kde je její dítě? Kde?

„Noahu!!!“

Srdce jí strachy divoce bušilo, sestoupila na třetí žebřík, otočila se o sto osmdesát stupňů a vydala se dolů.

Prásk!

Ztrouchnivělé dřevo povolilo.

Ten zatracený schod se prolomil.

Ava zaječela a padala dopředu. Noha se jí zachytila v díře zející ve schodu a zvrtla si kotník.

Zběsile sáhla po zábradlí.

Baterka jí vylétla z ruky a obloukem se dostala na plážičku pod ní, její světelný paprsek se divoce točil a pak se odkutálela do tmy.

„Pomóc!“ ječela, visela hlavou dolů za jednu nohu, rukou chňapala po rozviklaném zábradlí a málem se mohla dotknout další plošiny. „Pomóc!“

Opřel se do ní další poryv větru a celé schůdky se zachvěly, sténaly na skalnatém srázu strmého útesu.

Vší silou se vyškrábala pomocí rukou tak, aby se dostala do vzpřímené polohy, vyprostila si nohu z díry ve schodu a odhodlaná sejít až dolů a nalézt svého synka pokračovala v sestupu potmě, opatrně klouzala rukama po zábradlí, hmatem si nacházela cestu, sestupovala nejistě, ale neúnavně.

Kotník ji trýznivě bolel, ale to nebylo nic ve srovnání s bolestí zoufalství, kterou prožívala, když se konečně dostala na pláž, kde po jejím synovi samozřejmě nebylo ani stopy.

Vůbec nic.

Zbytek oné noci strávila na pláži, schoulená v chladném větru, tiše plakala, vlny pravidelně narážely na pobřeží a bohové všeho, co bylo na světě zlé, se jí smáli.

Následujícího rána, jakmile se bouře uklidnila a pobřežní stráž ji našla, zachytila poprvé útržky vět, které ji od té doby pronásledovaly.

„Přišla o rozum, chudinka…“

„… div, jestli se ještě někdy dá dohromady…“

„… představ… strašná ztráta…, je silná, ale kdo může přežít tohle…?“

Všechno bylo míněno v dobrém. V každé větě zněla víc než špetka zájmu. V každé se skrývaly obrovské obavy.

V té době jim nevěnovala pozornost. Tehdy totiž Ava stále zarputile věřila, že se Noah najde někde na ostrově. V bezpečí. Vyděšený, ale živý.

V nadcházejících hodinách, dnech, týdnech a měsících její naděje hasla, avšak teď znovu vzplála. Ava si nebyla jistá, zda svého syna ještě někdy uvidí – nyní stála na vrcholu schůdků připevněných ke strmému útesu, které však byly od těch dob dobře zahrazeny. Stále sice přiléhaly k prudkému skalnatému pobřeží ostrova, byly ošlehané větrem a deštěm doběla a nyní se nacházely v ještě horším stavu než před dvěma lety. Dokonalé oplocení doplněné varovnými nápisy mělo odradit každého, kdo by snad měl v úmyslu šplhat dolů.

Prudký vítr jí házel prameny vlasů do obličeje a z nízkých mraků zakrývajících obzor se neúnavně lil déšť. Přimhouřila oči a zadívala se k západu, kde se úžina rozšiřovala do Pacifiku. Pár malých ostrůvků bylo vidět jen tak tak, vyčnívaly nad hladinu jako přízračné obrysy zad obrovité podvodní příšery, která jako by stoupala a klesala se silou příboje.

Její pohled se téměř samovolně přesunul k ústí zátoky, až se spontánně zachvěla.

Srdce se jí sevřelo při vzpomínce na bratra a na noc, která ho připravila o život.

Seskočila z koně, povolila otěže a dovolila Jasperovi, aby se popásal, uzda mu při pohybu cinkala. Nevěděla, proč měla nutkání jet právě sem, aby zde čelila dávné bolesti, na niž by raději zapomněla, a tím definitivně zadusila své prchavé nadšení, nicméně to udělala.

Zamířila k okraji útesu a hleděla na ústí zálivu. Sevřelo se jí hrdlo. V hlubinách pod přívaly mořských vod se ukrývaly zrádné útesy, jimž místní přezdívali prostě Hydra. Pouhým okem nebyly při klidné hladině viditelné, ale v úzkém ústí zátoky byl silný proud, pod nímž se nacházely a představovaly smrtelné nebezpečí pro kapitány, kteří nebyli obeznámení s těsným průjezdem.

Ava o nebezpečích vjezdu do zálivu věděla až příliš dobře. Na rukou jí naskočila husí kůže, když zírala na dlouhou úžinu, na místo, kde byly pod vodou ukryté ostré kameny spolu s částí vlnolamu vytvářejícího dráhu pro lodi do přístaviště.

Najednou měla pocit, že mrzne, objala si trup pažemi a v duchu viděla ten den před téměř pěti lety, kdy se všechno seběhlo, den ne nepodobný tomuto šedivému odpoledni – až na to, že se tehdy rozpoutala se vší ničivou silou velká bouře a v ní se plavil Kelvin se svým nejcennějším majetkem. Jel v nové, štíhlé plachetnici na první vyjížďku.

11. kapitola

V den vyjížďky obloha výhružně potemněla nadcházející bouří, kupily se na ní temné mraky, moře se divoce vzdouvalo. Všichni čtyři seděli v nové plachetnici: Kelvin, Jewel-Anne, Wyatt a Ava.

„Odvez nás už domů!“ vřískala Jewel-Anne, oči vytřeštěné strachem, obličej ve vířícím dešti pobledlý. Křečovitě se držela zábradlí.

„Snažím se. Zabedni pořádně ty zatracený dvířka a zalez do kajuty!“ řval na ni Kelvin.

„Abych tam pak uvízla? Ani náhodou!“

„Jewel, prosím,“ vyštěkl na ni.

„Prostě si pospěš domů!“ Přilepila se k zábradlí a držela se ho jako klíště.

„Vlez dovnitř!“ křičela Ava, zatímco vítr sílil a loď se divoce nakláněla.

„Do prdele!“ Kelvin pevně držel kormidlo a Wyatt hodil do vln z přídě plovoucí kotvu v naději, že loď vyrovná, ale vlny do nové plachetnice Bloody Mary tvrdě narážely a divoce s ní v moři mávaly.

„Otoč ji. Příď proti vlnám!“ hulákal Wyatt a vzápětí zaklel, protože do zádě narazila obrovitá vlna a celá loď se nebezpečně zachvěla. „Bouře se žene k pevnině! Příď směrem do vln!“

„Neee!“ kvílela Jewel-Anne, když zírala na vzdouvající se vodní stěnu. „Odvez nás domů! Rychle!“

„Musíme vykormidlovat na volnou vodu!“ Wyatt s Avinou pomocí zápolil s bouřkovou plachtou. V silném větru jim měla pomoci, ale ten zatracený kus oranžového plátna byl nyní stejně zbytečný jako motor. Kelvin se marně snažil nastartovat.

„Ach, prosím. Domů!“ Jewel-Anne už brečela, nohy se jí rozjížděly, jak marně hledala oporu, paže ovinuté kolem zábradlí.

Wyatt křikl: „Přes mělčinu s ní neprojedeme!“

„Tak všichni zahynem!“ Nervózně pomrkávala. „Všichni, i to malé!“ Pohledem našla Avu, prosila ji beze slov, obracela se k jejím nejhlubším mateřským instinktům.

„Má pravdu!“ promluvila Ava a pomyslela na své nenarozené dítě. Na své a Wyattovo miminko. „Musíme se dostat na pevninu.“

„I kdybychom nějak překonali mělčinu a vpluli do zálivu, což je nepravděpodobné, nedokážeme zakotvit v přístavišti,“ poukázal Wyatt. Měl zaťaté zuby, po obličeji mu stékaly kapky deště, vlasy se mu připlácly k hlavě.

„Proboha živého, skasej tu zatracenou plachtu!“ obořil se na něj přísně Kelvin. Jeho obvyklý klid byl také otřesen silou bouře.

Wyatt jen protáhl obličej, když viděl, jak obrovská je další vlna. „Drž ji na devadesát stupňů!“

„Nejde to. Kurva!“ Kelvin bojoval s kormidlem a skaliska tyčící se jako strážci mělčiny, se stále zvětšovala. „Vydrž!“

Vlna se s burácením přelila přes loď a všechny promáčela. Ledová voda málem smetla i Avu, která se ze všech sil snažila udržet na palubě a bojovala s nevolností. Malé plavidlo se divoce kymácelo a neřízeně se zvedalo a klesalo podle síly bouřícího oceánu.

Jewel-Anne pleskaly vlasy do obličeje, byla promočená na kost, ječela jako smyslů zbavená a stále se držela zábradlí u kormidla. Oči měla vytřeštěné strachy, obličej popelavý. „Musíš si pospíšit!“ vřískala, jako by snad v bouři vůbec měli šanci nějak loď řídit.

Kelvin si jí nevšímal, jen zatínal zuby a sledoval, jak se přes palubu přelévá další vlna a loď se stále víc naklání.

„Vlez do kajuty!“ přikázal jí Wyatt.

Jewel-Anne už byla mimo sebe. „Ztroskotáme! Pro lásku boží, Kelvine! Všichni umřeme! Dávej pozor!“

„Drž hubu!“ Kelvin na sestřenici ani nepohlédl. Déšť mu přilepil vlasy k hlavě a svaly na rukou se mu napínaly, jak svíral kormidlo. „Drž sakra klapačku!“

Avě se zvedal žaludek a byla od poslední ledové sprchy celá promrzlá, křečovitě se držela zábradlí a snažila se zahlédnout pevninu, nějaké světýlko, cokoli, podle čeho se mohli řídit. To, co začalo jako výlet z rozmaru, se rychle proměnilo v tuto katastrofu a teď se Kelvin zarputile snažil dostat loď ke břehu, aniž by narazil na skaliska v okolí ostrova.

„Nedokážeme to!“ vřískala Jewel-Anne do vyjícího větru, který loď rozkolébal.

„Nasaď si, kurva, záchrannou vestu!“ rozkázal Kelvin.

„Nemůžu!“ Jewel-Anne byla hysterická, obličej bílý jako smrt. Popadla ho za ruku a málem přepadla, protože se loď bláznivě zakymácela. „Všichni umřeme!“ Kvílela jako šílená a zhroutila se v zoufalém gestu Kelvinovi k nohám.

„Ať jde ode mě pryč!“ rozkázal Avě. „Hned!“

„Nedotýkej se mě!“ Jewel-Anne znovu vřískala a blýskala pohledem po Avě, zatímco se sápala Kelvinovi po ruce.

„Prosím tě, Jewel-Anne,“ snažila se o smířlivý tón Ava, ale Jewel-Anne visela Kelvinovi na nohou.

Snažil se ji skopnout, protože měl co dělat, aby plavidlo jakž takž udržel na hladině. „Narvi ji do kajuty!“

„Neee!“ Jewel-Anne se nemínila nechat odvést z paluby.

Ava sestřenici popadla za ruku. „Tak jdeme, Jewel!“

„Nech mě na pokoji!“ Hrabala se na nohy, znovu sevřela zábradlí a málem po hlavě spadla do vířících, rozbouřených vod.

„Jewel-Anne!“ Wyatt skočil na vrávorající postavu, zatímco Kelvin se stále pokoušel udržet plachetnici v obrovských vlnách. „Do prdele, zalez do kajuty!“

Zdálo se, že ho Jewel-Anne vůbec neslyší.

„No tak, Jewel,“ promluvila Ava tak klidně, jak jen dokázala, ačkoli se loď šíleně nakláněla, jí se zvedal žaludek a v krku cítila kyselou pachuť.

„Ježíši!“ překřikoval Kelvin jekot moře. „Slez dolů!“

„A utopím se tam jako krysa, až tu loď otočíš?“ brečela Jewel.

„Já rozhodně ne… Sakra, do hajzlu!“ Obrátil pozornost ke kormidlu.

„V kajutě je to bezpečnější,“ pronesla Ava napjatým hlasem ve snaze vystupovat energicky a přesvědčit sestřenici, přestože její vlastní srdce bilo na poplach a do žil jí pumpovalo adrenalin a strach.

„Lhářko!“

„Jdeme, Jewel-Anne!“ Ava popadla sestřenici za paži, prsty jedné ruky sevřela kluzký rukáv Jeweliny bundy a druhou nahmatala záchrannou vestu pod sedačkou. Panebože, ta Jewel dokáže být tvrdohlavá! „Tohle si obleč. Hned!“ Vrazila sestřenici vestu do ruky. „Nech Kelvina na pokoji. Ať nás doveze v pořádku domů.“ Zatahala Jewel-Anne za ruku a loď se ve stejné chvíli naklonila.

„Ne!“ Jewel ztratila rovnováhu a při pádu vykřikla bolestí.

„Už ji odsud odtáhni, kruci!“ zahřímal Kelvin a ze všech sil se snažil nějak ovládnout vlastní paniku, když se pokoušel udržet loď v kurzu před nadcházející vlnou.

Jewel-Anne skučela a plačky se škrábala co nejdál od Avy. Vypadala neobratně jako krab, když se po zádech plazila po palubě. Vítr jí strhl kapuci a pořád na sobě neměla tu zatracenou vestu, kterou jenom svírala v ruce. „Drž se ode mě dál!“ sykla, v očích jí narůstala panika, déšť jí bičoval obličej i vlasy. „Panebože, panebože, všichni tady umřeme!“

Ava ztratila trpělivost. Vrhla se kupředu a dopadla na kluzkou palubu. Po kolenou se doplazila k sestřenici, popadla ji za rameno a vztekle jím zacloumala. „Proboha živého, Jewel, už se kruci uklidni!“

Jewel zavřeštěla: „Zmlkni!“

Pleeesk! Ava bez rozmýšlení vrazila sestřenici facku. „Dej se sakra dohromady!“ křičela, aby přehlušila ječící vítr. „Nikdo neumře. Vzpamatuj se!“

Jewel-Anne na ni vyděšeně zírala, zatímco se loď zběsile nakláněla. „Ty svině!“

„Přestaňte. Obě. Dělejte něco, prokristapána!“ řval na ně Wyatt přes rameno. Pořád se potýkal se zbytečnou plovoucí kotvou.

Všichni byli zmáčení deštěm, voda jim crčela z nepromokavých bund a kapucí, záchranné vesty jim dodávaly alespoň trošku klidu tváří v tvář zlověstnému bouřícímu moři a skaliskům, nyní vzdáleným jen pár metrů, už viděli, jak mezi nimi víří vlny a tříští se o ně. Ava se vztyčila a pokusila se táhnout Jewel-Anne za nohu, ale její těžká sestřenice představovala mrtvou váhu, takže bylo téměř nemožné přinutit ji, aby na kluzké, kymácející se palubě vstala. „Dělej, dělej,“ mumlala si pro sebe, kolem uší jí fičel vítr a všude zuřila bouře. Čirý děs jí dal sílu a Jewel-Anne najednou konečně stála a držela se poblíž kormidla.

Přestože kolem ní panovala pekelná vřava, stačila si ještě třít červený otisk Aviny ruky na obličeji. „Svině,“ zasyčela na Avu. „Tohle všechno je tvoje chyba!“

Loď se divoce kymácela a nakláněla, jen taktak se držela na hladině.

Jewel stála pořád přilepená k zábradlí, ale najednou nedokázala odtrhnout zrak od moře. „POZOR!“

Ava se zadívala stejným směrem.

Málem se jí zastavilo srdce. Útesy. Černé. Ostré. Hrozivé. „Ježíši…,“ zašeptala a zmocnil se jí ochromující strach. Jsou příliš blízko! Plavební dráha je prostě zatraceně blízko útesů!

Jewel-Anne se vrhla na Kelvina. „Otoč to! Kelvine! Otoč to!“

Kelvin přikázal Avě: „Dělej s ní něco. Hned!“

„Vydrž!“ zařval Wyatt, když se další obrovitá vlna valila jako hráz přímo na loď. Skočil dopředu, popadl Jewel-Anne a přitáhl ji k sobě. „Okamžitě přestaň hysterčit! Oblíkni si tu vestu!“

Jenže už bylo pozdě.

Vlna na ně narazila s ohlušujícím hukotem jako vysoký vodní val. Ava ztratila rovnováhu.

Prásk!

Narazila hlavou do okraje lodi.

Před očima se jí bolestí jen zajiskřilo. Náhle všechno začalo černat. Oslepená se snažila nahmatat něco, čeho by se držela. Silný proud ledové vody ji málem rozmačkal, stahoval ji dolů, zalil jí ústa a plíce.

Loď sténala a otřásala se.

Ava přišla k sobě, kašlala, pomrkávala, neschopná zaostřit pohled. A je to. Nad bouří nikdy nevyhrají. Pomyslela na miminko a zaníceně se modlila, ať ten nenarozený tvoreček dostane ještě šanci…

Nevzdávej se! Nesmíš to vzdát!

Obrátila pohled na bratra.

Kelvin zatínal zuby a v očích měl výraz odsouzence na smrt, opíral se o kormidlo, bojoval s bouří a prohrával. Jako by byli na celém světě sami.

Wyatt!

Ach, kristeježíši, kde je Wyatt?

A Jewel-Anne?

Ava kašlala a plivala, popadla jakési lano, které se odněkud uvolnilo, a držela se ho, když se loď houpala na vlnách nahoru a dolů.

Kde je krucinál ten Wyatt? Hrůza jí sevřela srdce. „Wyatte!“ Téměř neviděla. Přes palubu se přelila voda. Nemohla uvěřit, že přišla o manžela. Musí tady být! A kde je krucinál Jewel-Anne? Začala zběsile křičet o pomoc a v duchu se modlila, aby je hlavně voda nesmetla z paluby.

Ach bože, panebože, panebože…

Prosím, ať jsou v bezpečí.

Zděšeným pohledem zkoumala palubu. Křičela z plných plic manželovo jméno, ale v uších jí duněl hukot moře, zvuk stejně silný jako její strach. Vypravila ze sebe už jen pouhý šepot.

„Wyatte!“ chraptěla a stále kašlala, když se loď nebezpečně nakláněla a skaliska… ty zatracené útesy byly tak blízko… „Wyatte!“

SKŘŘÍÍÍP! Lodí otřásl náraz a ozval se příšerný zvuk, jak kámen prorážel laminátový trup a téměř loď rozřezával.

Bloody Mary se zachvěla.

Ava svírala lano. Bože, pomoz nám!

Další příšerná vlna se přelila přes okraj lodi i palubu. „Drž se!“ křičel Kelvin.

Plachetnice se zvedla, stěžně zaúpěly a Kelvin se marně snažil otočit špičku lodi směrem do další obrovité vlny.

Kýl narazil na ostré útesy. Ozval se vřeštivý zvuk, jako by loď naříkala bolestí, kýl se rozlomil a mořská voda se už lila přes palubu, zaplavovala kajutu, stahovala loď ke dnu, plavidlo se stále naklánělo a houpalo, přestože se již nevyhnutelně řítilo do hlubin.

Nad lodí se vztyčila další vlna a zasadila rozlomené Bloody Mary tvrdý úder, plavidlo nadzvedla a pak jím ještě jednou mocně mrštila na ostrá skaliska s takovou silou, až se loď převrátila.

Avu to strhlo do ledových vod a moře ji polklo. Lano měla pevně omotané kolem ruky, nylonová vlákna, která ji zachránila, ji nyní stahovala hlouběji ke dnu a byla její pevnou spojnicí s jistou smrtí. Pitomá záchranná vesta jí teď nepomůže.

Zběsile se snažila nějak lano odvázat zmrzlými neobratnými prsty. Honem, honem! Plíce ji pálily. Lano nebylo zauzlované, měla ho jen omotané kolem ruky, ale nedokázala ji z utažené smyčky vyprostit.

Honem, Avo, to dokážeš! Nevzdávej se!

Plíce už měla v jednom ohni a prsty stále neobratnější, jak s ní moře pohazovalo v divokém proudu. Kolem ní vířily kousky trosek plachetnice a lano se stále utahovalo.

Zmocnila se jí panika.

Pokud se brzy nenadechne…

Bum!

Vlna s ní mrštila na skaliska. Jednou tváří a žebry tvrdě dopadla na zubatý ostrý útes.

Ze rtů jí vycházely bublinky posledního vzduchu.

Ucítila prudkou bolest v páteři.

Téměř ani nedokázala jasně uvažovat. Pohltila ji temnota a stahovala ji dolů. Všechny smysly měla otupené a cosi ji svůdně lákalo, ať všeho zkrátka nechá…

Ne!

V posledním vzedmutí úsilí si vyprostila prsty ze smyčky lana, volnou rukou ho ze sebe strhla, sedřela si kůži, polámala nehty, a když nylon konečně povolil a rozmotal se, kopla nohama. Vší silou.

Snažila se co nejrychleji vynořit, celé tělo měla potlučené, byla vyčerpaná, ale letěla vzhůru k hladině, bojovala se strašným proudem, ale nebyla si jistá, zda to dokáže, bez ohledu na polystyrénovou vestu.

Najednou se vynořila. Lapala po dechu a natáhla vzduch do plic, ovšem vzápětí ji srazila další obří vlna. Unášela ji, odírala o drsná skaliska a Ava letěla přes mělčinu do zátoky.

S jejím ochablým tělem si pohrávalo moře, všude kolem ní vyl vítr a burácely vlny, byla zničená, ale pohledem zachytila světla Neptunovy brány pomrkávající v dálce. Teplé zlatavé světlo zářilo temnotou.

Sevřelo se jí srdce.

Rozlehlá plocha neklidného moře byla děsivá. Kdyby jen dokázala doplavat ke břehu… necelou míli…, ale nejprve…

Snažila se šlapat vodu, rozhlížet se po vlnách s bílými hřebínky, které se stále vzdouvaly, a hledala Wyatta, Jewel-Anne a Kelvina.

Určitě jsou naživu.

Musejí být živí.

Copak neměli vesty?

„Haló!“ zakřičela, ale hlas se jí v bouři ztrácel. Prohlížela si všechny netypické tvary v rychle letících vlnách, vrak Bloody Mary. Nikoho neviděla. Ach, prosím, modlila se zoufale. Wyatte, prosím… Stáhlo se jí hrdlo a další mocná mrazivá vlna s ní mrštila blíž ke břehu.

Přestala uvažovat a jen zatajila dech, snažila se nepřipouštět si myšlenku, že by se její bratr, sestřenice i manžel mohli ztratit. Že snad přežila jen ona jediná. Pokud to tedy zvládne.

„Haló!“

Najednou se její paže dotkla cizí ruka a vytrhla ji ze zasnění.

Ava zalapala šokovaně po dechu a maličko uklouzla, když opouštěla vzpomínky a prudce se probudila do přítomnosti.

Austin Dern na ni hněvivě zíral. Neobyčejnou silou jí svíral ruku nad loktem.

A tvářil se pekelně naštvaně.

12. kapitola

„Co tady děláte?“ obořila se na něj, vyškubla mu ruku ze sevření a o krok ustoupila.

„Dávejte přece pozor!“ Znovu po ní sáhl, silnými prsty Avě obemkl paži a táhl ji k sobě. Poprvé si všimla, že stojí necelého půl metru od propasti, těsně u polorozpadlých schůdků.

Do krve jí vystřelila čerstvá dávka adrenalinu, protože viděla, jak se třicet metrů přímo pod ní vzdouvají a rozstřikují příbojové vlny. Náhle jí k uším dolehl jejich hřmot. Pohroužila se do vzpomínek tak hluboko, že si ani nevšimla, jak blízko k okraji srázu se dostala. Stačil jen krůček nebo dva a…

Náhle se jí rozbušilo srdce. Špitla: „Panebože, já jsem ne…“ Náhle neslyšela nic, protože jí hlavou zněl jen zrychlený tep. Co kdyby se tady neobjevil? Co kdyby ještě o pár kroků couvla a zřítila se? Přidušeně vydechla, konečně se vykroutila z Dernova sevření, obrátila se k útesu zády a zamířila ke koním. Nyní zde stáli dva – Jasper a Cayenne, kaštanově hnědá kobylka, na níž přijel Dern. Oba koně se popásali na nepříliš hojně rostoucí trávě, uzdy cinkaly, žíně ocasu jim rozhýbal vítr.

„Co tady nahoře krucinál pohledáváte?“ divil se.

„Nic. Přemýšlela jsem.“

Obočí se mu stáhlo do jediné linky, když si ji podmračeně měřil a v očích měl jasně vepsáno, ať na něj Ava nezkouší žádné výmluvy. „Nemůžete přemýšlet na nějakém trochu bezpečnějším místě?“

Pokrčila rameny a odkašlala si. „Jen jsem si vyrazila na vyjížďku, nadýchat se čerstvého vzduchu a…“ Proč máš pocit, že mu musíš obnažit svou duši? Nic mu do toho není, zatraceně!

„Tohle je teda prima koutek na snění. Vypadalo to, jako když chcete skočit dolů.“

„Vůbec ne.“ Oplatila mu hněvivý pohled. „Proč jste tady vy?“ zeptala se.

„Chyběl mi ve stáji kůň. A pes“ – ukázal palcem na ovčáka pobíhajícího kolem křoví nedaleko shluku jehličnanů – „mě přivedl sem.“ Podíval se jí do očí. „Zřejmě to byl dobrý nápad.“

„Jsem v pořádku.“

„Fakticky?“ Nevěřícně si ji změřil a přimhouřil oko.

Takže alfa samec. „Ano, fakticky.“ Možná stála pouze pár kroků od srázu, ale chování tohoto chlapa se jí rozhodně nezamlouvalo. „Nemusíte mě pravidelně zachraňovat.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Pak, jako by jí hlavou bleskla další nepříjemná myšlenka, ze sebe vychrlila: „Neříkejte, že vás můj manžel najal, abyste dělal… Co vlastně? Nějakého hlídače, osobního strážce nebo co?“

„Jen jsem hledal koně. Neměl jsem v úmyslu zaplést se do téhle šlamastyky, ať už se jedná o cokoli.“

Cítila, jak v ní bublá vztek. „Bez ohledu na to, co si možná myslíte o té noci onehdy a situaci tady a teď…,“ – mávla v nejasném gestu směrem k hraně útesu – „…opravdu nepotřebuju chůvu.“

„Když to tvrdíte.“

„Tvrdím.“

Pokrčil rameny, zjevně ho nepřesvědčila, stále ještě podezíravě mhouřil oči, ale udělal krok vzad a zvedl dlaně v obranném gestu. „Nic zlého se nestalo.“ Popadl udidlo Cayenne. „Hlavně koně v pořádku přiveďte a příště byste mi možná aspoň mohla nechat vzkaz nebo tak něco.“

„Hledala jsem vás, když jsem si brala Jaspera. Nikde jste nebyl. A opravdu si nemyslím, že potřebuji svolení k tomu, abych se projela na svém koni.“

Odmlčel se a jí bylo jasné, co si o ní myslí – že potřebuje někoho, kdo by jí odsouhlasil vyjížďku o samotě, a že není zcela pánem svých činů. Považoval ji za cvoka, krucinál!

„Máte to tady velké. Možná nebudu pokaždé ve stáji nebo ve stodole, ale mám mobil. Když mi dáte předem vědět, klidně vám koně připravím.“

„Opravdu?“ podivila se. „Ať už se vám doneslo cokoli, rozhodně jsem schopná osedlat koně. Dokonce poslepu. Možná jsem tady jediná, kdo tento názor zastává, ale věřte mi, dokážu to.“ Než se zmohl na odpověď, dodala: „Pokud vím, tohle je můj dům, mé pozemky a můj valach, sakra.“

„Jen jsem říkal…“

„Já vím, co jste říkal, Derne!“ Popadla Jasperovo udidlo, vzápětí se vyšvihla do sedla a nechala toho pitomého pomocníka z ranče, nebo kdo to k čertu vlastně je, aby za ní jen hleděl s otevřenou pusou.

Dern zaskřípal zuby.

Tohle se nevyvíjí dobře. Vůbec ne.

Poté, co ho jednoznačně vykázala do patřičných mezí právě ta osoba, k níž se potřeboval dostat blíž, zůstal Dern stát a sledoval ji, jak odjíždí. Stále ještě byla vzteklá, hrdě napřímená, v sedle napůl stála, ale pak nadzvedla oblý zadeček obepnutý džínami, naklonila se nad krk svého koně a pobídla ho do cvalu.

Neochotně odtrhl pohled od jejích zadních partií, otráveně si promasíroval šíjové svaly a přesvědčoval se, že s Avou si tak nanejvýš vykoleduje pořádný průšvih. Podělal to. Královsky. Zjevně nebyla vůbec žhavá na nějaké scénky typu ‚rytíř v lesklé zbroji přijede zachránit princeznu‘. No, k čertu, ani se jí nedivil. Ani on se v podobné roli necítil dvakrát příjemně, ani ji často nehrál.

Dlouze vydechl a jen okrajově si uvědomoval, jak se zvedá vítr s příslibem dalšího deště, který již byl cítit ve vzduchu. Své myšlenky soustřeďoval na záhadu jménem Ava Garrisonová.

Neubránil se představě, jaká může být v posteli a jak často asi spí s tím svým frajerským manžílkem. Rozhodně mezi nimi něco nehrálo. Všiml si toho, když viděl, že nejsou ochotní dívat se jeden druhému do očí. Ano, na starém dobrém Churchově ostrově manželská spokojenost zrovna nekvetla.

Nechápal, proč se podobnými otázkami zabývá.

Dokonce se mu ani nelíbila. Podle toho, co se dozvěděl, vlastně byla prvotřídní potvora – tedy v okamžicích, kdy se zrovna psychicky nehroutila, což dělala od chvíle, kdy jí zmizel syn.

Přesto se musel potýkat se smutným, neuvěřitelným faktem, že ho přitahuje.

„Zpomal,“ mumlal si pod vousy. Tohle bylo všechno špatně. Momentálně si přece nemohl dovolit zajímat se o žádnou ženu, navíc Ava Churchová-Garrisonová představovala něco, co rozhodně nebylo pro něj: vdaná, na hlavu, údajně nejhorší potvora, když ovšem nebyla mimo sebe kvůli synovi. Rozhodně nestála za potíže.

Jenže si nemohl poručit.

Ženy bývaly vždycky jeho slabostí, ale koneckonců i lepší muži než on propadli kouzlu krásných žen. A on měl bohužel rád ženy s jiskrou, ženy, které se mu nebály postavit.

Když byla Ava Garrisonová onehdy vyděšená, vlastně úplně mimo, mokrá jako myš, pak nepředstavovala problém. Jistě, byla nádherná. Ale zranitelná. Potřebovala ochranu. Rozhodně se nejednalo o jeho typ. Jenže tato nová Ava, ta, která vypadala, jako by ho mohla doslova sežvýkat k svačině a ještě ho velkým obloukem vyplivnout, to bylo něco jiného. Ano, nebylo to správné, ale on miloval výzvy, a – kristepane – ona takovou výzvu přímo zosobňovala.

Upíral pohled na její mizející siluetu. Zjevně byla v sedle ve svém živlu, určitě nelhala, když tvrdila, že koním rozumí a stájím patrně také. Sledoval ji, jak koně maličko zpomalila, než zajela do lesního porostu, a přemítal, co ho na té Avě Garrisonové najednou tak vzalo.

Co v sobě krucinál má, že tě dokáže takhle dostat?

Nešlo ani o vzhled, zamyslel se, i když jí ve výrazných očích blýskala jiskra inteligence – přinejmenším dnes ano. A pak rty, plné a dnes, když se na něj zlobila, trochu přísně stažené přes ne zcela dokonalé zuby. Tmavé vlasy měla vlhké deštěm a pramínky, které vyklouzly z culíku v týle, se jí trochu kroutily. Ačkoli teď byla trochu moc vychrtlá, stále měla sportovní postavu, jako běžkyně, štíhlé boky, malá ňadra a nekonečně dlouhé nohy. Viděl její fotografie z doby před několika lety, ještě než přišla o syna, a tehdy vypadala podobně, jen svalnatější, útlý pas a pevné břicho.

Z toho, co si o ní zjistil, věděl, že na střední a vysoké škole závodně běhala dlouhé tratě a těsně po dvacítce si zaběhla maraton, možná i několik.

Mluvil s lidmi, kteří s ní pracovali. Od nich se dočkal stručného popisu:

Odhodlaná.

Zarputilá.

Perfekcionistka.

A pro některé – neosobní.

Což bylo na hony vzdálené té slabé, otřesené ženě, kterou před několika dny vytáhl z ledových vod zálivu. Kdyby ji neznal, přísahal by, že jde o dva různé lidi. Dnes odpoledne v ní totiž zahlédl záblesk té tvrdé podnikatelky, která požadovala dokonalost, ženy s jazykem ostrým jako břitva.

Ještě že už přestala být náměsíčná.

Když se vrátila z těch zoufalých dálav, kam se ve zmučených myšlenkách zatoulala, blýskala jí v šedých očích jiskra, tváře plály hněvem, rty se nesouhlasně špulily. Bradu vystrkovala bojovně dopředu, zatínala zuby.

Problém spočíval v tom, že mu tak připadala mnohem zajímavější než žena, kterou vytáhl ze zálivu. Té noci ji sledoval – roztřesenou, téměř strachy přikrčenou oběť, s dlaněmi sevřenými mezi koleny, která si kousala ret a odvracela pohled, když se její údajně nejbližší milovaní vyptávali, co se jí přihodilo.

Nyní se musel s nejvyšším úsilím soustředit, aby na ni přestal myslet. Stál sám na vysokém útesu, vítr vanoucí od Pacifiku zvedal na vlnách bílé hřebínky a ohýbal stromy na návětrné straně otevřené planiny. Chybějícího valacha našel, a tudíž usoudil, že by měl také vyrazit k domovu.

Mise skončena.

Přinejmenším pro tento den.

Vyšvihl se do sedla a ze hřbetu koně se znovu rozhlížel po moři ve snaze nalézt místo, kam tak hleděla, když ji dohnal. Kalné vody v mnoha odstínech šedi se hnaly z ústí zálivu přes nyní neviditelnou mělčinu skrytou těsně pod hladinou, o níž místní hovořili s respektem i špetkou strachu. Vjezd do zálivu střežila řada útesů, maličkých temných ostrůvků vyčnívajících z vody, na jejichž zubatých ostrých hranách se tříštily a rozstřikovaly vlny.

Proč upírala pohled na černé kameny? Se zmizením jejího dítěte neměly nic společného a ona se neustále vracela k noci, kdy naposled viděla svého syna. Poškrábal se na zátylku a uvědomil si, že to musí být provázané se smrtí jejího bratra, událostí naprosto nesouvisející s jejím synem.

Kelvin Church zahynul při tragickém ztroskotání plachetnice, v níž seděla i ona a přežila jen taktak. Jewel-Anne Churchovou upoutala tragédie na invalidní vozík, z něhož doposud nevstala. A několik dní po katastrofě přivítali Ava s Wyattem na svět svého syna.

Když pískal na psa, přemýšlel, zda jsou tyto dvě tragické události v životě Avy Garrisonové propojené a do jaké míry přispěly k jejímu současnému psychickému stavu. Dnes byla zcela při smyslech a dostatečně břitká, aby ho odkázala do správných mezí.

Jenže jak dlouho to potrvá?

Vyrazil zpět k domu. Povytáhl si džíny. Studená hlaveň zbraně ukryté pod bundou a košilí, se mu tiskla ke kůži a připomínala mu, že nemůže příliš plýtvat časem. Když byl Wyatt pryč z ostrova a Ava na něj měla pifku, bude se chtít držet od jeho dozoru co nejdál. Měl tudíž trošku volna a stále ještě bylo světlo, což stačilo na rychlou změnu plánu. Přitáhl kobylce uzdu a odbočil na stezku vedoucí od moře do lesa, kde se napojovala na zarostlou cestu směřující k jihu, ke staré psychiatrické klinice.

Bylo načase, aby se vrátil na Mořský útes.

Ava projížděla promáčeným lesem, kde se vůně vlhké hlíny mísila se slaným mořským vzduchem, a marně se snažila vytěsnit z hlavy Dernův až příliš ustaraný obličej. Co si sakra myslí, že ji pronásleduje až na útesy?

Vždyť tě přece zachránil, ne?

Možná. Nedomnívala se, že by udělala osudný krok přes okraj, ale kdo ví? Kdyby se zřítila a zahynula v moři, všichni obyvatelé Neptunovy brány by jen zakroutili hlavou, tvářili se smutně a šeptali by si, že jim bylo jasné, že to Ava jednou všechno ukončí.

Odevzdaně si vzdychla a přitáhla Jasperovi uzdu, aby ho zpomalila do kroku. Dern ji našel na útesu, no a co? Nezdálo se, že by ji sledoval poté, co se sám pasoval na jejího osobního strážce. A Wyatt si toho člověka určitě nenajal, aby mu hlídal manželku.

Paranoia… Nedovol, aby tě tvůj strach ovládl…

Jenže když vyjela z lesa a pohlédla k jihu směrem k Mořskému útesu, přemýšlela o siluetě, kterou tam předtím zahlédla, o temné postavě na chodníčku na vrcholku zdi. Mohl to být Austin Dern?

Jenže co by pohledával ve starém ústavu pro choromyslné? Je to pomocník na ranči. Nic jiného. Jeho jediným zločinem je, že se tě pokouší chránit, aby sis sama neublížila.

Přimhouřila oči a zamrkala, aby v dešti lépe viděla. Znovu přitáhla koni otěže a vyrazila po rozpadajícím se betonu. Uslyšela tiché zavytí, až jí naskočila husí kůže, ale pak si uvědomila, že to patrně bude kojot.

Nic strašidelnějšího.

A na chodníčku na vrcholku obvodové zdi kolem staré psychiatrické kliniky se tentokrát žádná temná postava neobjevila.

„Jsi pitomá,“ zamumlala si pro sebe a opět se naklonila nad Jasperův dlouhý krk. „Pojďme domů, chlapče.“

Velký valach další pobízení nepotřeboval. Náhle měl lehký krok a vlhká tráva se mu pod kopyty jen míhala. Dech se jí srážel před ústy v páru, a když dojeli k říčce, viděla, jak Jasper našpicoval uši. Než by se namáhal jít přes mělký brod, kudy vodou procházela stezka, raději zamířil k rokli. Ava instinktivně povolila otěže právě ve chvíli, kdy cítila, jak se mu napjaly svaly. Téměř mu přitiskla hlavu ke krku, když přelétl rychlý vodní proud a s hlasitým zaduněním dopadl na druhé straně.

Jakmile se kopyty dotkl pevné půdy, vyrazil ke stáji. Ava ho nechala. Měla by cítit stejné uvolnění jako předtím, jenže teď ji přemohla chmurnější nálada a náhle na ni dolehly všechny obavy a strach. Jak nesmírně se mýlila, když si myslela, že dokáže překonat všechny své problémy! Nemožné. Věděla to.

Když se blížili k domu, zase koně zpomalila a vzhlédla k oknu nepoužívaného hostinského pokoje. Žaluzie byly otevřené, přestože si vzpomínala, že je předtím viděla stažené až dolů.

Prostě tam zřejmě uklízela Graciela a nechala je roztažené.

Přesto napínala oči a usilovně se dívala do tmavého okna, jenže tam nikdo nebyl. Nic.

Snažila se ignorovat přetrvávající pocit, že ji někdo skrytě sleduje, dojela ke stáji a seskočila z koně. Uchopila otěže jednou rukou a otevřela několik branek, které vedly ke dveřím do stáje.

U vchodu se neudržela a ohlédla se. Napůl očekávala, že se na lesní stezce objeví ten zdivočelý kovboj.

Samozřejmě se neobjevil.

V duchu si spílala, jak je naivní, sundala koni udidlo, sedlo i deku a poté Jaspera vyhřebelcovala a přisypala mu dávku ovsa navíc. „Zasloužíš si to,“ pochválila ho, natáhla ruku a podrbala ho pod hřívou na čele. Odfrkl, jeho teplý dech rozfoukl trochu zbývajícího ovsa, ale on ho citlivými pysky vysbíral. „Možná si to někdy zopakujeme,“ zamumlala a zkontrolovala, zda mají všichni koně vodu. Před odchodem zhasla světla.

Sotva si stačila prudkým kopnutím sundat boty u domovních dveří a vejít do kuchyně, zaslechla cestou k hlavnímu schodišti hlas sestřenice.

„Byla sis zajezdit?“

Zatraceně! Měla jít zadem.

Pokud nechtěla být vyloženě neurvalá a předstírat, že Jewel-Anne neslyší, musela se s ní setkat.

Nohy v ponožkách jí trochu klouzaly, ale zastavila se u klenutého průchodu do pracovny, kde na televizní obrazovce poblikával starý černobílý film. Televize byla jediným zdrojem světla v místnosti.

Sestřenice čekala. Když si prohlížela Avinu mokrou bundu a rozcuchané vlasy, zvedla obočí až nad obroučky brýlí. Vedle ní seděla jedna z jejích všudypřítomných panenek. Jewel-Anne rychle cinkala pletacími jehlicemi v podivném rytmu a z vlny v nejrůznějších odstínech růžové pletla cosi maličkého – nepochybně další roztomilý svetřík pro jedno ze svých děťátek.

Ava si prudce stáhla gumičku z vlasů. „Bylo to příjemné.“

„Jezdit na koni? V dešti?“

„Jen mrholilo.“ Rozpustila si culík. „Vlastně pořádně nepršelo.“

Jewel-Anne obrátila oči v sloup a znovu se soustředila na televizi. „Jaký je v tom rozdíl?“

Nenech se vtáhnout do hádky. Nezapomeň: je invalidní. Nemáš tušení, jak se na tom zatraceném vozíku cítí. Asi jako v pasti.

„Potkalas venku někoho?“ zeptala se Jewel-Anne téměř nevinně a Ava už už chtěla oznámit, že narazila na pomocníka z ranče, ale vtom si uvědomila, že její sestřenka naráží na Noaha. Když se Jewel-Anne obrátila, aby se na ni zase podívala, její bledé rty zvlnil blažený úsměv, téměř dokonalá napodobenina úsměvu panenky sedící vedle ní.

To jsou jen hříčky tvé bujné fantazie.

Přesto jí ztuhla krev v žilách. „Nikoho,“ zalhala.

„Myslím, že nemluvíš pravdu. No tak, ukaž, Janey.“ Jewel-Anne si dala načas, aby upravila polohu panenky vedle sebe tak, aby obličejík Janey směřoval dokonale proti televizoru, poblikávající modravé světlo obrazovky vrhalo strašidelné stíny na její neživé rysy. Janey seděla, jako by ji film hypnotizoval.

„Tak…, hned je to lepší,“ obrátila se Jewel-Anne na panenku a dala se znovu do pletení. Pohledem se vrátila k obrazovce.

Páni, pomyslela si Ava. To je fakticky ujetý. Jewel-Anne mě obviňuje z nehody, která připravila Kelvina o život a upoutala ji na invalidní vozík, a tohle se z ní stalo.

Ava vyrazila ke schodišti, ale hlas Jewel-Anne ji dohnal. „Napadlo mě, že ses možná znovu setkala s Dernem.“

„Znovu?“

Cink, cink, cink.

Ava se zarazila. Jewel-Anne dodala: „Vyrazil na koni za tebou. Viděla jsem ho. Simon taky.“ Na vteřinku odvrátila oči od televize. „Myslela jsem, že tě Dern třeba dohnal.“

Ava odmítla spolknout návnadu, ale sama měla otázky. „Víš o něm něco?“

Jewel-Anne se zamyslela a jehlice ustaly ve své zběsilé kadenci. „Myslím, že Dern dostal tu práci přes někoho, koho znal Wyatt. Že je jako kamarád kamaráda nebo tak. Fakt nevím.“ Znovu se pustila do pletení. Cinkilinky cink. Cinkilinky cink. „Proč se nezeptáš svého manžela?“

„Ptala jsem se.“

„A…?“

„Myslím, že říkal, že Dern pracoval pro nějakého jeho klienta.“

Jewel-Anne pokrčila rameny a znovu nasadila prohnaný úsměv. „Tak to teda víš.“

„Jen jsem nevěděla, pro kterého klienta.“

„Záleží na tom?“ Vzhlédla se zmateným výrazem ve tváři, a než mohla Ava pokračovat, promluvila: „Hele, pokud Wyattovi nevěříš…“

„Vkládáš mi do úst, co jsem neřekla,“ přerušila ji Ava. „Jen mi přišlo, že mi Dern někoho připomíná.“

„Připomíná? Koho?“

„Nedokážu to přesně popsat, ale zdá se mi, že…, nevím…, jako bych se s ním už někdy viděla… nebo je možná někomu podobný.“

„Možná by ses prostě měla zeptat Derna.“ Jewel-Anne zamrkala. „Pokud se teda nebojíš.“

„Nebojím. Jistěže ne.“

„To bych řekla.“ Jenže její úsměv vypovídal o opaku a dlouhé jehlice se jí znovu začaly míhat v drobných prstech. „Vím, že jsi jen zmatená.“

Ava se s odpovědí nenamáhala. Nemělo to smysl. Ta ženská přeháněla a zdálo se, že zbožňuje hry s pocity; pokaždé se snažila Avu vytočit.

Ava brala schody po dvou, aby předehnala dotírající pocit viny, který ji hryzal už od nehody na plachetnici před čtyřmi lety. Zatímco ona vyvázla z neštěstí relativně nedotčená, s Jewel-Anne moře házelo jako s hadrovou panenkou, otlouklo ji o skaliska, takže si zlomila páteř a zachránila se jen díky Wyattově obrovské síle a plavecké zdatnosti.

Existoval důvod, proč Avina mladší sestřenice zahořkla.

Ava se v její blízkosti nikdy necítila příjemně, ale vlastně neměla to srdce, aby ji vyhnala.

„Zbláznila ses?“ zeptala se Jewel-Anne, když Ava naposled nadhodila citlivé téma – že by sestřenici vyplatila. Jewel-Anne se tehdy hezky významně odmlčela, než dodala: „A kam bych šla, co? Nějaký nápad? Třeba do ústavu? To by pro tebe bylo snazší, že? Neviděla bys mě. Už bych ti nic nepřipomínala.“ Stiskla tlačítko a vozík tiše vrčel po staré dřevěné podlaze ranního pokoje a dál k výtahu.

Wyatt tehdy byl v místnosti a vrhal na svou ženu pohledy, kterými jako by jí říkal: „Teď to máš!“, i když držel jazyk za zuby. Samozřejmě trval na tom, aby postižená sestřenice v domě zůstala. Pro něj to bylo snadné, protože byl po většinu času pryč, nemusel se s Jewel-Anne stýkat příliš často a s její zvědavou zakyslou ošetřovatelkou Demetrií mluvil jen zřídka. Panovalo přesvědčení, že Demetria Jewel-Anne pomůže k větší samostatnosti, ale podle Avina názoru tomu tak nebylo.

A těsně po nehodě Ava vůbec neprotestovala, aby sestřenka zůstala bydlet u ní – zcela naopak. Noah se narodil téměř o dva měsíce dřív, jen pár dní po Kelvinově smrti, a péče o něj zabrala Avě veškerý čas. Dítě bylo její naprostou radostí, a tak po propuštění Jewel-Anne z nemocnice Ava nic nenamítala, pokud šlo o to, zda má její sestřenka s ošetřovatelkou zůstat v domě. Proč ne? Místa zde bylo víc než dost. S malým miminkem trpěla chronickým nevyspáním, bratrova smrt ji zdrtila a, ano, cítila se poměrně dost provinile, že vlastně přišla s nápadem na výlet plachetnicí, což jí Jewel-Anne nemínila nikdy zapomenout.

Zpočátku existovala naděje, že se Avina sestřenice zotaví natolik, aby se znovu postavila na nohy. Stav Jewel-Anne lékaři nikdy neprohlásili za trvalý. Jenže po téměř pěti letech a žádném viditelném zlepšení naděje pohasla a Jewel-Anne se stala pevnou součástí Neptunovy brány jako inventář.

Ava se snažila, aby jí sestřenka nelezla na nervy, ale s Jewel-Anne to někdy bývalo těžké. Popravdě řečeno měla velmi prosté potřeby: pouze strašidelné panenky, sbírku Elvisových písniček – z nichž některé byly ještě na originálních vinylových deskách a Jewel-Anne je v pokoji přehrávala na starobylém gramofonu, který Jacob přitáhl z půdy, když se jeho sestra dozvěděla, že tam je uložený – a černobílé filmy v televizi. Když se s ní Demetria zrovna nevěnovala rehabilitaci a terapeutické činnosti, Jewel-Anne si listovala novinami, časopisy zaměřenými na drby ze společnosti a dívala se na internetu na blogy o celebritách. Milovala reality show a jednou za čas se vypravila ven, protože každých pár měsíců trvala na rozličném odbarvení pramínků svých vlasů. U Tanyi v kadeřnictví na pevnině se nechala stříhat i barvit a dozvídala se tam místní klípky.

Ava přemýšlela, jestli bývá hlavním tématem rozhovorů Jewel-Anne s Tanyou někdy ona, ale usoudila, že se tím nebude trápit, přestože Tanya byla proslulá svým přibarvováním historek, aby dotyčná informace nabyla na dramatičnosti. Nicméně Tanya byla Avina důvěrná kamarádka, zatímco Jewel-Anne nikoli.

Když Ava vycházela do prvního patra, stejně byla přesvědčená, že Jewel-Anne využije každé možnosti a rýpne si do ní. Vrtalo jí hlavou, jestli někdy překoná své rozhořčení z nehody na plachetnici a konečně přestane házet veškerou vinu na Avu.

Možná ne, pomyslela si Ava a ušklíbla se. Jewel-Anne se v domě neustále někde zjevovala, často málem do Avy narazila nebo ji vyděsila, zkrátka jí lezla na nervy. Zdálo se, že jí přináší značné uspokojení, když Avu provokuje. Někdy se Jewel-Anne chovala dětinsky, téměř směšně, jako by jí nebylo víc než jedenáct, a jindy byla vypočítavá a proradná jako dospělá.

A byla lhářka.

To Ava věděla zcela jistě.

13. kapitola

„Prostě nechápu, co tady máme ještě pořád probírat,“ prohlásila Ava o hodinu později. Seděla v obývacím pokoji u okna a přála si být zase venku. Už byla téměř tma, z posledních hustých trsů hortenzií zbyly jen tmavé stonky. V krbu hořel oheň a doktorka McPhersonová seděla na židli opodál.

„Od vaší poslední halucinace uplynulo jen pár dní,“ promluvila tichým, ale přitom autoritativním hlasem, který Avu strašlivě rozčiloval.

„Neměla jsem halucinace. Viděla jsem ho.“

Psycholožka, naprosto dokonale upravená dáma, přikývla. „A slyšela jsem, že odmítáte brát léky.“

„Kdo vám to pověděl?“

„Nebo že máte ve zvyku splachovat je do záchodu.“

„Copak je celá tahle domácnost součástí nějaké utajené vyzvědačské operace, o níž já nic nevím?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Všichni o vás mají zkrátka starost.“

„A jsou náramně všímaví, počítají pilulky, podávají vám hlášení…, vlastně možná mému manželovi.“ Ava si povzdechla a hleděla do ohně. „Poslyšte, já už to nepotřebuju.“

„Co myslíte tím ‚to‘?“

„Tyhle vaše terapie a léky a to, jak mě všichni pozorujete jako nějakou zrůdu na pouti.“ Vstala a postavila se zády k ohni, aby se ohřála. Vestoje se cítila lépe, připadala si silnější, zatímco shlížela na psycholožku, která působila jako ztělesnění všeho, čím Ava bývala, ale čím už nebyla. Evelyn McPhersonová si stahovala vlasy do přísného uzlu, ani jediný pramínek nevyčníval, a měla dokonalé rysy obličeje, naprosto bez vrásek, podobně bezchybně uhlazené jako její sako, halenka i sukně. Byla oblečená v šedé barvě, s růžovočernou šálou a sladěnými kozačkami i kabelkou. Ava pohlédla na svůj vlastní odraz v zrcadle za krbem: žádný make-up, vlasy ještě zvlněné od stažení do copu, džíny a mikina o dvě čísla větší.

Dřív ovšem vypadala přesně jako tato psycholožka.

Kruci, bývala přece stejná jako ona, možná ještě dokonalejší. Žádné laskavé, trpělivé úsměvy. Ava Churchová a úsměv? Ne, ne. Rozhodně ne, když byla ve finančních kruzích vyhlášená jako tvrdá vyjednavačka, která uměla zastrašit nejednoho podnikatele.

„Slyšela jsem, že jste si dnes šla zajezdit na koni,“ prohodila psycholožka.

„Ano.“

„Sama.“

„Kdo vám to prozradil?“

Doktorka zavrtěla hlavou a zuřivost, kterou v Avě probouzela, ihned dosáhla nejvyššího stupně. „Pardon. Netušila jsem, že šlo o nepovolenou vyjížďku,“ ucedila Ava přes zaťaté zuby.

„Jen jsem si dělala starost.“

A skutečně tak vypadala: zosobnění starostlivosti. Ava jí na to málem skočila. Málem.

„Oceňuji, že se mi snažíte pomoci, ale je po všem. Zvládnu to po svém. Tohleto sezení a všechny další jsou u konce.“

„Odmítání je jedním z příznaků…“

„Paranoie? Schizofrenie? Nějaké jiné ‚-ie‘? To je jedno.“

„Avo.“

„Vy mě neposloucháte.“ Na lýtkách cítila sálavé teplo ohně z krbu a udělala krok ke konferenčnímu stolku. „Možná jsem cvok. Je to možné.“ Než mohla psycholožka něco namítnout, zvedla ukazováček. „Jenže je to můj vlastní stav. Patří mně.“

Doktorka McPhersonová se zamračila.

„Už pro mě nemůžete nic udělat,“ prohlásila Ava a pohlédla k oknu, do noci za ním, do temnoty, která začínala halit celý ostrov.

Na pootevřené dveře zaťukala Khloe.

„Doufám, že neruším,“ omlouvala se už na prahu, když se Ava i doktorka McPhersonová otočily po zvuku. „Ale dveře byly otevřené…“ Nesla podnos s konvicí a dvěma hrníčky.

„To je v pořádku, Khloe. Stejně jsme už končily,“ prohlásila psycholožka chladně.

Avy se – nikoli poprvé – zmocnil pocit, že se nachází v nějakém špatném filmu z padesátých let, kdy se všechno služebnictvo v domě spikne, poslouchá za dveřmi a servíruje čaj, aby mělo výmluvu pro odposlouchávání z větší blízkosti…

Jenže tohle je její dobrá kamarádka Khloe, už ze střední školy, ochotně přinesla čaj a vyměnila si vševědoucí spiklenecký pohled s doktorkou.

Prapodivné, vskutku.

Nebo jde o stihomam? Možná měla doktorka McPhersonová pravdu…

Ještě že na sobě neměla Khloe uniformu služebné s bílou zástěrkou. Vklouzla do pokoje v džínech a ve svetru se slovy: „Myslela jsem, že byste třeba něco před večeří uvítaly.“ Opatrně postavila tác na konferenční stolek a začala nalévat čaj. Neopomněla pečlivě přidržovat víčko na konvici.

„Já si nedám,“ prohlásila Ava, když si Evelyn McPhersonová vzala jeden z dvojice šálků s horkým obsahem.

„Opravdu?“ Khloe se napřímila a podívala se Avě do očí. Kdysi bývaly kamarádky. Teď…

„Víš, že čaj nepiju.“ Krom příležitostných výjimek jako třeba u hypnotizérky Cheryl. „Kávu, to jo. A dřív jsem pila colu bez cukru jako vodu. Pamatuješ? Na střední.“

Khloe zvedla obočí. „To už je dávno,“ konstatovala a vůně kvalitního čaje orange pekoe se již mísila s vůní páleného dřeva z krbu. „Chtěla bys colu? Máti má ve spíži určitě celou bednu a můžu najít i trochu ledu.“

„Ne.“ Avin tón Khloe zarazil. Ava se snažila ovládat své rozčilení a vysvětlovala: „Chci jen, aby se ke mně lidé chovali jako k normální lidské bytosti. Dokážete to?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Evelyn vyrovnaně.

„Tys nikdy nebyla takříkajíc ‚normální‘, Avo,“ pronesla ve stejný okamžik Khloe.

Ava otevřela pusu, ale Khloe přelétl po tváři nenápadný úsměv. Na chviličku ji Ava viděla takovou, jaká bývala před lety, když jejich největšími problémy bylo, jak vytáhnout své kluky na ples a vymyslet, jak sakra vypadnout z Anchorville.

Khloe zvedla tác.

„Jen nechci, aby kolem mě chodili lidi po špičkách, vcházeli do mého pokoje bez ohlášení nebo trvali na tom, abych se nasnídala, když nemám hlad,“ vyjmenovávala Ava, zoufale se snažila o to, aby ji někdo pochopil. „Jen jedinkrát bych se ráda…, já nevím…, dobře vyspala nebo tak. Nechci, aby si pořád někdo dělal starost, jestli jsem už vypila pomerančový džus nebo si vzala prášek. Já prostě toužím po tom, aby mě všichni nechali na pokoji, sakra!“

„Avo…,“ prohlásila doktorka káravě.

„Ne, to je v pořádku.“ Khloe se upřeně zadívala Avě do očí a působilo to, jako by svou přítelkyni viděla snad poprvé po deseti letech. „Chápu.“

„Výborně,“ odtušila ironicky Ava.

Khloe přikývla a pak, jako by si uvědomila, že se chová trochu příliš osobně, příliš přátelsky, jako blízká osoba, kterou kdysi bývala, jen těžce polkla, otočila se a rychle odešla.

Ava věděla, že všichni mají důvod k obavám, ale teď se jí dařilo lépe, rozhodně ano. A nemínila už polknout ani jednu zatracenou pilulku!

Psycholožku, která stále držela šálek s čajem, zanechala o samotě a vyrazila z místnosti. Mířila ke schodišti. Ještě zahlédla záda Khloe – zmizela ve dveřích do kuchyně. Na střední škole bývaly důvěrné kamarádky. Jistě, hádaly se kvůli věcem obvyklým v tomto věku a Khloe potřebovala dost času, aby Avě odpustila, že chvíli chodila s Melem LeFeverem. Nicméně to překlenuly a poslední ročník strávily pospolu, ačkoli Ava si stále dokázala vybavit ten večer, kdy ji Khloe obvinila, že jí přebrala jediného chlapce, na němž jí záleželo. Jistě, všechno se změnilo, když se dala dohromady s Kelvinem. Mel LeFever zůstal dávnou vzpomínkou a Khloe se zamilovala až po uši do Kelvina.

Khloe a Kelvin… Říkali si „dvojité K“ a Khloe od Avina bratra dychtivě přijala zásnubní prsten jen pár měsíců před jeho smrtí při ztroskotání lodi. Ava z nich obou tenkrát byla naprosto nadšená, jenže pak došlo k té tragédii a Ava porodila Noaha a celý svět se zcela změnil.

Zlomená Khloe hned po Kelvinově pohřbu odjela na pár měsíců z Anchorville, a když se vrátila, Wyatt ji zaměstnal jako Noahovu chůvu. V té době si Ava vůbec nebyla jistá, zda vlastně chůvu potřebuje, a její vztah s Khloe začal být napjatý. Kelvin byl po smrti a Khloe se od Avy citově vzdálila, k čemuž mohly přispět i neustávající jedovaté řeči Jewel-Anne, která Avu z nehody na lodi obviňovala. Jejich přátelství už nebylo jako dřív. Nicméně Wyatt zůstával k Aviným protestům proti Khloe hluchý.

„Bude to pro ni dobré, když jí dáme najevo, že je stále součástí rodiny,“ argumentoval. Čekali tehdy v jeho autě na trajekt, on seděl za volantem a vyťukával do něj jakýsi rytmus, který mu probíhal hlavou, Ava se dívala ze zadního sedadla na záliv. Ten den svítilo slunce, na vodní hladině se třpytily zářivé paprsky, rybářské i rekreační lodi vypadaly na moři jako tečky. Měli stažená okénka a příjemný větřík pomáhal zchladit horký vnitřek Wyattova auta, slaný vzduch se mísil s vůní novoty, která v autě stále přetrvávala.

Noah, připoutaný v sedačce vzadu, tiše broukal a Ava se otočila, aby ho pohladila po měkké tvářičce. „No tak, co se děje, ty náš chlapíku?“ špitla, šťastnější než kdy dřív.

„Malá pomoc s dítětem by nebyla špatná.“

„Myslím, že to je spíš úkol pro tatínka.“

„Ale jeho tatínek“ – Wyatt cvrnkl syna láskyplně do nosíku – „bývá často pryč. A ještě to tak nějakou chvíli zůstane, než se mi podaří přesvědčit partnery, že je pro mě nejideálnější trávit čas v Anchorville.“

„Tak to udělej. Jsi právník. Měl bys být schopen vyrukovat s pádným argumentem.“

Wyatt se rozesmál hlubokým hrdelním smíchem, který milovala. „No jo, jenže nezapomeň, že oni jsou taky právníci.“

„Hm, takže ti něco přišijou.“

„Určitě. Jen to s tou Khloe zvaž. Podle mého názoru by to byla výhra pro všechny.“

„Když já nevím. Není žádná profesionální chůva.“

„Jistě, školy na to nemá, ale my také ne.“ Znovu blýskl tím neodolatelným chlapeckým úsměvem a lehce ji šťouchl do ramene. „Prosím tebe, Avo, je nejstarší ze šesti dětí. Vždycky přece Virginii pomáhala i jako malá, ne?“

„Dobře, ale chůva? Potřebujeme ji?“

Wyatt se zpoza volantu mercedesu ohlédl. „Beztak bychom měli mít víc času i sami pro sebe.“ Usmál se na ni přesně ve chvíli, kdy trajekt přistál u mola a všude za ním se pěnila voda. „Mohli bychom si trochu užít, no ne? Noah bude potřebovat bratříčka nebo sestřičku.“

„Časem,“ přikývla a usmála se, přestože se k danému tématu stavěla zdrženlivě.

„Čím dřív, tím líp. My oba víme, že podobné věci vyžadují čas.“ Významně několikrát zvedl obočí. „Mohli bychom začít třeba dnes večer.“

„Zapomeň,“ rozesmála se a on nastartoval a vjel luxusním sedanem na plochou palubu trajektu. Cestou na ostrov Ava trochu roztála.

Do dvou týdnů u nich začala Khloe pracovat spolu s Virginií. Nakonec Khloe začala chodit se Simonem Prescottem, kterého si posléze vzala. Byl to zahradní architekt, který kdysi působil v armádní rozvědce a u spojařů, poté si našel místo v Anchorville a skončil na ostrově. Simon se přistěhoval za Khloe a pár měsíců bylo všechno v dokonalém pořádku.

Jenže poté došlo k nemyslitelnému.

Na Vánoce Noah zmizel.

Všechno se změnilo. Khloe stála Avě po boku pevně jako skála, zatímco Ava se naprosto zhroutila, a tak se nějak z bývalé kamarádky stala Khloe přes chůvu ošetřovatelkou.

Ava byla tak šokovaná, že si té postupné změny ani nevšimla, jen si pamatovala, jak trávila dlouhé hodiny přitisknutá ke Khloe a plakala. Pokud šlo o útěchu a péči, spoléhala na kamarádku. Wyatt byl sám v šoku, a tak nedokázal své ženě pomoci, když se propadla z hoře a zoufalství do ještě chmurnějšího stavu, kterého si nikdo hned nevšiml. Tehdy začaly její halucinace, neschopnost rozlišit, co je skutečné a co nikoli.

„Paní Garrisonová?“ Už byla málem nahoře na schodišti, když její pozornost zaujal ochraptělý mužský hlas. Obrátila se a u paty schodiště spatřila Austina Derna. „Myslím, že tohle je vaše.“ V ruce držel telefon. „Asi jste ho na útesu ztratila.“

„Aha.“ Vůbec ho nepostrádala! Když sbíhala ze schodů, vzpomněla si na dva případy, kdy s tímto mužem byla sama. Jednou ve vodě zátoky a podruhé jen pár kroků od okraje útesů. „Díky.“ Vytrhla mu telefon z ruky a vyběhla několik schodů. Pak se zarazila. „Víte, myslím, že vzhledem k tomu, že jste mi dvakrát patrně zachránil život, byste mě mohl oslovovat Avo.“

Nasadil podmračený, zamyšlený výraz a ona se marně snažila ignorovat tu dokonalou auru sexy kovboje, která ho obklopovala. Neoholená brada, opálená pleť po dlouhých hodinách pod širým nebem, u koutků očí jemné vrásky, jako by je mhouřil proti sluníčku, vysoké a štíhlé tělo oblečené ve vybledlé džínovině a kostkované košili – rozhodně není její typ. „Pokud to tak chcete,“ přikývl.

„Chci.“ Setkala se s jeho pohledem a uvědomila si, že jeho oči mají tmavěhnědou barvu a ostražitý výraz. Na zlomek vteřiny si vybavila, jak se jeho tělo tisklo ve studené vodě k jejímu. Noční košili měla přilepenou na kůži, tak z ní viděl úplně všechno. Paže i ruce měl silné, pevně ji objímal, pomáhal jí udržet se na hladině. „Prosím.“

Znovu se zamyslel a pak přikývl. „Dobrá…, Avo.“ Opět se jí zadíval do očí a to, co v jejich hlubinách spatřila, bylo stejně děsivé jako vzrušující. Měla podezření, že když si Austin Dern něco usmyslí, nevzdá se, dokud nedosáhne svého cíle. Sevřelo se jí hrdlo a málem zakopla, když vyrazila znovu nahoru.

Vyběhla po zbývajících stupních a rychle odcházela do svého pokoje. Zavřela za sebou dveře, cítila, jak je rudá, téměř rozechvělá. Připisovala to nedostatku jídla. Přece to nemůže být reakce na toho chlapa! Ani omylem. Ona taková není.

Ach jistě. A jaká teda vlastně poslední dobou jsi? Víš to vůbec?

Nevšímala si zrychlujícího se tepu ani otázek, které jí vrtaly hlavou, vylovila ze skříně počítač a poznámky a skočila na postel. Stiskla tlačítko Start, a když se přístroj rozehříval, stáhla si vlasy z obličeje do rozcuchaného culíku.

Ještě než vůbec stačila spustit program, ozvalo se tiché zaklepání, dveře se ihned bez vyzvání pootevřely a dovnitř proklouzla ruka. Dívčí prstíky pevně svíraly orosenou plechovku dietní coca coly.

Ava se téměř rozesmála.

Ruka se dostávala dál a za ní se objevila hlava Khloe. Nakoukla zpoza hrany dveří. „Našla jsem jednu schovanou vzadu v lednici. Myslím, že si je tam máti syslí pro sebe.“ Vklouzla dovnitř a opřela se o dveře. „Pst, to je tajemství. Máma se umí pěkně vykolejit, když nemá svou dávku kofeinu.“ Přešla pokoj a podala coca colu Avě.

„Díky.“ Když ji Ava otevřela, ozvalo se cvaknutí a typické zasyčení, jak z plechovky unikl vzduch.

Khloe zaváhala u kraje postele. „Jen jsem ti chtěla říct, že vím, jak podivné se tady dějí věci. Někdy si myslím, že bychom všichni prostě měli vzít nohy na ramena a z tohohle ostrova vypadnout, ale, tedy…, je to jaksi nemožné a vím, že se situace určitě zlepší.“

„Myslíš tím, že se můj zdravotní stav určitě zlepší.“

„Nejen tvůj, nás všech,“ povzdechla Khloe a vyhlédla z okna. Zdálo se, že ji zaplavuje smutek. „No nic, musím běžet. Simon bude brzo doma.“ Pohlédla na hodinky. „Ach bože, možná už doma je! Drž mi palce.“

„Jasně.“

Khloe byla napůl ze dveří, ale ještě dodala: „A ta cola bude naše malé tajemství, jo?“

„Jo.“

Naše malé tajemství, pomyslela si Ava, když polkla první doušek z plechovky.

„Dávej pozor!“ vykřikla Khloe na chodbě, když zavírala dveře, ale Ava ještě stačila zaslechnout pištivé hučení invalidního vozíku Jewel-Anne. „Co tady děláš?“

Zase špehuje, co by?

Tak končí tajemství.

Pokud bude v domě její sestřenice, jsou tajemství zcela nemožnou věcí.

Ava už chtěla seskočit z postele a hezky Jewel-Anne od plic vyčinit, když jí zabzučel mobil. Vylovila ho z kapsy džínů a na displeji spatřila Wyattův obličej.

„Ahoj!“ pozdravila a uvelebila se na polštářích.

„Ahoj, ahoj!“ Hněv, který předtím v jeho hlase zněl, vyprchal. „Omlouvám se za tu hádku.“

„Jsme manželé. To se stává,“ odpověděla, ačkoli k hádkám v poslední době docházelo poměrně často.

„Jen jsem chtěl, abys věděla, že se naše domácí rande musí odložit. Mám večer ještě nějaké schůzky a musím zajít s klientem na skleničku, tak se domů dostanu pozdě.“

Avě bylo dávno jednoznačně jasné, že z domácího rande beztak sešlo. „Se kterým?“ zeptala se jakoby nic a snažila se, aby to neznělo podezíravě.

„S Orsonem Donnellym. Z Donnelly Software.“

To jméno znala. Donnelly vydělal jmění ve stále se rozrůstajícím softwarovém průmyslu, vyvíjel programy zejména pro začínající podniky. Jenže nedávno se Donnelly názorově rozešel se synem a junior se domníval, že má nárok na podíl na firmě nebo tak něco.

„Musím mu rozmluvit některé věci, a tak nevím, jak dlouho to potrvá. Nečekej na mě.“

„Dobře.“

„Jo, Avo?“

„Co je?“

„Miluju tě.“

Zavěsil dřív, než stačila zareagovat, a tak zůstala sedět s telefonem v ruce jako opařená a nedokázala říct ani do prázdného pokoje: „Taky tě miluju.“

14. kapitola

„Přísahala bych, že jsem tady měla dietní coca colu,“ mumlala si pro sebe Virginia a málem vlezla do lednice až po ramena. Nikdo jiný v kuchyni nebyl, přinejmenším pokud Ava viděla.

Virginia zaslechla kroky, napřímila se a prudce lednici zabouchla. „Hádám, že budu muset doplnit zásoby.“

Talíře od večeře byly stále ještě na hromadách ve dřezu, myčka poloprázdná, vzduch prosycený vůní mušlí, česneku a rajčatové omáčky. Tři talíře s připraveným pokrmem překryla kuchařka fólií a do dvou plastových misek nalila zbylou červenou mušlovou omáčku. Na této dnešní večeři si Ava obzvlášť pochutnala. Poprvé po dlouhé době měla chuť k jídlu a teplý chleba, salát Caesar a ostré těstoviny byly vynikající. Dosti chutné na to, aby se jí podařilo přečkat večeři, aniž by se pohádala s Jewel-Anne nebo se rozčílila kvůli Demetrii. Dokonce se ani nenaježila při Ianově poznámce na téma, jakou má údajně „kliku“, že jí patří tak velká část ostrova; přičemž on sám jí prodal svůj podíl dobrovolně už před lety. Obvykle své opovržení skrýval, ale jednou za čas si nemohl pomoct, aby jí nepřipomněl, že to „sehrála skvěle“. Vždycky svá prohlášení formuloval jako vtip, jako by si z ní jen dělal legraci, jenže ona věděla, že se pod úsměvem skrývá zahořklé přesvědčení, že Ava s ním i se zbytkem rodiny nějak pokoutně vyběhla, když vykoupila jejich podíly.

Dnes večer ho ignorovala.

„Tohle je pro Khloe a Simona?“ zeptala se a ukázala na zakryté talíře.

„Hm. A pro toho nového…, pro Derna.“ Virginia zamířila do spíže, kde chvíli prohledávala police, a potom přišla se třemi plechovkami coca coly. „Myslela jsem, že by mu to mohlo chutnat.“ Znovu lednici otevřela a postavila plechovky dovnitř. „Však víš, ti svobodní mládenci…“ Když lednici zavřela, změřila si Avu vševědoucím pohledem. „Nikdy si nevaří.“

„Ukažte, hodím mu to,“ nabídla se Ava. Když se Virginia nadechovala k protestu, dodala: „Aspoň mu splatím dluh. Dnes našel můj mobil a přinesl mi ho.“

Virginia pokrčila rameny. „Pro mě to znamená o jeden výlet míň.“

Ava si rychle oblékla bundu, popadla talíř a zamířila k Dernovu bytu. Po celou dobu osnovala v hlavě plán, jak si najít příhodnou výmluvu pro to, aby si s ním mohla znovu promluvit a něco se o něm dozvěděla. Když energicky procházela po zahradní pěšince k jeho obydlí, snažila se sama sebe přesvědčit, že o něm potřebuje další informace, protože je to její zaměstnanec, člověk, který se zde zjevil poměrně náhle, a ona prostě měla pocit, že v něm je něco víc, než co se na první pohled zdá. Nešla za ním proto, že byl pohledný, proboha živého! A i kdyby to tak bylo, je přece vdaná…, možná sice ne úplně šťastně vdaná, možná jen vlásek od rozluky, a dokonce od rozvodu, ale pořád zkrátka vdaná.

Mlha dnes visela poměrně nízko, bezpečnostní lampy halil jemný opar a moře jí v uších znělo jen jako tlumený hukot. Jak se blížila ke stájím, pronikal slaným mořským vzduchem od zálivu pach koní a ona si povšimla světla matně probleskujícího z Dernových oken.

Staré schodiště pod jejími kroky dunělo; slyšela, jak Rover prudce vyštěkl, když ji slyšel stoupat ke dveřím bytu. Ještě než k nim došla, dveře se otevřely a na prahu se objevila mohutná Dernova silueta ozářená zezadu.

Jakmile Rover zahlédl Avu, mohl se zbláznit, štěkal a skákal přímo za Dernovými zády.

„Vestavěný bezpečnostní systém,“ kývla bradou k nadšenému ovčáckému psu, když muži v džínech podávala talíř s večeří. „Tohle je od Virginie. Má ve zvyku uvařit víc jídla, než kolik by kdokoli dokázal sníst.“

„Fakticky?“

„Považujte to za vedlejší požitky k vašemu novému pracovnímu místu v Neptunově bráně. Můžete mi věřit – Virginia u nás nenechá nikoho hladovět.“

Rover kňučel, seděl na podlaze, čenich ve vzduchu, vrtěl ocasem a zametal stará dubová prkna za sebou.

„Zdá se, že se tady po vás někomu stýská.“ Dern ustoupil ze dveří a dovolil Roverovi prolétnout za žalostného kňučení ven. Ava se sklonila, aby psa pohladila.

„To je mi ale zrádce.“ S úsměvem drbala psa za ušima. „V bouři se hodí každý přístav.“ Vzhlédla. „Byl to toulavý pes, který skončil tady a Ned ho vzal k sobě, takže je v zásadě inventář bytu. Virginia mu dává jídlo na zadní terasu domu, a dokonce má v zadních dveřích vyřezaná dvířka. Já jsem mu koupila pelíšek a položila mu ho k zadním schodům, ale on je radši tady nebo ve stáji nebo klidně venku pod širákem. Že je to tak, potvůrko?“ obrátila se k psovi a ten jen zavrtěl ocasem ještě rychleji, až to bubnovalo. „No jo, myslím, že je.“

„Zdá se, že vás má rád.“

Rozesmála se. „Dokonce mi věří. Což je panečku na tomto ostrově výjimka.“

Dern překvapeně zvedl tmavé obočí.

„Vím, že trpím jakýmsi stihomamem.“ Zvedla se a Rover kolem ní seběhl po schodech a zamířil ven.

„Stihomamem?“

„Jakousi formou,“ pokrčila rameny. „Diagnóza se mění každý týden. Jenže to patrně víte.“ Sledovala psa, jak očichává nejbližší sloupek plotu a pak ho značkuje. „Wyatt vám o mně určitě všechno řekl, když vás přijímal.“

„Jen se zmínil, že jste měli velmi těžké období, když jste přišli o syna. Ale pojďte dál. Musím to někam položit.“ Obrátil se s talířem v ruce, zamířil dovnitř a Ava šla za ním. V patách se jí řítil Rover a proklouzl kolem ní dovnitř. Už dlouho v tomto bytě nad stájí nebyla, ale od její poslední návštěvy se zde toho moc nezměnilo. Na stěnách stejné obrázky, kobereček přesně takový, jaký si ho pamatovala, a nábytek, který byl už tehdy dosti otlučený, působil ještě omšeleji. Všimla si i několika Dernových věcí, ale nic nenaznačovalo, že by měl v úmyslu zdržet se tady dlouho.

„Potřebujete ještě něco do bytu?“ zeptala se, ale on zavrtěl hlavou a nadzvedl talíř.

„Tohle úplně stačí.“

„Určitě mi řekněte, kdybyste něco chtěl.“

Přikývl. „Dobrá.“

„Fajn. Radši půjdu. Špagety si asi budete muset ohřát v mikrovlnce.“ Sklonila se a naposled psa podrbala. „Jo, a mimochodem jméno Rover vymyslel Ned. Pes se tady objevil bez známky a v Monroe ho nikdo nehledal, a tak ho Ned pojmenoval.“ Zvedla se. „Vy Neda znáte, že? Wyatt se mi o tom tuším zmínil.“

„Nikdy jsem ho neviděl. Pracoval jsem pro chlápka, který zná vašeho manžela. Donnelly zjistil, že jeho syn Rand není stavěný na to, aby měl svůj ranč, a tak mu ho prodal pod rukama. Vyhodil mě z práce. Donnelly mě pak napojil na Wyatta.“ Zvedl koutek do pokřiveného úsměvu. „Není to žádné velké tajemství. Zeptejte se manžela.“ Než stačila zareagovat, dodal: „Nechte mě hádat. Už jste se ho ptala.“ Založil si ruce na hrudi. „Jak jsem řekl – přestože tomu nevěříte, nebyl jsem přijatý kvůli tomu, abych vás hlídal.“

Kývla, ale u dveří ještě zaváhala. „Proč mám teda pocit, že jsme se už setkali?“

„Asi mám prostě takový obličej.“

„Ne. To určitě ne.“

Pokrčil rameny. „To prostě nedokážu vysvětlit, protože jsem si jistý, že kdybychom se už setkali, pamatoval bych si vás. Nejste typ ženy, na kterou bych zapomněl.“

Ucítila jemné zalechtání v žaludku a hned si uvědomila, že se pohybuje v nebezpečných vodách. „Raději půjdu. Ať se v klidu najíte. Ahoj, Rovere!“ Rázně vyšla ze dveří. Ne že by se ji pokoušel zarazit.

Napadlo ji, jestli se za ní nedívá, nenakukuje mezi závěsy nebo žaluziemi, ale pak tu myšlenku zavrhla. Přestože svítily bezpečnostní lampy, byla tma, takže i kdyby ji sledoval, všiml by si jen toho, že jde přímo k zadním domovním dveřím.

Jakmile se však dostala mimo dosah slabého kruhu světla lampy nejblíž domu, obrátila se a prošla zahradou k památníčku, kameni, který Wyatt nechal Noahovi udělat asi rok po jeho zmizení.

„Nedávej to tam,“ naléhala tenkrát Ava. „Připomíná náhrobek a on není mrtvý.“

„Je to jen památníček. Až se vrátí, připíšeme tam datum nebo ho úplně odstraníme.“

Tenkrát se na něj hrozně vztekala, ale jakmile byl do zahrady nedaleko růžového loubí umístěn hladký kámen s vytesaným Noahovým jménem, nacházela překvapivou útěchu v tom, když projížděla prstem po synově jménu, případně pouze klečela u kamene a vzpomínala, jak Noaha držela v náručí, cítila, jak ji objímají jeho teplé ručičky, slyšela jeho perlivý smích. Panebože, strašně se jí po něm stýskalo…

Teď prošla kolem kamene, zpomalila a natáhla ruku, aby se malého památníku dotkla. „Najdu tě,“ slibovala. „Ať jsi kdekoli, maminka tě najde.“ Sevřelo se jí hrdlo, ale nezhroutila se, dokázala se ovládnout.

Vstala a prošla zadními dveřmi ke starému schodišti, které se vinulo ze sklepa přes přízemí až nahoru do podkroví a odtamtud na malou střešní terasu. Schodiště původně vzniklo pouze pro zaměstnance, ale nikdy zde neplatilo žádné striktní pravidlo. Každý, kdo bydlel nebo pracoval v Neptunově bráně, po většinu času používal výtah nebo hlavní schodiště, a tak když otevřela vrzající dveře, ucítila zatuchlý pach prachu typický pro dlouhodobě uzavřené prostory.

Sevřel se jí žaludek, protože si uvědomila, že naposledy šla po schodech do sklepa v týdnu, kdy Noah zmizel. Ona a zároveň s ní tucty dalších, včetně policie, prohledávali dům od sklepa po střechu; Ava klopýtala po starém schodišti minimálně tucetkrát a její naděje s každým dalším hledáním klesala.

Nyní, se srdcem rozbušeným vzpomínkami, sáhla na vypínač, rozsvítila a scházela dolů po těžkých dřevěných schodnicích. Dole pod schody našla další vypínač, stiskla ho a najednou labyrint nedokončených místností ozářilo světlo pěti nebo šesti holých zaprášených žárovek. Jedna žárovka poblikávala, ale ostatní matně svítily na všemožné harampádí, které se zde skladovalo. Viděla police s prázdnými sklenicemi, polámané rámy na obrazy a staré sportovní vybavení, ba dokonce hrací automat, který již nefungoval.

Krom Jacobova staromládeneckého bytu s vlastním vchodem přímo zvenčí a vinného archivu, na jehož vybudování Wyatt trval před pěti lety, byly sklepní prostory nedokončené a zůstaly v takovém stavu po dobu téměř jednoho století. Prošla kolem prosklených dveří manželovy vinotéky, v níž se udržovala dokonale ideální kombinace teploty a vlhkosti, a čistě z pocitu povinnosti do nich zkusila zasunout tajemný klíč, což bylo nanejvýš hloupé. Místnost byla nová, její zámek velký a lesklý. Klíč, který našla, byl starý a měl jiný tvar. Samozřejmě do zámku nezapadl, ale když se Ava snažila klíč do dveří zasunout, podívala se prosklenou výplní dovnitř a všimla si vinět na několika lahvích. Pak své úsilí vzdala.

Obrátila pozornost na hlavní část sklepa, prostor, který byl vyhlouben a vystavěn spolu se zbytkem Neptunovy brány.

Byly zde nízké stropy a několikrát ucítila na obličeji pavučiny, které se jí zachytily ve vlasech, a jejich lepkavé zbytky nedokázala setřást. „Kruci,“ láteřila a rychle si otírala obličej rukama.

Procházela uličkami mezi hromadami krámů a přitom si všimla babiččina šicího stroje zakrytého přehozem, stál vedle štosu zastaralých učebnic z doby někdy před padesáti lety. U vysokých rybářských bot a sítí na kraby i s plováky visel strýcův luk se šípy. Nedaleko chodícího trenažeru málem zakopla o řadu menších i velkých činek.

Tady dole to vždycky nenáviděla.

Jako by vlhkost a pach zatuchliny nestačily, rozčilovalo ji i vědomí, že tyto prostory obývají myši, krysy, vosy a bůhvíjaká havěť.

Jenže cítila nutkání prohlédnout to tady.

Sevřelo se jí srdce, když zahlédla vaničku s dětským oblečením podepsaným Noahovým jménem. Vedle ní leželo i pár jeho hraček. Všimla si hasičského auta s polámaným kolem a kostek, stále ještě uložených v krabici. Láskyplně pohladila koudelovitou hřívu houpacího koně, kterého vlastně nikdy nepoužíval.

Málem se jí podlomila kolena, když nakoukla pod plastové víko vaničky a téměř nábožně probírala polštářky, dečky, bundy a další oblečení, které uklidila těsně předtím, než oslavil druhé narozeniny. Nejprve je skladovala na polici ve skříni jednoho z hostinských pokojů, ale někdo zjevně projevil aktivitu a snesl je sem dolů. Svíralo se jí hrdlo, když prstem hladila malé pyžamko vyvedené v barvách jako společenský oblek a musela mrkat, aby zadržela slzy, když si vzpomněla, jak v něm usadila Noaha pod stromeček o jeho prvních Vánocích a novým fotoaparátem pořídila snad dvacet nebo třicet snímků. Fotoaparát si koupili jen pro tuto příležitost. Otevřela jeden igelitový sáček a přičichla k němu. Do nosu jí pronikla vůně speciálního dětského mýdla, ve kterém mu všechno prala.

„Chybíš mi,“ prohlásila, a když zaslechla nad svou hlavou kroky, pyžamko zase složila, vsunula do sáčku a vrátila ho do vaničky. Odkašlala si, zavřela plastovou vaničku víkem a vrátila ji na polici.

Nemohla zde strávit příliš mnoho času, jinak ji někdo začne hledat a jí se nechtělo vysvětlovat, co tady dělá.

Sáhla do kapsy, znovu sevřela klíč a začala pátrat po starých bednách nebo psacích stolech, zásuvkách, zkrátka čemkoli uzamykatelném. Docházelo jí, že je to téměř nesplnitelný úkol, protože se kolem ní válely polámané, zapomenuté nebo zbytečné krámy nashromážděné doslova za sto let. Generace Churchových za generací zde odkládaly nepoužívané věci a ty se v prastarých sklepních prostorách postupně kupily.

Začala na vzdáleném konci nedaleko odstaveného kotle s obrovskými teplovody, hledala mezi rozházeným harampádím a objevovala jeden zámek za druhým.

Nejprve vsunula klíč do zámku historického psacího stolu s roletou.

Nic.

Pak zkusila dva kufry z minulého století.

Ouvej, všimla si stop po myších nebo krysách na oblečení, které dávno vyšlo z módy a z něhož mírně zavanul pach naftalínu z kuliček proti molům.

Zachvěla se a připomněla si, že musí nechat sklep vyklidit.

Objevila diplomatku a zápisník se zámkem, jenže v obou případech byly klíčové dírky příliš malé. Čím déle procházela mezi omšelými věcmi, tím větší strach se jí zmocňoval. Jako by procházela mezi duchy svých předků. Po zádech jí přeběhl mráz, který nesouvisel se sklepním chladem.

Nedopusť, aby ses stala obětí svých pocuchaných nervů.

V koutě místnosti zahlédla zaprášený kancelářský stůl a zkusila vsunout klíč do zámku na zásuvce. Na chviličku se jí zmocnil vítězoslavný pocit, ale klíč se v otvoru neotočil ani o kousek. „Nesmysl,“ řekla si. Ve sklepě byla už téměř hodinu a stále neměla tušení, k čemu ten zatracený klíč patří. Možná neměl s Neptunovou bránou nakonec vůbec nic společného.

Stála uprostřed sklepa a snažila se soustředit, přijít s logickým nápadem, k čemu klíč asi mohl sloužit.

„No nic,“ povzdechla si a pach zatuchliny v prostoru s nízkým stropem jí znovu pronikl do nosu. Ten zatracený klíč je patrně jen součástí zlomyslného vtipu. Přesně z dílny Jewel-Anne.

„Jenže proč?“ přemítala. Copak se snad její sestřenice nudí nebo má zkrátka tak zlomyslnou povahu?

Ava zavrtěla hlavou a pokračovala dál. Našla toaletku s trojdílným naklápěcím zrcadlem. Ze zaprášeného zrcadla posetého tečkami se na ni díval ustaraný a bledý obličej, zjevně vynervovaný. „No výborně,“ zašeptala na adresu ženy v zrcadle. V duchu viděla svou babičku, jak sedí na této vyšisované polstrované stoličce ve své ložnici v prvním patře – na které Wyatt jak známo usnul – a dívá se na sebe do zrcadla. Babička nosila vždycky vlasy svázané do uzlu, dokonalého drdůlku sněhobílých vlasů, ale večer si je vždycky rozpustila a česala se před zrcadlem, bílé kadeře měla stále ještě pevné a kvalitní, vlnily se jí na vychrtlých ramenou. Ava měla svolení do místnosti vstoupit, vonělo to tam drahým jasmínovo-růžovým parfémem Joy, který údajně milovala Jacqueline Onassisová – nebo tak to alespoň tvrdila babička, když otáčela hlavu, aby v trojdílném zrcadle viděla svůj profil a lehce si masírovala krk a bradu. Ava také měla povoleno kartáčovat babičce vlasy – to byla výsada, jíž se žádná jiná vnučka netěšila.

Ava ucítila chladný závan vzduchu v zátylku a zachvěla se. Málem slyšela, jak babička šeptá: Nevzdávej to, Avo. Jsi Churchová, bojovnice. A nenech ze sebe dělat blázna…, ach ne, to nikdy…

PRÁSK!

Ava podvědomě vykřikla a vyskočila ze stoličky. Cosi spadlo na betonovou podlahu. Uhodila se kolenem o stolek, přitom se zrcadlo zachvělo, upustila klíč, prudce se otočila a dívala se přes přízračné přehozy zahalující nábytek.

„Kdo je tam?“ zeptala se a srdce jí bušilo, nervy napjaté jako struny.

Jenže nic se ani nepohnulo.

Všude panoval klid.

Až na její divoce tlukoucí srdce.

„Vylezte!“

Vyschlo jí v ústech, mhouřila oči a nakukovala přes prkna nedokončené přepážky a za podivně tvarované hromady odloženého nábytku.

Nikdo se neobjevil.

Žádný zvuk ani pach nenaznačovaly, že není sama.

Jenže měla jednoznačný pocit, že se ve stínech kdosi ukrývá. A pozoruje ji.

Napínala uši a chviličku se jí zdálo, že slyší velice tlumenou hudbu, prastarý hit od Elvise, patrně k ní doléhal přes zaprášené potrubí vzduchotechniky nad ní.

Přinutila se dýchat v normálním tempu.

Jenže ten zvuk si určitě nevymyslela.

Něco zcela jistě spadlo.

A nespadlo to samo.

Stále se bedlivě rozhlížela po špatně osvětleném prostoru, pak si klekla a tápala po rozpraskané podlaze, aby klíč našla. Když ho nenahmatala, posvítila si mobilem a konečně ho zahlédla. Zapadl pod toaletku. Pevně malý kousek kovu sevřela, zvedla se a obličej otočila k zašlému zrcadlu.

Zahlédla v něm jakýsi odraz, temný stín, který rychle přelétl přes všechny tři části zrcadla.

Ava se prudce otočila, naskočila jí husí kůže, a když se zadívala směrem k pohybu, musela si ho v duchu otočit, protože pohyb viděla zrcadlově. Cosi běželo ke schodům. „Kdo jste?“ křikla do šera a zaposlouchala se, jestli neuslyší kroky.

Nic.

Ach bože!

Možná to bylo výplodem její fantazie, koneckonců by to nebylo poprvé. Ne! Viděla něco v zrcadle. Opravdu!

Samým strachem jí vyprahlo v ústech, udělala krok dopředu a zamířila paprsek svítilny zabudované v mobilním telefonu do temných koutů, v nichž se někdo mohl ukrývat.

Co když má zbraň? Nůž nebo třeba pistoli?

Útrobami se jí rozléval mrazivý děs a po celém těle jí vyrazil studený, lepkavý pot. Přesto pomalu postupovala temnými stíny mezi zaprášeným haraburdím, vedená světlem vycházejícím z telefonu, obávala se, že doslova vyskočí z kůže, pokud se paprsek světla odrazí v očích nějakého člověka nebo tvora.

Panebože, proč děsí sebe sama? Kráčela pomalu po schodech, ale zarazila se, když spatřila Noahovy hračky. Houpací kůň se kýval sem a tam.

Srdce jí bušilo jako zvon, ohlédla se přes rameno, v podstatě čekala, že na ni někdo skočí.

Ve sklepě kdosi byl.

„Vím, že jste tady,“ pronesla varovně. „Co to má znamenat?“

Jenže nikdo neodpověděl. Slyšela jen svůj mělký dech a zavrzání parket nad sebou.

Tady už toho moc nepořídí. Popravdě řečeno neměla zrovna náladu sedět v téměř naprosté tmě ve snaze vylákat nějakého úchyla z jeho úkrytu. Napadlo ji, že to může být i žena.

„Skvělé. Seď si tady, jestli chceš. Jenže já zamknu!“ Srdce jí vyťukávalo zděšený rytmus, ale zvládla vyjít po schodech a teprve když se dostala nahoru, pořádně se nadechla.

Zavřela za sebou dveře a už už chtěla vyplnit svůj slib a zamknout je, když zaslechla jednoznačný bzučivý zvuk invalidního vozíku Jewel-Anne. Vzápětí sestřenice se sluchátky v uších přišustila z boční chodby. Při pohledu na Avu se na krátký okamžik zatvářila překvapeně, hned se ale zlomyslně usmála a zavrtěla hlavou: „Tys byla ve sklepě?“ Protáhla obličej a prohlížela si Aviny vlasy a ramena, vytáhla si z uší jednu pecku, z níž zněly tiché tóny Elvisovy písničky o podezíravosti. „Proč?“ Jewel-Anne nakrčila nosík. „Je to tam pěkně hnusný.“

Ava se znovu pokusila setřást lepkavé pavučiny z rozcuchaných vlasů. „Jak to můžeš vědět?“

„Co?“ zašeptala Jewel-Anne, na okamžik docela zaskočená. Ublížená. Křečovitě sevřela kolo svého kolečkového křesla a pomrkávala, aby zadržela slzy. „To byla podpásovka, Avo,“ pronesla ochraptěle.

Ava se najednou zastyděla.

Ze sluchátka prozpěvoval téměř neslyšitelně Elvis o tom, jak jsme chycení v pasti… We’re caught in a trap…

Pak sestřenice našpulila pusu a zvedla bojovně bradu. „Víš, Avo, já v tomhle křesle nesedím odjakživa. Kdybys nás všechny nepřemlouvala, abychom se ten den šli projet na nové plachetnici, Kelvin by byl pořád naživu a já bych mohla chodit!“

„Přestaň už mě konečně ze všeho obviňovat!“ ohradila se Ava ostře, protože měla plné zuby omezeného pohledu Jewel-Anne. „Ta nehoda nebyla moje chyba.“

„Klidně si to pořád opakuj,“ ušklíbla se Jewel-Anne a vzápětí vozík otočila a odjížděla z Avina dohledu. Ještě přes rameno křikla: „Třeba se o tom někdy přesvědčíš.“

Ava se zmítala mezi neskutečným vztekem a – ano – provinilostí a znaveně se opřela o dveře. Rozum jí říkal, že se Jewel-Anne naprosto mýlí, ale někdy měla skutečně pocit, že by na někoho také potřebovala svalit vinu. Tomu pocitu naprosto rozuměla.

15. kapitola

Dern nepočítal s tím, že Ava Garrisonová bude tak bystrá. Z toho, co věděl, pochopil, že je případ pro psychiatra, uzlíček nervů jen krok od blázince, ale dotyčné informace nebyly pravdivé. Poté, co ji vytáhl toho prvního večera z vody zálivu, zjistil, že je mnohem inteligentnější a vnímavější, než se mu snažili namluvit. Vlastně usoudil – cestou z rodinného sídla do svého bytu, kam se plížil stíny –, že je silou, s níž se musí počítat.

„I ty nejlépe zosnované plány…,“ mumlal si polohlasem, když rychle vybíhal po schodech, odemykal dveře a vcházel do svého dočasného bydliště.

Rover na něj netrpělivě čekal a měřil si ho vyčítavýma očima, jak to umějí jen psi, že musel zůstat sám doma. „Nemůžeš vždycky chodit se mnou, víš?“ Dern podrbal ovčáka za ušima a zjevně mu bylo okamžitě odpuštěno. Starý pes zavrněl rozkoší, když ho Dern ještě podrbal na zádech.

„Bude to naše tajemství, jo?“

Rover, jako by rozuměl, potichu vykvikl, a když se Dern zvedl, ovčák spokojeně odťapkal na své místo u kamen a lehl si. „Hodný pejsek,“ zabručel Dern, když zapínal notebook a zasunul modem a flash disk do příslušných zdířek.

Za pár vteřin už byl připojený k internetu a znovu pročítal všechny soubory, které si založil o Avě Churchové-Garrisonové, o Churchově ostrově, Neptunově bráně a lidech, kteří na tomto mizerném kusu pevné země v oceánu bydleli a pracovali. V jednom souboru měl dějiny ostrova, v dalším jeho napojení na Anchorville a jeden byl věnovaný výhradně Mořskému útesu. Při pomyšlení na chátrající psychiatrickou kliniku zaťal zuby. Už ji navštívil. Přelezl plot a procházel starými chodbami, kde kdysi pracovali a bydleli ošetřovatelé a pacienti. Krom vysoké vrstvy prachu, vyčpělého vzduchu a všeobecného pocitu opuštěnosti byla budova nedotčená. Zvenčí však, tam, kde se do zdí opíral vítr a omýval je déšť, byl pocit samoty mnohem výraznější. Venkovní piknikové stolky se rozpadaly, slupoval se z nich nátěr a byly posety ptačím trusem všudypřítomných racků.

S ohrnutým límcem obcházel vnitřní prostory kliniky podél plotu. Staré známé pěšinky v trávě zarostly, byly téměř neznatelné, celé zaplevelené a betonové chodníky popraskaly.

Nezůstalo nic než zmar a zoufalství.

Mořský útes nebyl stavěný jako vězení, a přesto nakonec nic jiného nesymbolizoval.

Přinejmenším pro Derna.

Musí v té šarádě zkrátka pokračovat.

Ať to trvá, jak dlouho chce.

Začal náhle pochybovat o důvodech své přítomnosti zde, ale rychle všechny přetrvávající dohady zaplašil. Ava Garrisonová mu plány nezmaří. Pokud by snad dělala větší problémy, bude se s ní zkrátka muset vypořádat.

Přece není první ženou, která mu zkřížila cestu.

Nebude ani poslední.

Při té myšlence se zarazil, protože měl nepatrné, avšak neodbytné podezření, že vytlouct si Avu Churchovou z hlavy by nemuselo být tak snadné.

V přístavišti nikdo nebyl.

Ava i přes zvedající se mlhu viděla, že její syn nikde v blízkosti vody nestojí.

„Mami!“ ozval se jeho hlásek a ona ze sebe shodila přikrývky. Byla nahá, závan zimního vzduchu jí laskal kůži. Sáhla po županu, ale ten se zachytil na háčku u dveří a ne a ne povolit.

„Mami…?“

Panebože, jeho hlas zněl vyděšeně. „Noahu! Už jdu!“ Prudce otevřela dveře svého pokoje a náhle se ocitla uvnitř loděnice, kde jí do nosu pronikl pach nafty a slané vody. Proč je Noah tady? Upírala pohled do kalných vod, ale viděla jen odraz svého nahého těla a odraz muže stojícího za ní, těsně za jejím levým ramenem. Austin Dern, pohled plný tajemství, se jí ve zvlněné hladině zadíval do očí. I on byl nahý, a když natáhl ruku, položil jí dlaň zepředu na trup a přitlačil silné prsty na žebra, zalapala po dechu.

„Mami?“

Znovu se ozval Noahův hlas. Otočila se a Dern zmizel jako obláček kouře, ona přistoupila ke dveřím loděnice a vyšla ven. Úsvit vytvářel na ranní obloze zlatavé proužky a Ava spěchala bosá po pěšince ke vchodovým dveřím a vkročila do domu. Po zadních schodech zrychlovala, do patra už běžela a slyšela, jak ji Noahův zvonivý hlásek stále volá.

„Už jdu, zlatíčko!“ křičela a chodbou přímo letěla, bosé nohy pleskaly na dřevěné podlaze, zábradlí u schodů splývalo do rozmazaného pruhu.

U Noahových dveří slyšela, jak vzlyká. „Ach, miláčku,“ povzdechla nešťastně. Srdce jí však poskočilo radostí, že ho znovu uvidí. Už je to tak dlouho, tak zatraceně dlouho… Popadla kliku.

Nic.

Znovu popadla kliku a trhla dveřmi.

Nepovolily.

Noahu? Panebože, proč volání přestalo? „Maminka je tady, jen je za dveřmi. Nezamkl ses tam, že ne, kocourku?“

Cloumala vší silou dveřmi, svaly se jí napínaly, bolela ji ramena. Přes dveře ho slyšela vzlykat, ozývaly se odtud tiché, krátké steny.

Pukalo jí srdce. „Už jdu!“ Zavřela oči, popadla kliku oběma rukama a cloumala dveřmi.

Klika se jí však rozpadla v dlaních, pořezala ji, z prstů jí tekla krev. „Noahu?“ volala a slyšela, jak pláče.

Nakoukla do pokoje dírou ve dveřích, která zůstala po utržené klice, a viděla synův pokoj, kde všechno ztichlo, jen kolotoč nad jeho postýlkou tiše klinkal a pomalu se otáčel. Zdálo se jí, že mořský koník i krab z kolotoče se jí smějí, a v hloubi srdce věděla, že synáček už zase zmizel.

Klesla na podlahu, zhroutila se do klubíčka, celá se chvěla hrůzou a zoufalstvím. „Noahu,“ šeptala zlomeným hlasem a slzy se jí mísily s krví kanoucí ze zaťatých pěstí. „Kde jsi? Kde?“

„Avo!“ Do jejích vzlyků pronikl Wyattův ostrý hlas. „Avo! Vzbuď se!“

Pevnými prsty ji popadl za ramena a ona náhle pomrkávala do slunečních paprsků pronikajících okny. Wyatt se nakláněl nad postelí a jemně jí třásl.

„Co je?“ zašeptala, pak si sedla a znovu padla do polštářů k čelu postele, co nejdál od něj. Sen, tak skutečný, se jí zarýval do mysli, podívala se tedy na ruce, zda na nich nemá stopy od krve, ale byly naprosto nezraněné, bez jediného škrábnutí. Sen. Zkrátka jen další sen.

Shrnula si vlasy z obličeje a snažila se vyrovnat se strachem a zklamáním, uklidnit se. Stejně vášnivě a zarputile, jako se snažila dostat do synova pokoje, aspoň ve snu věděla, že je naživu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí manžel.

Prudce k němu vzhlédla. Zase ta pitomá otázka.

„Mělas zlý sen. Křičelas. Myslel jsem, že se chceš probudit.“

Pevně zavřela oči. Bylo to tak zatraceně reálné. Kdyby se snažila, pořád by v duchu slyšela Noahův plačtivý vyděšený hlásek.

Zaslechla šumění invalidního vozíku Jewel-Anne a znovu otevřela oči. Všimla si, že dveře do pokoje jsou dokořán. Wyatt byl jediný, kdo vstoupil, ale na prahu viděla okounět jak Jewel-Anne, tak Demetrii. Ava vrhla na ošetřovatelku vzteklý pohled a ta hned strkala Jewel-Anne a její vozítko z dohledu. „Ocenila bych trochu soukromí,“ ucedila Ava.

Wyatt už obcházel postel k jejím nohám. „Slyšel jsem, jak křičíš, a tak jsem vběhl do pokoje. Nemyslel jsem na nic, jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku.“ Jemně dveře zavřel a pak se o ně opřel. Změřil si ji ustaraným pohledem a ona si přitáhla pokrývku až k bradě.

„Nebyl to můj první zlý sen. Měla jsem jich víc než dost,“ prohlásila a hlas jí zněl méně jistě než slova, která jí vycházela z úst. Vnímala, jak se vnitřně chvěje, a snažila se potlačit zmatek, který v ní narůstal. Možná mají pravdu. Možná se skutečně nervově hroutí.

„Tys byl v hostinském pokoji?“ zeptala se ve snaze nastolit normální tón.

„Ne, přijel jsem dnes ráno. Svezl jsem se s Ianem. Napsal jsem ti zprávu na mobil. Tys ji nedostala?“

„Ne…, já…“ Nahmatala na nočním stolku telefon. Musela ho vypnout. Najednou si vzpomněla, jak pracovala na počítači, dokud u toho neusnula. S vypínáním počítače se nenamáhala. Dokonce nechala notebook v režimu spánku v posteli vedle sebe. Pohlédla na něj a všimla si, že obrazovka je stále tmavá, což ale neznamenalo, že někdo nemohl vidět, jak rekonstruuje události noci, kdy zmizel Noah. Stačilo stisknout kteroukoli klávesu a počítač by oživl. Wyatt mohl počkat, až obrazovka znovu zčerná, a teprve pak ji probudit. Jenže by to musel ideálně načasovat nebo mít neuvěřitelné štěstí, protože její zlý sen nedokázal předvídat.

Ne, je vrcholně nepravděpodobné, že by obrazovku viděl.

Její tajemství je tedy v bezpečí. Wyatt se nemohl dozvědět, jak zoufale se stále snaží přinutit svou roztříštěnou paměť, aby složila mozaiku oné příšerné noci.

„Jsi tady už dlouho?“ zeptala se.

„Doktorka McPhersonová říkala, že ses vyslovila velmi jednoznačně o tom, že potřebuješ prostor sama pro sebe, že tě nikdo nemá rušit. Vyjádřila ses jasně.“

„Tys s ní mluvil? Dnes ráno?“ Popadla telefon a zapnula ho. „Kolik je hodin?“ Na displeji mobilu viděla půl jedenácté. Nemohla tomu uvěřit. Po celá léta nespala déle než do sedmi, už od dob studií na vysoké škole, a když už, tak pouze v případě, že to předtím táhla celou noc. Malá kontrolka na telefonu poblikávala a znázorňovala, že zatímco byla pro okolní svět mrtvá, dostala minimálně jednu zprávu.

„Co kdybych ti přinesl kávu?“ nabídl se Wyatt. Avu náhle jeho laskavost dojala. Prostá nabídka, a přesto jí pronikla hluboko do srdce.

„Díky. Ale budu hned dole.“

„Počkám u sebe v pracovně.“ Usmál se. „Dáme si kávičku spolu.“

„Tak jo.“ Trochu se jí zvedla nálada. Třeba ještě přece jen mají nějakou šanci. Vždyť se dřív tolik milovali. Vášnivě a horoucně. „Navždy…,“ zašeptala poté, co špitla své „ano“ v zahradě na malé svatbě, kdy se zavázala, že bude jeho ženou.

Proč má tedy pocit, že mu nemůže věřit? Že nemůže věřit nikomu z nich? Odpověď znala a nechtěla o tom přemýšlet. Zatím ne. Zapojila si telefon do nabíječky a všimla si, že krom Wyattovy zprávy má i dva nepřijaté hovory, jeden od Cheryl, která měnila termín její další hypnózy, a další od detektiva Snydera. Vypadalo to, že volal ještě i někdo třetí, ale číslo neznala a zprávu nezanechal.

Hmm, zamyslela se. Že by si někdo spletl číslo?

Zatímco se telefon nabíjel, potvrdila Cheryl schůzku na následující den a hned nato zavolala Snydera, ale ozval se jen záznamník, a tak mu nechala vzkaz a zeptala se, jestli se zítra může zastavit na stanici a projít informace o Noahově zmizení. Když vyřídila telefony, hodila na sebe šaty, ignorovala všechno, co bylo byť vzdáleně spojené s líčením, a spěchala dolů. Našla tam Virginii, která začínala připravovat oběd – loupala u dřezu brambory. „Dobré ráno,“ pozdravila.

„Dobrý,“ odpověděla Ava. Našla ve skříňce hrnek, nalila si kávu z konvice v kávovaru a ohřála si ji v mikrovlnce.

„Bylo mi řečeno, abych vás k snídani nevolala,“ prohlásila Virginia a ohlédla se přes rameno.

„V pořádku.“

„Myslím, že jsou tam muffiny nebo bagely.“

„Dobře,“ odpověděla a uzmula z krabice v rohu kuchyňské linky čokoládové sušenky. „Tohle mi bude stačit.“

„Hm. To není zrovna velká snídaně.“ Virginia mlaskla jazykem, zatímco loupala slupku další brambory, a Ava, odhodlaná uhladit záležitosti s manželem, zamířila do jeho pracovny v přízemí.

Našla ho sedět u stolu před otevřeným notebookem, s telefonem mezi uchem a ramenem, aby mohl psát do žlutého bloku. Když vešla, zvedl ukazovák, a jakmile couvla zpátky, zavrtěl hlavou a mávl ke křeslu u francouzského okna na terasu. Pohodlně se usadila s jednou nohou pokrčenou pod sebou, dlouze upila kávy a namočila si do ní sušenku.

„Jistě…, budu tam…“ Wyatt pohlédl na malé hodiny na rohu stolu. „Uvidíme. Co ve čtyři?“ Přelétl pohledem k Avě a obrátil oči v sloup, když naslouchal dlouhé tirádě na druhém konci linky.

Usmála se a obrátila pozornost k oknu, jehož tabulka byla ještě vlhká, slunce ji teprve začínalo ohřívat.

Když konečně zavěsil, právě polkla poslední kousek sušenky. „Promiň,“ omlouval se. „Musel jsem se trochu věnovat právničině. Zase Orson Donnelly.“ Opřel se v křesle, až zoufale zaúpělo. „Čistě mezi námi, on je teda pořádná osina v zadku.“

„To je ten, co ti dal reference na Derna?“ zeptala se.

„Jo. Dern pracoval pro Donnellyho syna, než Orson prodal jeho farmu. Zmínil se, že ten kluk ztratil práci, a protože Ned už zdrhl a Ian byl… nepříliš nadšený rančer, zavolal jsem mu, nechal jsem si odfaxovat jeho doporučení, u Donnellyho jsem si ověřil, že Dern nebyl důvodem bankrotu ranče, a zaměstnal jsem ho.“ Naklonil hlavu na stranu. „Máš s tím chlapem nějaké potíže?“

„Jen jsem byla zvědavá, jak se tady tak zničehonic zjevil. Všechny ostatní, kteří tady pracují, jsem znala z dřívějška, než jsme je přijali, tedy v Simonově případě jsem věděla, že si vzal Khloe.“ Což byla pravda. Gracielu znala, protože to byla kamarádka Tanyiny mladší sestry, místní, která se narodila v Anchorville. I Demetria bydlela na druhé straně zálivu, ale pracovala na klinice Mořský útes a pak byla přijata jako osobní pečovatelka pro Jewel-Anne. Dokonce i Ned se přátelil se strýcem Crispinem, který ho přijal do práce před lety.

Jediný Dern byl tedy úplně cizí.

„Napadlo mě, že dám Ianovi pauzu.“ Zvedl jeden koutek. „Možná teď bude mít příležitost zjistit, co ho skutečně baví.“ Naklonil se dopředu a položil loket na stůl. „Chceš mluvit o svém zlém snu?“

„Ne.“

„Zase o Noahovi?“

Nenamáhala se s odpovědí. Nebylo třeba.

„Je to jeden z důvodů, proč bereš léky. Aby sis mohla odpočinout. Dobře se vyspat. Podle mého neodborného odhadu ti buď předepsaná medikace nezabírá, nebo ty prášky prostě neužíváš.“

„Hm,“ zabručela.

Obličej se mu zachmuřil. „Radši budeš trpět halucinacemi nebo se skoro utopíš nebo se prokřičíš hrozným snem, než abys brala léky?“ Když neodpovídala, dodal: „Já vím, že nechceš být zfetovaná. Chápu to. Jenže tohle není dobře ani pro tebe, ani pro nás ostatní, kdo máme nervy nadranc a děláme si o tebe starosti, posloucháme v noci tvůj křik nebo tě lovíme z vody, než se utopíš. Kdyby Dern nebyl onehdy nedaleko, bojím se pomyslet, co se ti mohlo stát.“

„Umím plavat.“

„Avo…,“ zakroutil nevěřícně hlavou. „Kdyby ses neutopila, přece ses mohla podchladit a … nebylas při smyslech. Kdo ví, jestli by ses z toho dokázala sama dostat!“ Podrážděně povzdechl. „Já už prostě nevím, co mám dělat.“

„Co třeba se trošku stáhnout?“

„Opravdu? A riskovat, že si ublížíš?“

„Na co ve skutečnosti narážíš, Wyatte? Že bych se měla vrátit ke svatému Brendanovi?“ Ještě nebyla doma ani měsíc a on se už nad ní snažil umýt ruce. „Tak tohle chceš?“

„Ne!“ Přísně na ni pohlédl a oříškově hnědé oči se do ní hluboko zavrtávaly. „Jistěže ne. Bohužel mi ale docházejí možnosti.“ Roztáhl ve vzduchu prsty od sebe, jako by chtěl odrazit jakékoli další námitky. „Jen bych byl rád, kdybys se mnou přestala bojovat. I já jsem přišel o syna, víš? Prostě se jen strašně snažím, abych nepřišel i o manželku.“

Stáhlo se jí hrdlo a v očích ucítila slzy jako vždycky, když se k ní choval mile. „On žije.“

„Také bych tomu rád věřil. Opravdu. Ale ať už je Noah naživu nebo… nebo ne, je prostě pryč, Avo. Musíš to přijmout. Nevrátí se. Pokud ho té noci unesli, proč nás nikdo nekontaktoval? Proč nás neuvědomili o výkupném? A… a pokud ho prodali jiným lidem, kteří tak zoufale toužili po dítěti, proč ho nikdy nenašli? Všude v médiích byly jeho fotky. V novinách. V televizi. Jeho popis vysílali v rádiu. Byl na internetu, Facebooku, na MySpace a bůhvíkde ještě. Zkoušeli jsme všechno. Pamatuješ si přece, jaký to byl cirkus!“

Pamatovala se. Na těch prvních pár dní plných naděje, zoufalství, paniky a otupujícího strachu, že najdou jeho mrtvolu.

Wyattův obličej se zbrázdil obavami. „Musíš přijmout fakta, Avo. Noah je pryč. I mě to přivádí k šílenství.“

„Jenže já jsem včera v noci slyšela jeho pláč!“

„To se ti zdálo!“

„Ne, vycházelo to z jeho pokoje.“

„Byl to jen vítr nebo… prostě tenhle starý dům celý vrže nebo bůhvíco, ale něco se ti dostalo do hlavy, infiltrovalo se to do tvého podvědomí a zvrhlo se to do nějakých podivných projevů ve tvém snu.“

„Vím, co jsem slyšela,“ namítla a koutkem oka zahlédla Jewel-Anne, jak s vozíkem bzučí k výtahu. Jen se ohlédla po otevřených dveřích pracovny, ale Avě se do očí nepodívala.

Wyatt si toho všiml a odsunul křeslo od stolu. Obešel ho a tiše, ale důrazně dveře zavřel. Pak udělal pár kroků a zastavil se přímo před ní. „Avo, prosím… Jen se snažím dát věci dohromady.“

„Já nemám důvod házet ti klacky pod nohy, Wyatte,“ odpověděla ochraptěle, protože se jí do hlasu vkrádaly emoce. „Jen musím dělat, co je v mých silách, abych zjistila, co se Noahovi stalo.“

„I když to znamená obětovat své zdraví? Naše manželství?“

„Já nechci obětovat nic, Wyatte. Proč taky? Chci jen najít našeho syna. Dovol mi to.“

Poté odešla pryč, aniž počkala na odpověď.

16. kapitola

On to prostě nechápe, pomyslela si Ava následujícího rána, když popadla bundu, oblékla se a vyšla ven. Wyatt odmítá otevřít oči natolik, aby viděl její potřeby. Nechápe ji, a proto jí nechce nebo nemůže pomoct. Od chvíle, kdy se vrátila z psychiatrie u svatého Brendana, nevyřkla ani ona, ani Wyatt to slovo začínající na R. Málem to vypadalo, jako by měli vzájemnou tichou dohodu o tom, že se pokusí, aby jejich vztah zase fungoval, aby se nemusely vyplňovat žádné papíry.

Jenže on nefungoval.

A oba to věděli.

Než Wyatt včera vyrazil na pevninu, políbil ji na rozloučenou, ale ten polibek byl vlastně jen rychlý dotek rtů na čele, spíše jen mimoděk. Z povinnosti.

Odjakživa měli složitý vztah; možná od samého začátku. Asi byla moc mladá, naivní a nechtěla odlupovat jednotlivé vrstvy manželských potíží, aby se na ně podívala zblízka.

Strčila do kapsy telefon, popadla kabelku a už byla na odchodu, když vtom narazila v přízemí na Iana.

„Vyrážím do města vyzvednout Trenta,“ oznámil. „Nepotřebuješ něco?“

„Trent je tady?“ Co by tady dělal? Ianovo dvojče bydlí přece v Seattlu!

„Je v Anchorville. Před pár hodinama mi poslal textovku, jestli pro něj nemůžu zajet. Prý se ti pokoušel dovolat, ale nezvedalas telefon.“

To musel být onen zmeškaný hovor z neznámého čísla.

„Zeptej se na to manžela. Pozval ho.“

„Wyatt se mi o ničem nezmínil,“ zavrtěla hlavou Ava.

Ian pokrčil rameny. „Takhle mi to Trent řekl. Podle mě to není žádné tajemství. O nic nejde.“

Ian měl asi pravdu a ona se rozhodla nenechat v sobě vzklíčit ani špetku podezření. Už toho měla v hlavě dost i bez toho. „Pokud jedeš, nechala bych se převézt přes záliv.“

„Jasně. Co to teda bude tentokrát? Obchod nebo zábava?“ ptal se, když spolu kráčeli k loděnici.

„Co myslíš?“

Rozesmál se. „Že se tady toho momentálně moc neděje ani z jednoho soudku.“

Když procházeli přístavištěm, pohlédla na šednoucí prkna mola a snažila se sama sebe přesvědčit, že tady Noaha v noci neviděla, že to byl jen klam způsobený mlhou a její poddajnou myslí.

Čáry máry fuk.

Ian ji převezl přes záliv a nabídl se, že ji odveze i nazpět, ale ona odmítla a nechala ho, aby své dvojče v kavárně U Mořského vlka přivítal sám.

První zastávka: stanice anchorvillské policie, kde se měla sejít s detektivem Wesleyem Snyderem.

„Víte, paní Garrisonová, je mi líto, ale nemáme žádná nová vodítka,“ promluvil detektiv Snyder od svého stolu zasypaného papíry. Byl to vysoký muž, rukávy saka se mu vyhrnovaly nad zápěstí. Měl hlavu vyholenou téměř do dokonalého lesku a upíral na ni oči s výrazem opravdového zájmu. Jeho „kancelář“ byla jen buňka, jedna z mnoha ve společném pracovním prostoru, kde stoly oddělovaly pouze tenké přepážky a jedna polosoukromá „kancelář“ vypadala jako druhá. Přestože provizorní stěny měly jakous takous izolaci, bylo přes ně slyšet zvonění telefonů a šum hovoru ostatních, stejně jako kroky i hučení tiskáren a faxů.

Ava seděla na krajíčku nepohodlné židle pro návštěvy a snažila se nějak dostat na svou stranu jediného muže v kanceláři šerifa, kterého považovala za spojence. „Jen jsem myslela, že kdybych mohla nahlédnout do vašich poznámek, do toho, co jste dal dohromady, a srovnat je s tím, co mám já, tak bych třeba našla něco, čeho jsme si minule nevšimli…“ Odpověď mu dokázala ihned vyčíst z pohledu.

„Moc se omlouvám, ale nemůžu. Už jsme si to přece vysvětlovali.“

„Jsem Noahova matka.“

„Na tom nesejde. Já nesmím dovolit nikomu zvenčí nahlížet do našich informací. Podobná věc může zmařit vyšetřování. Což dobře víte.“

„Už uplynuly dva roky…“

Přejel si rukou zátylek. „Já vím, ale nemohu porušit pravidla. Pokud ovšem máte něco, co by podle vašeho názoru mohlo pomoci, určitě to v každém případě nechejte u mě.“

„Nemám žádný konkrétní důkaz, pokud vám jde o tohle. Jen to, co si z oné noci pamatuju.“

Našel na stole tlusté desky a otevřel je. Zároveň si ze saka vytahoval brýle na čtení, jednou rukou s nimi klepl, a když se rozevřely, nasadil si je na špičku nosu, aby mohl přes úzká sklíčka číst. „Tak se tedy podívejme…“ Zalistoval stránkami a zarazil se zhruba v polovině hromádky výpovědí, souhlasně zabručel a rozevřel kroužky, aby několik papírů vytáhl. Pozorně si je pročetl a posunul je přes stůl.

Poznávala svou výpověď z noci, kdy Noah zmizel. „Toto od vás máme. Ach, a ještě tohle…“ Zalovil v deskách hlouběji a našel pár dalších stránek – součástí výpovědi, která se nahrávala a přepisovala. Většina informací se shodovala s tím, co dala za posledních pár dní dohromady sama. Jemně se jí zeptal: „Máte k tomu ještě něco dalšího?“

Začala se cítit hloupě, protože si vybavila, kdy se dotyčná výpověď odehrála. Seděli v domě, v jídelně, malý diktafon detektiva Snydera ležel v průběhu celého rozhovoru na stole a při její výpovědi poblikávalo červené světýlko velikosti špendlíkové hlavičky. Pověděla mu o večírku, který probíhal předchozího dne, o tom, kde se všichni v domě nacházeli a co si z noci pamatuje. Byly to naprosto shodné informace s tím, co teď znovu sepsala.

„Ne,“ připustila a cítila, jak ji zalévá ruměnec. Opřela se na židli. „Přesně to si pamatuju.“

Uložil tedy stránky zpět do svazku a díval se na ni nad skly brýlí laskavýma očima. „Takže, pokud si vzpomenete ještě na něco jiného, dejte mi prosím vědět. Nebo komukoli z oddělení. A slibuji, že vás budu určitě informovat, pokud se vyskytne něco nového.“ S tím vstal, naznačil tak, že je jejich rozhovor u konce, a ona odešla s pocitem splasklého balónku.

Policie samozřejmě není zvědavá na její teorie, pokud k nim nemá jasný důkaz, něco nezvratného; žádné dohady, vize ani její zatracené potřeby policisty nezajímají.

Vyšla před policejní stanici a zhluboka se nadechla. Od Pacifiku se valila mračna, temná a šedavá. Na pobřeží se proháněl neúnavně burácející vítr a ona měla dojem, jako by od jejího vstupu na policejní stanici teplota klesla snad o deset stupňů. Přitáhla si pásek na dlouhém pleteném kabátku a prošla podél sedmi bloků až do Tanyina salonu.

Na chodníku se začaly rozstřikovat první kapky přesně ve chvíli, kdy se přikrčila pod pruhovanou markýzou salonu Čiré bláznovství. Otevřela dveře, nad vchodem zacinkal zvoneček a ocitla se v malém kadeřnictví. Podél jedné stěny stála tři křesla, všechna růžová, s růžovými umyvadly a malými lustry z falešného křišťálu zářícími na stropě. První křeslo bylo obsazeno, zákaznice zakláněla hlavu do umyvadla a kadeřnice jí umývala vlasy; ve vzduchu se ještě vznášel chemický pach nějakého přípravku nebo barvy.

„Ahoj, Avo,“ pozdravila přes rameno kadeřnice jménem Hattie. „Tanya je vzadu.“ Pak se znovu obrátila k zákaznici: „Tak, a je to.“ Žena zvedla hlavu a Hattie jí začala opatrně vysoušet ručníkem vlasy.

Ava šlapala po nezametených vlasech na zemi, proklouzla kolem dvou křesílek, až se dostala k velké fotografii Marilyn Monroe na dveřích. Zaklepala, a když otevřela, přistihla Tanyu uprostřed nedokončené místnosti, takzvaného „kamrlíku“. Viděla jen záchodovou mísu, umyvadlo a pračku se sušičkou postavené na sobě. Zbytek prostoru byl prázdný a podle teploty usoudila, že zde není zavedeno topení.

Tanya na sobě ještě měla rukavice, v nichž barvila zákaznicím vlasy, a tmavou zástěru přes dlouhou sukni a svetr. Stála přímo uprostřed betonové podlahy. „Jé, ahoj!“ pozdravila a otočila se. Ava vešla dál do nezařízeného prostoru. „Jen jsem se snažila už asi pomilionté vymyslet, jak sem nacpu manikúru a depilaci, a možná solárko a masážní stůl. Problém spočívá v tom, že potřebuju chodbičku, abych se dostala k pračce a sušičce, a ještě taky místo na zadní vchod a…, ach jo, kdo ví…“ Odevzdaně si stáhla rukavice a hodila je do koše u pračky. Potom se obrátila na Avu a objala ji. „Ráda tě vidím! A nemusíš poslouchat mé prostorovo-budovatelsko-dodavatelské nářky. Krom toho mi jde hlava kolem, jen když na ně pomyslím. Možná bych všechno měla zkrátka nechat při starém. Tak jo, jdeme se najíst! Umírám hlady!“ Už si odvazovala zástěru a natahovala se pro bundu pověšenou na hřebíku, který vystupoval z jednoho z obnažených prken.

„Skvělé.“

„Ke Guidovi?“

„Čteš mi myšlenky.“

Tanya otevřela dveře do salonu a strčila dovnitř hlavu. „Vyrážím na hodinku na dvě pryč, Hattie.“

„Jasně. Budu hájit pevnost,“ ozvala se tlumená odpověď.

Tanya nechala dveře do salonu zavřené, a mezitím co si zapínala bundu, odváděla Avu k zadnímu východu. Popadla ze stojanu na deštníky růžový, odemkla východ a podržela Avě dveře.

Venku pleskaly dešťové kapky do popraskaného asfaltu v zadní uličce, která vedla podél natěsnaných domů. Černá kočka s visícím břichem přeběhla po asfaltu, aby se schovala pod nákladovou rampu obchodu s nábytkem. Za ním viděly zlověstnou černošedou oblohu.

Ava si nasadila kapuci silného svetru a v duchu si nadávala, že se ani nenamáhala vzít si bundu. Tanya bojovala s deštíkem. Společně se daly do běhu, vyhýbaly se loužím, zaparkovaným autům a popelnicím, odbočily za roh na širší ulici, kde mohly jít po chodníku. Minuly tři bloky a přeběhly silnici do úzké uličky k italské restauraci vmáčknuté mezi obchody. Restaurace U Guida, proslulá po celém Anchorville, patřila rodině Cappiellových, co Ava pamatovala.

Uvnitř voněl česnek, rajčatová omáčka a teplý chleba. Na podlaze byly černobílé dlaždice a na klenutém průchodu do kuchyně se hrdě vyjímala italská vlajka. Stěny byly pomalované falešnými okny s vyhlídkou na italskou krajinu. Byly tam přímořské výjevy, panorama kopců nebo vinohradů a mezi nimi pohled na Koloseum, fontánu di Trevi nebo další známé italské památky. Tanya vybrala box s namalovaným „oknem“ s malebným výhledem na šikmou věž v Pise.

„Tohle je mé oblíbené místo,“ vysvětlovala, když si sundávala bundu. „Odsud vidím na dveře. To mám odjakživa ráda. Táta byl policajt, však víš, jinam než proti dveřím si nesedal. Jistota je jistota.“

„Ty jsi ale kadeřnice.“

Pokrčila rameny. „Starých návyků se jen tak nezbavíš.“ Uchopila jídelní lístek se stránkami zatavenými do plastové fólie, pročítala jednotlivé položky a prohlásila: „Dám si linguine s pestem. Ach bože, počkat, to bych neměla! Celý týden držím dietu…, nesmím si dát víc než nějakých tisíc kalorií denně, ale pesto je tady domácí a bio a vůbec vy-ni-ka-jí-cí!“ Energicky jídelníček zaklapla. „Věř mi.“

„Věřím,“ přitakala mechanicky Ava. Byla to pravda. Tanya byla jedním z mála lidí, kterým skutečně věřit mohla.

„Kristepane, měla bych si dát jenom salát. S nějakým lehkým dresinkem, nebo dokonce bez něj nebo…, ale k čertu s dietou!“

Číšnice, štíhlá dívka v úzké černé sukni a bílé halence s červenou kravatou, jim přinesla ke stolu dvě sklenky vody. „Co si dáte k pití?“ zeptala se.

„Sklenku chianti,“ odpověděla rychle Tanya a pak pohlédla na hodinky. „Vlastně ne, nemůžu. Odpoledne musím ještě dělat barvu.“ Pohlédla přes stůl na Avu a protáhla obličej. „Nerada bych zvorala melír paní Danakeové. Tak jo. Nic, dám si jen neslazenou limonádu. A salát z dnešní nabídky. Víš, já prostě chci polovinu jídel, co tady mají. Ale…, do háje, ať je, jak je, ale dám si k tomu ještě linguine s pestem.“

„Jako hlavní jídlo?“ zeptala se číšnice.

„Jasně.“ Rozhodila rukama dlaněmi obrácenými ke stropu, kde se pomalu otáčel větrák, a pronesla: „Nemám na vybranou.“

„Já si dám minestrone a stejné těstoviny jako kamarádka,“ objednala si Ava.

„Aha, tak počkat. Mohly bychom si dát linguine napůl,“ navrhla rozzářená Tanya. „Dostanu do sebe jen půlku kalorií.“

Ava se usmála. „To mi vyhovuje.“

Tanya, spokojená sama se sebou, se otočila na číšnici. „Mohla byste tedy rozdělit tu porci linguine na dva talíře? Ale možná dvojitou…“

„Jistě.“

„A k salátu si dám grissini.“

„Košíček s pečivem a tyčinkami máte zdarma.“

„Úchvatné.“ Když číšnice odešla, Tanya se opřela o tvrdé opěradlo lavice. „Nenávidím diety. Taková otrava! Ve skutečnosti bažím po třech italských chodech a k tomu ještě po klobásce a tiramisu jako dezertu a nakonec, vrchol všeho – cigaretka!“ Hlasitě povzdechla. „Bojím se ale, že tyhle dny jsou navždy pryč.“

„To zní jako naše oblíbené jídlo na střední po zápase. Možná bys měla zase nastoupit k roztleskávačkám.“

Tanya se rozesmála. „Psst! Nikdo nevěděl, že kouřím.“

„Pssst…, všichni věděli, že kouříš.“

„Ne abys to prozradila mý mámě, jasný?“ zamrkala s lišáckým úsměvem. Byl to jeden z Tanyiných vtipů. Její maminka totiž zemřela před dobrými šesti lety.

„Myslím, že to věděla.“

„Stoprocentně. Půjčovala jsem si až moc lehkých salemek z její kabelky a ona nebyla blbá.“

Ava se zasmála. „Takže… slíbilas mi pár nových fotek dětí…?“

„No jo! Samozřejmě. Mám je.“ Tanya se zazubila od ucha k uchu a pak se začala přehrabovat v kabelce, dokud nenašla telefon, a potom na malém displeji spustila prezentaci fotografií.

Ava se naklonila přes stůl. „Už tak vyrostly!“

„Belle je devět a Brentovi bylo zrovna sedm. Už je v první třídě. Bella je ve čtvrté a má kluka, pokud se to tak dá označit. Však víš, jak to je, když ti některá z kamarádek špitne, že tě nějaký kluk miluje, a pak se zničehonic mluví o chození. Zeptala jsem se jí, kam že to vlastně chodí, a ona se na mě podívala, jako bych prostě spadla z jiné planety. No jo devět. Je to možný? A mít kluka? Nemá se v té době opačné pohlaví ještě nenávidět?“ Zavrtěla hlavou. „Teď musím rychle monitorovat televizi a počítač, protože než se naděju, bude citovat ty podivné celebrity z reality show.“

Prohlédly si další snímky a Tanya je komentovala: „Tady máš poslední fotku Brenta, který, věřila bys tomu, chce být kovbojem.“ Nakrčila nos.

„To má po tátovi,“ konstatovala Ava a dívala se na fotografii Brenta se stetsonem na hlavě. Klobouk mu byl sice příliš velký, ale nevadilo mu to, naparoval se ve zřejmě úplně nových kovbojských botách.

Tanya se zamračila. „Jen to ne…“ Rychle procházela další fotky, ukázala Avě Bellu, jak tančí nebo jezdí na lodičce nebo hraje fotbal. Brent se nechal vyfotit se strakatým psem, na koni nebo v dresu amerického fotbalisty, který mu byl příliš velký. „Já tohle taky moc nepodporuju. Myslím, že je fakticky ještě mladý, jenže Russ mu sporty platí a údajně to není blbost, ale já nevím. V dnešní době je těžké vychovávat děti…“

Jen ta slova pronesla, protáhla obličej a zatvářila se zkroušeně. „Panebože, Avo. Promiň. Někdy jsem fakt pitomá!“

„Ne, v pohodě,“ mávla rychle rukou Ava. Nicméně uvítala, když se objevila číšnice s pitím a informací, že jídlo bude hned. Obrátila pozornost k protějšímu boxu, kde seděli dva tak zamilovaní, že se tlačili na jedné lavici a v objetí si dělali legraci, že házejí mince do fontány namalované na zdi vedle jejich stolu.

„Mladá láska,“ konstatovala Tanya a téma se hned změnilo.

„Tak co, jak vycházíš s Russem?“

„Podívejme se na to asi takhle… Je pitomec. Nevím, co jsem si sakra myslela. Vzala jsem si ho tak trochu jako náhražku – chápeš, po Trentovi. Russ věděl, jak jsem byla do Trenta zabouchnutá, a připadalo mi, že nikdy nevěřil, že jsem to překonala.“ Kroutila brčkem ve sklence. „Možná měl pravdu. Trent… On prostě… má kouzlíčko, ať to znamená cokoli.“ Kostky ledu se jí ve sklence roztančily. „Onehdy jsem ho viděla, víš?“

„Koho?“

„Trenta. Byl tady. Ve městě. Teda v přístavišti.“

„Fakticky? Vím, že je tady teď. Prozradil mi to Ian, jel pro něj, ale když jsem s ním telefonovala, vůbec se nezmínil, že byl v Anchorville.“

„No jo,“ pokrčila rameny Tanya.

„Určitě jsi neviděla Iana?“ ujišťovala se Ava.

„Já je rozhodně rozeznám,“ odfrkla Tanya. „Chodila jsem s Trentem přes rok a byl můj první, víš. Před ním jsem to s nikým nedělala. Takže jo, myslím, že ho dokážu odlišit od jeho dvojčete. Oni rozhodně nejsou úplně stejní.“

„Ale jsou si hodně podobní.“

Tanya pokrčila rameny. Ava ji nepřesvědčila.

„Mluvilas s ním?“

Tanya zavrtěla hlavou. „Ne. Překvapilo mě, že ho vidím, a zrovna jsem nevypadala nejlíp, ale“ – udělala obličej – „mohla jsem na něj aspoň mávnout nebo tak.“ Roztočila brčko rychleji. „Jenže byl v mém manželství pořád přítomný, víš, a tak jsem usoudila, že to nechám být. S Russellem se furt hádáme o peníze, a… přestože by obyčejný hovor s Trentem možná v nic nevyústil, mohlo by se to Russovi nějak donést a zažehnout v něm tu jeho žárlivost.“ Znovu zvedla ramena, pohlédla na Avu a soustředila se na současnost. „Vím, že by na tom nemělo záležet. Neměla bych dopustit, aby něco, co Russ dělá, změnilo můj život, a opravdu o to usiluju, věř mi. Jenže je prostě otec mých dětí a pořád se s ním musím bavit. Někdy je jednodušší, když nedělám vlny.“

„Počkej, prosím tebe, máš taky svůj život. Nemůžeš Russovi dovolit, aby tě ovládal. To je citové vydírání.“

„Možná.“ Střelila po Avě pohledem. „Tak Trentovi vyřiď, ať mi zavolá, až ho uvidíš.“

„Co kdybych ti dala jeho nové telefonní číslo?“ Našla v kabelce propisku a přisunula si ubrousek, vyhledala v telefonu Trentovo číslo a opsala ho. Posunula ubrousek po stole. „Do tohohle Russovi fakticky nic není.“

„Zkus mu to vysvětlit.“ Tanya si vsunula ubrousek do kapsy džínů. Povzdechla, ohlédla se na mladý pár a pak na šikmou věž namalovanou na zdi. „Pamatuju si, že jsem byla nadržená na Russe, ale nejsem si vůbec jistá, jestli mezi náma vůbec někdy byla opravdická láska. To není jako ty a Wyatt… Jé, tady to máme!“

Číšnice před ně postavila na stůl první chod, ještě přinesla košíček teplého chleba zakrytého utěrkou. Ava ochutnala polévku a Tanya sáhla po tyčince, namočila si ji do dresinku, vzápětí ji zručně okapala a teprve pak si kousla. „Panebože, to je dobré!“ Zapila sousto neslazenou limonádou a vybídla Avu: „Tak povídej o té tvé noci. Víš, jak ses šla potápět do moře.“

„Skočila jsem tam,“ opravila ji Ava. „A bylo to kousek od přístaviště, v zátoce, takže zrovna ne úplně na širém moři.“

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se Tanya a znovu si namočila tyčinku do dresinku.

„Měla jsem dojem, že zase vidím Noaha. Já vím, zní to šíleně a… možná to šílené je, ale vím, co jsem viděla.“ Povzdechla si. „Ty si taky myslíš, že jsem zralá na cvokhaus.“

„Jistěže ne. Jenže v rodině máte spoustu… případů… psychické nevyrovnanosti. Myslím jako, že vám to trochu prochází generacema to bláznění. Říkalas mi to.“

„Já vím.“

„Copak tvoje praprababička neskočila z té střešní terasy v Neptunově bráně?“ zeptala se. „A Trentův otec měl zase nějaký výpadek při řízení, ne? Nezabil tehdy svou ženu?“

„Strýc Crispin, ano. Byla to jeho první žena.“

Tanya pohlédla na Avu a obě věděly, co si ta druhá myslí: proslýchalo se, že nehoda vlastně vůbec nehodou nebyla, že Crispin tehdy už chodil s Piper a rozvod by pro něj prostě byl příliš drahý. Nic se nikdy nedokázalo, ale pořád na tom zůstával jakýsi stín.

„Skutečně v rodině máme určitý sklon k mentálním potížím,“ připustila Ava. „Já jsem prostě momentálně nejšílenější.“

„Vykolejilo tě, když Noah zmizel. Nemůžeš se z toho obviňovat. Vlezlo ti to na mozek. Taky bych se z toho zcvokla.“

Ava se zamyslela a zeptala se: „Tanyo, můžu ti něco říct?“

Naklonila se dopředu. „Božínku, jasně! Nějaké strašlivé tajemství?“

„Když Noah zmizel, prohledali jsme celý ostrov. Dokonce jsem sešla z těch žebříků na útesu a strávila jsem tam zbytek noci.“

Tanya přikývla.

„Jenže teď, když vidím Noaha ve snech, pokaždé je v přístavišti. Neexistuje nic, co by spojovalo loděnici nebo přístaviště nebo něco podobného s jeho zmizením, ale přitom tam pořád je! Mně to připadá tak zatraceně skutečné.“

Tanya na kamarádku zírala a Ava se obrnila, protože čekala přednášku o halucinacích, v nichž si přeje, aby byl její syn naživu, a vlastně v duchu přesvědčuje sama sebe, aby si ho představovala, chovala v sobě falešné naděje a podobně. Tanya však natáhla ruce přes stůl a uchopila do nich obě Aviny dlaně. „Fajn, tak teda řekněme, že je naživu,“ přikyvovala pomalu.

Ava málem nevěřila vlastním uším. Někdo jí skutečně naslouchá. „Jenže vypadá úplně stejně jako tehdy, když jsem ho viděla naposled před dvěma lety. Nezměnil se.“

„Snažíš se mi to teď zase sama vymluvit?“

„Ne! Jenže to vůbec nedává smysl.“

„Možná prostě jen potřebuješ zjistit, co se sakra děje.“

„Co tím chceš říct?“

„Buď máš halucinace, nebo vidíš ducha…“

Ava kamarádce vytrhla ruce ze sevření. Směr hovoru se jí nezamlouval.

„Nebo si s tebou někdo pohrává a napíná tě.“

„Ale jak?“

„Nevím. Psychotropní látky? Halucinogeny?“

Ava si vzpomněla na léky, které měla polykat. „Každopádně ty tvrdíš, že vize Noaha mám jen já ve své hlavě. Že tam ve skutečnosti není.“

„Ty sama jsi to řekla. Je stejný jako tehdy. Já jen tvrdím, že ať se Noahovi přihodilo cokoli, tvá vidění s tím nesouvisejí.“

Ucítila ledový chlad v útrobách. „Myslíš, že někdo chce, abych věřila, že žije, a přitom nežije?“

„Já fakt nevím. Rozumíš, vidíš přece Noaha, že? Žádné růžové draky nebo palmy vyrůstající z ledovců nebo svou mrtvou matku, ba ani Kelvina. Jen Noaha. Nejsem si jistá, jestli by nějaká droga mohla způsobit konkrétní vize. Ne, ty si tam prostě Noaha promítáš. Ale halucinace by příčinu mít mohly.“ Znovu popadla vidličku.

„Ty tvrdíš, že někdo chce, abych ho viděla.“

„Ne, já tvrdím, že někdo chce, aby sis myslela, že jsi cvok. A ty k tomu používáš Noaha. Nebo, přesněji řečeno, tvůj zármutek způsobuje, že vidíš Noaha.“

„Jenže proč by to někdo dělal?“

„To mi pověz ty. Kdo by získal nejvíc, kdybys zmizela ze scény? Třeba do blázince?“

„Nebo do hrobu?“ nadhodila Ava a převedla kamarádčinu logiku do jiné úrovně.

„Ne, nechce tě mít mrtvou.“ Tanya vrtěla hlavou tak divoce, až jí kudrnaté vlasy poletovaly kolem hlavy. „To by bylo snadné.“

„Co tím naznačuješ?“

„Zabít někoho je snadné. Existují zbraně, nájemní vrahové, prášky, cokoli. Můžeš zabít tisíci různými způsoby. Jenže jak vyváznout a nedostat se do podezření, to je problém. Když tedy chceš mít čisté ruce, možná je docela dobré prostě dovést oběť k šílenství. Vydeptat ji do krajnosti.“

„Začínáš mě fakticky děsit,“ usmála se Ava.

„Klídek… Oprav mě, jestli se mýlím. Co když někdo doopravdy chce, abys věřila, že začínáš být mimo…, dost hodně mimo mísu?“

„Aby se mě zbavil?“ pronesla Ava skepticky.

„Aby tě prostě uklidil z cesty.“ Zabořila vidličku do těstovin.

„Kdo? Proč? Někdo chce získat Churchův ostrov?“

„Dobrý odhad.“

„Ani mi celý nepatří! A věř mi, má své problémy. Velké, velké problémy.“

„Tak vymysli něco jiného. Já to jen navrhuju,“ zamumlala s ústy plnými linguine. Náhle nasadila nepřítomný výraz. „Panebože, to je ale dobré!“

17. kapitola

Trent nebral telefon.

Ani na novém čísle, které jí dal, ani na původním mobilu, který z čirého zoufalství zkoušela znovu a znovu. Na novém telefonu neměl nastavenou hlasovou schránku, a tak mu posílala textové zprávy, aby jí zavolal. Zabývala se tím cestou k Cheryl.

Opravdu ho Tanya nedávno viděla? Pokud tedy byl v Anchorville?

I kdyby, co na tom záleží? Nikdy jí neřekl přesně, odkud volá, ale protože bydlel v Seattlu, je možné, že dorazil neohlášeně. Nebylo to nemožné, jen pro něj netypické. Další věc, která nebyla tak úplně v pořádku a která polechtala Aviny radary.

V hlubokém zamyšlení strčila telefon do kapsy a ucítila na obličeji lehkou mlhu. Déšť v podstatě ustal, už když seděla s Tanyou v restauraci, ale teď teplota znovu klesla a přivalil se hustý závoj mlhy.

Úzké uličky byly opuštěné, venku žádní chodci, kolem ní projelo jen pár aut. Tu a tam viděla světlé skvrny rozsvícených oken, příjemné a vlídné, zářící do šera nadcházejícího večera. Dvakrát měla dojem, že ji někdo sleduje, a dvakrát se mýlila. Když se ohlédla, neviděla nic, jen cáry mlhy a tmavnoucí ulice.

„Vzpamatuj se,“ uklidňovala se nahlas právě ve chvíli, když se kdesi rozštěkal pes. Nadskočila leknutím a hned si uvědomila, že ten zvuk vychází z místa nejméně blok od ní. Přesto se ohlédla a na krátkou chvilku měla dojem, že vidí nějaký pohyb u vysokého smrku, ale když se zadívala na široký kmen, uvědomila si, že se tam jen kymácí zlomená větev dosahující téměř až k zemi. Rozhýbal ji vítr.

Přestaň!

Otočila se a spěchala podél dalšího bloku k Cherylinu domu. Přestože stále měla pocit, jako by ji nějaké skryté oči pozorovaly a sledovaly každý její pohyb, nevšímala si varovného mrazení ani toho, že jí vstávají vlasy hrůzou, a jen přidala do kroku kolem zaparkovaného auta a promáčeného živého plotu z tújí, než konečně přešla poslední ulici.

Když se přiblížila ke vchodu do Cherylina sklepního obydlí a zaklepala na dveře, rozutekly se před ní tři kočky. Déšť se nyní z oblohy jen lil, setmělo se téměř jako v noci, silný svetr ji naprosto zklamal, promáčel se do nitě, a tak cítila, že má mokrá ramena.

Cheryl na sobě měla další batikovaný kaftan a hned ve dveřích ji strkala dovnitř a vedla labyrintem místností. „Budeš promáčená na kůži,“ prohlásila, když Ava klesla do křesílka.

„To je předpověď?“

„Já nepředpovídám. Jen otevírám dveře mysli.“ Když zapalovala svíčku, uličnicky se uchechtla. Pokoj se začal plnit vůní levandule a tymiánu a přes šumění deště bylo slyšet uklidňující hudbu. Těsně vedle jediného okna v místnosti vedl venku okap, jímž doslova bublala voda. „Tak se do toho pustíme, ne?“ Cheryl rozložila deku a přehodila ji Avě přes nohy. Pak si přisunula židli a začala s terapií.

Ava se za pár vteřin uvolnila, temná sklepní místnost se jí začala před očima na okrajích rozmazávat a znovu byla v létě se svým synem, sluneční paprsky tančily na vodní hladině a Noah běhal a smál se na břehu.

Šťastně si hrál v písku, v ručce svíral malou lodičku z plastu…, vlastně plachetnici, která byla dokonalou replikou Bloody Mary. „Kdes ji vzal?“ zeptala se ho a on k ní vzhlédl a v širokém úsměvu odhalil dokonalé drobné dětské zoubky. „Od strýčka Kelvina,“ pronesl zřetelně. „Dal mi ji.“

Jenže to byl nesmysl. Kelvin zemřel ještě předtím, než se Noah narodil. Její syn nikdy neměl možnost se s ním setkat. „Byla to lodička strýce Kelvina?“ vyjasňovala si situaci. Možná dal hračku jejímu synovi někdo jiný.

Jenže Noah vrtěl hlavou a světlé prstýnky se mu leskly ve slunci. „Dal mi ji.“ Podíval se na ni a v očích měl mnohem moudřejší výraz, než by odpovídalo jeho věku. „Proč mi nevěříš, mami?“

„Ale já ti…“

Najednou se zamračil. „Ty nevěříš nikomu.“

„Noahu, to není pravda. Proč říkáš takové věci?“

Nevinně se jí zadíval do očí. „Táta to povídal.“

„Táta?“ zašeptala, zatímco se slunce náhle začalo sklánět k západu a syn jí mizel z dohledu. „Noahu?“ zvolala, když všechno zahalila tma a ona najednou byla na palubě Bloody Mary, kolem hřměla bouře. Plachty se divoce napínaly a slyšela ječící vítr. Palubu bičoval déšť a loď se houpala a nakláněla. Jewel-Anne vřískala, jako by trpěla nějakou hrůznou bolestí…

A pak už byla znovu s Noahem, svým dokonalým synáčkem, dítětem, o němž se jí po řadě potratů už ani nesnilo. Takový drahoušek. Zázrak. Narodil se hned po té bouři. Na těhotenství si příliš nepamatovala, měla pocit, že v prvních měsících dostala chřipku.

„Tři, začínáš se probouzet… Dvě, vyplouváš na povrch, stále blíž… Jedna – a jsi zpátky,“ slyšela, když se u Cheryl probrala. Podívala se na své ruce – prázdná náruč. Nemá dítě. Nemá koho chovat.

„Zase jsi byla na lodi,“ promluvila tiše Cheryl. „Křičelas.“

„Já vím.“ Ava cítila obrovskou tíži a slabost. Je toho tolik, na co si z té noci nedokáže vzpomenout! Tolik hoře a smutku. Prostřednictvím terapie s Cheryl se snažila dozvědět víc o tragédii Kelvinovy smrti a také o zmizení svého syna; doufala, že hypnotizérka odemkne nějakou uzavřenou komnatu, kterou jí mysl odmítala otevřít. Nyní však přemítala, jestli není lepší, že si podrobnosti té hrůzné noci nedokáže vybavit.

Jak Khloe, tak Jewel-Anne měly zjevně problém odpustit jí, že toho dne navrhla vyjížďku. Bůh ví, že si za to v duchu donekonečna spílala, přestože věděla, že to nebyla její chyba. Jenže někdy měla dojem, jako kdyby v tom bylo ještě něco jiného. Něco, co nedokázala uchopit, nemohla si prostě vzpomenout.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ustaraně Cheryl.

„Zase ta otázka.“

Cheryl roztáhla koutky, ale očima se neusmívala.

„Co je?“ podivila se Ava.

„Nic.“

„Ale jo, něco jo.“

Cheryl na chvilku odvrátila pohled a pak zřetelně promluvila: „Jen myslím, že by sis měla dávat pozor.“

„Oukej. Děsíš mě. Proč?“

„Věci nejsou vždycky takové, jak se jeví nebo jak je chceme my sami vidět. Na ostrově je hodně zlé krve. Dobře to víš. Já to vím také. A tudíž si někdy nemůžu pomoc, abych si o tebe nedělala starost.“

Ava si vzpomněla na Tanyina slova, ale mávla rukou. „Jsem v pohodě.“ Dotkla se Cheryliny překvapivě studené ruky. „Dávám si pozor. Svým způsobem.“

„Prima,“ odpověděla zaníceně Cheryl.

„Možná bychom se mohly sejít příští týden?“

„Ano…“ Jenže Cheryl už zjevně zalétla v myšlenkách bůhvíkam a Ava odcházela znepokojenější, než když přišla.

Cheryl zavřela dveře své sklepní pracovny a opřela se o ně. Čekala, až Ava vyjde na ulici. Měla klidný výraz. Práce s Avou Garrisonovou byla vždycky obtížná a Cheryl občas nevěděla, jestli jí pomohla nebo naopak ranila.

„Pomáháš…, vždycky pomáháš,“ připomínala si, když se vracela do místnosti, kde právě završily svou poslední terapii. Několik jejích koček se jí motalo kolem nohou a ona se usmála a sklonila se, aby každou pohladila po hlavě. Merlin, její dlouhosrstý tulák, hned vklouzl do vedlejšího pokoje a kroutil koncem vztyčeného šedého ocasu. Mourek, pruhovaný kocour s lehkou nadváhou, a Oliva, černočerná dovádivá kočička s bílými tlapkami, hrudníkem a vousky krásně vynikajícími na černém kožichu, kráčeli za ní.

„Dávej pozor,“ vyplísnila Cheryl kočku, když vešla do místnosti, kde pracovala, zavřela dveře a začala trochu uklízet. Složila přikrývku, kterou měla Ava přes nohy, a zápisník si uložila do zásuvky ve stole. Sfoukla svíčku a u dveří cvakla vypínačem. Pracovna ihned potemněla a oknem náhle nepronikl ani zlomek paprsku sebematnějšího světla.

Ssssss!

Změtí sklepních místností se ozval sykot. Zřejmě jedna z jejích koček – podle zvuků v chodbě. Možná se lekla sama sebe. „Merline?“ zkusila zavolat a přešla k otevřeným dveřím, za nimiž byla chodba – tmavá stejně jako pokoj.

Divné.

Nepamatovala si, že by tam zhasínala.

„Na, či či či!“ Stiskla vypínač, ale nic se nestalo. Cítila napětí v zátylku, po zádech jí přeběhla mrazivá vlna, ale přesvědčovala se, že je to určitě jenom prasklá žárovka. „Sakra.“ Kde má náhradní? Tady dole, kousek chodbou za rohem v komoře.

Tápala tedy po stěně, slyšela znovu Merlina a tentokrát přímo zavrčel hlubokým hrdelním zvukem.

Cheryl se rozbušilo srdce. Nervy se jí napínaly jako struny a v duchu se nabádala ke klidu. Hlavně zklidnit bujnou fantazii. Kocour je lekavý. Vždycky se leká i vlastního stínu. Nezapomeň na to. Nemusíš se ničeho bát. Prostě popadni žárovku do světla v chodbě a do druhé ruky baterku, abys na to vyměňování viděla. V komoře je malé umyvadlo, baterka je hned vedle…

Ozvalo se další zavrčení a syknutí, pak hluboké zavřeštění a rychlé lehké kočičí kroky. Zvíře utíkalo. Cheryl čekala a jen napínala uši. Neslyšela nic krom rychlého tepu svého srdce, a tak stále přejížděla prsty po stěně, aby trefila, v duchu si představovala, že prochází chodbou jako obyčejně.

Pomalu kladla jednu nohu před druhou, dýchala poněkud rychleji než normálně, odbočila za poslední roh do velké komory, vešla dovnitř a stiskla vypínač.

Nic.

Místnost bez okna zůstala temná.

Zase ty pojistky.

Nebylo to poprvé, ten zatracený hlavní vypínač jí pojistky nevyhodil už od poslední zimy a ona si řekla, že tím pádem nemusí vynakládat finance na jeho opravu. Teď, když věděla, o co jde, si uvědomila, že ventilátor kotle na topení se také neotáčí; ve sklepě byl téměř hrobový klid.

Už se jí dýchalo trochu volněji, prohrabávala se zásuvkou u úklidového dřezu a do nosu jí pronikal čpavý zápach kočičí moči. Jednoznačně nejvyšší čas znovu vyčistit bedýnku, kam kočky chodily. Neobratně tápala kolem, dokud nenašla baterku, prsty nejprve sáhla na tužky, tyčinky na čištění skvrn a řezák na krabice, o který se škrábla, než hmátla po těžkém válci staré baterky. Palcem ji rozsvítila a objevil se slabý paprsek, který vydával jen trochu špatného světla.

Bude to muset stačit.

Ušla ještě pár kroků s nejistým paprskem namířeným na stěnu a našla skříňku s pojistkami připevněnou na zeď naproti sušičce. Tato rozvodná skříň byla určena pro její obytnou plochu, což znamenalo byt v prvním patře a toto celé spodní sklepní patro. Když se snažila skříňku otevřít, pořezaný prst zanechal na kovových dvířkách krvavou šmouhu.

No samozřejmě, vypadl hlavní jistič.

Tohle se ještě nikdy nepřihodilo. Ano, jeden, dva jističe už vypadly, ale ne ten hlavní. Co se sakra děje? Natáhla ruku, aby zkusila jistič nahodit, když vtom ucítila, jak se v místnosti citelně ochladilo.

O pár stupňů.

A zaslechla nějaký ruch z ulice, hukot projíždějícího auta. Jako by ve sklepě zůstalo otevřené okno.

Po zádech jí znovu přeběhl mráz, až to málem zasyčelo, a měla pocit, že něco není úplně v pořádku. Natáhla ruku k pojistce a uslyšela skřípání kožené podrážky na betonové podlaze, kousek za sebou.

Ne!

Stiskla jistič, ale už bylo pozdě. Prádelnu náhle zalilo poblikávající modravé světlo zářivek a ve stejnou chvíli nějaké silné ruce stiskly Cherylino hrdlo.

Někdo ji škrtí!

Celé tělo jí zachvátila panika.

Snažila se křičet, kopat, bránit se, ale prsty ji svíraly ocelovým stiskem, až náhle nemohla dýchat. Srdce jí bolestně bušilo, plíce měla v jednom ohni, divoce bojovala o život, mávala pěstmi, hlavou zmítala dozadu, kopala a mávala rukama, ale bez úspěchu. Ať ji držel jakýkoli šílenec, byl silný.

Odhodlaný.

Strašlivě.

Prosím, panebože, ne!

Měla dojem, že jí snad prasknou plíce, a věděla, že poulí oči, až jí v nich praskaly žilky. Ne ne ne! To snad nemůže být pravda…, přece se to nemohlo stát jí…, ne…

Před Cherylinýma očima se vznášel černý závoj, ale najednou se vyprostila, útočník ji nechal upadnout na zem. Lapala po dechu, ale vycházel z ní chraptivý, přerývaný a hvízdavý zvuk, jako by měla narušený hrtan. Na chviličku ji napadlo, že by mohla přežít, ale pak oslabeným zrakem spatřila čepel.

Dlouhou a strašlivou, zlověstně se nad ní blýskala.

Strach ochromil její myšlení.

Kdo…?

Čepel se prudce přiblížila a přejela Cheryl přes obnažený krk. Cítila jen mírnou bolest, ale když ležela a umírala, věděla, že útočník odešel, slyšela zvuk vzdalujících se kroků a jedna její kočka tiše zamňoukala…, zlatavé oči zářily před Cheryliným obličejem.

Mourku…, milovaný kocourku…

A pak už nebylo nic.

18. kapitola

Dern si udržoval odstup.

Dnes se ve městě zkrátka pohybovalo zatraceně moc lidí z ostrova. Viděl je. Avin manžel Wyatt si vyrazil do města za psycholožkou. Dost divné.

A Ian dojel lodí do přístaviště o pár hodin dřív. Strávil trochu času v obchodě s návnadami a v kavárně a rozhlížel se, jako by na někoho čekal.

K tomu všemu paní Garrisonová.

Dern si dával pozor na všechny. Nechtěl, aby se někdo dozvěděl, že je ve městě. Nepotřeboval, aby ho zahlédly nějaké nepovolané oči. Pokud by si nějaký svědek povšiml, že neztrácí Avu Garrisonovou z dohledu, věštilo by to jen nepříjemnosti. Velké nepříjemnosti. A tak se raději držel ve stínu, límec ohrnutý, kšiltovku staženou do čela a pozoroval ji, jak vychází z policejní stanice. Snažil se zůstávat daleko za ní, ale sledoval ji až do kadeřnictví, odtamtud mu málem unikla, když vyšla s kamarádkou Tanyou Dentonovou zadním vchodem a spěchala postranní uličkou do italské restaurace. Po téměř dvou hodinách zanechala kamarádku v salonu a sama se vlekla do kopce k hypnotizérce.

Ano. Paní Garrisonová dnes měla rušný den.

Než ji spatřil odcházet z domu Cheryl Reynoldsové, který stál ve svahu, byla tma. Podařilo se mu ji dohnat až o něco později v přístavišti, ale stále nevycházel ze stínu.

Dokonce i na tu vzdálenost poznal, že je rozčilená. Když procházela pod pouličními lampami a popíjela z kelímku s logem místní kavárny, měla ústa stažená do tenké čárky.

Nakonec, téměř čtyřicet minut po odchodu od hypnotizérky, měla Ava štěstí na přívoz zpátky na ostrov díky starému dobrému Butchovi Johansenovi, kapitánovi Enfant terrible.

A tím její malý výlet do města pro ten den skončil.

Sledoval Johansenovu loď, dokud nezmizela v mlze, přešel na vzdálený konec města a dál mezi stromy na okraj zálivu, kde zakotvil svůj malý člun.

Protože teď už byla taková tma, pokud bude mít štěstí a všechno půjde dobře, nikdo se ani nedozví, že vůbec ostrov opustil.

„Páni, Avo, neuvědomil jsem si, že jsi tak poddajná!“ Butch na ni úkosem pohlédl, když kormidloval Enfant terrible směrem k Churchovu ostrovu.

„Myslela jsem, že Wyatta nenávidíš.“

Butch mžoural do noci, motor brumlal a člun nadskakoval na vzdouvajících se vlnkách zálivu. „Nemám ho rád, ale nediskriminuju ho. Svezu kohokoli, třeba Wyatta.“ Pohlédl na ni. „Já jsem si toho chlápka aspoň nevzal za muže jako někdo.“

Choulila se v jedné jeho nepromokavé bundě, ze které čpěly cigarety a moře. „Jen jsem myslela, žes mi mohl něco říct.“

„A vytočit tě na maximum?“ Zamračil se pod svým stále přerostlým plnovousem a dodal: „Už jsi byla vytočená dost.“ A vrhl po ní další pohled.

„To uznávám.“ Byla už hádkou unavená, unavovalo ji neustálé podezírání i to, že si nebyla jistá nikým, koho znala. Všechno ji vyčerpávalo.

Motor člunu hlasitě vrčel, přejížděli záliv a zpomalili u přístaviště patřícímu k Neptunově bráně. První a druhé patro starého sídla byly temné, nicméně v přízemí nějaká světla zahlédla a svítilo dokonce i okénko Jacobova sklepního bytu.

„Čistě pro tvou informaci,“ prohlásil Butch, „mám vyzvednout Wyatta asi za hodinu a přivézt ho zpátky na ostrov.“

Pohlédla do studené tmavé vody. „Já jsem vlastně ani nevěděla, kdy se vrátí.“

Když uvázal člun v přístavišti a přepnul motor na neutrál, rozepnula jeho příliš velkou bundu a přehodila ji přes opěradlo jednoho sedátka. „Díky,“ kývla a zaplatila mu za převoz.

„Kdykoli, sestřičko,“ usmál se rychle.

Zamířila ke kamenným schodům vedoucím k hlavním dveřím domu. Když je otevřela, do nosu jí pronikla vůně pečeného vepřového, která se linula z kuchyně. Všimla si, že dveře do Wyattovy pracovny jsou pootevřené. Hodila kabelku na stolek ve vstupní hale, uhladila si stále vlhký pletený kabátek a vešla do manželovy kanceláře – a za jeho stolem přistihla Jewel-Anne, jak sedí v pološeru, a jediné světlo v místnosti, kde již byly zatažené závěsy, vydávala počítačová obrazovka.

Jewel-Anne uslyšela kroky, prudce vzhlédla a snažila se okamžitě vyjet zpoza stolu ke dveřím, jenže bylo pozdě. Jedno kolo se jí zachytilo o nohu Wyattovy pracovní židle a odsunulo ji.

„Přistihla jsem tě,“ promluvila tiše Ava a opřela se o rám dveří s rukama založenýma na hrudi.

„Něco jsem tady nechala a jen jsem se chtěla podívat, jestli to najdu.“

„Nechalas něco u Wyatta na stole? Možná jsi to hodila do klávesnice jeho počítače?“

Jewel-Anne kývala, ale když se pohledem střetla s Avou, vzdala to. „Fajn, přistihlas mě. Špehovala jsem.“

„Špehovala?“

„Dějí se tady… divné věci.“

„Vskutku?“ Opravdu to vypustila z úst Jewel-Anne?

„Náhodou jsem slyšela, jak se s Wyattem hádáte a…“ Ohlédla se na dveře ve vstupní dvoraně a ztišila hlas. „Myslela jsem, že bys to měla vědět. Taky jsem ho slyšela.“

„Slyšelas ho?“ Ava strnula. „Wyatta?“ zeptala se, ale odpověď znala dřív, než Jewel-Anne svá slova zašeptala.

„Noaha. Slyšela jsem dětský pláč. Slyšela jsem ho.“

Avě se podlomila kolena. Je to nějaká finta? Opřela se dlaní o desku stolu, aby neupadla. „To ne.“

„Ale ano! Něco jsem slyšela a rozhodně mi to připadalo jako dětský pláč!“

Fajn, projednou to ber vážně. „Cos hledala v tom počítači?“

Zavrtěla hlavou. „Mám pocit, že ten pláč vycházel právě odsud.“

„Ne.“

„Noahův pokoj je přímo nad tímhle,“ pronesla věcně Jewel-Anne.

„Ano, ale…“ Už už se chtěla začít dohadovat, ale pohledem zalétla ke stropu. Vybavila si synův pokoj přímo nad sebou.

„Šachty na topení.“ Jewel-Anne přejela k místu pod stropním otvorem, který byl napojený na šachtu s teplým vzduchem ústící v dětském pokoji. „Pamatuju si, že jsme si tady jako malí hráli. Mluvili jsme do vzduchotechniky a snažili se navzájem ‚špehovat‘.“

Ava si dětské hry pamatovala až příliš dobře; jak se zapojili všichni bratranci i sestřenice, probíhali domem, honili se, hráli na schovávanou nebo se, ano, „špehovali“.

„Vždycky jsem se snažila zaslechnout, co dělají Jacob a Kelvin,“ připustila Jewel-Anne. „A tady to bylo dobré místo, odkud bylo slyšet, co se nahoře děje.“

Ava si koutkem oka všimla stínu nedaleko dveří, ale Jewel-Anne na nic nedbala a brebentila pořád dál. „…tak jsem myslela, že se podívám a zjistím, jestli tady není něco…“

Náhle ztichla, protože si Ava položila ukazováček na rty a mlčky sestřenici naznačila, aby přestala mluvit. Pak se Ava potichu plížila ke dveřím a vykoukla ven.

Samozřejmě na chodbě nikdo neodposlouchával. Ani živá duše. Z prvního patra k nim doléhalo Gracielino tiché pobrukování a z kuchyně slyšely bouchání hrnců, ale nic jiného.

„Co je?“ zašeptala Jewel-Anne a vytřeštila oči kryté brýlemi.

„Nic. Aspoň myslím. Ale… víš co? Vážím si toho, že se snažíš pomoct. Jsem ráda, že někdo může potvrdit, že jsem skutečně slyšela dětský pláč, ale přece jen bys asi neměla špiclovat zrovna ve Wyattově pracovně.“

Jewel-Anne vzdorovitě natáhla krk. „Protože to je tvoje výsada?“ Prudce s vozíkem couvla a obrátila se ke dveřím. „Myslela jsem, že budeš ráda, že ti někdo věří.“

„To jsem. Ale…“

„Ale co?“ zeptala se přísně Jewel-Anne.

„Tohle je Wyattova soukromá kancelář. On není…“

„Cože? Prosím tebe, Avo, kdy ti vlastně záleželo na jeho soukromí nebo vůbec na něčem, co se týkalo Wyatta?“

„Možná by se mu to nezamlouvalo. Toť vše.“

„Jasně.“

„Ale fakt si toho vážím, Jewel. A vzduchotechnika…, to je nápad.“

„Znám jedno tajemství,“ prohlásila náhle Jewel-Anne.

Ava zvedla obočí a všimla si, že Jewel-Anne vypadá věcně, chladně a dospěle, jako by si poprvé za dlouhá léta strhla svou masku malé holčičky. „Jaké tajemství?“

„Chtěla bys to vědět?“

„Prosím tě, nech toho,“ zabručela unaveně.

Holčičí výraz se na tvář Jewel-Anne vrátil stejně rychle, jako předtím zmizel, a najednou se na ní usadil lišácký a tajnůstkářský úsměšek. Stiskla tlačítko na područce invalidního vozíku, zapnula si iPod, z něhož se linul Elvisův song o loutce na nitkách, a vrhla na Avu další významný pohled. Vzápětí šustivě vyjela francouzským oknem na hlavní chodbu.

Jacob právě přicházel zpoza rohu po chodbě z obývacího pokoje a málem do své sestry vrazil. „Dávej pozor, ježíši!“ Uskočil a upustil iPad. Dopadl na podlahu s ošklivým zapraštěním a hlučně sklouzl ke schodům. Šokovaně vykřikl: „Do háje, teď se rozbil!“ Hned skočil po přístroji, zvedl ho a pečlivě prohlížel. „Krucinál! Je prasklý! Mám na tom všechny poznámky, rešerše a referáty. Panebože, já se zblázním!“ vybuchl a obličej se mu zbarvil do odstínu jeho vlasů. Jewel-Anne mezitím odjela a z jídelny přiběhla Demetria.

„Co se děje?“ zeptala se a hlasitě oddechovala.

„Krucinál, mám rozbitý iPad!“ Zvedl se, stáhl koutky a přejížděl prstem přes prasklinu na tabletu. „Proč sakra nemůžete chodit s Jewel-Anne, co?“ plísnil ji. Všechno v něm vřelo a metal po Avě blesky. „Do prdele, je sakra na vozíku, kriste na nebi! Nemůžeš jí dát krucinál chvilku pokoj?“

Ava na něj nevěřícně hleděla. „To je jako moje vina?“

„Ty prostě děláš všechno správně, co? Zatracená kráva, která vládne tomuhle pitomýmu ostrovu. Víš, Avo, bylo to v pohodě, když jsi byla při smyslech, mělas všech pět pohromadě. Jo, dokázalas být pěkná vychcaná potvora. Jenže teď jsi až moc mimo, kurva!“

„Co to má sakra znamenat?“ obořila se na něj a rozžhavila se vzteky doběla.

„Už nám nemáš co rozkazovat!“

„Rozkazovat? Kdy jsem vám…“ Vzpamatovala se, uvědomila si, že Jacob je v tomto rozhovoru půl kroku před ní. „Víš ty co? Nepamatuju si, že bych ti kdykoli něco rozkazovala, ale mám chuť s tím začít. Takže – odstěhuj se. Prostě vypadni. Najdi si jiné místo, kde si uděláš bordel a budeš si dělat, co chceš, ale vypadni z Churchova ostrova. Ještě dnes.“

„Cože?“

„Nevím, proč mi to trvalo tak dlouho. Možná jsem měla moc velkou péči. Nacpala jsem do sebe moc prášků.“

„Ty mě vyhazuješ?“

„Ano, obávám se, že ano.“

Do hádky vstoupila Demetria. Zvedla ruku, jako by dlaní dokázala spor zarazit. „Počkejte oba. Měli byste si dát pauzu.“

Jacob jí vůbec nevěnoval pozornost. „Jsem tvůj řidič,“ zdůraznil a píchnul se palcem do hrudi. Z očí mu sršely blesky.

„Umím řídit sama,“ opáčila Ava.

„Takže mě vyhazuješ taky z práce?“ Vztekle přimhouřil oči. „Jsi ne-u-vě-ři-tel-ná!“

„Ne,“ zavrtěla Ava hlavou a trvala na svém. „Mimochodem poprvé za dlouhou dobu mám pocit, že jsem konečně normální. A ani trochu se mi nelíbí, co se tady děje.“

„Mám školu!“ koktal a zjevně nevěděl, jak má s touto novou Avou mluvit.

„Tak si sežeň byt v Anchorville,“ navrhla. „Je to odtud beztak k té tvé pitomé škole blíž.“

„A kdo se tady postará o provoz? Já zajišťuju, aby v baráku chodila Wi-Fi. Instaloval jsem zvláštní zařízení, které tady potřebujete. Všechno počínaje pitomým jeřábem na lodě až po televizi a počítače, dokonce i bezpečnostní systém. Jsme na debilním ostrově, Avo, v posraný divočině! Minulý týden jsem navíc odnesl mikrovlnku a udělal Virginii novou rozvodnou desku! Potřebuješ mě tady.“

Měl pravdu, ale teď to rozhodně nemínila přiznat. Udělala krok k němu. „Ať si myslíš cokoli, nejsi nepostradatelný, Jacobe. My se s tím tady poperem i bez tebe.“

„Ježíšimarjá, ty jsi ale fakticky mrcha! Všichni mají pravdu!“

To ji trochu zabolelo, ale ani nemrkla.

„Nemůžeš mě vyrazit!“ trval na svém a mířil na ni prstem, jako by ji obviňoval a vzdorovitě zvedal bradu. „Tobě tenhle celý debilní ostrov nepatří, dokonce ani tenhle celý barák. Část patří taky Jewel-Anne. Takže pokud mě nevyhodíte obě, zůstanu tady. Když jsem viděl Jewel-Anne naposled, nevypadala zrovna na to, že by chtěla kopat za tebe.“

„Páni,“ vydechla Demetria.

Než by se dál hádal, rázně odešel směrem k zadní chodbě.

Ava zůstala s Demetrií, která sledovala, jak Jacob odchází širokou halou. „Nikdy jsem ho neviděla tak vzteklého.“ Natáhla ruku a uvolnila si sponu na vlasech. Rozlétly se jí v měkkých vlnách kolem obličeje. „Řekla bych, že má taky pár nevyřešených problémů.“

„Taky?“

„Pokud jde o emocionální záležitosti, není zrovna nad věcí.“ Naklonila se dopředu, aby jí vlasy spadly kolem obličeje, pak je sevřela do pěsti, zvedla se a znovu si je sepnula k hlavě a za uši. Obrátila se k Avě zády a šla k zadnímu schodišti a dál k výtahu. „Někdy bych fakt přísahala, že je tenhle barák horší, než býval Mořský útes,“ zavolala za sebe. „A věř mi, tam to bylo příšerné.“

19. kapitola

Jacob vešel s klíči v ruce do svého bytu, rozsvítil a překvapeně zamrkal: „Co to má znamenat?“

Uvnitř seděl Dern na kraji neustlané široké postele. Byt připomínal spíš chlívek. Všude na podlaze i na posteli se válelo zmuchlané oblečení, na každé volné ploše stály láhve od limonády a plechovky vedle zbytků různých jídel ohřátých v mikrovlnce, ze kterých čněly zapíchnuté vidličky jako pozvánka s vlajkoslávou pro krysy, které patrně bydlely v puklinách betonových stěn. V pokoji to páchlo okoralou pizzou a zřejmě se tím překrýval pach zatuchliny starého sklepa. V místnosti bylo jediné okno, ale jeho skla byla přetřená černou barvou. Stěně naproti postele dominovala obrovská plochá obrazovka, pod televizí se válely nejrůznější ovladače a sluchátka pro herní konzoli vestavěnou do komory, z níž jak Dern zjistil, vedly dveře do ostatních prostor sklepa.

„Co tady děláš?“ zadrmolil Jacob a položil iPad na poličku již tak přeplněnou kompaktními disky a lampou s černou žárovkou. „Jak ses dostal dovnitř?“

„Bylo otevřeno.“

„To je blbost!“

Dern samozřejmě lhal. Vloupal se do bytu pomocí sady paklíčů a napínáku. Stačilo mu, když si trochu pohrál se zámky, a za necelé dvě minuty byl uvnitř.

„To není možné! Tady nesmíš být!“ Jacob vyděšeně pohlédl na svůj počítač, vypadal vypnutý, stál na provizorním stole vytvořeném z prkna, které leželo přes dvě tesařské kozy. K přístroji vedlo snad půltuctu drátů a každý se dělil do jiných zařízení, třeba do záložního hard disku, věže, modemu a druhého monitoru.

„Zavolám policii – toto je nezákonné vniknutí a vloupání!“

Dern hodil Jacobovi jeho mobil. „Když už budeš v tom, nezapomeň jim taky říct, ať se ti mrknou do počítače, a zkus jim vysvětlit, proč si prohlížíš tolik pornostránek.“

„Hej, počkat…“

Dern blufoval, ale to Jacob nevěděl, a výraz jeho tváře mluvil za vše. „To ale nejsou… děti nebo tak něco. Normální webovky.“

„Vysvětli to poldům. Mně je to celkem fuk.“

„Tak co tady krucinál děláš? Co chceš?“

„Hledal jsem tě.“

„Já jsem byl… ve škole.“

Dern to nekomentoval. „Myslel jsem, že bys mi mohl něco osvětlit.“

„Co jako?“ zeptal se Jacob podezíravě. Přešel k pracovnímu stolu a zkontroloval, že je monitor skutečně vypnutý.

„Chci vědět, jak to tady v baráku funguje. Ty máš na starost zabezpečovačku, ne?“

„Oficiálně ne.“ Jacob vypadal nervózně. Podrážděně. „Ne.“

„Ale tys instaloval kamery, že?“

Jacob pokrčil rameny. „Nějaké asi jo.“

Dern to už věděl, ale rozhodl se, že nedá nic najevo. „Můžeš mi ukázat, co se nahrálo ten večer, když Ava běžela k přístavišti?“

„Jenom v domě…, já… totiž… žádné kamery v přístavišti nemám.“

„Určitě jsou ale třeba v loděnici, ne? Tam se můžou dostat vandalové nebo tak.“

Jacob se opatrně zeptal: „Proč tě to zajímá?“

„Já mám za úkol hlídat stádo, opravovat hospodářské budovy a podobně. Tudíž chci vědět, jak to je zajištěný.“

Jacob nevypadal přesvědčeně, ale posadil se ke stolu. Váhavě zapnul počítač. „Myslím, že tohle v popisu práce nemáš.“

„Můj popis práce je značně široký. Tak ukaž.“

„A nepovíš nikomu o tom…, jak jsi říkal…“

„O pornu. Nepovím.“

Jacob se zhluboka nadechl, odsunul prázdný kelímek a blok, aby mohl pohybovat myší a dostat se k informacím, o něž žádal Dern. Větší monitor se probudil k životu a stačilo pár kliknutí a objevilo se několik oddělených obrazů. Úhel pohledu byl však omezený: přední vchod, zadní vchod, vnějšek loděnice a pak nějaký širší, panoramatický záběr před garáží, na němž bylo vidět i kus stájí a parkovací plochy. Na širším záběru zadní části domu byla vidět i spodní část schodů do Dernova bytu.

Jacob znovu záběry upravil, proklikal se nabídkou a našel požadovaný den. „Fajn, tady to máme,“ zabručel si spíš pro sebe než k Dernovi. Na jednotlivých záběrech se míhaly zrychlené záznamy, lidé chvatně přicházeli a odcházeli, pohyby působily trhaně. Nakonec Jacob záznam zpomalil na příslušném datu a posouval záznamy, aby našel večerní hodinu.

Dern cítil, jak se v něm všechno sevřelo. Na monitoru zabírajícím zadní vchod se prudce rozrazily dveře a ven vyběhla Ava, celá zděšená, bosá, noční košile za ní vlála. Hnala se pryč. Za pár vteřin se objevila na záběrech z loděnice a prolétla kolem přístaviště. Vzápětí zase zmizela. Pak Dern zahlédl záběr na sebe, nejprve dole u schodů ke svému bytu. Na záběru nejprve ztuhl, otočil hlavu a pak vyrazil kolem rohu domu a pryč z dosahu kamery. I on se znovu objevil u loděnice, už jen v ponožkách, dlouhé nohy napínal, jako by přímo letěl, a opět z obrazovky zmizel.

Uplynulo pár vteřin a jemu došlo, že v tu dobu byl on i Ava ve vodě.

Oko kamery se vrátilo k malé výseči pláže nedaleko loděnice, ale tam byla vidět jen spodní polovina jejich těl, jeho promáčené džíny, její tenoučká noční košile, z níž kapala voda, jasně jí byly vidět nohy, když jí pomáhal k domu.

Za pár vteřin se prudce otevřely domovní dveře a po terase prolétla Khloe Prescottová, sprintovala po rampě pro Jewelin vozík a pak zmizela ze záběru.

„Chceš ještě dál?“ zeptal se Jacob a vzhlédl k Dernovi, který mu nahlížel přes rameno.

„To bude stačit.“

„Tak jsme si kvit. Mám pravdu?“

„Ještě poslední věc. Slyšel jsem, žes údajně viděl, jak z Mořského útesu utíká Lester Reece.“

„Žádné ‚údajně‘. Viděl jsem ho. Určitě.“

„Jak to?“

„Šel jsem totiž na lov. Jo, já vím, v noci…, jo, je to nelegální, dokonce i v sezóně. Slyšel jsem něco ve vodě, obrátil jsem reflektor k moři a viděl jsem ho. Přísahám! Byl to Lester Reece, zatraceně. Málem jsem se strachy posral.“

„Jak jsi věděl, kdo to je?“

„To věděl každej! Je tady něco jako legenda. Kurevská. Ne zrovna v dobrým.“

„Co se teda stalo?“

„Zdrhnul jsem, co by se stalo? Úplně jsem zapomněl na toho divočáka, co jsem ho chtěl dostat. Prostě jsem skočil do auťáku a upaloval odtamtud.“

„I když jsi měl pušku?“

„Jasně, winchestrovku. Jenže, sakra, já jsem ho s ní neměl v úmyslu odbouchnout!“

„A neudělal sis jeho fotku? Na mobil?“

„No jasně, myslíš, že jsem měl tolik času? Vyděsil mě, kurva! Děsí každýho.“

„Myslel jsem, že budeš chtít mít něco, s čím se pak budeš chvástat.“

„Já jsem se hlavně chtěl dostat co nejdál od toho psychouše. Dyť zavraždil… Kolik? Pět nebo šest lidí? Neměl jsem v úmyslu poflakovat se tam a stát se jeho další obětí. Tak jsem prostě odjel, chápeš?“ Jacob působil upřímně, trochu vynervovaně, jako by té noci byl skutečně vyděšený. „Proč tě to krucinál zajímá?“

„Je mi to fuk. Jen jsem o tom slyšel, tak jsem se zeptal.“

„No, už se můžeš přestat ptát. Rozhodně jsem ho viděl. Jednoznačně. A teď už mi dej pokoj!“

„Myslela jsem, že přijde Trent,“ podotkla Ava po večeři, když se posadili ke krbu, kde hrála televize bez zvuku. Jewel-Anne seděla s jednou ze svých strašidelných panenek na klíně v invalidním vozíku u okna, v prstech se jí v šíleném tempu míhaly pletací jehlice a cinkaly. Jinak bylo slyšet jen syčení ohně. Wyatt před sebou rozevřel noviny, brýle na čtení si posadil na špičku nosu a uvelebil se na jednom konci pohovky, zatímco Ava seděla na druhém. Ian si vybral místo v houpacím křesle a v dlaních držel skleničku.

Celá scéna působila falešně. Téměř jako nakašírované divadlo.

„Trenta muselo něco zdržet,“ pokrčil rameny Ian. „Možná něco pracovního.“

Ava se ozvala: „Pracuje přece ve farmaceutické firmě. Kolik kšeftů asi tak může uzavírat v Anchorville?“

„Má hodně klientů.“ Ian zakroužil kostkami ledu v bourbonu a napil se.

„V městečku jsou jen dva obchody, které by na prodej léčiv připadaly v úvahu.“

„A nezapomeň na nemocnici, stanici první pomoci a pár klinik,“ doplnil ji Wyatt a pohlédl na manželku nad obroučkami úzkých brýlí.

Ian přikývl. „Však víš, klienti potřebují péči. Večeři, vínečko… Patrně zavolá a přeplaví se sem kolem půlnoci.“ Ian do sebe hodil sklenku.

„Anebo zůstane ve městě,“ promluvila Jewel-Anne, ale pokračovala v pletení. Na rtech jí pohrával nepatrný úsměv, jako by věděla něco, o čem ostatní – nebo přinejmenším Ava – nemají ani tušení.

Přiblížily se kroky a vstoupila Demetria. „Připravená?“ obrátila se na Jewel-Anne. „Dáme si trochu cvičení před spaním?“

„Jako pár kliků?“ usmál se ironicky Ian.

„Zase cvičení?“ zanaříkala Jewel-Anne. „Copak jsem dnes necvičila dost?“ Už ale odkládala jehlice a klubíčko do košíku připevněného ke kolečkové židli.

„Jen pár protahovacích cviků,“ uklidňovala ji Demetria. Jewel-Anne narovnala panenku a nasadila mučednický výraz. Pak vyjela z pokoje s Demetrií v patách.

„Ona má vždycky špatnou náladu?“ zeptal se Ian a držel mezi zuby kostku ledu. „No,“ pronesl a plácl se dlaněmi do kolen, než vstal. „Mám za sebou tak akorát dost vzrušení, které za jeden večer unesu.“ S těmi slovy vzal prázdnou sklenku do kuchyně a zanechal Avu o samotě s manželem.

„Slyšel jsem, žes dnes vyrazila do města,“ prohodil.

Sevřely se jí útroby. „Jo. Na oběd s Tanyou.“

Wyatt odfrkl. Avinu kamarádku neměl nikdy v oblibě. „Nikoho jsi nevzala s sebou.“

Slyšela v jeho hlase výčitku nebo jen obavu? „Myslím, že jsem to zvládla.“

„Dobře… Jen si dělám starost. Proto u nás zůstala Khloe. Aby ti pomáhala.“

„Jsem v pohodě,“ prohlásila asi pomiliónté. Zvedl jedno obočí. „Dobrá, tak ne v pohodě, ale cítím se mnohem lépe než kdykoli za poslední dny, neboj. Dovol, abych sama posoudila, co zvládnu a co ne.“

„Myslím, že se k tobě chovám až příliš ochranitelsky.“

„To jo.“

„Jenže tys mi poskytla důvod k obavám, Avo! No tak, přiznej si to. A doktorka McPhersonová není přesvědčená, že jsi schopná učinit všechna správná rozhodnutí.“

„Ona ti to pověděla?“

„Ano.“

„Neměla by mluvit se mnou?“

„Jistě. Sdělí ti totéž.“

Což je pravda, pomyslela si Ava. Stará dobrá doktorka Evelyn se vyjadřovala poměrně pregnantně o tom, co podle ní Ava je schopná zvládnout a co nikoli. „Takže ona se nedomnívá, že bych dokázala učinit správné rozhodnutí, pokud jde o oběd s kamarádkou?“

„Myslím, že pointou je tvůj odchod z domu – sama. Odjezd do města – sama. Setkání s lidmi – sama.“

„V tom případě zde žádný problém neexistuje, protože jsem nikdy sama nebyla. Na pevninu mě svezl Ian a nazpátek Butch. Oběd jsem jedla s Tanyou.“ O detektivu Snyderovi ani o Cheryl se nezmínila.

„A když jsi dorazila domů, rozhodla ses pohádat s Jewel-Anne a s Jacobem?“

„Aha… Demetria si stěžovala.“

„Mně to pověděla Jewel-Anne.“

„Hmm. Prozradila ti taky, že jsem ji přistihla u tebe v pracovně a chtěla jsem vědět, co tam pohledává?“

„Zmínila se, že vzduchotechnikou proniká nějaký hluk,“ odpověděl.

„Mně tvrdila, že také slyšela dětský pláč,“ odtušila věcně Ava.

„Cože?“ nadskočil. „Ach, pro lásku boží, Avo! Ona si s tebou hraje. Pořád ti předhazuje tu… věc se ztroskotáním a pořád se to snaží na tebe hodit. Jak dětinské! Nevšímej si toho.“

„Jenže já jsem jí věřila, když mi tvrdila, že Noaha slyšela,“ prohlásila Ava neochvějně.

Zvedl ruce před sebe, jako by na podobné nesmysly neměl čas, a zeptal se: „No a jak ses dostala do potyčky s jejím bratrem?“

„Jacob se úplně rozlítil, nechápu proč na mě, když ho Jewel-Anne málem přejela svým invalidním vozíkem. Rozbil si iPad nebo co a hezky ho to vykolejilo, vyjel na mě…,“ začala popisovat, jak to bylo, ale pak se zarazila. „Proč ti to všechno vlastně vysvětluju, jako bys byl můj otec nebo co? Zeptej se ho sám! Jsi můj manžel. Měl bys být na mé straně.“

Krk a potom i tváře mu začaly rudnout. Sevřel rty. „A ty bys měla být zase na mé straně, Avo,“ podotkl. „Nejsem nepřítel.“

„Fakticky?“ zaryla si.

Místo odpovědi vyšel ven z pokoje.

Té noci měla znovu sen. Tentokrát slyšela zvuk dětských krůčků za dveřmi. Shodila ze sebe přikrývku a vyběhla na temnou chodbu. V noci svítily slabým světlem jen orientační žárovky a ona se řídila podle nich. Namontovali je po Noahově narození. „Noahu?“ zašeptala „Noahu?“

Opravdu ho viděla, jak zahýbá za roh? Byl ten zvuk jeho tichý povzdech, jenž mírně přehlušil hukot ventilátoru topení?

Spěchala od jednoho pokoje k druhému, brala za kliku, zjišťovala, že jsou některé zamčené, a v jiných otvírala dveře do temných prázdných prostor, kde byly ustlané postele a okna zakrytá okenicemi.

Kde je?

Tady ne…, tady také ne…

Srdce se jí bolestně sevřelo a rozběhla se ze schodů, bosé nohy jí na koberci trochu klouzaly.

Kdepak jen je?

A kdo to vlastně je?

Noah!

Není to nepřítel. Všechno jsou to jen tvé představy.

„Noahu!“ vykřikla zoufale a slyšela svůj vlastní hlas, jak se rozeznívá ozvěnou. „Noahu!“ Kde jenom je? Třásla se jí kolena, křečovitě se držela sloupku zábradlí a sklouzla ochable na zem u paty schodiště v hale. Bolelo ji srdce, strachy jí bušilo v uších.

„Avo… Ježíši…“ Wyatt se nakláněl přes zábradlí na chodbě v patře. „Ach bože…, vydrž!“ Slyšela dunění kroků na schodech, cítila, jak sloupek vibruje, a stále se k němu tiskla. „Pojď sem…“ Pevné paže ji objaly a přitiskly k sobě.

„To Noah,“ řekla plačky a slzy se jí řinuly po tvářích. „Slyšela jsem ho, Wyatte. Slyšela jsem své dítě.“

„Ach, zlato, ne…, je pryč.“

„To neříkej!“ Snažila se od něj odstrčit, ale držel ji pevně.

„Psst…“ Bez většího úsilí ji zvedl a odnášel k výtahu. Tam ji pevně objal, šeptal jí do vlasů, že všechno bude v pořádku, a stiskl tlačítko do prvního patra.

Ani ne za minutu byli v ložnici, a když ji nesl do postele, přísahala by, že slyší zvuk jeho srdce, pevný a stejnoměrný, zatímco její srdce tlouklo, jako by se mělo každou chvilku roztříštit.

„Avo, všechno bude dobré,“ utěšoval ji, ačkoli pochybovala, že svým slovům věří. „Psst.“ Políbil ji na uplakané tváře a položil na přikrývku. „Byl to jen další sen, nic víc.“ Odhrnul jí vlasy z obličeje, pohlédl jí do očí a v tmavém pokoji viděla v hlubinách jeho pohledu soucit a ještě něco víc.

„Strašně mi chybí,“ šeptala.

„Mně taky.“ Obličej měl zkřivený bolestí a city stejně syrovými, jako byla noc. „A chybíš mi i ty, Avo. Chybí mi naše partnerství.“

„Já vím.“

„Opravdu?“

„Ano,“ zašeptala a zlomil se jí hlas, když přitiskl své rty k jejím a něžný, milý polibek se prohloubil v cosi většího, divočejšího a vášnivějšího. Ucítila, jak začíná celá hořet touhou, o níž si myslela, že už je navždy mrtvá, a když ucítila na rtech jeho jazyk, ochotně je rozevřela. Dychtivě. Nadšeně. Objala ho kolem krku a on sklouzl do postele k ní, odhrnul pokrývky, klekl si mezi její kolena. Pružiny postele zaskřípaly a hluboko v ní se cosi zlomilo, tiskla se k němu, zavírala oči a zapomněla na pochybnosti, bolest i strach.

Ucítila jeho ruce na těle, hladil ji, dotýkal se jejích ňader, až jí ztvrdly bradavky. Prohnula se v zádech očekáváním a on jí jednou rukou přejel po zádech a pevně ji k sobě tiskl.

Pevné, vypracované svaly se tiskly k jejím a ona se oddávala horkému žáru, který jí rozpaloval krev, touze, jež pulsovala hluboko v nejtemnějších hlubinách jejího těla.

Nedělej to, objevila se jí v hlavě varovná myšlenka. Milovat se s ním je nebezpečné. Věřit mu je smrtelně nebezpečné.

Ale je to můj manžel, přela se v duchu sama se sebou, napínala záda a cítila tlak v prsou. Kdysi jsem ho milovala.

Tohle je šílenství. Zrada. Ano, bývaly časy, kdy tě dokázal rozpálit, znovu a znovu, podněcoval v tvém těle i duši vášeň, ale to už je dávno pryč. On už není tím, kým býval, Avo, a ty také ne.

Zasténal jí do ucha, probíral se jejími vlasy a ona na něj na zlomek vteřiny pohlédla, a když na něj zírala, viděla v jeho pohledu cosi jiného, letmý záblesk vítězství, jako by nad ní nějak vyhrál.

Cosi hluboko v jejím mozku se prolomilo a v dalším okamžiku viděla, že Wyatt není vůbec Wyatt, ale nějaký cizinec, muž, kterého vůbec neznala.

Při tom odhalení očekávala, že její touha ochladne, že se její mysl uklidní z emočního víru, ale srdce jí nepřestávalo zrychleně bít. V krvi jí stále vřela touha, cítila ji v žilách a objímala kolem krku svého neznámého milence, který ji tvrdě líbal. Vášnivě. Dychtivě tiskl své rty k jejím, jazykem ji laskal a přiváděl k šílenství, postupně jím přejížděl po její horké kůži.

Cítila tlak v prsou a pevně sevřela jeho hlavu, tiskla ji k sobě, když jí hladově líbal a kousal bradavky.

Touha jí v přívalech pronikala celým tělem a ona chtěla víc…, mnohem víc.

Uchopil ji za ruku a ukázal jí, jak přinést potěšení sobě i jemu, a ona se k němu stále tiskla, prohýbala se v zádech, pohybovala boky… Panebože, strašně ho chtěla… celého…, a když konečně otevřela oči, aby se podívala do jeho, uvědomila si, že ten muž, ten záblesk její představivosti, který v ní rozpoutal takový požár, až cítila horko v nejhlubších útrobách, je zatraceně podobný Austinu Dernovi.

20. kapitola

V posteli s ní nikdo nebyl.

Samozřejmě.

Strana postele, kde by měl ležet Wyatt – nebo kdokoli –, nebyla vůbec dotčená. Na matraci nezůstal naprosto žádný otisk, necítila žádné teplo čišící z nedávno opuštěného místa. Prostěradlo nevonělo po žádném muži.

Všechno se zase odehrávalo jen v Avině pochroumané mysli.

Znovu.

Už ji to všechno nesmírně unavovalo.

A co horšího, měla pocit, jako by ji někdo skutečně laskal a dotýkal se jí, ačkoli tím to i končilo. Objevila pouze malinký vpich na prstě, nepamatovala si, kde k němu přišla, ale jinak na sobě neshledávala důkazy o tom, že by dělala cokoli víc, než spala, házela sebou a obracela se z boku na bok. Nevnímala žádnou úlevu po sexuálním ukojení, intimní partie neměla nijak citlivé, na posteli nenašla žádné skvrny.

Všechno se odehrálo opět jen v jejích představách.

Ačkoli byla ještě tma, dům už ožíval. Pode dveřmi viděla světlo a slyšela, jak někdo řinčí nádobím. Zvenčí k ní doléhal křik racka a domem cloumal vítr, jeho poryvy rozhýbaly staré tabulky v oknech, až řinčely.

Erotický sen ji ještě zcela neopustil. Pronásledoval ji, vrtal jí hlavou, i když se sprchovala a oblékala, dokonce ji přinutil, aby se na chvilku zarazila a hleděla na svůj odraz v zrcadle, když si sčesávala vlasy do culíku. Erotický sen. S Wyattem. A Austinem Dernem.

Chrčivě zaúpěla z čirého zoufalství, stáhla si vlasy gumičkou a vyčistila zuby. Své sny si pamatovala jen zřídka, ale tento měla přímo vypálený do mozku.

Vyšla z pokoje do chodby, minula několik dveří, došla k Noahovu pokoji a otevřela ho. Aspoň už dokáže ten práh překročit, aniž by se zhroutila.

Místnost vypadala přesně tak, jak ji nedávno opustila, a přestože se nabádala, že je načase odložit Noahovy dětské věci úplně pryč, zatím neměla to srdce. Představovala si ho v pokoji, jak si brouká a něco brebentí. Jak často si s ním zde hrála, viděla, jak k ní natahuje ručky… Kdyby zavřela oči, určitě by stále cítila jeho vůni. Aby si tu představu posílila, přešla ke skříňce a otvírala krabičky a lahvičky s dětským šamponem a olejíčkem, které zde zůstaly tak dlouho nepoužívané, a jejich sladké vůně v ní probouzely vzpomínky. Přičichla k jedné tubičce krému.

Najednou zavrzala podlaha.

Podívala se do zrcadla na prádelníku a spatřila v něm Wyattův odraz. Stál na prahu.

Vyděšeně sebou trhla, málem krém upustila, ale podařilo se jí nějak se ovládnout a položit tubu tiše zpět na poličku.

Jeho pohled byl plný obav. „Proč si to děláš? Proč mi to děláš? Jen se sama mučíš.“

„Na vzpomínkách není nic špatného.“

„Myslíš, že je dobré žít minulostí, upínat se k falešné naději a ničit život svůj i všech ostatních kvůli nějakému prapodivnému a bolestnému přesvědčení, kvůli té tvé… fantazii, že náš syn je nějakým zázrakem pořád naživu a vrátí se nám?“

„Nemůžu se vzdát naděje.“

„Nemůžeš žít ve lži!“ Udělal krok vpřed a položil jí ruce na ramena. „Avo, prosím…, přestaň s námi bojovat.“

„S námi…?“

„S námi všemi, kdo tě milujeme a chceme ti pomoci. Prosím.“ Zaťal zuby, až se mu napjaly obličejové svaly a sklonil hlavu tak nízko, že se čelem dotýkal jejího. „Přestaň bojovat se mnou.“

Cosi se v ní zlomilo. „To ani nechci.“

„Bolí to, já vím, ale musíme jít dál.“

„Já nemůžu.“

„Jistěže můžeš. Je to těžké, ale musíš to udělat.“

Opřela si hlavu o jeho hruď a přes košili poslouchala pravidelný rytmus jeho srdce. Přemýšlela, jestli má Wyatt pravdu. Jestli je to ona, kdo se brání útěše, kterou jí nabízí.

„Musím se tě zeptat na jednu věc,“ promluvila a bála se, že to bude znít šíleně. „Ale přišels včera v noci do postele?“ Naklonila hlavu a podívala se na něj. „Do naší ložnice? Do naší postele?“

Zatínal zuby. „Ano,“ přiznal. „Slyšel jsem tě vykřiknout, a tak jsem vešel do pokoje. Nevěděl jsem, jestli si to budeš pamatovat.“

Zaplavil ji příval úlevy. Aspoň si to nevymyslela, vždyť to bylo tak reálné, ale přesto na tom bylo něco podivného. „A taky jsme…?“

Uchechtl se, ale nevesele. „Ne. Ne tak docela. Já…, ehm…, myslel jsem, že není ideální chvíle.“

„A tak jsi prostě odešel?“

„Nechtěl jsem tě budit.“

Skepticky zvedla obočí.

„Bylas… dost vystresovaná a krom toho jsem si včera v noci nebyl úplně jistý, jestli víš, kdo s tebou je.“

„Cože?“ rozbušilo se jí srdce.

„Něco se ti zdálo. Mluvilas ze spaní.“

Panebože, snad ho neoslovila cizím jménem? Řekla mu Derne? Prosím, prosím, ne! Cítila, jak rudne.

„Vidělas tu růži?“

„Ne. Jakou růži?“

„Tu, co jsem vzal z vázy na chodbě a dal jsem ti ji pod polštář.“

„Ne…“ Zavrtěla hlavou a vzpomínala si, jak sahala na postel vedle sebe a hledala tam teplo.

„V tom případě ji tam pořád máš.“ Políbil ji na čelo. „Panebože, doufám, že to zvládneme a zase nám to bude klapat, Avo,“ usmál se, ale ona v jeho slovech zaslechla odevzdaný tón, jako by se už rozloučil s představou, že by to mezi nimi mohlo někdy klapat. „Uvidíme se později,“ rozloučil se. „Skočím si teď na pár hodin do kanceláře v Anchorville. Měl bych se do odpoledne vrátit.“

„Dobrá,“ přikývla a stále se snažila trochu se ve všem vyznat. Čekala, dokud nezaslechne, jak se zabouchly dveře, a pak spěchala ke svému pokoji. Předtím v posteli určitě žádnou růži nenašla. Určitě. Všimla by si jí.

„Kdo je tady cvok?“ zašeptala si pro sebe a vešla do ložnice. Narazila tam na Khloe. Právě se zvedala od ustlané postele. Na dokonale uhlazené pokrývce ležela jediná bílá růže s okvětními lístky zbarvenými do jemné růžové, přesně jako ostatní růže, které obvykle dávali do vázy na chodbě.

„Kde jsi tohle našla?“ zeptala se Ava a kývla k pomačkané květině.

„Kde? V posteli! Mohlas mě varovat, proboha živého. Hned jsem se o tu zatracenou věc píchla.“

Zvedla pravou ruku a skutečně měla na ukazováčku kapičku krve. Khloe si strčila prst do pusy a zamířila do koupelny. „Máš v lékárničce mast na rány?“ zeptala se a slova jí vycházela z úst poněkud nezřetelně, protože se zjevně stále pokoušela zmírnit krvácení a prst olizovala. „A náplast?“

„Asi jo.“

Copak to Khloe neví? V téhle koupelně bývala stejně často jako Ava.

Slyšela, jak cvakla dvířka lékárničky, a zatímco se Khloe přehrabovala v jejím obsahu, Ava přistoupila k posteli a růži zvedla.

„Včera večer tady nebyla,“ konstatovala.

„Co? Ta kytka?“ zavolala Khloe otevřenými dveřmi.

„Jo.“

„Tak kdy se sem dostala? Zatraceně!“ Vešla do pokoje a zalepovala si prst malým proužkem náplasti. „Levou mi to nikdy nešlo…“ Prohlížela si růži v Avině ruce. „Opatrně. Graciela má v popisu práce odstranit všechny trny, než umístí květiny do vázy, ale nikdy se s tím nenamáhá a tvrdí, že bychom měli koupit růži bez trnů.“

„Jenže růže bez trnů není pojmenovaná po rodině Churchových ani ji nevyšlechtila moje prababička.“

„Asi ne.“

„Tak doopravdy – fakt byla v posteli?“ ujišťovala se Ava.

„Přímo pod tvým polštářem, zatraceně. Překvapuje mě, že od ní nejsi poškrábaná. Ježíši!“

Ava sklopila pohled ke škrábanci na svém prstu a Khloe si pohybu všimla. „Aha. Zdá se, že máš taky šrám.“

„Asi jo.“ Ava si nebyla jistá, od čeho ranku vlastně má.

Khloe zavrtěla hlavou. „Jak jinak bys to vysvětlila?“ Ukázala zalepeným prstem na Avin škrábanec.

„Nevím,“ pokrčila rameny a už to samo o sobě bylo zneklidňující.

Za čtvrt hodiny byla dole, kde popadla kávu a na Virginiino naléhání ještě kelímek s nějakým jogurtem s lesním ovocem a zjistila, že Wyatt je už ve městě.

„Řekl, že se vrátí před polednem,“ oznámila jí Virginia, která dělala revizi ve spižírně a zapisovala si do notýsku, co chybí. „Nechápu, jak to, že zase nemám kuřecí masox. Jak je to možné?“

Ava namísto odpovědi vyběhla nahoru, popadla notebook a zamířila do knihovny v přízemí. Když byl Wyatt pryč, usoudila, že má trochu času pro sebe.

Jewel-Anne si obvykle odnesla snídani do pokoje a pak tam polehávala až do rehabilitace, kterou mívala s Demetrií později dopoledne. Jacob byl ve škole nebo se ukrýval ve svém sklepním doupěti, zaměstnanci měli práci a Ian, pokud nerybařil, si obvykle dával kávu ve městě a domů se vracel později. Trávil hodně času v loděnici a v malém pokojíku přímo v ní, ačkoli jinak přespával v domě v místnosti v horním patře, protože dával přednost „luxusu ústředního topení“. V pokojíku v loděnici byl průvan a na ohřátí jen starobylá kamínka na dřevo.

Měla tedy trochu času, kdy nebude rušena, a mohla uniknout ze čtyř stěn své ložnice. Krom toho bezdrátové internetové spojení fungovalo lépe tady dole, blíž Wyattově kanceláři, kde byl umístěn modem.

Strávila několik hodin srovnáváním poznámek, najedla se jogurtu, vypila kávu a přidala k poznámkám několik novinových článků, které předtím na internetu nečetla. Najednou uslyšela z dálky sirény, zněly slabě, jejich plačtivé troubení se rozléhalo nad zálivem. Zamrazilo ji, ale nevšímala si toho a vypnula počítač. Když pomalu zavírala programy před úplným vypnutím notebooku, zahlédla Noahovu fotografii pořízenou pár dní po narození. Odsunula počítač stranou, přistoupila k poličce v knihovně a vzala fotografii do ruky. „Rozkošný chlapeček,“ okomentovala růžovolící miminko v zavinovačce položené na pohovce. Měla těžký porod, z něhož si moc nepamatovala. Jaké požehnání – tak brzy po Kelvinově smrti… Zůstalo ovšem zastrčené v hlubinách její paměti spolu s mnoha jinými událostmi a patrně měla dobrý důvod, proč si ho nepamatovala. Syn totiž při porodu málem zemřel. Měsíce před porodem byly také náročné a někdy mívala obrovské záchvaty paniky, že i toto těhotenství skončí předčasně. Noah se nakonec narodil dřív, ale byl zdravý.

Ava si stejně nejasně vzpomínala i na nemocnici a lékaře, kteří se snažili zachovat klid, na oslepující světla a bolest. V podobném oparu měla zahaleno celé nešťastné ztroskotání, při němž Kelvin přišel o život. V hlavě si uchovala útržkovité vzpomínky plné strachu, ale aspoň že se narodil Noah.

Dívala se na fotografii, cítila, jak se jí stahuje hrdlo, a pak rámeček odložila a přešla k oknu s výhledem do zahrady, kde stál malý památníček v podobě kamene a lavičky. Prošla knihovnou a sestoupila po několika schodech do herny, obešla kulečníkový stůl, který stál uprostřed místnosti odjakživa. Její babička se o stolu vyjadřovala jako o „té bohu nelibé obludnosti“ s vyšisovaným zeleným suknem a okraji z tmavého dubu.

Francouzským oknem se dostala ven do zahrady a k místu zasvěcenému vzpomínce na jejího syna. Vítr rozfoukával uschlé listí na pěšince a ona si sedla na lavičku a dívala se na kámen. Noah zde nebyl pohřbený, ale za tohoto podmračeného větrného dne se u pamětního kamene cítila, jako by mu byla nejblíž.

„Kde jsi?“ zeptala se nahlas a pak si všimla dalších stop v podmáčené půdě. Velké otisky bot, zjevně patřící muži, byly jasně viditelné vedle kolejí od vozíku Jewel-Anne.

Když už se totiž dostala Jewel-Anne ven, velmi často si to namířila na vozíku právě do těchto končin zahrady. Bez ohledu na to, jak byly cestičky zarostlé nebo nerovné, brala s sebou jednu ze svých panenek a cestou kolem zmáčených keřů rododendronů a přerostlých hortenzií si s ní povídala. Ava ji vídávala právě na tomto místě, jak upírá pohled na památníček jejího syna, umístěný jen pár metrů od zadní části domu.

Teď si Ava třela dlaně o sebe, aby si je v listopadovém lezavém chladu zahřála. Svátky se rychle blížily a jí se dělalo špatně, když si představila budoucnost a další období bez normálního života. Odjakživa se na vánoční svátky těšívala, ale po ztrátě Noaha se všechno změnilo. Naprosto všechno.

Zalétla pohledem k zálivu, kde se na vlnách pěnily bílé hřebínky a šedavé vody oceánu dosahovaly nesmírných hlubin.

Proč byla svědkem toho, jak všichni ostatní krom ní samotné spokojeně nechávali vzpomínku na Noaha vyblednout a zkrátka přijali fakt, že takzvaně „zmizel“? Ano, samozřejmě, vysvětlovali jí to: nedostali nikdy žádost o výkupné, nebylo nalezeno jeho tělíčko, existovalo velmi málo vodítek – a všechna byla dávno prověřená. Dokonce i Wyatt připustil, že už svého syna nikdy znovu neuvidí, a proto navrhl zřízení tohoto památníčku.

Sklopila pohled ke kameni, na němž bylo vytesáno synovo jméno. To, jak se všichni smířili s faktem, že se Noah nevrátí, ji dokázalo pěkně rozlítit.

I přes šum větru zaslechla, jak se otevírá zadní vchod, a následoval vrčivý zvuk vozíku Jewel-Anne na rampě.

Skvělé. Konec samoty.

Ava zrovna vstávala, když sestřenice projela po cestičce do zahrady. Byla zachumlaná v silné bundě a její tmavovlasá panenka na sobě měla něco podobného. Jewel-Anne odbočila k Avě.

„Co tady děláš?“ podivila se. Byla to první normální slova, která na Avu promluvila od jejich hádky ve Wyattově pracovně.

Ava si říkala, že raději neodpoví, ale nakonec v sobě nenašla energii pro tento typ podivných her a urážek. „Přemýšlím.“

Jewel-Anne k ní dojela po hrbolaté cestičce a zastavila u lavičky s pohledem upřeným na pomníček. „Já taky. Myslím, že to pomáhá. Taky mi chybí, víš,“ dodala, téměř jako by mluvila jen k sobě, a Ava měla dojem, že odtál kousek ledu, kterým měla obložené srdce. „Proto sem chodím. Protože mi tím připadá Noah nějak blíž.“

„Přesně,“ odpověděla ochraptěle Ava, kterou přemáhaly emoce. „Myslela jsem, že máš fyzioterapii.“

„Odmávla jsem to.“ Pokradmu se na Avu podívala. „Ne že by mi to bůhvíjak pomáhalo.“

„Ale doktor tvrdil…“

„Doktor,“ odfrkla Jewel-Anne. „Co může vědět? Jen mi píše recepty a navrhuje pracovní terapii nebo cvokaře nebo něco, čím bych se zabavila, ale nic z toho není důležité.“ Oči se jí zalily slzami. Jewel-Anne si je spěšně otřela a dodala: „Ty máš zrovna co mluvit. Ty nikdy neděláš nic, co bys měla. Jo, mimochodem, Khloe mě nabádala, ať ti připomenu, že máš další sezení s tou cvokařkou. Jede sem.“

Avě se při pomyšlení na další terapii s doktorkou McPhersonovou sevřelo srdce. Poslední, po čem toužila, bylo posedávat a mluvit o svých „pocitech“ s psycholožkou. Jenže kdo ví, třeba ji může šokovat svým erotickým snem.

Jewel-Anne zapípal telefon. Vytáhla ho z kapsy bundy. „No skvělé,“ ucedila při čtení textové zprávy. „Paní markýza de Sade po mně touží v baletní zkušebně. Pronto.“ Zamračila se na telefon a vrátila ho do kapsy. „Asi radši půjdu, jinak mě přijde hledat a bude pěkně nasraná.“ Vzdorovitě udělala vozíkem prudký manévr, otočila ho o sto osmdesát stupňů a vracela se k domu.

Ava ji sledovala, jak odjíždí, a vzpomínala na všechny chvíle, kdy přistihla Jewel-Anne na zahradě, kde se kola jejího invalidního vozíku leskla ve slunci. Často přemítala, jaké by bylo sedět upoutaná na vozík, a cítila soucit, ano, dokonce i vinu, že její mladší sestřenice se bez vozíku nepohne, ale pak Jewel-Anne řekla nebo udělala něco tak příšerně neomaleného nebo vyloženě krutého, že veškerý Avin soucit ihned vyprchal.

Dej jí pokoj. Aspoň to zkus. Ničemu to neublíží.

Když Ava zase osaměla, klekla si a přejížděla prsty po synově památníčku. Pod již bezlistými trnitými růžovými keři, jejichž květy před několika měsíci opadaly, díkybohu neleží žádná mrtvolka v rakvi.

Za to žehnala bohu.

Tudíž představa, že je zde synovi blíž, byla jen iluzí.

S námahou polkla, na chvilku zavřela oči a snažila se pochopit, co se děje. Znovu měla dojem, jako by ji někdo sledoval, jako by na zahradě nebyla sama. Vycítila čísi přítomnost. Najednou jí naskočila husí kůže a rozhodně to nebylo zimou. Otevřela oči a pečlivě zkoumala přerostlé křoviny. Neobjevila však nikoho než racka kroužícího k zálivu.

A přesto…

Ohlédla se k domu a zdálo se jí, že spatřila pohyb v jednom z oken v patře, pohnula se tam záclona… V Noahově pokoji?

Sevřelo se jí srdce.

Kdo by mohl být v pokoji jejího syna?

O nic nejde. Možná Graciela utírá prach nebo…

Ale už vyrazila, stále rychlejšími kroky, spěchala víc a víc, vyběhla po schodech k zadním dveřím, prolétla kuchyní a málem zakopla o Virginii s horkým plechem sušenek, hnala se chodbami a brala schody po dvou.

V patře nezaváhala a jako velká voda se hrnula k Noahovu pokoji. Dveře byly otevřené.

Se srdcem v krku vstoupila dovnitř. Hlasitě oddechovala. Znovu ji zaplavily vzpomínky a její tak ochotný vnitřní zrak toužil po tom, aby ho viděla v postýlce, ale nebyl tam.

Jenže…, srdce jí poskočilo, když spatřila botičky.

Noahovy tenisky.

Zůstaly rozhozené, jako by si je právě zul.

Ne!

Vešla do pokoje, ucítila vůni slané vody a teprve pak si všimla, že boty jsou vlhké a na okraji koberce je loužička.

Vytřeštila nevěřícně oči, sklonila se a popadla malé červené sportovní boty značky Nike. Cítila z nich slaný pach mořské vody a stáhlo se jí hrdlo. „Noahu!“ Málem se zhroutila, vzpomněla si na syna, úplně živě si ho představovala. Jenže ve své zmučené mysli viděla jeho tělíčko plavat obličejem dolů v ledových vodách zálivu, vlasy se mu vznášely kolem hlavy a vzdouvaly se s příbojem, zatímco vytřeštěné oči v bílém obličejíku na ni zíraly s výrazem tiché výčitky.

„Chlapečku!“

Natáhl k ní ruku, ale Ava jako by vrostla do země, nedokázala se pohnout.

„Mami!“ vykřikl a ona také křičela.

„Noahu!“

Jenže on tady ve skutečnosti nebyl, a navíc Ava nestála u zálivu, ale v jeho pokoji. „Panebože, co to se mnou je?“ šeptala, když jí synův obraz před očima bledl a ona se obrátila a zjistila, že není sama.

Na prahu dveří stál muž, zaplňoval celý dveřní rám, jeho tmavá silueta jí blokovala únikový východ.

21. kapitola

„Proboha, vy jste mě ale vyděsil!“ vyjekla Ava a jedna ruka jí vylétla k srdci. Muž na prahu nebyl žádná zlověstná postava, nahrbená, hrozivá, z níž by se vyděsila do morku kostí, ale pomocník z ranče, kterého najal její manžel.

„To jsem nechtěl,“ odpověděl Dern a přelétl pohledem od jejího obličeje k malým botičkám, které se jí houpaly v ruce a z nichž odkapávala na koberec slaná voda.

„Jsou Noahovy,“ vysvětlila. „Našla jsem je tady, na zemi u skříně.“

„Mokré?“

„Od slané vody…“ Stáhlo se jí hrdlo. Co to říkala Tanya? Co když někdo doopravdy chce, abys věřila, že začínáš být mimo…, dost hodně mimo mísu?

No, tak někdo odvedl zatraceně dobrou práci, pokud jde o tohle. Ale kdo by dělal něco tak krutého, tak ostře bolestivého? A proč? Pokud se tě někdo jednoznačně snaží vyděsit, pak je v tom opravdu dobrý. Pomyslela na lidi, kteří tady bydleli. Přístup do pokoje měli všichni. Sevřel se jí žaludek, když si vzpomněla na svou hádku s Jewel-Anne a střet s Jacobem, ačkoli to nebyli jediní podezřelí, jen dvojice, která by byla na prvních místech seznamu.

„Jste v pořádku?“

„Vypadám, jako když jsem v pořádku?“

Nadzvedl koutek. „Myslím, že jste mnohem tvrdší, než si myslíte.“

Toužebně si přála, aby tomu tak bylo.

Dern jí vzal jednu botičku z ruky a očichal ji. „Máte pravdu. Slaná voda.“

„Někdo je sem nastražil. Chtěl, abych je našla.“

„Proč?“ zatvářil se nelíčeně zmateně.

„Abych vypadala jako cvok. Nebo jako ještě větší cvok.“

„Kdo?“

„Zatraceně dobrá otázka.“ Maličko odfrkla a objala se, jako by jí byla zima. „Nejsem zrovna nejoblíbenější osobou na ostrově.“

„Jenže jste šéfka. Všichni se vám musejí zodpovídat.“

„Až na mé příbuzné.“

Dern položil mokrou botičku na odkládací stolek, přistoupil ke skříni a otevřel ji. Všechny Noahovy šaty visely na malých ramínkách nebo byly poskládané na poličkách. Všechny boty stály srovnané do úhledné řady, žádná nevyčnívala, pro mokré Nike tam však nebylo místo.

„Je tady všechno, jak má být?“

Položila druhou botičku vedle první a všimla si, že na lesklém, nedávno otřeném stolku udělala vlhké šmouhy. Přistoupila ke skříni a odolala nutkání dotýkat se maličkého oblečení, které nosíval její syn. „Myslím, že ano. Nedívala jsem se do skříně strašně, strašně dlouho…, určitě ne od chvíle, co jsem šla do…“ Zarazila se přesně v okamžiku, kdy jí málem splynulo ze rtů jméno psychiatrické kliniky svatého Brendana. „Než jsem na nějakou dobu odešla.“

Nemohla nikoho obalamutit. K Dernovi se nepochybně doneslo, že strávila nějakou dobu na psychiatrii, ale ona mu ty povídačky zatím nehodlala potvrdit. Alespoň prozatím ne.

„Proč by to někdo dělal?“ kroutil hlavou a nakrčil čelo, až se mu obočí stáhlo k sobě. Zamyslel se a přitom se škrábal na strništi na bradě. „Třeba to byla náhoda.“

„Náhoda? Někdo měl náhodou synovy boty a hodil je do moře a pak je sem přinesl a nechal je pečlivě u skříně?“ podivila se a nedokázala skrýt sarkastický tón. „Ne, tohle někdo provedl úmyslně. Nechal je tam, kde bylo nejpravděpodobnější, že je najdu.“

„Proč?“ zeptal se znovu.

„Nevím. Je to nějaký odporný žert!“ Cítila, jak ji zaplavuje vztek. Popadla botky a vyrazila ke dveřím. „Nechápete? Někdo se dobře baví tím, že mě mučí.“

Lehce ji uchopil loket. „Ne.“

„Proč sakra ne?“ vyštěkla a nitro jí propaloval hněv a zoufalství.

„Protože mám špatné zprávy.“

„Myslíte jako další špatné zprávy?“ ucedila, ale ironický tón jí z hlasu vyprchal, když spatřila, že se zatvářil vážně. V očích měl temný, zachmuřený výraz. „Jaké?“

„Volal mi Ian. Proto jsem přišel do domu, abych vás vyhledal.“

Čekala, narůstaly v ní další obavy.

„Prý znáte ženu jménem Cheryl Reynoldsová.“

„Znám.“

Sevřel ji maličko silněji a zdálo se, že zaťal zuby. „Ona… je mrtvá, Avo,“ pronesl měkce.

„Cože?“ Botičky spadly na podlahu a zaduněly na chodbě u zábradlí.

„Zdá se, že ji asi někdo zabil.“

„Zavraždil?“ V útrobách ucítila mrazivé zoufalství. „Ne…, to… je nějaká chyba.“ Nevěřila mu. „Další nechutný, zvrácený nápad, nejapný žert!“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou a z Avy hned všechen hněv vyprchal. „Zavolal jsem jednomu svému známému z přístavu. Tvrdil, že se leccos proslýchá a že viděl policejní auta a sanitku, jak před nějakou dobou jely nahoru do kopce.“

To musí být nějaká chyba. Musí! „Ale já jsem se s ní nedávno setkala,“ namítla, přestože si pamatovala, že také slyšela vzdálené kvílení sirén.

„Je mi to líto,“ povzdechl.

„Ne… Tohle nechci poslouchat…“ Nemohla, v žádném případě nedokázala uvěřit tomu, že je Cheryl mrtvá. Nejen mrtvá, ale zavražděná? Srdce se jí rozbušilo, hlavou jí prolétaly myšlenky popírající ten strašný fakt, vylovila z kapsy telefon a začala vytáčet Ianovo číslo, když vtom jí přístroj zazvonil v ruce.

Na displeji se objevilo Tanyino jméno a číslo.

„Haló?“

„Ach, panebože, Avo, slyšelas to?“ vychrlila na ni Tanya. „O Cheryl? Že ji někdo zavraždil? Přímo u ní doma?“ Mluvila jako o překot a Avě se zvedl žaludek. „Tomu prostě nevěřím, to není možné! V Anchorville se nic podobného nemohlo nikdy stát!“

„Zpomal,“ vybídla ji Ava, ačkoli Tanya jen vyslovila nahlas její vlastní myšlenky. „Myslíš to vážně?“

„Smrtelně!“

„Dobrá…, dobrá, tak co se přihodilo?“

„Nikdo neví. Policajti si dávají zatraceně pozor na pusu, ale slyšela jsem různý zvěsti, chápeš, v práci, a podle nich se údajně někdo prostě dostal do bytu a zabil ji. Panebože. Moje zákaznice, však víš, Ida Sternsová, má sice sklon k přehánění, ale podle ní našli Cheryl ve sklepě se všemi kočkami kolem. Jedna z nich dokonce chlemtala její krev!“

„Fuj!“

„Ale Cheryl je opravdu mrtvá, Avo, nějaký šílený kretén ji prostě zabil!“ Tanya mluvila, jako když jí ke zhroucení schází jen krůček. „Celé město je na nohou! Přesně stejně jako když tehdy utekl z Mořského útesu Lester Reece! Je to šílenství! Panebože, musím běžet vyzvednout děti, ale… vím, žes k Cheryl chodila. Jen jsem si myslela, že bys to měla vědět. Kruci, někdo mi volá! Sakra! Russell! To jsem potřebovala… Kristepane, co chce? Ále, kašlu na to. Asi se dozvěděl o Trentovi.“

„Co je s Trentem?“ Ava sešla po schodech do vstupní haly a zamířila k vysokým oknům vedle dveří. Dern jí šel v patách a zastavoval se ve chvílích, kdy se zastavila ona. Podívala se oknem do šedavého dne venku. Na druhé straně vodní plochy se přímo na pobřeží rozkládalo město Anchorville, a na kopci kousek od Cherylina domu poblikávaly červené policejní majáčky.

Dobrý bože!

Tanya pořád brebentila o Trentovi. „Jen jsme si dali pár sklenek. Nic velkýho. Hele, už musím!“ A s tím telefon vypnula.

Ava se otupěle obrátila k Dernovi. Zjevně se musela zatvářit nějak divně, protože ji znovu popadl za ruku a přidržel ji. „Je mi to moc líto,“ vydechl, a když na ni shlížel a jeho prsty ji hřály přes rukáv, najednou jí hlavou bleskl ten sen. Vzpomněla si na cizího muže ve své posteli, představovala si, jak se k jejímu nahému tělu tiskne milenec, opírá se jí plnou vahou o břicho a v očích mu svítí oheň intenzívní prudké sexuální touhy. Ruce, které jí přejížděly po zádech, a prsty dotýkající se jejího zadečku byly silné, odhodlané. Když zde nyní proti němu stála, cítila stejnou chlípnou touhu, kterou v ní probouzel, zvědavost pokud šlo o jeho zručnost v ložnici, potřebu vyzkoušet všechno, co jeho vzhled sliboval.

Byť jen v jejích představách.

Vyprostila ruku z jeho sevření a poodstoupila od něj. „Prostě tomu nemůžu uvěřit.“ Odkašlala si a věděla, že jsou na ní znát rozpaky, protože jí tváře zalil ruměnec. Znovu si vzpomněla na Cheryl a uvědomila si, jak málo o ní ve skutečnosti věděla. Cheryl byla dvakrát vdaná, ale nikdy se nezmínila, že by měla děti, a Ava neviděla na stěnách žádné fotografie, ani na malých stolcích v Cherylině pracovně. „Jen nechápu, proč by jí někdo chtěl ublížit.“

„To je vždycky otázka,“ prohodil, když zaslechli, jak se k životu probouzí výtah. Záhy se k nim v hale připojila Jewel-Anne a Demetria.

„Už jsi to slyšela?“ zeptala se Jewel-Anne. Byla popelavá, oči za silnými skly vytřeštěné.

„O Cheryl?“ zeptala se Ava. „Ano.“

„Je to tak neuvěřitelné…, ale hlásí to ve všech zprávách.“ Jewel-Anne si pohrávala s iPhonem.

„Ty jsi Cheryl znala?“ podivila se Ava a dočkala se nervózního pohledu.

„Anchorville je malé město, Avo. Jistěže jsem ji znala. Všichni ji znali.“ Kousla se do rtu. „Ví někdo, kde je Jacob? Je na ostrově? Chci to vědět.“ Než stačil kdokoli odpovědět, prsty se jí roztančily po maličké klávesnici, jak bratrovi patrně psala textovou zprávu.

„Je to ohavné,“ zašeptala Demetria a zavrtěla hlavou, jako by tragickou událost vnitřně odmítala. „Tady nedošlo k vraždě celá léta. Od dopadení Lestera Reece. Nemyslíte si snad…, že se vrátil, ne?“

„Ne!“ vložila se rychle do hovoru Khloe, která se vynořila z kuchyně.

Jewel-Anne se v kolečkovém křesle strnule napřímila. „Pochybuju,“ pronesla. „On… on prostě zřejmě zmizel.“

„Možná s pomocí svého tatíčka,“ skočila jí znovu do řeči Khloe.

Ava si povšimla, že Dern téměř nepostřehnutelně sevřel rty. Nebo se jí to snad zdálo? Vmžiku však sevření uvolnil a bleskurychle nasadil normální výraz. Stejně rychle jako Reece před lety zmizel. Bez ohledu na zprávy o údajných setkáních s anchorvillským nejslavnějším zločincem Lester Reece buď zahynul, nebo se mu nějak dařilo unikat policii. Pokud tomu tak skutečně bylo, nepochybně se obrátil o pomoc ke své semknuté rodině. Reece byl synem místního soudce, který na své místo nakonec rezignoval kvůli nařčení z cizoložství a korupce, ale synovi neuměl nic odmítnout. Lester měl hodně výsad, hezký obličej a také sklony ke krutosti, které vyústily až ve vraždu. Ačkoli Reece u soudu usvědčili, jeho chytrý, dobře placený advokát našel psychiatry, kteří ho prohlásili za duševně nevyrovnaného, a tak místo za mřížemi skončil na Mořském útesu. Z kliniky utekl a jeho zmizení stálo ředitele ústavu – Avina strýce Crispina – místo.

„Nedávno ho zase viděli,“ prohlásila Demetria. „Corvin Hobbs ho spatřil. Před několika měsíci.“

„Kdo by věřil Corvinovi?“ obořila se na ni Jewel-Anne. Což byla pravda. Hobbs byl místní rybář proslulý svými výmysly a náklonností k Johnniemu Walkerovi.

Demetria vyhlédla z okna. „Zdá se, že máme společnost,“ konstatovala.

Ava sledovala, kam se dívá, a všimla si, jak mořskou hladinu rozčísl rychlý člun a za ním se zvedala bílá zpěněná vlna. Poznala jejich rodinnou jachtu s několika lidmi na palubě. Nedaleko za ní plulo druhé plavidlo, nápadně označené. Policie.

Když první člun před vjezdem do loděnice zpomalil, Ava poznala u kormidla Iana. Krom něj tam seděl ještě Trent, Wyatt a samozřejmě Evelyn McPhersonová.

Jakmile vystoupili na pevninu, dostal se do přístaviště i člun kanceláře šerifa. Kormidlovala ho nějaká žena. Po jejím boku stál detektiv Wesley Snyder. Jediný, kdo chyběl, byl šerif.

„Vynikající,“ vzhlédla Ava k Dernovi. „Zdá se, že budeme mít večírek.“

„Napadá vás proč?“ Zlověstně se mračil.

„Protože přišli na to, že jsem byla včera u Cheryl. Možná doufají, že jsem viděla něco, co by jim pomohlo s vyšetřováním.“ Ava se rozhodla ustoupit z palebné linie a zamířila ke schodišti do prvního patra.

Dern ji následoval. „Možná v tom bude něco víc,“ nadhodil, když ji dohnal na horní chodbě.

„Co tím chcete říct?“

„Možná jste byla poslední, kdo ji viděl naživu.“

„Myslíte si, že o mně uvažují jako o podezřelé?“ zeptala se ho Ava nevěřícně. „Sotva jsem ji znala.“

„Nevím. Ale někdo si s vámi zahrává. A pořádně.“

Uslyšela na odpočívadle kroky a spatřila Gracielu, prachovku v ruce, jak utírá zábradlí. I ona zírala z okna, když se svita mužů, kteří se vylodili, vydala pěšky do kopce k domu. „Co se děje?“ podivila se.

„Vypadá to, že máme společnost,“ odpověděla Ava.

„A co ty boty?“ Graciela sebrala ze země Noahovy sportovní botičky. „Co tady dělají?“

„Našla jsem je. V dětském pokoji.“

„Mokré?“ podivila se Graciela a nedůvěřivě se na Avu zadívala.

„Ano.“

„Ale jak to, že nebyly ve skříni?“ Vypadala zmateně a držela obě boty v jedné ruce.

„Ve skříni prostě nebyly.“ Ava jí vytrhla boty z prstů.

„Ale proč?“

„Kristepane!“ zaznělo z úst Khloe dřív, než ji spatřili. Teprve pak zaslechli její kroky zpoza ohybu chodby v přízemí. Právě si strkala do kapsy svetru mobil. „Proč jste mi neřekli o té vraždě?“ zeptala se přísně Avy.

„Sama jsem se to právě dozvěděla.“

„Před chvilkou mi volal Ian,“ vysvětloval Dern, když se s Avou svorně vraceli dolů.

Ava proklouzla kolem Khloe a otevřela dveře. Po schodech k nim přicházel Wyatt. „Mám špatné zprávy,“ prohlásil zachmuřeně. Vešel do domu a vlepil jí letmý polibek na tvář. Voněl oceánem a ještě něčím…, nepatrným závanem cigaretového kouře.

„Slyšeli jsme,“ kývla. Za ním se objevili bratři-dvojčata. Trent ji sevřel do medvědího objetí. Ze všech bratranců k ní měl nejblíž.

„To je blázinec,“ povzdechl si. Ve dveřích se posléze objevil Ian a McPhersonová. „Ian tvrdí, žes oběť znala.“

„Všichni ji znali.“ Ava za nimi zavřela. „Cheryl bydlela v Anchorville dlouhá léta.“

Trent si rozepínal bundu. „Ale myslel jsem, že se Ian zmínil, žes ji znala jako klientka?“

Tolik tedy tajemství, která si člověk nechá jen pro sebe, pomyslela si Ava a zachytila Dernův pohled. „Myslela jsem, že by mi hypnóza mohla pomoct vzpomenout si a… a že bych si možná vybavila něco, co by vedlo k nalezení Noaha.“ A už bylo tajemství venku.

Wyatt se zadíval na boty, které se houpaly Avě v prstech. „Co je tohle?“ Čelo mu zbrázdily vrásky obav a zoufalství. „Jsou Noahovy?“

„Našla jsem je v jeho pokoji. Jsou mokré. Od mořské vody.“

„Cože?“ zašeptal.

„Někdo je tam nastražil. Abych o ně zakopla.“

„Proč by někdo…?“ Zaslechl kroky za domovními dveřmi a rychle hovor uťal: „Probereme to později.“ Ve vstupní hale se dutě rozezněl zvonek. „Teď si musíme popovídat s policií.“

22. kapitola

„Vypadá to tedy, že jste byla toho dne poslední klientkou Cheryl Reynoldsové. Možná jste i poslední, kdo ji viděl naživu,“ prohlásil detektiv Snyder ze svého místa na pohovce v knihovně. Jeho partnerka, detektiv Morgan Lyonsová, stála u zavřeného francouzského okna vedoucího na chodbu, jako by předpokládala, že se je někdo pokusí vyrušit. Lyonsová byla výbušná a navzdory drobné postavě se jí dařilo působit velmi rozhodně. Byla mladší než Snyder, určitě o více než deset let, podle Avina odhadu měla kolem pětatřiceti. Štíhlá, s divokou hřívou neposlušných hnědých vlasů, které jí stále vypadávaly z uzlu upevněného v týle, sledovala Avu ostražitým pohledem.

Všichni krom Avy byli odvedeni do ostatních místností domu a ona, přes Wyattovy protesty, hovořila s policií sama.

„Opravdu nemusíš,“ radil jí Wyatt. „Bez právníka nemusíš mluvit.“

„Chceš říct bez tebe?“ opáčila.

Jeho pohled potemněl, sevřel jí ruku a odtáhl ji mimo doslech detektivů. „Myslím právníka specializovaného na trestní právo, Avo.“

„Žádného nepotřebuju. Nic špatného jsem neprovedla.“ Zírala na něj a v očích mu nenacházela nic než pochyby. „Věříš mi, že?“

„Samozřejmě,“ vyštěkl a pustil ji.

Šla tedy s detektivy do knihovny. Nyní na ni oba upírali pohled. Holohlavý, seriózní Snyder a skeptická Lyonsová s velkýma očima a semknutými rty. „Opakuji, že když jsem od Cheryl odcházela, stála na prahu dveří suterénu, v němž pracuje. Myslím, že dole nikdo jiný nebyl, ale jistotu nemám. Nechala jsem se…, ehm…, zhypnotizovat, takže jsem si plně neuvědomovala, co se kolem mě děje, ale nikoho jiného jsem tam neviděla. Jen Cheryl a její kočky.“

„Zamkla za vámi?“

„Když jsem přišla? Ne.“ Ava se hluboce zamyslela. „Ale ani tím si nejsem jistá.“

„A když jste odcházela?“ vyptávala se dál Lyonsová.

„Nepamatuju si, že by zamykala. Neslyšela jsem cvaknutí ani nic podobného. Vybavuju si jen to, že byla tma. Zrovna se rozsvěcely pouliční lampy.“ Jenže v tomto ročním období se rozsvěcelo brzy, na začátku měsíce si přeřídili hodiny nazpět oproti standardnímu času, a tím pádem byla odpoledne neuvěřitelně krátká.

Snyder se zeptal: „Říkala jste, že bylo po páté?“

„Ano. Byly jsme domluvené na půl pátou a vzpomínám si, že jsem cestou tam spěchala. Šla jsem předtím na pozdní oběd s kamarádkou. Zabral mi téměř celé odpoledne. Tudíž jsem dorazila k Cheryl o něco později. Možná v šestnáct třicet pět. A odcházela jsem určitě kolem půl šesté nebo tak nějak. Už se opravdu stmívalo.“

„Vaše terapie trvala obvykle hodinu?“ Snyder nastavil digitální diktafon, který postavil na stůl mezi ně.

„Plus minus,“ připustila Ava. „Pokud jde o čas, Cheryl není…, tedy nebyla… bůhvíjak přesná.“

Snyder se ptal dál: „A vy jste tam chodila… proč?“

„Ze stejného důvodu, proč jsem předtím šla za vámi,“ vysvětlovala už poněkud podrážděně. „Snažím se zjistit, co se stalo mému synovi. Trpím propady paměti a doufala jsem, že by mi hypnóza třeba pomohla odhalit něco v mém podvědomí, odemknout přihrádku, v níž se nachází to, na co si nevzpomínám.“

„Ale ze své terapie si pamatujete všechno?“ ujasňovala si Lyonsová. „Takzvané propady paměti včera vaším problémem nebyly.“

Ava musela polknout jedovatou poznámku. „Ne. Pamatuju si, co se stalo před uvedením do hypnotického stavu a po něm. Jen si nevzpomínám na dobu, kdy jsem v něm setrvávala.“ Ava vzhlédla na prkenně vzpřímenou Lyonsovou. „Když se nacházím v hypnotickém spánku, vlastně vůbec nevnímám, co se kolem mě děje.“

Snyder podotkl: „Ale paní Reynoldsová s vámi v místnosti po celou dobu seděla.“

„Myslím, že ano, ale nemohla bych to odpřisáhnout.“

Snyder se zamračil. „Mohl vejít dovnitř ještě někdo jiný?“

„Do té místnosti? Pochybuji.“ Snažila se zalovit v paměti, zda v průběhu hypnózy nepocítila nějakou změnu.

„A co zbytek domu?“

„Vůbec nevím. Myslím, že Cheryl pronajímá horní patra, tak předpokládám, že někdo mohl přijít nebo odejít…“ Ava se zamračila.

„A sklep?“ naléhala na ni Lyonsová.

„Byla jsem v její pracovně, ale jsou tam ještě i jiné prostory, takže to je možné. Dveře mezi chodbou a místností, v níž jsem se nacházela, byly v průběhu terapie zavřené. Můžu vám říct jen to, že si nevzpomínám, že bych zaslechla něco neobvyklého,“ odpověděla s předstíranou trpělivostí.

Než stačila Lyonsová položit další otázku, Snyder si situaci znovu vyjasňoval: „Vy jste tedy byla poslední objednaná klientka.“

„Já vlastně nevím, koho měla objednaného,“ krčila rameny Ava.

„Nezmínila se, že by měl přijít ještě někdo?“ ozvala se Lyonsová.

„Ne.“

Otázky pokračovaly a Ava znovu odpovídala na totéž. A pak potřetí: V kolik jste přišla? Jak dlouho jste zůstala? Když jste odcházela, neviděla jste cestou do přístaviště něco podezřelého? Ava odpovídala, jak nejlépe uměla: Ne, neví o nikom, kdo by chtěl Cheryl ublížit. Znala zesnulou zběžně asi deset let, její klientkou se stala až v nedávné době. Na prvním sezení byla před týdnem, na druhém včera.

„A na ostrov jste přejela lodí téměř tři čtvrtě hodiny po skončení terapie?“ zeptala se Lyonsová po více než hodině vyptávání, které začínalo čím dál víc připomínat výslech, a ne obyčejné ověřování faktů.

„Ano. Dala jsem si ve městě latté. V místní kavárně. Pak jsem se domluvila v přístavišti s Butchem Johansenem. Je to můj kamarád a kapitán lodi Enfant terrible.“

Lyonsové se poprvé zvlnily rty letmým úsměvem.

„Takže jste si ničeho nezvyklého nevšimla?“ opakoval neodbytně detektiv Snyder.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Pak se rozhodla prozradit: „Jen jedna věc. Měla jsem dojem, jako když mě někdo sleduje. Od chvíle, co jsem odešla od Cheryl až do chvíle, kdy jsem nasedla do lodi, jsem měla prostě zvláštní pocit, že mám někoho… v patách.“ Všimla si, jak se oba detektivové trochu napřímili.

„Koho?“ vyhrkla hned Lyonsová.

„Nevím. Navíc, pochopte, nejsem si tím ani vůbec jistá. Jen jsem měla takový pocit.“ Všimla si pohledu Lyonsové směrem k jejím zápěstím vyčnívajícím z rukávů. Když se na sebe podívaly, pronesla Ava zřetelně: „Vím, co se o mně proslýchá. Že jsem cvok. A je to pravda. Poté, co můj syn zmizel, jsem rozhodně nebyla psychicky v pořádku, ale netrpím duševní chorobou. Chcete vědět, zda jsem si stoprocentně jistá, že mě někdo sledoval? Ne. Stejně tak si nejsem jistá, že někdo byl u Cheryl, když jsem odešla. Vypadala ustaraně? Možná. Varovala mě, abych si ‚dávala pozor‘, že věci ‚nejsou vždycky takové, jak se jeví‘. Povídala něco o tom, že tady na ostrově je ‚zlá krev‘ a že má o mě starost.“

Detektivové na sebe pohlédli. „Proč o vás měla starost?“ podivil se Snyder.

Ava zavrtěla hlavou. „Možná proto, že jsem pořád tlačila na to, aby se hledal Noah, tedy můj syn.“

„A to vás nějak ohrožovalo?“ divila se Lyonsová.

„Jen spekuluji. Skutečně nevím.“

Detektivové jí položili ještě pár otázek, ale ani po skončení výslechu se netvářili spokojeně. Snyder Avě vtiskl do ruky vizitku. „Kdybyste si ještě na cokoli vzpomněla, zavolejte mi.“

„Zavolám,“ slíbila, ale věděla, že je to slib stejně prázdný jako pokoje na klinice Mořský útes. Strčila si vizitku do kapsy džínů a ucítila v ní ještě něco…, chladný kov. Což jí připomnělo, že vlastně nenašla zámek, kam by se ten zatracený klíč hodil.

Třeba žádný neexistuje.

Možná je po tomto všem klíč už bezvýznamný, prostě věc, kterou jednoho dne našla a strčila do kapsy. Koneckonců má přece dost velké propady v paměti.

Jenže to byl jako vždy problém. Jen si nemohla vzpomenout. Už byla blízko – přinejmenším si to myslela –, aby si vybavila cosi důležitého. Životně důležitého. Bylo to jako mrak na obzoru, tenká roztrhaná čárka jako závoj, měnící se do tvaru, který však stále ještě nenabýval formu jasného obrazu. Prostě se ho nějak nemohla dobrat.

Možná bylo načase něco s klíčem provést. Možná někdo v domě ví, o co tady jde. Možná stejná osoba, která nechala v pokoji pohozené Noahovy boty, aby je Ava našla. Po výslechu je zvedla z místa, kde je nechala, a zamířila ven.

Bylo načase zjistit, kdo ten záhadný někdo vlastně je.

„Něco nám tají,“ prohlásila později Lyonsová, když se detektivové plavili přes záliv a pokračovali autem do kanceláře. Vytáhla klíčky ze zapalování služebního vozu, obrovského auta se silným motorem, se zástěnou oddělující přední a zadní sedadla a s nesporným zápachem vyčpělého cigaretového kouře.

Snyder vystoupil a kráčel po jejím boku po rozpraskaném betonovém chodníčku oddělujícím dva pruhy trávníku a dál kolem vlajkového stožáru, na němž vlála takzvaná Stará sláva, zástava Spojených států, a také prapor se znakem státu Washington s obličejem prvního prezidenta vyvedeným na smaragdově zeleném poli. Obě vlajky pleskaly v nárazovém větru, který se do detektivů opíral i při plavbě přes záliv.

Energickým krokem došli ke vchodu a Snyder zcela automaticky podržel kolegyni dveře, i když si byl zatraceně jistý, že nic tak „machistického“ nebo „povýšeného“ neočekávala. Byla v tomto ohledu neústupná, i když jí marně vysvětloval, že jde o normální zdvořilost. Beztak na tom nezáleželo.

Jenže dnes rychle zamumlala jen jakoby pro sebe tiché „Dík“ a vešla do dlouhé nízké budovy, jejíž střechou snad odjakživa zatékalo a kde to stále trochu čpělo čisticím prostředkem s vůní jehličí.

Snyder byl unavený, bolela ho záda, což byl důsledek dávného zranění v americkém fotbale, které se ozývalo, kdykoli strávil příliš mnoho hodin ve službě a málo času ve svém pohodlném křesle s opěrkou pro nohy před obrovskou televizní obrazovkou a sportovním kanálem. „Myslíš, že Ava Garrisonová zabila Cheryl Reynoldsovou?“ zeptal se a sáhl do kapsy pro cigarety. Krabička však byla prázdná až na jednu marlborku, kterou si nechával čistě pro případ, že by nutně potřeboval dávku nikotinu, příjemné opojení, které mu elektronické cigarety zkrátka neposkytovaly. Ty zatracené věcičky byly možná dobré proti rakovině plic, rozedmě a bůhvíčemu, ale prostě nebyly stejné jako opravdické pokouřeníčko. „Jaký má motiv?“

„Neřekla jsem, že něco provedla,“ odsekla Lyonsová. Byla popudlivá. Možná měla své dny, ale neodvážil se na to udělat narážku. To by ji mohlo rozlítit, vyjela by na něj a obvinila ho z politické nekorektnosti. No jasně, tím si byl jistý. Už jednou tuto hranici překročil. Popravdě řečeno se mu Lyonsová líbila, i když byla pořád trochu moc nastartovaná. „Co asi Churchová Cheryl v hypnóze napovídala?“ pokračovala v úvahách. „Třeba se jí přestalo zamlouvat, že toho o ní někdo tolik ví.“

„Proč by tam tedy chodila?“

„Snažím se ti vysvětlit, že třeba něco skrývá. Možná s tím případem má něco společného, možná ne. Jen přemýšlím nahlas.“

Vstoupili do Snyderovy buňky, kde měl na stole stále zapnutý počítač s informacemi o případu Cheryl Reynoldsové i s fotografiemi jejího sklepa; na obrazovce Snyder viděl její mrtvolu. Začal si sundávat bundu. Zatím čekali na pitvu, ale to už byla jen formalita. Krvavý šrám přes hrdlo pro něj byl dostatečným důkazem, že jde o vraždu. Pověsil si bundu a sundal si i pouzdro na zbraň. Lyonsová snad potisící nakoukla do svého chytrého telefonu. Věřil jí, že jde o služební věci, ale připadalo mu strašné, jak byla na té věcičce závislá.

„Hned jsem tady. Musím na dámy.“ Zamířila do zadního traktu budovy a za chůze psala.

Několik posledních hodin strávili rozhovory se všemi klienty mrtvé hypnotizérky, zejména s těmi, s nimiž se viděla v den své smrti. Všichni přátelé a známí Cheryl Reynoldsové byli v šoku, že by jejich osobní čarodějce mohl někdo fyzicky ublížit.

Snyderovi se také podařilo promluvit s oběma jejími bývalými manželi, ale zatím je nepřipsal na seznam hlavních podezřelých. Jeden totiž bydlel téměř sedmdesát kilometrů odsud, byl znovu ženatý a celý den strávil v práci; druhý, pravděpodobnější podezřelý, bydlel v Seattlu a sice v práci nebyl, ale „posedával“ s kamarády v místním baru. Barman mu to potvrdil. Obě alibi tudíž vypadala skálopevně.

Zatím.

Jako majitelka domu neměla Reynoldsová žádné spory s nájemníky.

Zjevně ani s žádnými naštvanými bývalými milenci.

Třel si strnulou šíji a znovu pročítal poznámky.

Podle poslední vůle, kterou našli v zásuvce psacího stolu, byli výhradními dědici jejích omezených úspor a podílu na neudržovaném starém domě devítiletá neteř, trvale bydlící v jiném státě, jediné dítě jejího nyní již zemřelého sourozence, a místní zvířecí útulek, který měl podle jejího přání ubytovat všechny Cheryliny „děti“ – celkem sedm koček – a postarat se o ně až do smrti. Snyder minimálně pět z nich viděl, když poprvé zavítal na místo činu. Kdo sakra může vědět, kde jsou další dvě? První kvintet už nechali odvézt do útulku, dnes seženou zbývající. Nebo zítra.

Už prověřovali mobil Cheryl Reynoldsové, její domácí telefon a záznamy z počítače, ale zatím nic zajímavého nevypátrali.

Nezdálo se, že by se v domě něco ztratilo – alespoň to tak na první pohled nevypadalo, ale skupina techniků na místě činu, v domě a v jeho okolí bez ustání pracovala.

Stále ještě byli na samotném začátku vyšetřování.

Musejí pokrýt hodně velkou plochu.

Možná něco viděli nebo slyšeli přátelé a sousedé.

Třeba se najde nějaký otisk.

Někdo si třeba vzpomene, že viděl auto nebo člověka, který tam nějak nezapadal. Její nahrané rozhovory s klienty mohou také poskytnout nějaké vodítko…

Lyonsová se znovu objevila u jeho stolu. Strkala si telefon do kapsy a v ruce držela sáček s burskými oříšky v cukru, který si zřejmě stihla koupit v automatu v jídelně vedle toalet. „Biggs přišel s nápadem, že by to mohlo být dílo Lestera Reece,“ oznámila.

„Pohřešovaného Lestera Reece,“ připomněl jí, ale nedodal, že o šerifově osobním názoru nemá příliš vysoké mínění. J. T. Biggs byl přinejlepším průměrný strážce zákona. „Proč by se vrah, který uprchl z kliniky Mořský útes, vracel do jediného města, kde si na něj lidé ještě pamatují a můžou ho poznat?“

„Byl na psychiatrii. Odhodlaný získat papíry na hlavu.“

„Na paranoidní schizofrenii nebo tak něco.“

Pomocí nehtu na palci otevřela balíček s arašídami. „Ten chlap je cvok s velkým C. Spáchal by cokoliv.“

„Ale prd.“ Snyder s ní nesouhlasil. „Já jsem se kolem jeho případů motal, ty ne. Lester Reece nebyl o nic šílenější než kterýkoli z těch ostatních úchyláků, co zavíráme do lochu. Jen měl mnohem nabitější prkenici a zatraceně dobrýho právníka.“ Zamračil se na fotografii Cheryl Reynoldsové na své počítačové obrazovce a dodal: „Jestli chceš znát můj názor, Lestera Reece už okusují ryby.“

„Zavraždil svou bývalou ženu, ne?“

„Deenu a její kamarádku… Jak se jmenovala?“ zamyslel se a pak lusknul prsty. „Mary nebo Marsha nebo… Maryliss, tak je to. Myslel jsem, že to nikdy nezapomenu. Maryliss Bensonová. Byly nejlepší kamarádky, ale jednu dobu měl Reece s kamarádkou nějaký románek, takže kdo ví, jestli zamýšlenou obětí byla jeho bývalá žena nebo bývalá přítelkyně? Byl to krutý hošánek z bohaté rodiny. Pěkný hajzl. Myslel si, že pro něj zákony neplatí.“

„Takže Reece byl doslova vrahem dam.“

Snyder odfrkl. „Byl zapletený s mnoha místníma paničkama, než si kdokoli vůbec uvědomil, co je to za magora. I potom se na něj pořád ještě některé lepily, asi díky jeho slávě nebo neblahé proslulosti nebo jak by se to sakra dalo nazvat.“

„Teda, splétáme tady hodně složitou síť,“ konstatovala, než si hodila do pusy několik oříšků.

Rozesmál se. Nerad si to přiznával, ale Morgan Lyonsová se mu velice zamlouvala, celých jejích stošedesát centimetrů korunovaných naježenou povahou. Energická, bystrá, rychle uvažující, s prořízlou pusou, poradila si s většinou veteránů na oddělení, přestože sem nastoupila před necelým rokem. V předchozích pěti letech pracovala pro Oregonskou státní policii a nikdy se mu nesvěřila, proč skočila do lodi a přistála tady. Věděl jen to, že byla dobrý detektiv a až příliš hezká, aby jí to nebylo na škodu. Krom její neutuchající energie a neustálé činorodosti měla příliš velká ňadra, aby se dala přehlížet, byla přeštípnutá v pase a její zadeček přiváděl jeho i zbytek mužského osazenstva ke snění na téma, jaká by asi byla v posteli.

On měl samozřejmě dost velké zkušenosti, aby si podobné věci rozmyslel. Jako důkaz mohly sloužit jeho dvě exmanželky. Detektiv Morgan Lyonsová tudíž mohla být sexy, jak chtěla, ale pro něj představovala zakázané ovoce. Byla nedotknutelná.

Takový cvok zase nebyl.

Už ne.

Trénoval se, aby nepřemýšlel jen tím, co má v kalhotách. Aspoň v to doufal.

Krom toho se o ní proslýchalo, že měla za manžela skutečně pěkného raubíře. Dřív pracoval u policie, ale byl popudlivý a měl potíže se zákonem. Ach ano, a ještě něco – měl značnou slabost pro zbraně, pro všechny druhy zbraní. Od útočných pušek až po špuntovky na sobotní noci, prostě sbíral zbraně jako známky.

Což by mohla být smrticí kombinace.

„Co takhle dát si kafe?“ navrhla.

Pohlédl na hodinky. „Je trochu pozdě.“

„Přestaň. Nechovej se jako slečinka. Copak jsi ještě neslyšel o kávě bez kofeinu? Koupím ti takový kávový nápoj, jaký si budeš přát, a promluvíme si s baristou. Ověříme historku Avy Garrisonové.“

„Zdá se, že o ní nemáš valné mínění.“ Popadl bundu, kterou si před chviličkou sundal.

„Myslím, že je na hlavu. Koneckonců to při výslechu přiznala. A všimla jsem si jizev na zápěstích. To by příčetný člověk neudělal.“ Zmačkala sáček od arašíd v pěsti a prohlásila: „Dokonce tě zvu.“

Usmál se. „Zapomeň na latté. Jakmile si promluvíme s lidma v kavárně, namíříme si to k O’Malleymu. Na pivo. A tam tě zvu já.“

„Ty jo…“ Málem se usmála.

Málem.

23. kapitola

„Jak to šlo?“ zeptal se Wyatt, když Ava vyšla z knihovny po svém rozhovoru s policií.

„Hrozně. Z toho, co si dali dohromady, bych mohla být poslední, kdo ji viděl, než byla…, než zemřela, takže to byl ten důvod, proč mě tak vyslýchali. Myslí si, že jsem třeba něco viděla nebo slyšela.“ Zavrtěla hlavou a přiznala: „Soudím, že jsem jim moc nepomohla.“ Pořád držela Noahovy botičky.

Wyatt si jich všiml, až když kolem něj prošla ke schodům, a zeptal se: „Co se děje? Co to provádíš?“

„Chci zjistit, kdo ty boty nechal v dětském pokoji.“

„Ale Avo…“

„Co je?“ Když hned neodpovídal, zkusila hádat: „Je to pro tebe trapné. Tvá manželka je cvok a tebe to obtěžuje.“

„Jen si o tebe dělám starosti, Avo.“

„Takové starosti, žes najal psycholožku, aby mě sledovala?“

„Aby ti pomohla,“ připomněl jí upjatě.

Znovu se k němu otočila zády a udělala krok, ale on po ní skočil a popadl ji za loket.

„Jen prostě přemýšlej, jo? Nedělej nic, čeho budeš litovat.“

„Na to je už pozdě!“ vyštěkla a on zamrkal, jako by ho to zabolelo.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Evelyn McPhersonová, která se vynořila zpoza ohybu chodby. Měla ustaraný výraz, v dlaních nesla šálek s kávou a její kozačky jemně ťukaly na parketách.

„Cheryl Reynoldsová je mrtvá,“ poznamenala Ava. „Jak by, u všech všudy, mohlo být asi všechno v pořádku?“ Ava měla po hovoru s policií nervy nadranc.

„Omlouvám se. Máte pravdu. Jak je vám? Možná bychom si měly popovídat,“ navrhla psycholožka mírným tónem, který Avu neskutečně rozčiloval.

Ava pohlédla na tu ženu v luxusních kozačkách a úzké sukni, skvěle doplněné měkkým svetříkem. „Myslím, že ne.“ Obrátila se k ní zády, přestože slyšela manželovo žadonění: „Avo, prosím…, ne…“

Běž už sakra do háje! pomyslela si, ale mlčela. Prozatím. Zanechala Wyatta a doktorku McPhersonovou na chodbě a odkráčela do pracovny, kde se sešla rodina a zaměstnanci. Byli tam všichni, porůznu rozmístění po pokoji. Její příbuzní. Ti, co pro ni pracovali. Všichni, kdo bydleli nebo byli zaměstnaní v Neptunově bráně, dokonce i Austin Dern, který se opíral o knihovnu ve vzdáleném koutě místnosti.

Šuměla zde tichá konverzace a do toho syčel a praskal oheň v krbu. Jakmile však Ava prošla kolem Demetrie stojící u dveří, všichni utichli.

„Jak ti je?“ zeptal se Trent a usmál se na ni prvním opravdovým úsměvem, který za několik posledních hodin viděla. Nalil si sklenku a nahříval si u krbu záda. Vedle něj stál Ian a také držel sklenku.

„Nijak skvěle,“ přiznala Ava. Za sebou uslyšela kroky. Wyatt a drahoušek doktorka McPhersonová. Přidávali se ke společnosti. Téměř ruku v ruce.

Vynikající.

„A máš se vůbec někdy skvěle?“ zeptala se uštěpačně Jewel-Anne.

Takže dnes máme sestřenku-antagonistku.

Výborně, prima.

Ven s tím.

Ze stínů v zadní části místnosti vyběhl kocour, pan T, konečně si našel místo, schoval se za pohovku a občas po přítomných pokukoval.

Jewel-Anne se choulila u okna v invalidním vozíku, s panenkou – tentokrát s rovnými černými vlasy a širokýma, nepřítomně vytřeštěnýma modrýma očima, které se však otevíraly a zavíraly podle toho, jak se s ní naklánělo. Pletací dráty projednou ztichly, ale vyčnívaly z klubíčka příze uloženého v sáčku připevněném na vozíku.

Vedle ní stál Jacob, jenž v černé kožené bundě, maskáčových kalhotách a s půl tuctem stříbrných prstenů, které zdůrazňovaly jeho tetování na prstech, vypadal rádoby jako motorkář. Třídenní strniště dodávalo iluzi, že je to tvrdý chlap, a vůbec ne ten počítačový maniak, kterým vpravdě byl.

Ava se obrátila na Jewel-Anne: „Včera mi umřela kamarádka. A ne zrovna na obyčejný infarkt. Byla zavražděná. Takže ne, nemám se skvěle.“

Jacob se zeptal: „Proč se na tebe tak vrhli ti policajti?“

„Protože jsem se s Cheryl včera viděla.“

„Navštívilas ji jako kamarádku nebo jako hypnotizérku?“ zeptala se Jewel-Anne a nadzvedla obočí až nad obroučky brýlí, ačkoli její překvapení nebylo zrovna nelíčené.

Ava položila Noahovy nyní téměř suché boty doprostřed konferenčního stolku.

Ian sledoval její pohyb pohledem. „Co se děje?“

„Nejsou to Noahovy boty?“ zeptala se Khloe s hrnkem kávy v ruce. Seděla s manželem a matkou na pohovce zasunuté do kouta. Simon ji držel za ruku a vypadalo to, že se na Avu zlostně mračí.

„Jo.“ Ava se podívala na druhou stranu pokoje a všimla si, že Austin Dern mlčky stojí v koutě u knihovny, téměř ve stínu. Avu znovu napadlo, že je jí povědomý. Skutečně se s ním někdy setkala? Takto neuvažuj. Jsou to nebezpečné vody. Velmi nebezpečné. „Byly v jeho pokoji,“ oznámila jim.

„Copak tam nebývají normálně?“ Khloe se tvářila upřímně zmateně. „Pořád máš hodně jeho oblečení.“

„Ale neskladuju ho mokré. Nemáčím ho v mořské vodě.“

„Cože?“ Khloe hleděla na Avu, jako by si to všechno vymýšlela, ale přinejmenším Graciela, která se také bot po nálezu dotkla, přitakala. Stála u dveří, které vedly na chodbu ke kuchyni, a tvářila se, jako by radši byla kdekoli jinde, jen ne tady.

Khloe si všimla Gracielina souhlasného gesta a zeptala se: „Tak počkat. To bych si ráda vyjasnila. Ty myslíš, že někdo schválně namočil Noahovy boty – tyhle Niky – v zátoce a pak je pohodil v pokojíčku, abys je našla?“

„Možná se mě někdo pokouší vyděsit,“ přikývla Ava.

Jacob odfrkl. „V tomto ohledu nepotřebuješ povzbuzovat.“

„Zadrž,“ zarazil ho Wyatt a vztekle si Jacoba měřil. Dokonce i Dern se tvářil, jako by hodlal protestovat. Wyatt blýskl po rančerovi pohledem a zabručel: „Tohle nemá vůbec cenu.“

„Já vím. Snažila jsem se ti to vysvětlit, už když přijela policie,“ prohlásila Ava. Popadla dětské botičky a šla s nimi k Wyattovi, který stál u dveří. „Na. Sáhni si. Čichni si!“ hmátla Wyattovi po ruce a hodila mu přímo do dlaně první opravdové botičky jejich syna.

„Do prdele, co kdyby je taky ochutnal!“ ucedil Jacob, a když ho Jewel-Anne bouchla pěstí do kolene, aby zmlkl, přitiskl si dlaň na ústa.

„Ježíši…,“ zašeptal Wyatt a pak skutečně k vlhké kůži přičichl. „Tys je našla v dětském pokoji?“ podivil se, ačkoli už to zaznělo. „Tys už zase byla v Noahově pokoji?“

Naježila se. Proč to proti ní obrací?

Když nereagovala, Wyatt se zeptal ještě jednou: „Proč jsi do toho pokoje šla?“

„Do dětského pokoje přece není zákaz vstupu,“ podivil se Trent. „Ava může chodit, kam se jí zlíbí.“

Wyatt si ho nevšímal. „Jen mi přijde divné, že do jeho pokoje nejdřív celé měsíce nevstoupíš a teď jsi tam v jednom kuse.“

„Někoho jsem v jeho pokoji zahlédla!“ Ava se nenamáhala skrývat své znechucení. „Předtím jsem byla s Jewel-Anne na zahradě. Ona se vrátila do domu a… a já jsem pak prostě v okně dětského pokoje někoho zahlédla.“

„Někoho?“ podivil se Wyatt.

„On – nebo ona – stál za záclonou, ale určitě to bylo v Noahově pokoji!“

Ava sama slyšela, jak to zní zoufale. Jako by se snažila chytit každého stébla, aby své postoje vysvětlila. Cítila, jak se všechny oči v místnosti upírají k ní, a téměř slyšela nevyslovené myšlenky, které mezi nimi bzučely a naznačovaly, že tentokrát ulítla opravdu dost.

Demetria. Graciela. Virginia. Dokonce i zakaboněný Simon. Spolu s Khloe a všemi jejími blízkými. Ava se snažila, aby nemluvila přehnaně úzkostně, ale bylo to dvojsečné. S nejvyšším úsilím držela své emoce na uzdě a nějak se jí podařilo zachovat klidný hlas. Zvedla ruku, aby předešla jakémukoli přerušení. „Byla jsem sama. A… prostě jsem měla zvláštní pocit, že mě někdo sleduje. Víte, jaké to je, když člověk vycítí, že nablízku někdo stojí, i když ho nevidí.“ Nikdo nereagoval, ale zachytila chápavý, téměř spiklenecký pohled mezi Wyattem a McPhersonovou. Přesto pokračovala. „No, a když jsem vzhlédla k oknu do Noahova pokoje, spatřila jsem za záclonou stín.“

„Stín? Nebo přízrak?“ rýpl si Jacob.

„Nechte ji mluvit,“ přikázal Dern. S rukama založenýma na hrudi kývl bradou na Avu: „Pokračujte.“

Povzbuzena jeho gestem mluvila dál: „A tudíž jsem vyběhla do dětského pokoje, ale než jsem se tam dostala, tak ať tam předtím byl kdokoli, už stačil zmizet.“

„Prásk!“ Jacob rozhodil rukama, jako by naznačoval menší výbuch.

„A právě tehdy jsem si u skříně všimla těch bot,“ prohlásila Ava a probodávala Jacoba pohledem.

„To je teda dobrý.“ Tentokrát ironizovala Jewel-Anne.

„Možná,“ uklidnil atmosféru Trent. „Berme jako fakt, co Ava říká. Takže kdo to udělal? Kdo vzal boty, hodil je do vody a znovu je odnesl do dětského pokoje, aby je Ava našla?“

Když to podal takto, Ava si připadala hloupě, jako by dělala z komára velblouda. Cheryl Reynoldsová je mrtvá a ona si dělá hlavu s mokrými dětskými teniskami? Není divu, že si všichni myslí, že blbne… Trent si změny její nálady nevšiml a ukázal na Wyatta, Iana a sebe. „Z nás nikdo. My jsme byli na pevnině. Vy také,“ pohlédl na Evelyn McPhersonovou. „Vylučovací metodou dospíváme k závěru, že to mohl být někdo z vás ostatních.“

„Pokud tam vůbec někdo byl,“ kontrovala Demetria. Stála na prahu dveří do chodby vedoucí ke kuchyni. Polovinou těla byla venku z místnosti, jako by nevěděla, jestli tam patří nebo ne. Přesně jako Graciela.

Přestože Ava podrobila svou výpověď kritickému pohledu, nemínila dovolit, aby se rozhovor ubíral tímto nebezpečným směrem. „Někdo tam ty boty dal.“

„Když jsem ty boty viděla naposled,“ pronesla klidně Khloe, „byly ve tvé skříni, Avo.“

„V mé skříni?“ Odvaha ji opouštěla.

„Nechala sis je, protože byly Noahovy oblíbené. Nepamatuješ se?“ Khloe kývala, jako by ji povzbuzovala, aby si vzpomněla.

„Já… teda… nevím.“

„Na horní poličce, vedle jeho oblíbených knížek.“

Ne, tak to nebylo. Jenže v tom spatřovala zrnko pravdy. Vzpomínala si, jak se tam natahovala pro kabelku a zahlédla je…

„Dnes ráno jsem ty boty ve skříni viděla,“ vložila se do debaty Graciela a dívala se na Avu, jako by byla skutečně cvok. „Proto jsem se vás ptala, proč nejsou ve skříni, když jsem vás s nimi viděla. Myslela jsem ve vaší skříni.“

Panebože! Tohle je teda prapodivný zvrat. „Jestli… jestli jste je dnes ráno viděla v mé skříni, kdo je teda vytáhl a…“ Začínalo být jasné, kam se debata ubírá. Dotlačili ji k tomu, aby jí došlo, že ty zatracené boty sebrala sama, namočila je do moře a pak je schválně přinesla do Noahova pokoje, když měla jeden ze svých záchvatů, které si nikdy nepamatovala. „Vy si myslíte, že jsem to udělala já?“ zašeptala nevěřícně. Jenže si tím najednou nebyla jistá. Cítila se rozpolceně.

„To nikdo netvrdí,“ ujistil ji Wyatt a v jeho uklidňujících slovech zaznívala špetka podrážděnosti, jako by Avu chtěl konečně vytrhnout z jejího strachu, přimět ji, aby si vzpomněla a znovu se stala ženou, kterou kdysi bývala a kterou si vzal.

„A co bezpečnostní kamery?“ zeptal se Dern a zalétl pohledem k Jacobovi. „Však víte, teď existují ty lepší věcičky, nejen zvukové monitory, ale také kamery.“

Jacob pokrčil rameny, jako by chtěl říct: To není moje věc.

„Když byl Noah malý, měli jsme jen obyčejnou videokameru,“ zavrtěla Ava hlavou. „Škoda, ale v pokoji moderní kamery opravdu nejsou.“ Když zmizel Noah, neexistovala nahrávka, že by někdo vstoupil do dětského pokoje a unesl ho. Beztak byla tehdy videokamera namířená pouze na jeho starou postýlku, nikoli na novou, z níž se ztratil. Znovu ji rozbolelo srdce a s nejvyšším úsilím přestala přemýšlet o té chybě, která jí změnila život.

Všichni se na ni pořád dívali.

Hop, anebo trop, pomyslela si a mobilizovala vnitřní sílu. Už ji beztak považují za cvoka. Možná je načase, aby jim skutečně dokázala, že mají pravdu. Zachytila Dernův temný pohled, viděla jeho zdrženlivost, otázku v jeho očích, ale pokračovala.

„Vím, že si všichni myslíte, že ztrácím zdravý rozum.“

„To nikdo netvrdí,“ opakoval Wyatt.

„Vidím vám to na očích,“ namítla Ava.

„Vždyť jsi nedávno skočila do vody,“ připomněla jí Jewel-Anne, škrobená a přesvědčená o své pravdě. „A mělas halucinace.“

„Možná.“

„Žádné možná,“ ušklíbl se Jacob.

Situace se nevyvíjela dobře, ale poslední dobou se nevyvíjelo dobře vůbec nic. „Tak co tohle?“ Vytáhla z kapsy džínů klíč, zvedla ho a pak ho položila na stůl vedle vlhkých bot.

„Klíč?“ rozesmála se Jewel-Anne nevěřícně. „Od čeho?“

„Nevím. Myslela jsem, že by mi to někdo z vás mohl povědět.“

„A proč jako…?“ pobízela ji Jewel-Anne.

„Našla jsem ho. V kapse. A sama jsem si ho tam nestrčila.“

Spíše vycítila, než že by to viděla, jak Wyatt nahrbil ramena, a koutkem oka si všimla, že psycholožka maličko ohrnula rty.

„Je to důležité?“ zeptal se Trent a poprvé od jejich setkání si všimla, že ani on si není jistý tím, co Ava říká nebo kam chce rozhovor zavést.

„Nemám vůbec tušení, od čeho je, od jakého zámku.“

„Možná od žádného zámku není,“ přišel s vysvětlením Ian. „Vypadá staře.“ Přešel pokoj, zvedl klíč ze stolu a prohlédl si ho. „Pokud tě to trápí a nevíš, jaký zámek odemyká, proč ho prostě nevyhodíš?“

Wyatt zvedl obočí a mlčky ji povzbuzoval, aby přesně to udělala.

Ava nemohla. Ještě ne. „Myslím, že by mohl být důležitý. Že mi ho někdo strčil do kapsy svetru z určitého důvodu.“

Ian obrátil oči v sloup. „Fakt? Je to jen klíč! Nikdo se ti přece nevplíží do pokoje a nestrčí ti ho uprostřed noci do svetru, když spíš. Už by to snad stačilo. Přestaň s těma rodokapsovýma historkama. Pokud někdo chtěl, abys ten klíč měla, mohl ti ho dát se slovy ‚Tady máš klíč od… čehokoli‘ nebo ‚Neztratilas to?‘, případně ‚Hele, co jsem našel. Nevíš, od čeho to je?‘! Rozhlédl se po pokoji po všech vážných tvářích. „Není to žádné tajemství, Avo, a nemá to nic společného s tvou touhou najít Noaha. Je to jen pitomý klíč, který sis patrně sama vrazila do kapsy a zapomnělas na něj.“ Aby svá slova podtrhl, hodil klíč do ohně. „A je to.“

Ava zalapala po dechu.

Ian dodal: „Problém vyřešen.“

Wyatt přecházel pokoj. „To nebylo nutné.“ Sjel Avina bratrance zachmuřeným pohledem. „Proboha živého, co to s tebou je?“

„Co je se mnou?“ Ian zvrátil hlavu. „Spíš co je s tebou? Ty máš za manželku cvoka!“

„Tohle je můj dům a já to nemíním snášet!“ hřímal Wyatt.

„Víš co? Něco si ujasníme. Tenhle dům není tvůj. Je její.“ Ukázal palcem na Avu. „A proto ti nevadí, že jsi tak strašně pod pantoflem, ať už to tak chceš nebo ne!“

„Tímhle končíš,“ promluvil Wyatt výhružně. Popadl krbové kleště určené k manipulaci se špalky v ohništi a opatrně klíč vytáhl. Posunul ho vysokou vrstvou popela k okraji mřížky. Když ho dostal ven, střelil po Ianovi výhružným pohledem.

„Už se mi z tohohle divadla fakt zvedá žaludek,“ zavrčel Ian. „Nikam to nevede.“ Upil ze sklenky a s viditelným úsilím se uklidňoval. „Podívej, Avo, Noaha je mi líto. Fakticky. A chápu, proč se nemíníš vzdát a chceš ho najít. Opravdu. Ale… co to ostatní? Skákání do zálivu, boty…“ Ukázal na stůl a pak ohnul palec za sebe k ohništi. „Nějaký pitomý klíč… To přece nic není, že? Pořád nám všem opakuješ, že netrpíš halucinacema, že nejsi ani trošku neurotická, ale podívej, co děláš? Boty, klíče, noční skoky do ledového moře, to přece normální příčetný člověk neprovádí.“

Ian se rozhlížel, jako by hledal podporu, ale nikdo neřekl ani slovo. Díkybohu.

„Všichni to tak cítíme, Avo,“ pokračoval. Nedal se odradit. „A já ti projednou tleskám, že ses nevzdala hledání svého syna, ale tvé metody, kterýma se ho snažíš najít, nejsou správné. Ani to, když tvrdíš, že se tě někdo schválně pokouší mystifikovat, není normální. Myslí si to každý, ale všichni se bojí, že buď přijdou o práci, nebo že je vyhodíš z ostrova, proto se neozvou.“

Přešel celou místnost a položil jí ruku na rameno. „Vykašleme se na to.“

S těmi slovy odešel.

Vzápětí se ozval Jacob. „Ian má pravdu. Nevím, jak vy ostatní, ale mám už plné zuby pláče, nářků a obviňování. Vší té zatracené hysterie!“ Rozhodil rukama a obrátil se k Avě: „Tvůj syn se ztratil. Tečka. Radši by ses měla naučit, jak žít dál a vyrovnat se s tím!“

Khloe zalapala po dechu. „Jacobe…,“ okřikla ho.

Ava měla pocit, jako by dostala ránu do břicha.

„Cože? Tebe to šokuje? Fakticky?“ Jacob se díval z jednoho svého nevlastního sourozence na druhého. „My všichni to tak cítíme.“

Wyatt se po něm z opačné strany místnosti málem vrhl. „Tys tady taky skončil,“ prohlásil a zničehonic se tyčil nad Jacobem. „Vypadni odsud. Kristepane, umřela přece ta žena!“

„Prosím tě!“ Jacob k němu obrátil dlaně v bezbranném gestu. „Ty mi něco říkej o přehnaných reakcích. Nezabíjej posla špatných zpráv, jo? Já se jenom snažím zachovat tady špetku zdravého rozumu!“ Rozhlédl se po místnosti, a když nikdo nevystoupil na jeho obranu, ucedil: „Jste jen loutky.“ Pak se vyřítil ven, jeho vojenské boty se hlasitě rozléhaly po chodbě. Vyděšený kocour vyběhl do kuchyně a málem se srazil s Demetrií.

Najednou zazvonil telefon, Khloe ho vylovila z kapsy a držela si ho u ucha cestou ven z pokoje, aby měla soukromí.

Ava to pochopila. Možná mají Ian s Jacobem pravdu. Možná reaguje přehnaně a dělá z komárů velbloudy.

Vidí stíny a zlo tam, kde není.

Jenže ona o tom pochybovala.

Vražda Cheryl Reynoldsové byla dostatečným důkazem.

24. kapitola

Snyder nasedl na kolo, zapnul si pod bradou přezku helmy a šlapal do pedálů směrem ke svému bytu. Musel snášet spoustu řečí, že jezdí na starobylém desetirychlostním kole, ale díky tomu shodil téměř patnáct kilo a snížil si krevní tlak i cholesterol. A tak dál nehleděl na déšť, zimu a hloupé vtipy svých kolegů.

Dnes se z čirého rozmaru vydal oklikou kolem přístavu a vdechoval vůni slané vody smísenou s pachem nafty. Zastavil se, aby se zadíval přes bílé hřebínky vln vzdouvajících se v zálivu směrem k Churchovu ostrovu, baště rodiny Churchovy.

Nad oceánem se kupila mlha, husté bílé chomáče mu zakrývaly výhled, přesně jako všechny ty hlouposti vířící kolem Avy Churchové-Garrisonové, které mu v hlavě vytvářely mlhu a odváděly jeho pozornost od důkazů v případu Cheryl Reynoldsové. Už byla beztak tma, ale za jasné noci by viděl mihotavá světla městečka Monroe, identifikoval by i přístaviště přívozu, a dokonce zahlédl tečky světel z oken Neptunovy brány, toho obrovského domu. Všiml si však, že tam odjakživa svítí jen přízemí a první patro. Ještě nikdy nezahlédl světla ve druhém patře, ačkoli z Anchorville viděl dům pouze z jediného úhlu – zepředu.

A bylo to hodně daleko.

S výjimkou doby, kdy jezdil na Churchův ostrov po zmizení malého Garrisona, nikdy o domu ani jeho obyvatelích hlouběji neuvažoval. Ano, samozřejmě se k němu doneslo, co se povídá, ale on drby z valné části ignoroval.

Odbočil do úzké vedlejší uličky a objel nákladní auto zaparkované ve druhé řadě se zapnutým motorem. Výfukové plyny už stačily zamořit půl ulice, zatímco se řidič snažil co nejrychleji vyložit pivní sudy pro nedalekou hospodu.

Cestou po ulici rovnoběžné s mořským břehem dával Snyder pozor na dopravní ruch kolem sebe, ale hlavou mu vířily myšlenky přesně jako vždycky, když šlapal do pedálů. Usoudil, že nejaktuálnější je teď odhalení motivu a nalezení vražedné zbraně. Jak barista v kavárně, tak Butch Johansen potvrdili Avinu verzi a on si nemohl pomoct, ale chladnokrevného krutého vraha v ní skutečně neviděl.

Jenže už se mu přece stalo, že se zmýlil.

Lester Reece byl názorným příkladem. Tehdy Snyder jako hlavní detektiv vyšetřoval jeho případ.

S povzdechem pohlédl na hodinky. Byl neochvějným zastáncem teorie „prvních osmačtyřiceti hodin“, podle níž se šance na odhalení a vyřešení případu prudce snižovaly, pokud se vrah nenašel do dvou dnů po spáchání zločinu. I teď cítil, jak čas přímo letí; už totiž uběhlo osmačtyřicet hodin od chvíle, kdy Cheryl Reynoldsovou někdo připravil o život.

Zastavil se u Ahaba, v malé rybárně, která existovala už téměř sto let, a podle toho také vypadala. Snyder si vybral poslední čerstvé místní ústřice. Tržiště se skleněnými vitrínami, sekaným ledem a krásnou výstavou mořských úlovků se nezměnilo od chvíle, kdy bylo naposled přestavěno, což bylo patrně zhruba v době, kdy se dostávalo do módy chlazení. Vybledlé vývěsní štíty ze třicátých, čtyřicátých a padesátých let stále ještě visely na kdysi bílých silných dřevěných stěnách a na oknech se dost často skvěl svačinový papír s vypsanými úlovky daného dne. V obrovských nádržích protékající slané vody mohl najít mušle s ostrou lasturou, kraby Dungeness a v chladných blyštivých hlubinách ústřice.

Venku před tržnicí stál připravený zčernalý koš na kraby, v němž bylo možno uvařit jakéhokoli mořského živočicha, kterého si zákazník vybral, zatímco kolem kroužili rackové a na břehu hlídkovali tuleni smáčení příbojem a čekali na zbytky.

Snyder prohodil pár slov s Lizzy, které už muselo být k devadesátce a byla s tržištěm přímo srostlá, co Snyder pamatoval. Měla obličej zbrázděný vráskami, silné brýle, sněhobílé rovné vlasy, vždy zachycené v síťce, ale byla aktivní a bystrá a věděla o všem, co se kdy ve městě šustlo, možná ještě dřív, než se to stalo.

Vložila mu do igelitového sáčku s ledem šest ústřic a prohodila: „Už jste rozlouskl ten mord Cheryl Reynoldsový?“

„Pořád na tom pracuju, tak o tom nemůžu mluvit.“

„Nebylo to žádný překvapení. Cheryl byla pěkná podivínka. Vždycky se oblíkala do batikovanejch hader jako květinový dítě.“

„No jo.“

„Byla to ženská, co žila podle hesla mír, láska, holubičky a všechny ty kecy ze šedesátejch a sedumdesátejch let. Jestli chcete něco vědět, tak to se člověku přinatrefí, když se kamarádíčkuje s podivínama.“

„Myslíte, že se Cheryl stýkala se špatnýma lidma?“ Nemohl si pomoct, aby se významně nerozhlédl kolem její boudy postavené v přístavišti proslulém tím, že se tam poflakovala nejrůznější chátra. Polovina obchodů s drogami v Anchorville se odehrávala nějakých padesát metrů od přístaviště.

Lizzy mu četla myšlenky. „Aha, dobře…, tady u nás je to jiný a já navíc nezvu žádný z mejch zákazníků k sobě domů! Krom toho mám hned vedle v obchodě s návnadama Jimmyho a jeho psiska!“

Snyder už se s jejím vnukem Jimmym setkal. Byl to padesátník, který i přes svůj věk vypadal pořád trochu zfetovaně. Snyder také pravidelně hladil psy Georga a Marthu, když si vedle vybíral návnadu nebo kupoval rybářský lístek, a pochyboval, že by některý z těchto dvou velkých labradorů v sobě našel dostatek energie, aby případné útočníky vyděsil.

„Takže to máme…“ Lizzy mu sečetla útratu na prastaré pokladně, vzala si dvacetidolarovku, zabouchla ji do starodávné zásuvky a pokladna po jejím zavření krásně cinkla. Ještě mu vrátila drobné.

„Pokud chcete znát můj názor, měli byste se zaměřit na Lestera Reece,“ prohlásila, když si Snyder zapínal batoh, do kterého uložil igelitový pytlík s ústřicemi.

„Ten je mrtvý.“

„Tomu nevěřím. Ehm, ehm.“ Obešla pult a zhasla svítící neon s nápisem OTEVŘENO. „A Cheryl, víte, ona ho znala.“

„Opravdu?“

„Jasně. Teda, vlastně znala jeho matku. Byla to její klientka. Což byla další, která měla trochu pošaháno, pokud chápete.“ Dlouhým prstem si zakroužila u ucha, v němž nosila naslouchátko. „Zapletla se s tím soudcem, přestože vojížděl polovinu okresu. Bejt to já,“ zazubila se a předvedla dokonalý umělý chrup, „tak toho hajzla vodbouchnu.“

„To byste se ocitla v průšvihu.“

„Ani omylem. Podle mýho by to byla ospravedlnitelná vražda.“

Rozesmál se a odcházel, zrovna když se snažil vstoupit další stálý zákazník, s hlavou skloněnou proti poryvu větru.

Lizzy mu zastoupila dveře. „Máme zavříno. Přijďte zejtra.“

„Ale…,“ namítl muž, ovšem Lizzy mu zabouchla dveře před nosem a hned zhasla vnitřní světla. „Ach jo,“ prohodil muž pro sebe i pro okolí. „Stella mě zabije!“

Snyder naskočil na kolo a vyrazil do kopce ke svému bytu, který se nacházel v severní části města.

Než do sebe obrátil pivo, vyloupal ústřice a zapnul velkoplošnou televizi, rozezněl se mu telefon. Na displeji se ukázalo jméno a číslo Morgan Lyonsové. „Hleď, ať jsou to dobré zprávy, jinak…,“ prohodil výhrůžně, než hovor přijal.

„Zrovna jsem si prošla celý seznam klientů Cheryl Reynoldsové. Našla jsem ho na starém disku k jejímu počítači. Hádej, jaké jméno na mě vyskočilo?“

„Na hrátky nemám náladu.“ Ucítil však drobný příval adrenalinu, mírné očekávání.

„Co takhle Jewel-Anne Churchová?“ vyrukovala s informací a příval adrenalinu v jeho krevním řečišti zhynul rychlou smrtí.

„Je kripl na nohy. Pochybuju, že by někoho zabila.“

„Správný termín je tělesně postižená, případně invalidní, ale o to teď nejde. Ona přece nebyla odjakživa na vozíčku, ne? A k tomuhle došlo ještě před tím ztroskotáním lodi, po němž ochrnula.“

„Jasně.“

„Ty to nepovažuješ za důležité.“

„Pouze v případě, že každý, koho Reynoldsová znala, je potenciální podezřelý. Ale ne, opravdu to nepovažuju za významné jen proto, že je spřízněná s poslední osobou, o níž se ví, že viděla Cheryl naživu, a byla její klientkou, navíc kdysi dávno. Pro mě to není důvod, aby byla Jewel-Anne na seznamu. Pokud nemáš teda něco dalšího.“

„Ne.“

„To jsem si myslel.“

Jenže mu vrtalo hlavou, že právě toho dne, kdy Ava Garrisonová přišla na oddělení šerifa s tím, že chce další informace o zmizení svého syna, se vypravila na terapii k Cheryl. Byla to náhoda? Možná. Lidé z ostrova si nepochybně plánovali pro své cesty na pevninu víc činností. Jenže Snyder vždycky zostražitěl, když něco bylo trochu mimo obvyklý běh věcí, mírně odchýlené od normálu. A tak bude sledovat tuhle bohatou paničku, které patřila valná část Churchova ostrova, a vezme v úvahu fakt, že její postižená sestřenice bývala klientkou hypnotizérky. Do telefonu řekl: „Ještě někdo na seznamu? Trošku zajímavější?“

„Zatím ne, ale budu tě informovat.“

„Ano, prosím,“ kývl a vyšel ven na svůj miniaturní balkón, kde měl rošt na opékání, na němž připravoval ústřice. Věděl, že mořské potvory smáčené v másle a posypané směsí italských sýrů zrovna nepřispějí k ideálnímu stavu jeho hladiny cholesterolu, ale usoudil, že žije jen jednou a v uplynulém týdnu snědl dost jídla jako pro králíky, aby aspoň teď uspokojil své chuťové pohárky, byť svého lékaře jistě neuspokojí.

Dnes večer si chtěl trochu užít, podívat se na americký fotbal, protože Jestřábi hráli proti Ocelářům a on miloval, když to Jestřábi Pittsburghu nandali. V průběhu svého osmiletého manželství se ženou číslo dvě vyženil švagra z Pensylvánie. Byl to pěkný zmetek, jeden z bláznů, kteří si myslí, že sázení na sport znamená v životě všechno, a tak si Snyder nesmírně vychutnával, když ho porazil. Dnes večer to vypadalo na slibný zápas, protože Jestřábi měli náskok o tři body. O jeden mizerný gól ze hry.

Ve skříni na chodbě našel svůj oblíbený skládací televizní stolek a usadil se před televizi s pivem, ústřicemi a poloprázdným sáčkem brambůrků, ale i když Seattle ve čtvrté čtvrtině vedl, Snyder najednou zjistil, že o hru ztrácí zájem, protože vyluxoval všechny brambůrky. V duchu pořád viděl Cheryl Reynoldsovou v kaluži vlastní krve a houf koček, který mňouká a obchází kolem ní.

Bylo to pekelně zvláštní.

Dern obstaral koně a pohladil všechny hedvábné čenichy, když jim sypal do žlabů příděl ovsa. Koně frkali a zvedali ve stáních hlavy, šustili slámou a nořili huby do ovsa.

Ve stáji bylo teplo a sucho a až na podivné světlo zářivek i útulno. Vonělo to tam koňmi, ovsem, prachem a naolejovanou kůží, zkrátka všemi pachy, které si pamatoval z ranče svých prarodičů, na němž vyrůstal.

Tehdy byl život jednodušší nebo byl možná jen nostalgický, protože právě tehdy všechno začalo – tento neklid, potřeba změnit vlastní osud.

S Roverem v patách zhasnul všechna světla a ohrnul si límec, než vyrazil do bičujícího deště a větru. Rozpoutala se bouře a očekávalo se, že neutichne po většinu noci. Pohlédl k domu a přemýšlel, co se asi odehrává uvnitř. Z oken v přízemí se linulo světlo, tu a tam se svítilo i v některém pokoji v patře. Celý večer se snažil domu vyhýbat. Jakmile detektivové zmizeli a rodina Churchova se sešla v knihovně, vymluvil se na práci a vzdálil se.

Nemohl se procházet příliš blízko. Bylo by to podezřelé a dívali by se na něj přes prsty, a tak si držel odstup. Ačkoli se Churchovi chovali ke většině zaměstnanců jako k rodině, on tady byl nový a nechtěl vyvolávat jakékoli dohady o své osobě nebo své minulosti tím, že by se o ně příliš zajímal.

Vystoupal po schodech do svého bytu a napadlo ho, jestli neudělal chybu, že se tady vůbec nechal zaměstnat. Jo, tehdy to vypadalo jako skvělá příležitost, ale teď, když s Avou Garrisonovou strávil nějaký čas, si nemohl pomoct, aby neměl nutkání okamžitě odejít – než ho odhalí, než zabředne příliš hluboko.

Byla neodolatelná. Jasně, sice cvok, ale zároveň strašně sexy a pod jejím smutkem se skrývala sexuálně přitažlivá, chytrá žena, která ho fascinovala, ať chtěl nebo ne.

„Idiote,“ zavrčel pro sebe a pes tiše vyštěkl jako na znamení souhlasu. Na schodech podrbal Rovera za uchem a v duchu se kopl, aby se vzpamatoval. Nemůže se tady příliš zabydlet a není čas na to, aby se zmítal v pochybnostech. Má svůj úkol a hotovo. Ava Garrisonová se svýma velkýma očima mu musí být ukradená.

Pokud se jí něco stane, no tak to je zkrátka součástí akce. Riziko podnikání.

„K čertu s tím vším, sakra…“ Jakmile odemkl dveře malého bytu a vešel dovnitř, strnul.

Něco bylo v nepořádku.

Cítil to.

Nic však nevypadalo divně. Kniha, kterou četl, pořád ležela na stolku u pohovky, dvě skleničky a špinavý talíř zůstaly ve dřezu netknuté, na kuchyňské lince se válely drobečky chleba a bundu měl pořád přehozenou přes opěradlo židle, jako když odcházel, a přesto…

Nešlo o to, co viděl, jako o to, co vycítil…, dokonce vnímal nepatrnou vůni čehosi dalšího krom přetrvávajícího pachu slaniny a cibule, kterou si přes den dělal.

Uklidni se. Nikdo po tobě nejde.

Vzpomněl si na skrýš, ale rozhodl se, že ji teď nebude prohledávat, bál se, že by tady mohla být někde ukrytá kamera. Teprve když si odložil a prohledal byt skrz naskrz a nenašel žádné mikrofony, kamery ani cokoli, co by zde někdo nainstaloval, trochu se uklidnil, nadzvedl obrázek na zdi a znovu se ujistil, že se nic neztratilo ani nebylo porušeno.

Když si ověřil, že ho skutečně nikdo nesleduje, vytáhl ze skrýše svůj utajený mobil a zatelefonoval.

Nějak znervózněl, o to tady jde, a není to k ničemu dobré.

Dokud nebude úkol splněn.

Vyťukal známé číslo.

Odpověděl ženský hlas: „Už jsem si říkala, kdy se ozveš.“

Přikývl, jako by ho viděla. „Jen jsem ti chtěl dát vědět, že všechno jde podle plánu.“

„Slyšela jsem o té vraždě nějaké ženy v Anchorville.“

„Přesně tak.“ Neodvažoval se prozrazovat nic dalšího.

„Buď opatrný,“ varovala ho známým tónem, který mu připomněl horké letní noci a hvězdy na obloze.

„Jako vždy.“

Přerušil spojení dřív, než mohl být rozhovor příliš osobní, a přemítal, kdo to sakra asi v jeho bytě byl.

A co důležitějšího: Proč?

Ava protrpěla další sezení s doktorkou McPhersonovou; psycholožka ji samozřejmě povzbuzovala, dokonce prohlásila, že podle jejího názoru může Ava udělat doslova průlom, tedy až se jí vyléčí psychika a vrátí se jí paměť – pořád stejná písnička, kterou Ava poslouchala už od svého propuštění z kliniky svatého Brendana.

„Chci přestat brát prášky,“ oznámila Ava, ale doktorka neustoupila, i když měla určitě podezření, že Ava předepsané léky nebere.

„To je samozřejmě naším cílem. Jenže teď nechceme dělat nic drastického. Opravdu se zdá, že se váš stav zlepšuje.“

„Skutečně? Onehdy večer jsem viděla syna a skočila do moře. A teď si evidentně všichni myslí, že sama sebe schválně deptám.“

Ava nedodala, že uzmula ten zatracený klíč z krbu a teď ho u sebe pořád nosí. Bláhovost? Možná. Paranoia? Dost pravděpodobně. Obsese? Ano…, určitě v tom nějaká byla, ale klíč v kapse nosila dál, cítila jeho chlad, tenký proužek kovu měla zrovna v kapse džínů. Pokud šlo o synovy mokré boty, věděla, že je někdo sebral z její skříně, namočil v moři a nechal je tam, kde je mohla najít, jen aby s ní emocionálně zacloumal. Vrátila je do horní přihrádky své skříně. Prozatím.

„Jste vystavena značnému stresu,“ řekla Evelyn a naklonila se k ní. „Ale opravdu si myslím, že se zlepšujete, jste na správné cestě. Vím, že byste chtěla vysadit léky, a budeme na tom pracovat.“ Její úsměv působil sebevědomě, ale obavy jí z očí ani na chvilku nezmizely. Možná proto, že maskovaly provinilost. „Nějakou dobu to potrvá. Všichni musíme být trpěliví.“

Samozřejmě nevěděla, že Ava ty zatracené prášky nepolyká, a bolesti hlavy, před kterými ji varovali, jsou důsledkem abstinenčních příznaků, ale nebyly zas až tak zlé. Přežije to.

Po terapii Ava z pokoje klidně odešla, ačkoli v duchu doslova vzala nohy na ramena. Zamířila do kuchyně, kde Virginia pořád ještě uklízela po jídle, a našla trochu horké vody na šálek broskvového čaje s údajně uklidňujícími účinky. Protože se očekávalo, že pořád ještě bere předepsané léky, které se nesměly míchat s alkoholem, Ava kvůli vytvoření dokonalé iluze nepila, ale přitom si myslela, že sklenka vína, nebo dokonce margarity by jí proti úzkosti posloužily lépe než všechny prášky.

Nicméně hrála dál svou roli, namočila sáček s čajem do šálku horké vody a sledovala, jak si Graciela obléká dlouhou bundu a vyhrnuje vlasy zpod límce. Virginia nechávala hrát tiše rádio, zrovna zpívali nějakou popovou písničku z osmdesátých let, kterou téměř nebylo slyšet přes proud tekoucí vody, v němž oplachovala pekáč.

„Potřebuješ svézt?“ nabídl Ian Graciele, když vstoupil do kuchyně a postavil skleničku na linku. Hráli s Trentem kulečník. Když Ava mluvila v pracovně s psycholožkou, slyšela vzdálené ťukání kulečníkových koulí a smích.

„Nepotřebuju.“ Graciela po něm blýskla vděčným úsměvem.

„Stejně jedu do města,“ nepřestával se nabízet. „Došly mi cigára.“

„Tak jo,“ přestala protestovat Graciela.

„Myslela jsem, žes odešel.“ Když Ava hodila čajový sáček do koše pod dřezem, v kuchyni se náhle objevila Khloe.

Chladně na ni pohlédl. „Proto jsem takzvaně mimo.“ Když se na nic dalšího nezeptala, dodal: „Jsem dospělý. Myslím, že se umím rozhodnout, co je pro mě dobré.“

Ava foukla do šálku s čajem. „Dehet a nikotin?“ neodolala, aby si do něj trochu nezaryla.

„A arzenik a amoniak a všechno. Možná všechny nejrůznější karcinogeny, na které přijdeš.“

„Jsou to tvoje plíce,“ odtušila Ava, ale Virginia, která si otírala ruce do zástěry, nesouhlasně odfrkla.

„Nechutný zvyk.“

„Ale prosím tebe, mami, kouřilas celé roky.“ Khloe přidala do dřezu pár dalších hrnků, a když se Virginia tvářila, jako by se chtěla hádat, dodala: „Dlouhé roky. Tenké cigarety. Virginia Slims. Živě si to pamatuju.“

„To bylo dávno předtím, než jsem zmoudřela!“ bránila se Virginia, zjevně ve špatné náladě, že se jí odporuje.

„No, já jsem zatím nezmoudřel.“ Ian položil ruku Graciele na záda a tlačil ji směrem k zadnímu východu. Všem rychle zamával. „Vrátím se za půl hodiny. Jen vyhodím Gracielu a stavím se v obchodě.“

Ava si nesla hrnek k předním schodům, když vtom zahlédla doktorku McPhersonovou, jak stojí těsně u Wyatta, hlavy u sebe, a něco si špitají. Opatrně couvla za roh, pak se zastavila, aby je poslouchala, ale rozeznala jen pár slov.

„… o Noahovi…, já vím…,“ říkala doktorka.

Wyattova odpověď byla úplně nezřetelná, protože stál k Avě zády.

„… nějaký… průlom… Kelvin… určitě… trpělivost… s Avou.“

Wyattova odpověď byla zase nezřetelná. Ava už měla odposlouchávání plné zuby, vyšla zpoza rohu a přistihla je pořád těsně u sebe. Wyatt měl ruku na doktorčině rameni a nakláněl se k ní.

Ava toho měla právě dost.

„Tak co…, jakou mám diagnózu?“ zeptala se, když vstoupila do chodby. Wyatt se prudce otočil a zachmuřil se. „Zaslechla jsem své jméno, tak předpokládám, že probíráte můj stav.“

„To je pravda,“ přiznal Wyatt a napřímil se. „Ptal jsem se na tebe.“

„Není to náhodou nezákonné?“ podivila se a Evelyn McPhersonová se skutečně zarděla. „Neexistuje nějaká důvěra mezi lékařem a pacientem? Jste psycholožka, tak to na vás podle mého platí taky,“ obrátila se k doktorce McPhersonové, než přelétla pohledem na manžela. „A ty jsi právník, takže je ti to známo. Co se tady tudíž děje?“

Všimla si, jak Wyattovi trochu vystoupily šlachy na krku. „Nelíbí se mi, na co narážíš.“

„Skutečně? Poté, cos mi navrhoval, hlavně ať si vezmu právníka, než budu mluvit s policií? Poté, co jste tady s Evelyn každou volnou chvilku spolu, když jste sami?“

„Avo, ne…,“ bránila se šokovaně Evelyn.

„Ne…,“ pronesl varovně Wyatt, ale Avu ty podivné hry, předstírání a pitomé lži přestávaly bavit.

„Vy mi tvrdíte,“ řekla Ava doktorce, „že s mým manželem nic nemáte?“

Evelyn o krok ustoupila a zavrtěla hlavou. „Nemám. Nikdy jsem neměla.“

Ava nedůvěřivě zvedla obočí.

„O čem to sakra mluvíš?“ vybuchl Wyatt. „Zbláznila ses, krucinál?“ Zdálo se, že ho Avino nařčení naprosto pobouřilo. „Setkávám se s Evelyn jen proto, že mi u svatého Brendana doporučili, aby se ti dál věnovala. Myslel jsem, že když ji najmu, pomůžu ti! Neobracej to najednou proti nám.“

„Hm, proti nám říkáš?“ opakovala Ava. „Proč mi to teda připadá jako dva na jednoho? Jako když jste se proti mně spikli?“

Evelyn se bránila: „Nikdy bych…“ Její slova zněla procítěně, ale oči ji prozrazovaly, protože bleskla pohledem k Wyattovi, aby ji podpořil.

„Možná už vás nebudu potřebovat,“ pronesla Ava.

„Podle mého odborného názoru se váš stav díky našim sezením zlepšuje.“

„Nejsem si tak jistá,“ odbyla ji úsečně Ava.

Wyatt ji přerušil: „Jistěže ano.“ Popadl Avinu volnou ruku a obrátil ji dlaní vzhůru, aby ukázal ohavné jizvy přes zápěstí. „Podívej, cos udělala, když Noah zmizel. Bylas tak zmučená žalem, zmatená.“ Zahleděl se jí do očí. „Ať zase nesklouzneš k podobným věcem. Proto je nutné dál pracovat s doktorkou McPhersonovou.“ V potlačovaném vzteku jí zarýval prsty do paže.

Jenže psycholožka našla trochu pevné půdy pod nohama. „Pokud byste dala přednost jinému terapeutovi, mohu někoho doporučit. Elliot Sterns je velmi dobrý…“

„Ne!“ Wyatt byl neústupný. Pustil Avino zápěstí. „Zůstanete. Vy jí pomáháte. Potřebuje vás.“

„Myslím, že je to na mně,“ namítla Ava.

Evelyn přikyvovala. „To je.“

Wyatt přelétl pohledem z jedné ženy na druhou a nakonec se obrátil na manželku. „Doktorka McPhersonová se tě teď snaží jen uklidnit, nechce tě rozrušit, ale pokud jde o tuto záležitost, je pravdou, že jsem tvůj poručník, Avo.“

„Cože?“ málem se zalkla.

Prkenně se napřímil a nervózně si prohrábl vlasy. „Po tvém pokusu o sebevraždu jsem podepsal papíry. Nepamatuješ si?“

Kdesi v koutku mysli si nejasně vybavila jakési setkání se soudcem, ale příliš ho nevnímala, pořádně nechápala, co se děje.

„Doktorka McPhersonová zůstává, Avo,“ prohlásil Wyatt, který získal zpět autoritu. „Pokud se nechceš znovu vrátit do nemocnice.“

Ava roztřesenýma rukama položila hrnek s čajem na stůl, popadla Waytta za loket a táhla ho dál do chodby, aby měli soukromí. Pustila ho a tišeji ucedila: „Ty bys mě nechal prohlásit za blázna?“

„Jen v nejkrajnějším případě,“ ujistil ji.

„Vyhrožuješ mi?“

Maličko se naježil a přetáhl rty přes zuby a sevřel je k sobě. „Panebože, Avo, musím se postarat, abys byla v bezpečí! To jde přece ruku v ruce s mým manželským slibem.“

„V bezpečí?“ opakovala. „O čem to mluvíš? Nemíním si ublížit, pokud se bojíš tohohle.“

„Poslyš, bylo by to jen pro tvé dobro.“

„Nemusíš být mým opatrovníkem, Wyatte. V tom manželský slib nespočívá.“ Přísně si ho měřila a snažila se zjistit, co se skrývá v hlubinách jeho pohledu. „Jednou z věcí, které si pamatuju jasně, je to, že než jsem skončila u svatého Brendana, stáli jsme těsně před rozvodem.“

„Tys tam jen tak neskončila,“ připomněl jí. „Byla to nutnost. Bylas prohlášená za nesvéprávnou, protože ses pokusila o sebevraždu! Pomocí léků a žiletky. Nepamatuješ si to?“

„Ne!“

„Pak jsi tedy stále nemocná, Avo. Hodně nemocná.“ Lehce se dotkl jejího ramene, téměř láskyplně, ale ona věděla, že to je všechno předstírané. Komedie.

„Do blázince se nikdy nevrátím.“

Nereagoval, jen se jí upřeně díval do očí tím mírně nadřazeným, blahosklonným výrazem, kterého si před svatbou nikdy nevšimla. Přestože nepronesl jediné slovo, cítila jeho výhružné „Však uvidíme…“ viset tiše ve vzduchu mezi nimi a v duši se jí usadila obava, ledová jako dno zálivu.

25. kapitola

Ava potřebovala vypadnout. Měla pocit, že na ni v pokoji všechno padá, a už nemohla zůstat ve čtyřech stěnách Neptunovy brány ani vteřinu.

V koupelně našla gumičku a svázala si vlasy do jednoduchého culíku. Ačkoli neměla domácí vězení, ve starých zdech svého domova, který po celý život tolik milovala, si připadala jako vězeň. Dnes večer ovšem potřebovala oddech. Zachytila koutkem oka svůj odraz v zrcadle – kruhy pod očima, napětí v koutcích úst, bledá barva pleti, a navíc se hrbila.

Už musíš udělat přítrž tomu svému slabošství.

Už nesmíš být oběť!

Nesmíš sebou nechat vláčet!

Převlékla se do tepláků a trička, které nosívala před lety, pak našla nepromokavou funkční bundu s reflexními proužky. Nemusela se obávat, že by se snad její manžel trápil tím, že půjde Ava potmě běhat, protože Wyatt požádal Iana, aby ho spolu s doktorkou McPhersonovou odvezl na pevninu.

„Ty jdeš ven?“ zeptala se Khloe, když Ava sbíhala ze schodů a navlékala si bundu. „Teď?“

„Jen na chvilku.“

„Do Anchorville?“ Khloe ustaraně vykoukla vysokými okny v hale do tmavé noci.

„Jen do Monroe.“

„Vždyť prší,“ namítla Virginia. Vyšla z kuchyně na chodbu a odvazovala si zástěru.

„Neutopím se.“

Virginia si ji zamyšleně měřila a Ava si vzpomněla, jak si nedávno všichni mysleli, že zahyne ve vodách zálivu. „Hele, musím.“

Než mohl někdo další cokoli namítat, popadla baterku a čepici s kšiltem a zamířila ke dveřím. Beztak si všichni myslí, že je cvok, tak ať klidně kroutí hlavou nad jejím bláznivým rozhodnutím jít si v dešti a potmě zaběhat. Vlastně jí to bylo jedno.

Seběhla ze schodů a na štěrkovou cestičku k příjezdové silnici. Odtamtud už se dala do běhu, nejprve pomalého, cítila chladivý vzduch na tvářích, a když jí déšť smáčel prsty na rukou, uvědomila si, že si nevzala rukavice. Chyba. Neměla však v úmyslu vracet se a znovu všechno každému vysvětlovat.

Na hlavní silnici pod kopcem už běžela normálním tempem, sportovní boty na vlhkém asfaltu pleskaly, kužel baterky poskakoval před ní, v plicích cítila bodání studeného vzduchu.

Přesto jí bylo při běhu příjemně, cítila stehna a lýtka, zhluboka vdechovala slaný vzduch. Silnice sledovala křivku zálivu, vinula se jako stuha podél pobřeží až do Monroe, jehož rozeseté pouliční lampy vydávaly vodnatě namodralou záři.

Plesk, plesk, plesk!

Mírně zrychlila tempo, oči upírala na slabý paprsek baterky, napínala nohy a pravidelně dýchala. Za krk jí stékal studený déšť, ale bylo jí to jedno. Cítila se svobodná, zmocnilo se jí nadšení, že konečně něco dělá, což za to stálo.

Takže kde je Noah?

Nevěřila, že je mrtvý. Nešel by tam. Ale pokud ho někdo unesl, neudělal to kvůli výkupnému. Musel to tedy být někdo, kdo chtěl jejího syna, a tím pádem to jednoznačně byl buď někdo z vánoční oslavy, třeba pozvaný host, někdo ze zaměstnanců, případně někdo, kdo se pokradmu vloudil do domu a dával si pořádný pozor, aby ho nikdo neviděl.

Pokud ovšem neměl únosce komplice.

Už o tom uvažovala. A pokud existuje komplic, musí patřit do okruhu jejích nebo Wyattových známých. Jména lidí, kteří toho večera byli v domě, jí neustále probíhala hlavou: samozřejmě Jewel-Anne, Jacob, Trent a Ian. Zinnia, teta Piper a strýc Crispin, Wyatt a všichni zaměstnanci, z nichž většina v Neptunově bráně stále ještě pracovala. A pak ostatní: Butch Johansen a několik Wyattových klientů a známých. Tanya a Russell… Panebože, bylo jich tolik, kdo připadal v úvahu!

A co zrovna Evelyn McPhersonová? Byla tam? Tehdy to ještě nebyla tvá psycholožka… A není možné, že se už tehdy stýkala s Wyattem?

Ne… Ava se seznámila s Evelyn McPhersonovou u svatého Brendana, kde jí byla představena jako její terapeutka.

Hlavou jí bleskla dávná vzpomínka… na něco, co zapomněla. Místnost byla plná lidí, přicházeli a odcházeli z večírku, hrála hudba, cinkaly skleničky, všude panoval ruch, slyšela hovor a smích. Sbíhala ze schodů, rukou přejížděla po zábradlí, k němuž byly upevněny vánoční girlandy, a když procházela kolem nejvyšších větví vánočního stromu, spatřila francouzským oknem ve ztemnělé pracovně nějakou ženu. Ve skleněných výplních dveří se odrážela světla vánočního stromku, který byl dominantou vstupní haly, a za sklem stála z profilu mohutná žena, kterou nikdy neviděla. Ava si nejprve myslela, že je sama, možná telefonuje, ale pak zjistila, že upírá pohled na něco mimo Avino zorné pole. Ta žena, jejíž vzhled se od té doby významně změnil, byla určitě Evelyn McPhersonová.

Je možné, že se Evelyn otočila a vzhlédla ke schodišti, po němž Ava sbíhala? Nebo si to teď jen představuje? A proč se paní doktorka neobjevila na jediném ze seznamů, které Ava po Noahově zmizení vytvořila, ani nebyla mezi lidmi vyslýchanými policií, ani… Najednou jí špička běžecké boty uvízla v díře v asfaltu, Ava zakopla a vytrhla se z úvah.

Ztratila rovnováhu, padala dopředu a upustila baterku, protože se podvědomě snažila zbrzdit pád rukama. Odřela se o štěrk a hrubý asfalt, při pádu si roztrhla kolena v běžeckých kalhotách a pak se vzpamatovala.

„Sakra!“

Sledovala, jak se její baterka kutálí ze zbytku kopce, její paprsek se trhaně otáčí a leskne se na vlhké silnici. Avu pálily dlaně a bolela kolena, vyškrábala se na nohy a byla ráda, že nikdo její neohrabaný pád neviděl. Trochu ji bolela i záda, ale jinak měla pošramocené pouze své ego.

Utřela si odřené ruce do bundy, rozhlédla se a napůl očekávala, že se někde objeví Dern. Když si naposled několikrát málem ublížila, vždycky se jí přiřítil na pomoc, ale tentokrát zůstávala noc tichá a temná a přes šumění deště slyšela jen pleskavý zvuk příboje.

„Ty jsi ale blbá,“ zamumlala a vydala se za baterkou, která se konečně zastavila u okraje příkopu, žárovku napůl ponořenou v louži.

Vrhla se po té zatracené svítilně, zvedla ji, otřela o bundu a pak se vydala volnou chůzí do městečka, kolem Frankovy samoobsluhy, kde na obrubníku pod markýzou seděli dva puberťáci v pletených čepicích a zimních bundách, kouřili cigarety a popíjeli Red Bull.

Prošla ještě dva bloky, až se dostala k jediné hospodě v městečku a kolem ní prošla k Rose, do malé kavárničky, naštěstí otevřené. Majitelka, které se říkalo Rosie, byla vedoucí i číšnice v jedné osobě, stála za pultem a leštila starý umakartový povrch hadrem.

„Za čtvrt hodinky zavírám,“ oznámila a trochu přimhouřila oči, než Avu poznala. Roztáhla rty do úsměvu a hned dodala: „Paní Churchová! Však víte, že můžu zavřít kdykoli. Pojďte klidně dál!“ Rosie si nikdy nemínila zapamatovat Avino příjmení po svatbě. Teď odhodila hadr a popadla jídelníček. „Už jsem vás nějakou dobu neviděla.“ Drobné ženě s maličko kulatými zády, které bylo zhruba něco přes sedmdesát, kavárna patřila, co si Ava pamatovala. „Posaďte se, kamkoli chcete. Nemáme tady zrovna narváno.“

Rosie měla pravdu. Její malý lokál byl téměř prázdný. Obrovský muž, který vypadal na to, že by se cítil příjemněji v hospodě, seděl u baru a břicho si tiskl k pultu, který Rosie nedávno otřela. Vedle muže si pochutnával na hranolkách asi desetiletý chlapec a zbytky hamburgeru dokládaly, co měl k večeři.

„Jak se máte?“ zeptala se Rosie.

„Fajn.“

„Opravdu?“ Podala Avě jídelníček.

„Jo, opravdu, ale neptejte se mé rodiny. Všichni si myslí, že jsem cvok.“

Rosie se zachechtala a rozkašlala se kuřáckým chrčením, které vyvrcholilo v odkašlání. „Na to přece máme rodiny, to nevíte? Milovat se k smrti a po celou dobu trhat srdce z těla zaživa. Můžu vám nalít něco k pití?“

„Sklenku vína. Bílého. Asi chardonnay.“ K čertu s tím předstíráním, že bere prášky.

„Hned jsem tady. Poslyšte, nechcete poslední kousek dýňového koláče? Radši po něm skočte, nebo vám ho sní tadyhle George.“ Ukázala palcem na druhého zákazníka.

Ava přemýšlela o možné síle místního vína a zeptala se: „A co trochu sýra a sušenky?“

„Mám jenom krekry.“

„Budou stačit.“

Rosie přikyvovala. „Máme je k hustý polívce z ryb a ústřic. Clyde ji dělal dnes ráno. Ale zrovna nám došla.“

Clyde byl Rosiin manžel. Střídavě byli spolu a střídavě se rozcházeli už přes čtyřicet let a momentálně bydleli v bytě nad kavárnou.

Jakmile před Avou přistála sklenička, zamumlala rychlé díky a upila. Usoudila, že víno ujde, a jakmile se Rosie vrátila za bar, vyhlédla z velkého okna. Ze svého rohového boxu se Ava dívala přes černé vody směrem ke světlům Anchorville, na zářící pruhy podél pobřeží, rozeseté tu a tam i po kopcích.

Vzdálenost přes zátoku samozřejmě znemožňovala vidět cokoli z města jasně, ale Ava upírala zrak zhruba směrem k Cherylinu domu. V duchu jí vytanula na mysli ustaraná Cheryl. Avě rozezněla hlavou poslední slova, která vyřkla, když se viděly.

„Myslím, že by sis měla dávat pozor… Věci nejsou vždycky takové, jak se jeví nebo jak je chceme my sami vidět. Na ostrově je hodně zlé krve. Dobře to víš. Já to vím také. A tudíž si někdy nemůžu pomoc, abych si o tebe nedělala starost.“

Cheryl skončila mrtvá. Zavražděná. Právě ona. Nebezpečí tudíž zjevně víc hrozilo Cheryl než Avě. Divné. Ava se zamračila a vzpomínala na jejich sezení. Proč byla Cheryl tak rozrušená? Bylo to snad kvůli něčemu, co Ava vypustila z úst, když byla zhypnotizovaná?

Vrtěla nožkou vinné sklenky mezi prsty a sledovala, jak chardonnay víří v buclatém poháru. Pohyb průzračné tekutiny jí připomněl šplouchání mořské vody a najednou jí hlavou projela vzpomínka jako blesk.

Znovu si vybavila den, kdy Kelvin zahynul, bolestné události výletu na jachtě se jí nějak promíchaly v hlavě s Noahovým zmizením. Někdy měla pocit, že mezi těmi dvěma tragédiemi musí být propojení; její mysl jako by se pokaždé snažila vytvářet mezi oběma tragickými událostmi spojitost. Nikdy nedokázala odhalit, co je spojuje, a tak vždy dospěla k nevyhnutelnému závěru, že jediné, co mají obě tragédie společného, je její emocionální ztráta, kterou utrpěla jak při ztrátě bratra, tak syna.

V dobách, kdy ještě Kelvin žil, bydlelo v Neptunově bráně méně lidí a rodina byla rozvrácená. Ava je už tehdy všechny vyplatila a krom Jewel-Anne všichni z ostrova odjeli a v zásadě žehnali bohu, že mohli zmizet ze „šutru“ v úžině Juana de Fucy, která oddělovala ostrov Vancouver v Britské Kolumbii od státu Washington.

Vrátili se jen na pohřeb jejího bratra a několik z nich, včetně Iana, jí nabídlo „pomoc“ a zůstalo.

„Zavíráme!“ pronikl Avě do úvah Rosiin ječivý hlas a rychle vzhlédla. Všimla si, že se skleněné dveře otevírají.

Dovnitř se tlačil Austin Dern a majitelčině křiku nevěnoval sebemenší pozornost.

„Vy jste neslyšel?“ zeptala se přísně Rosie s rukama na hubených bocích.

„Bude to jen vteřinka.“ Přistoupil k Avině boxu a posadil se naproti.

Ava Rosii uklidnila. „To je v pořádku. Je to… přítel.“

„Hmm,“ zabručela, ale nehádala se.

„Proč mě nepřekvapuje, že jste tady?“ zeptala se, když si sundával bundu. „Připadá mi, že kdykoli vytáhnu paty z domu, někde se mi zjevíte. Připraven mě zachránit.“

Pousmál se jedním koutkem úst a ona si všimla úzkých rtů pod celodenním strništěm. „Něco mi říká, že nepotřebujete zachraňovat.“

„Přesně tak. Bez ohledu na to, co si zřejmě myslí má rodina.“ Dlouze se napila vína. „Můžu vás pozvat na drink?“

Ohlédl se k pultu, kde Rosie doplňovala ubrousky do stojánků a vysílala k nim pohledy, které jednoznačně měly zabíjet. „Mám dojem, že bar je zavřený.“

„O co vám jde, Derne? Proč mě pronásledujete?“ Namířila na něj prstem. „A nevyprávějte mi nějaké nesmysly o tom, že jste mě jako náhodou viděl odcházet nebo něco podobného. A taky nevěřím v anděly strážné, takže to vám rovněž neprojde. A vzhledem k tomu, že si nepamatuju, že bych vás najala jako svého osobního strážce, musí existovat nějaký jiný důvod, proč mě bez ustání pronásledujete.“

Rosie si ten okamžik vybrala k tomu, aby se k nim přitočila s talířkem plátkového sýra a třemi malými balíčky krekrů. „Budete něco chtít?“ zeptala se bez většího nadšení. „Když jste jako Avin přítel a tak vůbec.“

„Co třeba pivo?“ Když zvedla obočí, dodal: „Cokoli máte roztočené.“

„Tak to nebude nic,“ našpulila trochu rty.

„V tom případě budweiser.“

„Ten máme.“

George u baru přikázal svému synovi, ať si zapne bundu, sebral několik zbylých hranolků z chlapcova talíře, hodil na pult pár bankovek a klátil se ven.

Rosie za nimi zavřela a zamkla bezpečnostní zámek.

„Zhruba stejně vřelá a naježená jako šílený dikobraz,“ podotkl Dern.

Ava cítila, jak se jí zvedají koutky, právě když Rosie stavěla na stůl láhev piva a skleničku. „Něco k jídlu?“ zeptala se téměř nenávistně.

„V pohodě,“ uklidnil ji Dern.

„Clyde zavírá kuchyni.“ Znovu si Derna změřila pohledem od hlavy až k patě a pak se obrátila, kulatá záda tak strnule napřímená, jak to jen zvládla, a prošla dvířky oddělujícími jídelnu od přecpaného prostoru za barem.

Ava přikývla: „Není zrovna mazlivý typ.“

Dern sklenku ignoroval a dlouze se napil přímo z láhve. Ava sledovala, jak polyká, jak se mu zvedá ohryzek na krku, a pak se přiměla podívat se mu zase do očí. On ji samozřejmě sledoval stále.

„Neodpověděl jste mi na otázku. Proč mám pocit, že mě pronásledujete?“ Zvedla varovně prst: „A neopovažujte se udělat nějakou narážku na to, že jsem paranoik.“

Postavil láhev na stůl a zakroutil hlavou. „To jsem neměl v úmyslu. Opravdu. Dávám na vás pozor. Ale rozhodně vás nesleduju. Viděl jsem vás skočit do moře, pak mi chyběl jeden kůň a teď jsem vás viděl odcházet k městu. Sám jsem se šel projít, nasát do plic trochu čerstvého vzduchu a koupit si pár věcí.“

„Aha.“ Moc mu to nevěřila.

„Pivo, zubní pastu a kávu.“ Když nereagovala, dodal: „Nejdůležitější životní potřeby.“

„Jenže namísto nákupů u Franka jste se ocitl tady.“

„Viděl jsem vás vcházet.“ Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že bychom si mohli popovídat, aniž by nás poslouchalo půl tuctu vašich příbuzných.“

„Takže tohle dělají?“ zeptala se a on pomalu roztáhl rty v křivém úsměvu.

„Ano.“

To nemohla popřít.

Opřel se na židli a přikývl. „Ne že by na tom záleželo. Každá rodina má své podivíny.“

„Co ta vaše?“

„Fakt to chcete vědět?“ Tvářil se skepticky.

„Jasně.“

Rozpačitě nadzvedl jen jedno rameno. „Moje rodina se rozpadla. Rodiče se rozvedli, když mi bylo deset. Svýho fotříka jsem neviděl někdy od střední.“

„Máte sourozence?“

„Sestru v Baton Rouge a bratra bůhvíkde. Asi před patnácti lety jsme se přestali stýkat.“ Dernovi poněkud potemněl pohled. „Beztak jsme si nebyli bůhvíjak blízcí.“

„Žádní bratranci, sestřenice?“

„O žádných nevím. Obávám se, že jsem vyrůstal jako samotář. Sám jsem se naučil, jak se bránit.“

„Takže nejste… ženatý?“

Odfrkl, jako by otázka zapadla někam mezi přihrádky legrační a groteskní. „Byl jsem.“ Maličko zkřivil rty. „Láska ze střední, pokud se to tak dá označit. Nefungovalo nám to.“

„Proč?“

„Asi jsme byli moc mladí.“ Znovu pokrčil rameny. „Narukoval jsem k armádě, vrátil jsem se z cesty a přivítala mě žádostí o rozvod. Rozhodl jsem se, že jí v něm nebudu bránit, protože už začala žít s někým jiným, a vrátil jsem se ke studiu.“

„Žádné děti?“

Zavrtěl hlavou. „Při zpětném pohledu to vidím jako pozitivní.“

„A co pak? Po škole jste začal vypomáhat na ranči?“

Znovu blýskl tím sebekritickým úšklebkem. „Copak to není obvyklý kariérní postup?“ Dopil pivo. „Jen jsem zjistil, že se mi líp pracuje se zvířaty než s lidmi. A co vy?“

„Vy neznáte můj životní příběh?“ zakroutila hlavou a dopila víno. „Myslela jsem, že je to veřejná informace, že to ví každý!“

„Nepocházím z těchto končin, nezapomínejte.“ Když nepokračovala, dodal: „Pracoval jsem pro Randa Donnellyho na ranči kousek od Bend ve středním Oregonu. Vyrostl jsem ještě dál na východ, blízko Pendletonu.“ Natáhl se pro peněženku. „Vy jste si neověřovala mé reference?“

„Já jsem ani nevěděla, že jste u nás začal pracovat.“

„Vážně? Myslel jsem, že všechno jde přes vás.“

„Kdysi dávno možná.“ Když zvedla peněženku a vytáhla bankovku, prudce položil na stůl peníze. „Jde to na mě.“

„Vždyť jsem říkala, že vám koupím pití já.“

„Příště to bude určitě na vás.“ Když vyskočila, viděla, že si všiml děr na kolenou jejích tepláků.

Než stačil zformulovat otázku, odpověděla: „Řekněme třeba jen to, že jsem cestou chytila zajíce. To víte, nemehlo…“

„Jste v pořádku?“

Zase ta otázka… „Pár škrábanců, ale to se přežije,“ uklidňovala ho.

Podržel jí dveře a vyšli ven. Její promáčená baterka už nefungovala, ale Dern měl na mobilu speciální funkci svítilny a iPod překvapivě svítil docela dobře.

Společně tedy vyšli do kopce a mlčky kráčeli po silnici. Když odbočili na příjezdovou cestu, čekal tam na ně Rover a běžel za Dernem, jako by ho znal celý život. Ava si nemohla pomoct, aby si v duchu nekladla otázku, proč se s tímhle cizincem cítí tak příjemně. Koneckonců se s Dernem seznámila jen před několika dny, přitom měla zvláštní pocit, že je s ním propojená víc než se svým vlastním manželem.

Mělas přece v plánu rozvést se, pamatuješ? Než Noah zmizel, už žili většinu času odděleně a vánoční večírek naplánovali, protože se snažili oddálit to, co vypadalo nevyhnutelně. Když jejich syn zmizel, zase k sobě přilnuli, jen aby se zteřelé předivo jejich manželství ještě více potrhalo. Ačkoli cítili hořkost a strach, zcela vážně debatovali o konci svého manželství…, nebo tak si to alespoň pamatovala.

Nyní měla ruce hluboko v kapsách, dech se jí srážel před ústy v páru a ona si vzpomněla na erotický sen, v němž se Wyatt proměnil v Derna, se kterým se milovala. Divoce. Bez zábran. Cítila jeho mozolnaté ruce, jak ji hladí po hýždích a na hrudi.

Nebo to byl Wyatt?

Nechal ti tam růži, vzpomínáš? Nahmatala si palcem nepatrnou ranku na špičce prstu a uzavřela svou mysl všem bizarním možnostem. Své sny nikdy rozumně nevysvětlí a krom toho ji rozptylovaly.

Od hledání Noaha.

Což nesmí připustit, rozhodla se, zatímco od moře vanul prudký vítr, který jako by jí v srdci vytvářel mrazivý průvan. Jejím jediným zájmem je nalezení syna. Tečka.

26. kapitola

„Mám dojem, že jsem se s vámi už někdy viděla,“ prohlásila Ava následujícího odpoledne při dalším sezení s doktorkou McPhersonovou. „Myslím někdy předtím, než vás Wyatt najal. V té době jste se představovala jako Eve.“ Seděly v pracovně a Ava, protože nechtěla udělat scénu, souhlasila s další terapií, ale spíše proto, aby získala nějaké informace, než aby je poskytla.

Terapeutka se nepřela, ale jen přikyvovala hlavou, usazená v křesle, ruce položené na kolenou. „Už jsme to probíraly, vzpomínáte? Bavily jsme se o tom, že jsem se s vámi seznámila na vánočním večírku, který jste pořádala, onoho večera, kdy se Noah ztratil.“

Avě se sevřelo srdce. „Kdy?“

„Na večírku. Jenže o tom jsme mluvily, když jste se ještě zotavovala u svatého Brendana,“ vysvětlovala Evelyn tak trpělivě, až to drásalo Aviny obnažené nervy. „Právě tenkrát se váš manžel zeptal, zda bych souhlasila s tím, že vás budu navštěvovat coby svou pacientku po vašem propuštění z nemocnice. Věděl, že mám v Anchorville ordinaci.“

„To bych si pamatovala,“ namítala, ale mozkem jí sykl záblesk vzpomínky, jenže tak rychlé a prchavé, že ji nedokázala udržet.

Doktorčin úsměv byl sympatický. „Vy si stále tu noc v mozku odblokováváte, Avo. Vrací se vám v záblescích a útržcích, ale stále máte mezery v paměti. A já jsem zde proto, abych vám ty mezery pomohla zaplnit.“

„Dobrá, začněme tou první mezerou. Představili mi vás jako Eve Stoneovou.“

Přikývla. „Byla jsem vdaná, ale manželství se nevydařilo. O Vánocích jsem ještě nebyla rozvedená, protože se řízení vleklo, takže jsem se oficiálně vrátila ke svému dívčímu příjmení až o několik měsíců později.“

„Vypadáte jinak.“

„Je úžasné, co s člověkem udělá ztráta dvaceti kilogramů a světlejší odstín vlasů.“

Skutečně? Opravdu tuto historku už slyšela? „A přišla jste tenkrát s…“

„Ve skutečnosti mě pozval váš bratranec Trent.“

„Trent?“ To neznělo věrohodně.

„Poznali jsme se na vysoké škole.“

„V U-Dub?“ podivila se Ava a použila hovorovou zkratku, jíž se běžně označovala Univerzita státu Washington v Seattlu.“

„V Oregonu. Oba jsme nějakou dobu studovali jako hlavní obor psychologii.“ Koutky úst jí zvedl pobavený úsměv a Ava se na ni na okamžik zadívala. Plete se snad v této ženě po celou dobu? Trvala zarputile na tom, že nemá nic s Wyattem, a nyní… nyní jí Ava téměř věřila. „Na Washingtonské jsem dělala magisterské studium,“ dodala psycholožka.

„Trent ne.“ To byla pravda, jenže Ava měla pocit, jako když cosi zůstává nevyřčeno, útržek, který není úplně pravdivý.

Evelyn sáhla do boční kapsy velké kabely položené na křesle vedle ní. „Včera večer jsem trochu zpytovala svědomí a opravdu jsem přesvědčená, že vám nemohu pomoci, pokud mi nebudete důvěřovat.“ Vytáhla z jedné přihrádky peněženky vizitku a posunula ji po konferenčním stolku k Avě. „Tady máte jméno a telefon doktora Rollinse. Působí samozřejmě v Seattlu, ale pracovala jsem s ním a zná dobře tento ostrov i vaši rodinu. Dříve pracoval v Mořském útesu, když ústav ještě vedl váš strýc.“

Jméno znělo povědomě a přineslo Avě i představu velkého Afroameričana. Hladká, světle kávová pleť, velké brýle, bílý plnovous a vlasy ostříhané nakrátko – pokud to byl ten, kterého si Ava pamatovala ze svých několika návštěv nemocnice. „Tam jsem se s ním seznámila. Na klinice. Má stále pacienty v Anchorville a drží si tam společnou ordinaci s několika dalšími lékaři. Doktor Rollins tam dochází na dva dny v týdnu.“

Ava vizitku zvedla.

„Je zásadní, abyste svému terapeutovi věřila,“ pronesla dychtivě doktorka McPhersonová. „Abyste se neuzavírala. S největší radostí vás předám do péče doktora Rollinse nebo kohokoli si vyberete. Udělám všechno, co bude nutné, aby přechod k jinému lékaři byl pro všechny co nejpohodlnější. Cokoli budete chtít.“ Doktorka McPhersonová se tvářila, jako by se jí téměř ulevilo. „Nemám tušení, zda bude někdo jiný ochoten dojíždět na ostrov, ale můžete se zeptat.“

Ava pohlédla na vizitku se jménem, telefonem, adresou a e-mailovou adresou doktora Alana G. Rollinse. „A Wyatt s tím souhlasí?“

„Nezmiňovala jsem se mu o tom.“ Její úsměv vypadal přesvědčivě, ačkoli mohl být dobře hraný. „Jak jste říkala, jde o váš život. Já jsem vaše lékařka.“

„Jenže on vás najal. Tvrdí, že je mým poručníkem.“

Evelyn pokrčila rameny. „Předpokládám, že může trvat na formalitách, ale myslím, že na nich lpět nebude.“ Vstala a přehodila si popruh kabelky přes rameno. „Chce pro vás jen to nejlepší, víte.“

„Přesně to mi tvrdí.“ Ava stiskla vizitku v ruce a sevřela ji v pěst.

Psycholožka se maličko zamračila, a když procházela kolem Avy, lehce jí položila ruku na rameno. „Dejte mi vědět, jak se rozhodnete,“ špitla a rychle vyšla z místnosti.

Avy se zmocnil absurdní pocit opuštěnosti. Teď, když se mohla zbavit psycholožky, kterou jí manžel vybral, ženy, kterou podezřívala, že s ním spí, si náhle nebyla tak jistá, zda ji chce nechat odejít.

Nepochybuj o sobě. Víš, cos viděla!

„Jenže jsem se možná spletla,“ zašeptala a přešla ke knihovně s vystavenými rodinnými fotografiemi. Pohledem se zastavila na obrázku Wyatta s Noahem v náručí na pláži, vítr čechral Wyattovi vlasy, Noah mhouřil oči proti ostrému oceánskému větru. Avě se sevřelo srdce. Vzala fotografii do ruky a přejížděla prstem po synově tváři.

Smutně obrázek vrátila na místo a všimla si, že vedle něj stojí momentka Jewel-Anne, na níž obkročmo sedí na kobylce s bílou hřívou, s úsměvem od ucha k uchu, v sedle vypadá kulaťoučká a před koně dopadá stín osoby, která fotografovala. Snímek byl pořízený před nehodou, po níž jí ochrnuly obě nohy. Tehdy se Jewel-Anne uměla ještě skutečně smát. Na svou výšku byla poměrně silná, bývala však pohledná, s obličejem nezbrázděným vráskami zahořklosti, které se jí po té nešťastné události vytvořily.

Ava odložila rámeček a přešla k oknu s výhledem do zahrady. Ozdobné kapradiny rozechvíval vítr a ve štěrku byly jasně viditelné stopy kolečkového křesla Jewel-Anne. Co když je skutečně paranoidní, jak jsou všichni přesvědčeni? Přemýšlela o svém posledním sezení s psycholožkou. Co když spolu Wyatt a Evelyn McPhersonová nic nemají? Co když představu manželovy nevěry vytvořila jen Avina ztýraná mysl?

Manželka to vždycky pozná.

Tu větu jí kdosi řekl před dávnými lety.

Jenže ten kdosi se mohl klidně mýlit.

Později toho dne potvrdil Trent ve společenské místnosti prodchnuté pachem leštěnky na nábytek, že s Evelyn McPhersonovou-Stoneovou na dotyčný vánoční večírek skutečně přišel coby s partnerkou. „Prosím tebe, Avo, musíš si pamatovat, jak jsem ti ji představoval,“ kroutil hlavou a rovnal koule na kulečníkovém stole.

Nepamatovala si na to.

„V kuchyni. Vešli jsme zadními dveřmi a Virginia nám za to hezky vyčinila.“ Srovnal trojúhelníkovou ohrádku, do níž rovnal barevné koule, které se hladce otáčely na tmavězeleném filcovém plátně stolu. „Ty ses tamtudy přihnala také, něco jsi hledala – myslím, že další skleničky. No nic, Virginia byla zkrátka ten večer proradná jako had. Syčela na tebe něco v tom smyslu, že takhle se nedá pracovat.“

Trent opatrně zvedl ohrádku a přesně umístěné koule zůstaly na svém místě. Ava se mezitím snažila vzpomínat. Z kuchyně slyšela, jak si Virginia pro sebe falešně prozpěvuje. Matně si vybavovala Virginiino plísnění a její neobvykle špatnou náladu. Tenkrát připisovala Ava Virginiin zamračený výraz tomu, že musí večer ještě pracovat a že si její dcera vzala Simona. Virginia z toho svazku neměla radost.

Ano, Ava se prohnala přes kuchyň, málem vrazila do číšníka s velkým podnosem jednohubek. Obratně se jí vyhnul a ze stříbrného podnosu nesklouzlo jediné sousto, ale Virginia mohla vzteky vyskočit z kůže a měla co dělat, aby na ni nechrlila kletby.

„Všechno se to přihodilo u spíže a zadního schodiště,“ zamyslel se Trent. „Vzpomínám si na to, protože Virginia byla úplně mimo sebe a vyhnala nás z kuchyně, aby najatí kuchtíci mohli v klidu pracovat. Panečku, tehdy měla pekelný vztek.“

„Přesně tak,“ přikývla Ava, když si vzpomínku vybavila zřetelněji. Ano, byla hodně roztržitá a hledala další skleničky, když se Wyatt chystal pronést každoroční sváteční přípitek. Nějak se stalo, že tři sklenky chyběly, a ona si uvědomila, že ještě mají nějaké skleničky navíc v krabicích na polici skříně u spíže, kam odkládali nejrůznější krámy počínaje náhradními klíči, přes žárovky až po vánoční ozdoby.

Když hledala skleničky, narazila na Trenta doprovázeného ženou, kterou nikdy předtím neviděla – doktorkou McPhersonovou. „Představil jsi ji jako Eve.“

„Já vím. Pořád jí tak říkám. Tímto jménem se mi představila při našem seznámení na večírku před fotbalovým zápasem Ducks.“ Ducks byl fotbalový tým oregonské univerzity. „Myslím, že jsme hledali zadní vrátka.“

Opravdu to tak tehdy na večírku vysvětloval? Neznělo jí to povědomě, přesně si nic vybavit nedokázala, ale teď, když se nakláněl přes stůl a pokoušel se o zdánlivě nemožný úder do kulečníkové koule, si vzpomněla, jak jeho partnerce při představování stiskla ruku.

Blýskl úsměvem. „Brzy si na všechno vzpomeneš, že? Vrací se ti to.“ Naklonil se nad plátnem, prudce pohnul tágem dozadu a vzápětí rozhýbal koule na stole. Prásk! Koule se rozlétly do všech stran.

„Doufám.“

„Buď trpělivá.“

„Myslím, že jsem byla trpělivá dost.“

„Nikdy to nebyla tvoje silná stránka.“

Ten fakt nemohla popřít. Obešel stůl k druhému úderu a bílou kouli nasměroval přesně do shluku k ostatním. Pět z nich skončilo v rohovém otvoru.

„Mám prostě mezery v paměti a připadá mi, že se nezmenšují.“

„Ale ano. Jen ne tak rychle, jak chceš.“

Nebyla si tím příliš jistá. „Od chvíle, co zmizel Noah…“

„Ještě předtím,“ opravil ji s očima upřenýma na zbývající koule na stole. „Poté, co umřel Kelvin.“

Zvedla ruku a bránila se: „To není pravda.“

„Jistěže je. Právě tehdy jsi začala mít… psychické potíže.“

„Ještě před únosem malého?“ Ne, ne. To je všechno špatně.

Trent prudce zvedl hlavu. „Nešlo o únos, Avo. Nikdy jsme nedostali žádost o výkupné.“ Přistoupil k ní blíž. „Po Noahově zmizení rodinu nikdo nekontaktoval.“

„Co si myslíš, že znamená slovo únos? Někdo Noaha odnesl. Přímo z postýlky!“ Srdce se jí rozbušilo poněkud rychleji. „To se stalo.“

„Zmizel. Ano. Nevíme jak.“

„Byly mu dva roky. Nemohl prostě sám vstát z postele a… a co…“ Místo srdce náhle ucítila ledový kámen, protože si představila svého synka, jak vylézá z postýlky, což už minimálně jednou předtím udělal, přechází po pokojíčku a ven na chodbu. „Nevím, co tím chceš jako dokázat,“ dokončila větu. Jenže věděla. Pak se jí do hlavy vkradla další myšlenka. „Myslíš, že se zmizením svého dítěte mám něco společného já?“

Odložil tágo. „Jistěže ne!“ zvolal a obešel roh stolu, aby ji objal a povzbudil. „Ani na vteřinu nevěřím, že bys vědomě udělala něco, čím bys Noahovi ublížila.“

„Vědomě?“ zašeptala vyděšeně. Její zoufalství bylo hmatatelné. Opravdu Trent věří…? Zahlédla tenké čárky jizev na svém zápěstí. I tato vzpomínka byla zamlžená a potlačená. Nesoustředila se náhodou policie po synově zmizení právě na ni? Nemyslel si Biggs, že do toho mohla být zatažená? Nejenže byla poslední, kdo Noaha viděl, ale věděla, že ve většině podobných případů bývají první podezřelí právě příbuzní…

„To jsem říct nechtěl.“ Trent mluvil popuzeně. „Nepřekrucuj laskavě má slova.“ Hněv se v něm však vzedmul jen na chviličku, potom povzdechl a zavrtěl hlavou. „Prosím tebe, Avo. Tyhle věci mi nedělej.“ Znovu ji pevně objal a mlčky jí připomněl jejich dlouholeté pouto, které začalo již v dětství.

Nyní však vycítila jeho napětí i zaváhání, nedostatek přesvědčivosti. Poprvé našla trhlinu v jejich kdysi zcela pevném spojenectví, propast v jejich vztahu, která byla v jejích obavách mnohem hlubší, než si kdy myslela.

Dern do všeho zabředával příliš hluboko.

Alespoň to mu bylo jasné, když rázoval po vlhké trávě ke stáji. Se psem v patách se ohlédl na vysoký dům a přemýšlel o Avě Churchové-Garrisonové. Uvažoval, proč ho tak fascinuje.

Chyba.

Ani vzdáleně se s ní nesmí zaplést, a to nejen proto, že je vdaná. Ne, existovaly vážnější důvody, pravá podstata toho, proč zde vůbec byl a pro tu zatracenou ženskou pracoval.

Ano, dělalo mu potíže udržovat si od ní odstup a mohl si znovu a znovu opakovat, že předchozího večera ji sledoval do města jen proto, že je to součástí jeho práce. Jenže to byla lež a on si nechtěl nic namlouvat. Neodolatelně ho přitahovala – víc, než by bylo vhodné. Měla problémy, své děsy, ale pod těma smutnýma očima a ustaraně staženými plnými rty viděl jinou osobu, záblesk silné energické ženy, kterou kdysi bývala.

A právě to byla osoba, kterou chtěl poznat, vytáhnout na světlo, jediná lidská bytost na tomto bohem zapomenutém ostrově, s níž alespoň vzdáleně cítil jistou sounáležitost.

Chyba, Derne. Ava není spojenec. I ona je nepřítel.

„A sakra.“

Vzpomeň si, proč jsi vlastně tady. Nenech se obalamutit jejím přitažlivým vzhledem ani chováním. Ona zde není obětí, a ty to dobře víš.

Zatímco pes očichával nádoby s ovsem, vešel Dern do stáje, do níž ráno uzavřel kobylku s plavou hřívou. Všiml si totiž, že mírně kulhá, ale když jí prohlédl přední nohu, nic nenašel. Když nyní nesouhlasně odfrkla, opět jí nohu zvedl a znovu prozkoumal kopyto, kontroloval, jestli v něm nemá praskliny ani kousky štěrku či trny na jeho spodní části, sledoval, zda je kopyto zcela v pořádku. Jemně ho prohmatával a prohlížel a kobylka trpělivě stála a jen stříhala ušima. Neprojevovala žádné známky nelibosti, i když jí prohlédl celou nohu a nic podezřelého nenašel ani na korunce kopyta, sezamské kůstce, ani na spěnce. Všechno vypadalo v pořádku, i koleno a rameno. „Tak co je s tebou?“ zeptal se a ona odfrkla a obrátila k němu hlavu. Na světlé tlamě jí zářila bledá lysina.

Nebyl veterinář, ale kolem koní se pohyboval celý život. Vyvedl kobylku ze stáje na louku, kde zvedla hlavu, aby měla nozdry vysoko ve vzduchu, pronikavě zaržála a dala se do běhu za zbytkem stáda. Běžela jako blesk, po kulhání ani stopy, zpomalila, teprve když doběhla k Jasperovi.

„Myslíš, že to předstírá?“ zeptal se Dern psa, když kobylku několik minut sledoval a usoudil, že je v pořádku. „Budeme na ni dávat pozor, co ty na to?“

Rover pomalu zavrtěl ocasem a naklonil hlavu, jako by jen v takovém postoji dokázal všemu rozumět.

„Nedělej si s tím starosti. Pojďme!“ Hvízdl a zamířil znovu do stájí, kde chtěl prohlédnout jezdeckou výstroj a opravit utržený závěs na jedněch dvířkách do stání.

Hlavně aby vypadal, jako když dělá přesně tu práci, na niž ho najali.

Jenže i to jen hrál.

Jako všichni ostatní na tomto zatraceném ostrově ani on nebyl tím, za koho se vydával, a bylo jen otázkou času, než na to někdo přijde.

Pak nastane boží dopuštění.

Pomyslel na Cheryl Reynoldsovou ležící v kaluži vlastní krve.

Zaťal zuby.

Možná to dopuštění už nastalo.

27. kapitola

Ava rychlým pohybem zápěstí hodila své noční medikamenty do záchodové mísy a spláchla. Sledovala, jak pilulky víří a mizí, a na okamžik pocítila uspokojení. „Zaplaťpánbůh,“ řekla si a vrátila se do svého pokoje, kde napůl očekávala, že najde přísnou Demetrii nebo panovačnou Khloe, případně neustále slídící Jewel-Anne. Kterákoli z nich ji mohla mlčky pozorovat.

Jenže ona byla v pokoji sama, krom krátké návštěvy pana T, který zřejmě někde špatně odbočil. Kocour vyklouzl pryč, mířil do zadní části domu. „Tam ne,“ zašeptala Ava potichu. Kocour brzy sám zjistí, že dveře na hlavní schodiště jsou vždycky zavřené, a bude se muset uráčit proplížit se po širokém schodišti přesně jako všichni ostatní, kteří zde bydleli.

Byla ustaraná a roztěkaná a myšlenka na nekonečné usínání jí na klidu nepřidávala. Od rozhovoru s Trentem zůstávala ve svém pokoji a seděla u počítače. Bolela ji záda i ramena a hlavou jí vířily objevy, které učinila.

Znovu se pustila do pročítání zpráv o Kelvinově smrti a vybavovala si vlastní pocity v ledové vodě, pak se snažila provázat bratrovu smrt s Noahovým zmizením. Samozřejmě nenašla jiné spojení než svou vlastní posedlost tím, že „viděla“ syna v doku nebezpečně blízko vody.

Vyhlédla z okna k loděnici a přemítala, co stále přehlíží, jaké pojítko existuje mezi Kelvinem a Noahem. Její bratr svého synovce pochopitelně nikdy nepoznal; Kelvin zemřel krátce před Noahovým narozením.

Strhla ze sloupku postele svou oblíbenou mikinu, rychle se oblékla a spěchala ze schodů do vstupní dvorany.

Wyattova pracovna byla stále tmavá. Večer volal s tím, že se vrátí později, a jejich rozhovor byl úsečný a strohý. Milion otázek zůstávalo nezodpovězeno a stejně tolik odpovědí uvízlo ve skrytu mlčení. Tak třeba jí se nezamlouvala myšlenka, že by probírali odchod Evelyn McPhersonové z místa její terapeutky. Na to bude dost času později.

Přešla ke dveřím a zaslechla zvuk televize tlumený stěnami a krom něj ještě výrazné ťukání biliárových koulí. Bratranci hráli kulečník. Výborně. To je alespoň zaměstná.

V kuchyni byla tma. Virginia po večeři odešla do svého bytu. Demetrii nikde neviděla. Khloe a Simon v podvečer odjeli do Anchorville a Jewel-Anne je už asi ve svém apartmá se strašidelnými panenkami a internetem – její nejnovější vášní byly on-line hry, při nichž naslouchala nekonečnému množství Elvisových melodií na iPodu. Divné, divné, divné.

Ale prosím tebe, Avo. Skutečně si myslíš, že je Jewel-Anne o mnoho divnější než ty se svou obsesí zaměřenou na zmizení syna a přesvědčením, že se ti všichni chtějí dostat na kobylku?

Avu pronásledoval její obvyklý stihomam, a tak vyklouzla hlavními dveřmi ven a chlad noci ji přímo uhodil do obličeje. Rychle spěchala před vchodem dolů po schodech a mířila k přístavišti. Vítr divoce vířil, suché listí v něm tančilo a poskakovalo po vrstvách toho, které napadalo dřív a už stačilo zvlhnout. Vrazila si ruce co nejhlouběji do klokaní kapsy mikiny a napůl běžela na konec přístaviště. Osaměle hleděla do temných vzdouvajících se vod. Ve svých snech zde tak často vídala Noaha, jak stojí přesně jako ona nyní.

Nejen když jsi spala. Jednou ses probudila a také jsi ho zde viděla.

Zadívala se přes zátoku směrem ke světlům Anchorville a zpět k Monroe, které bylo opodál na její straně pobřeží. V mlžně modrém oparu zářilo několik pouličních lamp a ona jasně viděla i pomrkávající neon v široké výloze Frankovy samoobsluhy, ten nesmlouvavý relikt padesátých let. Na západě bylo otevřené moře a na pahorku za ní se tyčil starobylý dům.

Proč Trent naznačoval, že Kelvinova smrt nějak souvisí se zmizením jejího syna?

Protože se Noah narodil těsně poté, co Kelvin zemřel. Dalas mu přece na počest svého bratra druhé křestní jméno. Noah Kelvin Garrison…

Jenže v tom bylo ještě něco víc, obě události spojoval ještě jeden důvod, ale nemohla na něj přijít, stále jí to unikalo a klouzalo z paměti jako mořský úhoř, který se přiblíží, jen aby vzápětí zmizel do temných vodních zákoutí.

Cosi stále přehlížela, věděla to, ale nemohla se pořádně rozpomenout, co to je. Mysli, Avo!

Co to je?

Zabloudila pohledem ke ztemnělé zahradě a místu, kde stál synův pamětní kámen. K místu, které často navštěvovala, ke koutu zeleně, kam často zajížděla Jewel-Anne. Její fascinace tímto kamenem byla podivná.

„Nejsi sama, kdo truchlí,“ ucedila kdysi Jewel-Anne, když se Ava zmínila o tom, jak často se u kamene vyskytuje. „Mně se po Noahovi také stýská, Avo!“ Když se Ava dívala do zahrady, po zádech jako by jí přejel ledový prst hrůzy. Na tom místě je něco… Ach…, proboha…

Vítr jí ovanul obličej, ale vůbec si toho nevšímala. Přes měsíc se valila mračna.

Cítila, jak se jí postupně ježí vlasy.

„Ani omylem,“ zašeptala, ale bylo pozdě. Záblesk myšlenky, počátek velmi konkrétní noční můry se jí začal zavrtávat do mysli jako červ. „Noah…“

Srdce se jí proměnilo v ledovou hroudu.

V ústech měla místo slin troud.

Je možné, že se pod tím plochým kusem mramoru s vytesaným jménem jejího syna něco skrývá?

Existuje snad hlubší a temnější důvod, proč byl kámen umístěn právě sem, na zahradu? Nebude to náhodou spíše náhrobek?

„Ach…, ne, prosím ne…“ Jenže hrůzná myšlenka v ní už vzklíčila a ona se jí nedokázala zbavit.

Vůbec si nepamatovala, kdy byl mezi dva dokonale sestříhané keře kámen umístěn, ale nyní, v černočerné temnotě si byla jistá, že existoval důvod, proč na zahradě vzniklo právě toto konkrétní zákoutí. Mramor, lavička, udržovaná zeleň v okolí jednoduchého pamětního místa…

„Ach prosím…,“ šeptala si pro sebe. „Ne, ne, ne, ne…“ Jenže se už dala do pohybu. Rychle. Se srdcem v krku běžela a nohy jí pleskaly o dřevěné molo, jehož stará prkna úpěla pod jejími rychlými kroky směřujícími do loděnice. Rychle si ramenem otevřela dveře a rozsvítila. Loď byla vytažená z vody na jeřábu, záchranné vesty visely z háčků na stěnách, v rozích byly opřená vesla a rybářské pruty.

Žádný rýč.

Nic, co by mohla použít ke kopání.

Prudce dveře zavřela a zaváhala, přesvědčovala se, že se chová jako cvok, že pro příval paniky nemá důvod, ale přesto ji zaplavoval. Nic se nezměnilo. Všechno zůstalo jako předtím.

Proč tedy měla ten všudypřítomný pocit, že rozsáhlé místo na zahradě věnované památce jejího syna, by mohlo být něčím víc, čímsi zlověstným?

Cítila v uších tlukot srdce, krví jí koloval adrenalin, snažila se potlačit ten zběsilý pocit, který se jí zmocňoval a tlačil ji na hranici příčetnosti.

Pod tím kamenem přece není pohřbeno její dítě! To není možné!

Mysl jí zběsile osnovala nejrůznější příšerné scénáře, v nichž její syn umíral a někdo ukryl jeho dokonalé tělíčko.

S bušícím srdcem se otočila a běžela zahradou k chodníčku. Cítila na obličeji vlhké pavučiny, ale bylo jí to jedno. Doběhla na chodníček a probíhala loužemi, dlouhými kroky mířila dozadu ke skleníku. Musí to vědět, prostě musí! Za každou cenu. Jakmile dorazila za poslední roh a zjistila, že vchod do skleníku je odemčený a dveře dokořán, oči se jí zamžily slzami.

Nepříčetně plácla rukou na vypínač a zamrkala, protože ji náhle oslepily jasné zářivky. Na stole pod vodovodním potrubím, z něhož se zde zalévalo, ležely rozbité květináče a z obalů se dralo pár ubohých rostlinek rajčat. U dveří byly opřeny dva rýče. Popadla ten nejbližší a dala se znovu do běhu ven ze skleníku, kolem domu, velkých listů kapradin stále vlhkých po večerním dešti a skrze pavučiny natažené jako krajka od jednoho stromu ke druhému.

Jistěže pod hladkým kamenem nic není.

Samozřejmě je to jen její divoká představivost, která jí napovídá, že pod měkkým baldachýnem zahrady může být pohřbeno synovo tělo. Pokoušela se sama sebe přesvědčit, že její synáček tam v žádném případě nemůže být pohřbený. Slzy jí pálily v očích cestou k náhrobku i poté, co zaryla čepel rýče pod jeho okraj. Ve slabém měsíčním svitu četla synovo jméno vytesané do hladkého mramoru.

„Ach, zlatíčko,“ zašeptala. Dech se jí srážel v páru, srdce ji bolelo a naskočila jí husí kůže. Noc byla chladná, nepatrný měsíční svit doplňovala jen chabá bezpečnostní lampa u garáže.

Zaryla nářadí hlouběji, pevně se opřela o násadu a ucítila, jak se kámen pohnul. „Ještě kousek, ještě kousek,“ mumlala si polohlasem, napnula svaly a kámen povolil. Nevěděla, co najde, co vlastně čeká, věděla jen, čeho se bojí.

Pod náhrobkem však velmi pravděpodobně nebude nic krom vlhké hlíny, štěrku a hmyzu. Přesto nedokázala svou tajnou a nesmyslnou akci ukončit. Než kámen nadzvedla, vítr zesílil a ve vzduchu ucítila těžkou vůni přicházejícího deště.

„Nic tam není,“ přesvědčovala se, když mramor úplně odsunula a pustila se do kopání. Nořila rýč do měkké vlhké hlíny a energicky se opírala do násady, aby se čepelí dostala co nejhlouběji.

Namáhavě odhazovala vyrytou prsť stranou a znovu nořila rýč do země. Hromádka jílovité půdy se zvětšovala. Svírala prsty kolem dřevěné násady i příčného zakončení a rytmicky vyhazovala vyrytý materiál.

Přestaň! Okamžitě! Všechno vrať do původního stavu, než tě někdo uvidí a pošle tě zpátky ke svatému Brendanovi.

Opět však zaryla do stále se prohlubující jámy, kterou vykopala. Cítila, jak jí po zádech stéká mezi lopatkami pot, a měla zpocený i zátylek. Ruce se jí křečovitě svíraly, protože na podobnou práci nebyla zvyklá, ale přesto ve svém úsilí stále pokračovala.

Horečně.

Jako v mrákotách.

Pevně odhodlaná zjistit, co se nachází pod kamenem, nořila čepel rýče do měkké půdy znovu a znovu.

Nic tam není. Je to marné, a jestli tě někdo uvidí…

Jáma se stále rozšiřovala a prohlubovala a hromada vykopaného materiálu vedle ní s každým dalším pohybem rýče narůstala. Vyschlo jí v ústech, svaly jí vypovídaly poslušnost, její děs narůstal, ale pokračovala.

„Hej!“ ozval se mužský hlas a ona strnula. Vzhlédla, a když spatřila, jak se k ní blíží tmavá postava, sevřela násadu rýče ještě zarputileji. „Avo? Co to děláte?“ Dernův hlas. Maličko se uvolnila, když vystoupil ze stínu do měkké záře měsíce prosvítajícího přes mraky.

„Kopu.“

„To vidím. Ale proč?“ podivil se a ona si najednou připadala trapně – hrabe se v hlíně uprostřed noci.

„Nevím,“ přiznala a téměř nebyla schopná vyslovit nahlas své nejhorší obavy, když se Dern se psem v patách přiblížili. „Možná… možná můj syn.“

„Cože?“ Popadl násadu rýče, a zastavil tak její další pokus o vyhození hromádky hlíny. „Avo, co vás to napadlo?“

S námahou polkla, snažila se nepustit rýč a zabořila si prsty volné ruky – špinavé od hlíny – do vlasů. „Prostě jen vím, že se tady děje něco moc divného.“

„Tady? Myslíte na zahradě?“

„I na celém tomhle zatraceném ostrově!“ Hněvivě na něj pohlédla a odmítala rýč pustit.

„Vy si tedy myslíte, že je zde něco pohřbeno, možná tělo vašeho syna?“

Slyšela v jeho hlase skeptický tón. „Nevím. Jen mám ten pocit.“ Zatahala za rýč, ale on ho nepustil.

„Avo… Myslím, že ne…“

„Co? Co si jako myslíte? Že tam Noah není? Že nenajdu vůbec nic?“ chrlila na něj otázky. „Možná si taky myslíte, že mi parádně šplouchá na maják.“

„Chtěl jsem říct, že podle mého to není dobrý nápad.“

Pevně sevřela rýč. „Tak mě krucinál nechte na pokoji.“

Jenže on ho stále nepouštěl, a jakmile začaly temné mraky halit hvězdy na obloze, upřela zrak do jeho pohledu ztemnělého nocí. „Pusťte to, Derne,“ přikázala a viděla, jak zaťal zuby. „To je moje věc. S vámi to nemá nic společného.“

„Ach jo, pro lásku boží!“ Vytrhl jí rýč z ruky. Bez jediného slova začal vyhazovat velké hromady hlíny vedle jámy.

„Přestaňte. Mluvím vážně. Tohle dělat nemusíte.“

Nepřestával. Ucítila první kapičky deště na zádech a na hromadu dopadla další hlína. „Povězte mi, až budu dost hluboko,“ přikázal.

Znovu energicky zaryl do hlíny a nepřítomně ji vyhazoval ven. Pracoval rytmicky, kopal čím dál hlouběji a spolu s hromadou hlíny vedle něj narůstalo i Avino přesvědčení, že se možná mýlí. Zase podlehla své bujné fantazii. Je obětí svého vlastního zoufalství a také…

Cink!

Rýč narazil na cosi, co znělo jako kov.

„Krucinál,“ zašeptal a jí se zastavilo srdce. Veškerý její strach se zhmotnil a na chvíli neslyšela nic než neutichající šum moře.

Cink!

Znovu ten zvuk škrábání kovu o kov. Dern vzhlédl a i v temnotě našel pohledem její oči. „Snad abychom radši přestali.“

V duchu sebrala veškerou odvahu a energicky zavrtěla hlavou. Upřela pohled do temné jámy. „Musím to vědět.“ Tlukot srdce jí rezonoval v uších, potily se jí dlaně a hlavou jí tepala jediná myšlenka: To není pravda.

„Skutečně?“

Kývala, ale po celou dobu v ní vnitřní hlas ječel: Ne! Ne! Ne! Nevěděla, zda si zachová alespoň zbytek duševního zdraví, pokud najde synovo tělo, když bude nucená vzdát se veškeré naděje na to, že ho znovu spatří.

Dern pevně zaťal zuby a pokračoval v práci. V jámě se objevila kovová bedna velikosti dětské rakve a její obrysy byly stále jasnější. Panebože, prosím ne… Prosím, ať uvnitř není Noah! Srdce jí málem vyskočilo z hrudi, takže se příliš nesoustředila na zvuk kroků na štěrkové cestičce.

„Máme společnost,“ prohlásil Dern. Dešťové kapky dychtivě zasypávaly trávník. Ava si to téměř neuvědomovala. Pohled upírala na bednu špinavou od hlíny, kterou Dern s jistým úsilím vyzvedl nahoru a sunul ji po trávě před lavičkou.

„Co se tady děje?“ zazněl na svahu opodál Jacobův hlas, ale Ava ho téměř neslyšela, nevnímala ani hluboké vrčení, které vyluzoval Rover. Veškerou pozornost soustředila na bednu.

„Není prázdná,“ konstatoval Dern. „Odhaduju dvanáct, možná patnáct kilo.“ Chtěl ji varovat.

„Co to krucinál je?“ Jacob se objevil na volném travnatém prostranství a iPhonem si posvítil na poškrábanou špinavou bednu. „Ježíši… Do háje…“ Jakmile mu všechno konečně došlo, suverenita ho rázem opustila. „Tohle bylo pod kamenem?“

„Ano,“ zašeptala neslyšně Ava a měla pocit, že se jí podlomí kolena. Nikdy se necítila tak strašně. Nohy jí vypovídaly poslušnost. Ale musí to vědět. Musí! V krku cítila kyselou pachuť. „Otevřete to.“

„Určitě to chcete?“ zeptal se znovu Dern.

„Ano!“ Ach ne, panebože ne!

„Do prdele,“ ulevil si Jacob a ostrým paprskem baterky z iPhonu stále mířil na bednu, i když od ní pomalu couval. Z obličeje mu zmizela všechna barva, ruka s telefonem se mu nekontrolovatelně třásla. „Já… teda… nevím, o co sakra jde, ale nelíbí se mi to ani za mák.“

„Otevřete to,“ zopakovala Ava a v uších se jí rozléhalo tupé dunění, jako sílící bouře.

Dern se sklonil k bedně a snažil se ji silou otevřít. „Je zamčená. Budu potřebovat nůž nebo páčidlo.“

„To nebude nutné.“ S chladnou jistotou vytáhla z kapsy džínů klíč, dřepla si k malé rakvi a s hrdlem vysušeným, jako by v něm měla písek, vsunula klíč do zámku.

Seděl dokonale.

Panebože… Ach, panebože…

„Kristeježíši,“ šeptal Jacob a paprsek svítilny z jeho mobilu zakolísal. „Snad nechcete…“

Cvak.

Zámek se uvolnil.

„Avo…“ Dern sevřel obě její ruce do dlaně. Silně. Cítila jeho mozoly.

Ava vší silou nadzvedla víko. Jacob nejistě posvítil dovnitř.

V rakvi leželo obličejem vzhůru, s očima vytřeštěnýma, malé nehybné tělíčko, po němž těkalo bledé světlo baterky.

28. kapitola

„Do prdele práce!“ Jacob upustil telefon, zavrávoral dozadu a málem šlápl na psa. Již tak nervózní Rover výhružně zavrčel.

Zděšená Ava zdusila výkřik a zírala na nehybnou mrtvolku v provizorní rakvi. Tělíčko na sobě mělo Noahovu červenou mikinu, jeho maličké vybledlé džíny a…

Ucítila v krku zvratky. Zmocnila se jí nevolnost. Reflexívně se předklonila a vyprázdnila obsah žaludku, přestože v ní všechno křičelo, že tělíčko v rakvi není její syn. To, co v „rakvi“ leželo, nebyla ani mrtvolka, bylo na tom cosi podivného. Dobře si to uvědomovala, avšak přesto se neubránila šílenému zděšení.

„Je to panenka.“ Dernův hlas zněl překvapivě klidně, podkresloval ho hněv, který se projevoval jen jasně patrnými zaťatými zuby. Upřel pohled na Jacoba. „Přineste sem tu baterku.“

Pozdě. Ava už iPhone popadla a namířila jeho úzký paprsek do rakve, kde na složené pokrývce ležela velká starobylá hadrová panenka s porcelánovou hlavou. Její kdysi dokonalá tvářička byla nyní poškozená, s četnými úlomky a prasklinami. Ulomilo se jí ouško a jedním okem zírala upřeně vzhůru, zatímco druhé měla jen pootevřené. Z okraje kapuce mikiny vyčnívaly v krátkých ježatých chomáčcích ostříhané vlasy.

Panenka byla zjevně upravena tak, aby připomínala Noaha, což byl nechutný žert.

Avě se bolestně sevřelo srdce a celá se uvnitř rozechvěla. Díky bohu, že tělíčko nepatří jejímu synovi. Stále ještě existuje naděje, že je Noah naživu a že ho snad ještě někdy uvidí. Jenže toto… Kdo byl schopen takové ohavnosti? Kdo ji nenáviděl natolik, aby si dal tu práci a krutě ji tímto způsobem mučil? Skousla si ret, aby se nerozplakala.

„Viděla jste tu panenku někdy?“ zeptal se Dern.

Ava zavrtěla hlavou. „Ne.“ Musela se přimět, aby vůbec dokázala srozumitelně mluvit. „Ale… šaty. Patřily mému synovi.“

Dern na panenku mlčky zíral.

„Tu mikinu poznávám,“ zašeptala Ava.

„Ty bláho, to je ale pořádně ujetý!“ Jacob klopýtal ještě dál od jámy, jako by se bál, že hadrová panenka náhle ožije.

Ava projednou s bratrancem souhlasila.

„Vy si myslíte, že někdo oblékl panenku jako vašeho syna a pak ji sem pohřbil,“ shrnul to opatrně Dern.

„Ano. Jednoznačně. Je to panenka, která představuje dívku, nebo přinejmenším původně taková byla, a kdosi jí ostříhal vlasy, aby vypadala jako chlapec, jako můj syn.“ Ava pocítila mrazivý chlad v nejhlubších zákrutech své duše. „Pak mi nechal klíček od rakve na místě, kde jsem ho mohla snadno najít, aby si se mnou zahrával a týral mě, zkoušel, jak dlouho potrvá, než zjistím, kde je k tomu klíči zámek.“ Její zoufalství pomalu ustupovalo a měnilo se v hněv. Kdo by něco takového provedl? Kdo? „Někdo mě natolik nenávidí, že mě chtěl nechat trpět tou nejhorší bolestí, která může matku potkat.“

„Ale vy jste tuto provizorní rakev nemusela najít, nemusela jste přijít na to, že ji máte vykopat.“ Pršelo stále hustěji a Dern si rukávem otřel kapky z obličeje.

„Dotyčný by se postaral, abych ji našla. Jsem si jistá, že kdyby mi dnes večer nezačalo vrtat hlavou, co je asi pod kamenem, tak kdokoli, kdo tu rakev zahrabal,“ pronesla a kopla do kovové schránky, „by mi zkrátka nechával další a další vodítka, vychutnával by si mé zoufalství a postaral by se, abych vypadala co nejšílenější, a celou dobu by mě naváděl správným směrem.“

„Jenže kdo?“ zalykal se otázkou Jacob.

Kdokoli z rodiny. Znovu se jí zvedl žaludek, protože si uvědomila, jak dlouhý je seznam jejích příbuzných. Hodně z nich mohlo Avou opovrhovat, ba dokonce ji za zády pomlouvat nebo prožívat jisté uspokojení z toho, že je duševně labilní, že už není u kormidla, že není tou rozhodnou tvrdou ženou, kterou kdysi bývala. Jenže tato obrovská jedovatá nenávist…, to je něco zcela jiného.

Ava se obrátila, snažila se trochu uklidnit zjitřené nervy a pohlédla na obrovský dům, tyčící se na pahorku nad nimi. Téměř všude byla tma, ale její pohled upoutala rozsvícená okna, zářící obdélníky světla. Vidět byla kuchyň i jídelna a zvláštní namodralý rozechvělý svit v apartmá Jewel-Anne, která se zřejmě dívala na televizi nebo civěla potmě do počítače.

V okně u Jewel-Anne se nepatrně pohnula záclona.

Jako by je někdo sledoval a prudce couvl, jako když želva zatáhne hlavu do krunýře. „Jewel-Anne,“ zašeptala Ava, protože v tom zlomku vteřiny byl její seznam podezřelých bleskurychle zúžen na jedinou zvrácenou osobu, ženu, která odmítala dospět a byla odhodlaná hrát navždy roli oběti, sestřenici, která Avu vinila z Kelvinovy smrti a svých vlastních zranění. „Potvora,“ zamumlala polohlasem Ava, když s novým přesvědčením vytáhla strašidelnou panenku z krabice a energicky se pustila do svahu k domu.

„Kam jdete?“ zeptal se přísně Dern.

„Do domu,“ ucedila a přidala do kroku. Jewel-Anne. Musí to být Jewel-Anne s těmi zatracenými pannami. Kdo jiný? Rázovala deštěm, panenku pevně svírala za měkké rameno a nakonec se dala do běhu. Panenka upravená do chlapecké podoby měla velikost šestiměsíčního dítěte, vůbec ne batolete, a šaty, které měla na sobě, byly příliš velké. Nicméně jako symbol posloužila skvěle. Zjevně šlo o jakousi pokřivenou napodobeninu Noaha.

Udělala to Jewel-Anne!

Dern se k ní zezadu rychle blížil, slyšela jeho kroky mlaskající na rozměklé zemi, nicméně nezpomalovala, a ani se dokonce nenamáhala ohlédnout. Nyní měla jednoznačný záměr. Nahoru po schodech ke dveřím přímo letěla, proběhla kuchyní, na dlažbě se její kroky tak rozezněly, až jí Virginiin černý kocour pan T zděšeně uhýbal z cesty.

Na hlavním schodišti ji Dern dohnal. „Nevíte jistě, zda je za tím Jewel-Anne!“

„Vím to zatraceně jistě!“ Hněv ji přímo spaloval. V běhu do schodů nepolevovala. Věděla, kdo je pachatelem, ale nechápala, proč by se její sestřenice měla uchylovat k takové citové krutosti. „Nechte mě laskavě, ať to vyřídím sama!“ ucedila a řítila se horní chodbou do křídla domu, kde v apartmá bydlela Jewel-Anne. Nenamáhala se s klepáním, prostě vtrhla nezamčenými dveřmi dovnitř.

„Hej!“ vykřikla Jewel-Anne. „Co se…“ Měla v uších sluchátka, seděla u počítače a teď prudce vzhlédla. „Co si to dovoluješ? Ach panebože, a co je tohle?“ Nemohla odtrhnout krátkozraký pohled od panenky, která se houpala v Avině ruce.

„Co myslíš, že to je?“ Ava hodila vlhkou hadrovou panenku na Jewel-Anne.

Ta se hrůzou jen přikrčila a vydala ze sebe téměř vlčí zavytí, když špinavá hračka přistála na podlaze. „Avo! Panebože!“ křičela Jewel-Anne a celá shrbená couvala.

„Fakticky nevíš?“

„O čem to sakra mluvíš?!“ vrtěla divoce hlavou.

Ava popadla tenkou šňůru a vytrhla Jewel-Anne maličká sluchátka z uší. „Však ty víš!“

„Co to provádíš?“ zalapala Jewel-Anne po dechu.

„Chci získat tvou plnou pozornost!“

„Avo,“ varoval ji ode dveří Dern, ale ona jen vymrštila ruku dlaní vzhůru, aby ho umlčela, a dál hněvivě shlížela na Jewel-Anne.

Znechucený odpor její sestřenice byl téměř hmatatelný. „Kdes to sakra vzala?“ zeptala se Jewel-Anne a mávala prstem ve vzduchu směrem k ochablé panence.

„Byla pohřbená v rakvi na zahradě! Přímo pod pamětním kamenem s Noahovým jménem. Přesně tam, kde jsi čekala, že ji najdu!“

Jewel-Anne zírala na Avu nechápavě, obličej bílý jako křída, oči za skly brýlí vytřeštěné. „V rakvi? Pohřbená? Cože? Zbláznila ses?“

„To mi pověz ty! Kdo jiný by to udělal? Zahrabal panenku pod kámen s Noahovým jménem. Ty tam pořád jezdíš na vozíku a často na tom místě sedáváš. Vždycky mi vrtalo hlavou, co tě tam tak fascinuje. Teď to vím.“

„Ne… Ne! Jen mu tam vždycky věnuji tichou vzpomínku.“

„To určitě!“

„Avo, slyšíš se, co říkáš? Fantazíruješ. Ty ses úplně zbláznila, krucinál!“ Znovu ukázala na panenku, která sklouzla po zemi a teď ve zvláštní převrácené poloze s hlavou na stranu ležela u nohy postele s tepanou pelestí, kde spávala Jewel-Anne, napůl skrytá pod volány přehozu vhodného spíše na postel malé holčičky. „Tohle jsem nikdy v životě neviděla!“

„Podívej se pořádně,“ přikázala jí Ava a sebrala panenku z podlahy. Podržela ji sestřenici před obličejem, takže se otlučený porcelánový nos téměř dotýkal nosu Jewel-Anne. „Měla ostříhané vlasy, aby vypadala jako chlapec.“

„Chceš mě jen vystrašit!“ Jewel-Anne se přikrčila v kolečkovém křesle ještě víc, pokud to vůbec bylo možné.

„Proč ne? Zasloužíš si to.“

„Dost.“ Derna už přestalo bavit stát na prahu a energicky vešel do místnosti.

„To udělala ona!“ blýskla po něm pohledem Ava.

„A jak?“ zeptala se Jewel-Anne. „Jak bych, prokrista, mohla já vykopat jámu a vrazit do ní… Jak tomu říkáš? Rakev, tos řekla, že? Rakev? Jak bych sakra mohla do jámy v zemi strčit rakev a pak ji zahrabat, aby si toho nikdo nevšiml a vypadalo to naprosto nenápadně? Já bych tím kamenem ani nepohnula!“

Vypadala tak dětsky, tak sebejistě a přesvědčena o tom, že si Ava všechno vymýšlí, až sama Ava pocítila záchvěv pochyb.

Jenže to musela být Jewel-Anne. Musela! Kdo jiný? Chodbou zazněly kroky a za pár vteřin se objevila Demetria. „Co se tady děje?“ zeptala se.

„Jewel-Anne mě záměrně psychicky deptá.“ Ava zvedla panenku, aby ji pečovatelka dobře viděla. „Tímhle.“

„Záměrně psychicky deptá?“ divila se Demetria.

„Ona se domnívá, že dělám něco, díky čemu si bude myslet, že je cvok. Že s ní nějak manipuluju,“ vyjasnila Jewel-Anne. Trochu se vzpamatovala a tváře jí zalily dvě rudé skvrny hněvu.

Dern se na všechny díval, v obličeji neproniknutelný výraz, všechno pozorně vnímal, ale nijak situaci nehodnotil.

„Začněme od Noahových mokrých tenisek,“ promluvila Ava. „Pak klíč v mé kapse, který se čirou náhodou hodil k rakvi. A panenka – tahle panenka.“ Zatřásla hadrovou panenkou tak prudce, že se jí rozkymácela hlava.

Jewel-Anne se roztřásly rty. „Nesnaž se na mě házet vinu za svůj pitomý stihomam. To ty jsi cvok, Avo. Dost možná jsi to udělala sama. Možná právě proto ses pokusila o sebevraždu! Je to… tvoje vina, která se vynořuje na povrch.“

„Nesnaž se to celé otočit a hodit na mě.“

„Jenže to si všichni myslí, včetně policie! Právě kvůli tobě vyjel Kelvin tenkrát na plachetnici, ty jsi důvod, proč umřel a proč jsem já na vozíku, krucinál! Tys byla poslední, kdo viděl Noaha živého. A teď jsi zase poslední, kdo navštívil Cheryl Reynoldsovou, než ji zavraždili. Je to jako přes kopírák. A tohle tvé… takzvané odhalení je dost pravděpodobně taky dobře nalíčená past. Jak příhodné, že jsi právě ty našla Noahovy tenisky v jeho pokoji, když je všichni ostatní viděli ve tvé skříni. A pokud jde o ten blbý klíč,“ – přezíravě mávla rukou – „klidně sis ho mohla strčit do kapsy sama a možná jsi na to dokonce i zapomněla. Navíc kdybych na tebe chtěla něco nastražit, proč bych použila panenku, která není moje? Tuhle hrůzu jsem v životě neviděla, jenže samozřejmě panenka bude velká červená šipka namířená přímo na mě. Proč bych to dělala?“

„Protože sis myslela, že na mě můžeš vyzrát,“ odpověděla Ava, jenže logické argumenty Jewel-Anne už ji začínaly nahlodávat.

„Mám pocit, žes právě přechytračila sama sebe!“

„To je…“

„Šílené! Já vím. Jenže existuje šance, že vůbec nevíš, co děláš, Avo. Možná všemu tomuhle věříš…, těm pitomostem, co povídáš, protože si nic nepamatuješ. Jako lidé s rozdvojenou osobností… Jak se tomu teď říká? Ne schizofrenie, ale…“ Vzhlédla k Demetrii. „Pomozte mi s tím termínem.“

„Porucha disociativní identity,“ přispěchala ošetřovatelka na pomoc.

Ava zírala na Demetrii a pak znovu na Jewel-Anne. „Já jsem tohle neudělala!“

„Ne?“ ušklíbla se Jewel-Anne a napřímila se v křesle. Přitom zamířila k Avě a vzhlédla k ní obviňujícím pohledem. „Jak to můžeš vědět?“

Avě vypadla panenka z ruky. Pleskla na podlahu a vytvořila ošklivou hromádku hadříků s hlavou nahoře obrácenou tak, že se na ni vyčítavě upíralo panenčino pootevřené oko. Ava ji téměř slyšela: Udělalas to, ty magore. Udělalas to sama. A pak příšerný smích, jako by panenka dokonale vystihla rozpoložení všech ostatních přítomných a podílela se na onom krutém a hrůzném žertu. Ava se nemohla ani pohnout, jinak by si přitiskla ruce na uši a vyběhla z tohoto křídla zabírajícího celou jednu stranu domu. Jenže kam? Nikde nebylo bezpečno. Ke komu? Nikomu nemohla věřit. Ohlédla se na Derna. V obličeji měl tvrdý a odhodlaný výraz.

Avino chování pro něj bylo zřejmě narážkou, aby se ozval. „Myslím, že bychom se všichni měli trochu uklidnit a vzít to zpět. Už žádná obviňování.“

Ava pronesla: „Někdo oblékl tu panenku do šatů mého syna, uložil ji do krabice, která vypadá jako rakev, a pak čekal, provokoval mě, směroval mě a vybízel k tomu, abych ji našla.“

„Proč?“ divila se Demetria.

„Aby mě vykolejil,“ odpověděla s přesvědčením.

Jewel-Anne znechuceně zkřivila obličej. „V tomto ohledu rozhodně žádnou pomoc nepotřebuješ.“

„Fajn, takže to by stačilo!“ Dern zvedl panenku jednou rukou a druhou popadl Avu za rameno. Jewel-Anne přimhouřila oči a upřela na ni pohled, v němž byl vztek a ještě něco dalšího. Je možné, že tam je i nepatrný záblesk uspokojení, nevysloveného vítězství?

„Jste v pořádku?“ zeptala se Demetria své svěřenkyně, když Dern strkal Avu ven z apartmá.

„Co to tady kruci vyvádíte?“ obořila se na něj Ava popuzeně, když se dostali na chodbu, a snažila se mu vyprostit.

„Zachraňuju vám kůži.“

„Jak to?“

Vedl ji dál chodbou až ke dveřím jejího pokoje, které byly dokořán, a uvnitř svítila lampička vedle postele.

„Nevím, co se tady sakra děje,“ odpověděl, když překročil práh, vtáhl ji za sebou a nohou dveře zabouchl. „Jsem si ale zatraceně jistý tím, že ať už tu jde o cokoli, musíte zůstat v klidu.“

Ava měla nervy nadranc a do očí se jí draly slzy. Vytrhla mu panenku z ruky a třásla mu s ní pod nosem. „Jak můžu zůstat v klidu, když se tady děje tohle, ať je to cokoli?!“

„Nevím.“ Zvedl odevzdaně ruku. „Ale pokud si skutečně myslíte, že se někdo snaží, aby vás zase dostal do blázince, musíte se přestat chovat jako blázen.“

„Já se nechovám nijak bláznivě!“

„Co by se podle vás stalo, kdyby vás teď viděla doktorka McPhersonová nebo někdo jiný a přivolali by dalšího psychiatra, aby vás vyšetřil?“

„Já nejsem cvok, Derne!“ bránila se a zvedla k němu obličej, aby mu viděla přímo do očí. „Vy jste tam byl. Vy jste tu zatracenou rakev viděl.“

„Neviděl jsem, kdo ji tam zakopal, ale sotva mě dotlačíte k přesvědčení, že šlo o někoho upoutaného na kolečkové křeslo,“ ucedil břitkou odpověď. „Když tedy ne ona, koho má jako komplice? Svého bratra? Jacob se chová jako pitomec, ale podle jeho reakcí usuzuju, že byl vyděšený stejně jako kdokoli jiný. Kdo se nabízí jako další? Na koho ukážete prstem? Kdo by z toho něco měl?“

„Kdokoli,“ povzdechla a on se odmlčel, jako by si také v duchu procházel seznam podezřelých, kteří jsou s ní v příbuzenském vztahu.

„Vím, že je to zneklidňující…“

„Zneklidňující?“

Krátce kývl s pevně sevřenými rty. „Pokud nezjistíme, co se tady skutečně děje, kdo vám tohle provádí a proč, budete se muset snažit nějak zmobilizovat a ovládat se.“

„Ovládat se,“ procedila mezi zuby.

Prsty na Avině rameni se sevřely. „Ano.“ Zdálo se, že jeho tmavě hnědé oči ještě více potemněly. „Mluvím vážně, Avo.“

Pomalu vydechovala a bezhlesně počítala do desíti, aby trochu uklidnila své pocuchané nervy. Alespoň on je na její straně.

Jak to můžeš tvrdit? Také si s tebou může zahrávat. Zneužívat tvého špatného psychického stavu. Spolu s někým dalším. Zdá se, že se ukáže, kdykoli se ocitneš v nějaké krizi, nemyslíš? Pročpak? Je hrdina? Využívá situace? Nebo něco horšího? Vždyť to nevíš, Avo. Nemůžeš mu věřit!

Bez ohledu na argumenty, které se jí propalovaly do mysli, se teď cítila povinována mu věřit. Neexistoval nikdo jiný, komu by mohla alespoň vzdáleně důvěřovat, dokonce ani manželovi. „Jste přesvědčen, že se mě někdo snaží zase dostat do blázince?“ zeptala se nakonec.

„Něco je tady špatně. Nedokážu to vystihnout.“ Pak se ještě zeptal, jako kdyby mluvil sám se sebou: „Proč by vás někdo chtěl dostat do ústavu pro choromyslné?“

„Nevím.“

Zamračil se, až se mu čelo zbrázdilo vráskami. „V tom případě je právě to věcí, kterou musíte rozluštit. Pomůžu vám.“ Ochable se na ni usmál a ruka na jejím rameni už nepůsobila jako pouta, ale spíše jako propojení k jiné lidské bytosti. Bůh ví, že právě to potřebovala.

Ačkoli věděla, že se chová jako blázen, opřela se o něj, jako by hledala oporu. Zavřela oči a téměř vzdychla úlevou. Kolik času už uplynulo od doby, kdy se skutečně přestala kontrolovat a někomu normálně věřila? Pod košilí slyšela tlukot jeho srdce, pravidelný a silný, přesně takový, jaký potřebovala. Vzdáleně si uvědomovala, že kdesi vrčí motor člunu, nejdřív slabě, ale zesiluje.

Dern upustil panenku a sevřel Avu v náručí. „Přijdeme na to,“ slíbil a ona paradoxně ucítila v očích nový příval palčivých slz.

„Panebože, to doufám.“

Venku ochraptěle vyštěkl pes a holé větve stromů rozhýbal prudký poryv větru.

Jenže uvnitř, v jejím pokoji, voněl Austin Dern podzimním deštěm a hlínou a pod tím vším i mužností, která jí připadala uklidňující. Spolehlivý. Neochvějný. Když se nad tím zamyslela, věděla o tomto muži jen málo, ale bylo jí to jedno. Zabořila si obličej do jeho ramene, nejraději by ho objala kolem krku a ucítila letmý dotek jeho horkých rtů na svých. Vzpomněla si na sen, na vášnivé milování a měla podle všeho cítit rozpaky. Namísto toho však pocítila touhu.

Jistě, bylo to bláhové a nebezpečné myslet si, že může věřit cizinci, muži, kterého sotva znala. Přesto její rodina, lidé, s nimiž se vídá po celý život, se jí jevili mnohem méně čitelní a nepřátelsky obrácení proti ní. Věděla, jak paranoidně to zní. Není divu, že ji všichni považují za blázna.

Pravda byla ovšem prostá: ztrácí kontakt s realitou, má problém rozlišit mezi skutečností a fikcí. Po zádech jí stékala nová, mrazivě ledová kapka strachu. Je možné, že Jewel-Anne má pravdu.

Skutečně by mohla být tak emočně vykolejená, tak šílená, že by balamutila sama sebe!

Nějaké dveře se otevřely a zavřely. Hlavní vchod. Dern ztuhl. „Někdo je tady,“ upozornil. Když ji pouštěl ze sevření, Avu na zlomek vteřiny napadlo, že ji snad políbí na temeno hlavy.

Na schodech zaduněly kroky a Dern od ní odstoupil.

Ozvalo se rychlé, naléhavé zaklepání a pak se dveře ložnice rozlétly.

Na chodbě za nimi stál Wyatt, z bundy mu crčela voda. Mokré vlasy měl přilepené k hlavě, brunátný obličej ošlehaný větrem a rty zkroucené do nepříjemného šklebu. „Co se tady děje?“ zeptal se a jeho obličej, již tak stažený obavami, potemněl hlubokým vztekem. „Derne?“ ucedil Wyatt, přičemž téměř nepohnul rty. „Co tady sakra pohledáváte s mou ženou?“

29. kapitola

Ava neměla chuť nechat se manželem zastrašovat. „Pan Dern mi pomohl, přestože si myslel, že jsem se zbláznila, když kopu v zahradě.“

„Kopalas v zahradě,“ opakoval nervózně. „A skončili jste v ložnici.“

„Snažil se mě přesvědčit, abych nedělala scénu. Pěkně jsem se rozčílila, vychrlila jsem spoustu obvinění na adresu Jewel-Anne a on se pokusil uklidnit situaci.“

„Nic mu do toho není.“ Wyatt střelil po Dernovi pohledem.

„Víš, dnešní večer byl pro mě dost náročný,“ povzdechla znaveně Ava. Neměla energii na další kolo šarvátek ještě s Wyattem.

Jeho pobouření poněkud vyprchalo. „Slyšel jsem. Volal mi Jacob. Pověděl mi o té bedně s panenkou.“

„No tak to teda počkat. Řekls ‚bedna s panenkou‘?“ opakovala. Sklonila se a uchopila hadrovou panenku a podržela ji Wyattovi před očima. „Vykopali jsme tohle!“ Mávala panenkou ze strany na stranu, takže se jí jedno oko rychle otevíralo a zavíralo a nohy i ruce jí poletovaly jako v nějakém morbidním tanci.

„Ježíši!“ Wyatt o krok ustoupil. Oči upíral na panenku-Noaha a obličej se mu zkřivil odporem.

„Má to vypadat jako Noah!“ Ava zvyšovala hlas a uvědomovala si, že se začíná chovat, jako by se jí znovu zmocnil záchvat šílenství. Možná ano. Komu na tom záleží?

Wyatt zalétl pohledem k Dernovi a hned zpět k manželce. Jeho sebevědomé držení těla mírně ochablo, byť stále působil obezřetně. „Dobrá,“ promluvil nakonec a založil si ruce na hrudi. „Co kdybys mi pověděla, co se přesně stalo?“

„Měla jsem vidění – zřejmě bys to tak nazval. Zahlédla jsem totiž Jewel-Anne samotnou na zahradě…“ Vylíčila oběma mužům, co právě vyšlo najevo. „Potřebovala jsem to vědět,“ hájila se, třela si dlaněmi paže a cítila pohled Derna i Wyatta, kteří na ni zírali. „Za tím vším je Jewel-Anne, Wyatte. Vím to,“ uzavřela vyprávění Ava. „Je odhodlaná udělat mi ze života peklo na zemi. Myslím, že je to kvůli Kelvinovi. Obviňuje mě ze svého zranění a myslí si, že jsem zodpovědná za smrt svého bratra. A zneužívá Noaha a dělá si z něj zbraň, jak se mi dostat na kobylku.“

„Nevěřím, že by toho byla schopná,“ kroutil hlavou Wyatt, ale jeho slovům scházelo přesvědčení. Z mokré bundy mu kapala voda na podlahu a on najednou, jako by si toho všiml vůbec poprvé, ze sebe rychle mokrý oděv strhl a přehodil si ho přes ruku.

„Někdo toho schopen byl,“ pokrčil rameny Dern.

Wyatt pevně stiskl rty. Obrátil se k Avě: „Dobrá. Věřím, že si s tebou někdo zahrává.“ Kývl hlavou k panence a mezi obočím se mu objevily svislé vrásky. „Myslím, že to ale neprovádí Jewel-Anne. Když pro nic jiného, tak kvůli fyzické neschopnosti.“

„Nemá-li ovšem komplice,“ namítla Ava.

Wyatt rychle vzhlédl a podíval se na Derna, aby zjistil, na čí straně stojí. „Takže se teď bavíme o konspiraci?“

„Možná.“ Ava se držela své linie. Dern neříkal nic a oba upírali zrak na Wyatta, který se snažil Avinu teorii nějak zpracovat.

„I kdyby za tím Jewel-Anne stála,“ promluvil pomalu Wyatt, „i kdyby měla nějaké své tajné plány, čemuž nevěřím ani za mák, i kdyby na tebe kladla veškerou vinu a chtěla tě dostat, proč by se k ní ale přidával někdo jiný?“

„Nevím,“ přiznala ve snaze sama tomu problému nějak porozumět. Zoufalá, že je tak blízko pochopení, ale stále v úzkých, rozhodila rukama. „Třeba se spřáhla s Jacobem. Ten je proti všemu. Nebo možná se svým otcem? Strýc Crispin nikdy neměl radost, že přišel o svůj podíl na Neptunově bráně. Vzal na sebe veškerou vinu za útěk Lestera Reece z Mořského útesu, za jeho správy byla léčebna uzavřena a on byl nucen prodat svůj podíl na rodinném majetku. To mu určitě muselo dost vadit.“

„Takže strýc Crispin spolu s Jewel-Anne zakopali na naší zahradě panenku oblečenou v Noahových šatech?“

Tahle teorie zněla chabě i jejím uším. Až příliš přitažená za vlasy. Jako by se chytala posledního stébla.

„Já nevím proč, Wyatte, ale někdo to zkrátka udělal. A pokud ne Crispin, pak někdo jiný, kdo drží s Jewel-Anne.“

„Avo,“ promluvil zoufalým hlasem. Koutkem oka zahlédla, jak Dern sevřel rty. „Nedělej to horší, než to je.“

„Myslím, že ani nemůžu,“ opáčila hněvivě.

„Souhlasíte?“ ucedil Wyatt směrem k Dernovi.

Ten jen pokrčil rameny. „Opravdu si myslím, že vaši manželku někdo záměrně děsí.“ Zdálo se, že mu dělá potíže dostat tato slova ze sebe. Zhluboka se nadechl a prudce vydechl. „Podívejte, asi bych měl jít. Vy dva si to vyřídíte.“

S tím odešel a kroky jeho pracovních bot tlumil běhoun na schodech.

Wyatt zavřel dveře. Osaměli. Muž a žena. „Nevím, co říct,“ přiznal.

„A co třeba ‚Teď už je mi to jasné, Avo!‘ nebo ‚Panečku, mělas pravdu – někdo se tě snaží dostat!‘ Nebo dokonce ‚Jsem rád, že v té rakvičce nebyl Noah, tak se do toho pustíme a začneme ho hledat!‘“

Zíral na ni, jako by byla cizinec, a ne žena, kterou si před lety vybral za nevěstu. Jak dávno se to zdálo být. Nasadil hněvivý výraz smísený s nedůvěrou. „Fajn.“ Shrnul si z čela vlhké vlasy. „Udělejme to. Najděme našeho syna.“ Maličko se jí zachvělo srdce, jenže dodal: „Nejprve si ovšem něco vyjasněme. Pověz mi, že nejsi zamilovaná do Austina Derna.“

„Cože?“ Málem se rozesmála. „Ne!“ prohlásila rychle. „Vždyť toho muže ani neznám!“ Alespoň toto byla pravda. Manžel nedůvěřivě zvedl obočí. „Jsem za tebe provdaná, Wyatte.“

„Ale chtěla ses rozvést.“

Pomalu přikyvovala. Časová výseč z toho období jejího života v jejích vzpomínkách ještě nebyla zcela zřetelná.

„Tak mě napadlo, jak si v této věci stojíme.“

„I já bych to ráda věděla,“ přiznala upřímně.

„Prý jsi vyhodila Evelyn.“

„Odešla sama,“ opravila ho Ava. „Doporučila mě k jinému lékaři.“

„Cítila se být pod tlakem. Eticky. Kvůli tvým směšným obviněním.“

„Ona ti to řekla?“

„Volala mi. Vzhledem k tomu, že jsem ji najal já, měla pocit, že to tak bude jen správné. Teď je dole.“

„Tys ji přivedl?“ podivila se Ava překvapeně.

„Ano.“

„Ale…“

Nitro jí náhle propaloval pocit zrady, ale než stačila otevřít pusu, Wyatt pokračoval: „Když mi zavolal Jacob a sdělil mi, co děláš, že kopeš na zahradě jako šílenec, zavolal jsem Evelyn – tedy doktorce McPhersonové – a přesvědčil ji, aby sem zajela a promluvila si s tebou.“

„Já s ní nechci mluvit.“

„Ani po tom všem?“ zeptal se a zvedl panenku oblečenou do šatů jejich syna. Ochable mu visela v prstech. „Panebože, mám pocit, že bych teď terapii potřeboval já.“

„Tak si s ní běž promluvit sám.“ Ava měla plné zuby toho, jak s ní neustále manipuluje, měla plné zuby této parodie na manželství, a ze všeho nejvíc toho, jak si s ní kdosi pohrává. „A tohle“ – ukázala na panenku s jedním vytřeštěným okem – „vezmi s sebou!“

„Avo…“

„Nesnaž se mě uklidňovat, Wyatte. Buď tak hodný.“

Veškerá něha, kterou z něj cítila, i náznaky lásky, jež mezi nimi kdysi byla, zmizely.

„To je ale chyba, Avo,“ upozornil ji manžel, když přešel ke dveřím a prudce je otevřel.

„Možná. Nikoli však první, Wyatte, a jsem si zatraceně jistá, že nebude ani poslední.“

„Víš, Avo, tohle nemusí být tak těžké.“

„Skutečně?“ Bez ohledu na příval emocí, který se v ní vzdouval, se mu upřeně podívala do očí, a když odešel, pečlivě za ním zamkla.

Snyder balancoval s krabicí pizzy v jedné ruce, druhou si odemykal dveře bytu a zaklel, když mu začal zvonit mobil zastrčený hluboko do kapsy.

Jakmile se ocitl v bytě, strčil širokou plochou krabici na kuchyňskou linku a vytáhl mobil, kde na displeji svítilo jméno jeho kolegyně. „Začínáš z toho dělat pravidelnost,“ promluvil do telefonu. „Lidi si budou myslet bůhvíco.“

Lyonsová se rozesmála hlubokým smíchem, který se mu zamlouval. „Jen jsem tě chtěla informovat o novinkách.“

„V jakém směru?“ Z práce odešel před pár hodinami, skočil do posilovny a pak se zastavil v baru U Strašlivého kapitána, dva bloky od svého bytu, kde při čekání na pizzu stačil vypít dvě piva.

„Možná to nic není, ale volal mi Biggs. Však víš, je v příbuzenském stavu s kýmsi, kdo bydlí na tom ostrově.“

„Jo.“ Snyder otevřel krabici a spatřil šťavnaté kousky pálivých papriček a klobásu utopenou v mozzarelle a rajčatové omáčce. „Biggs je myslím bývalý švagr kuchařky nebo tak něco, a tudíž se stále považuje za strýce dětí Virginie Zandersové.“

„No tak mu prostě volala s jakousi prapodivnou historkou o figuríně pohřbené na pozemcích u domu, teda jakési panence oblečené tak, aby vypadala jako to ztracené dítě.“

„Cože?“

„Nedošlo ke zločinu a nikdo neočekává, že tam pojedeme,“ pokračovala, „ale je to prostě další podivnost, co se na tom ostrově magorů přinatrefila.“

Snyderovi se to nezamlouvalo. „O co teda šlo? Špatný vtip? Pozůstatky nějakého úchylného rituálu?“

„To nevím, ale podle Biggse se matka dítěte pustila do kopání a objevila toho paňácu v provizorní rakvi. Vyjela po své sestřenici, po té, co je na vozíku, která šílela a tvrdila, že neudělala nic z toho, z čeho ji Ava Garrisonová obviňuje. Zase – žádný zločin. Jsou tam pěkná snůška cvoků, to ti povídám. Rozhodně jich to má v hlavě pošahaný víc než jeden.“

Snyder souhlasil a pro danou chvíli na pizzu zapomněl. „Myslíš, že je to nějak propojené s vraždou Cheryl Reynoldsové?“

„Nevím sice jak, ale mohlo by to být propojené s případem toho ztraceného dítěte.“

„Biggs chce, aby to někdo prověřil?“

„Zatím ne, ale kdo ví?“

Šéf jim oběma lezl na nervy, protože to byl šerif s příliš velkým nedostatkem zkušeností z praxe, který ovšem dal na svou pověst a neustále znovu a znovu svou funkci obhajoval. Biggsovým hlavním kladem bylo, že najímal správné lidi a věděl, koho podmáznout. Navíc měl kliku. Krom útěku Lestera Reece z Mořského útesu se v jeho oblasti nevyskytlo příliš mnoho násilných zločinů.

Bohužel to nyní vypadalo na změnu.

„Něco nového o vraždě Reynoldsové?“ zeptala se.

„Od našeho posledního setkání? Ne.“

Snyder cítil, jak jim utíká čas. Čekali na pitevní zprávu, několik telefonátů od rodiny a přátel a na informaci z pojišťovny. Vypadalo to, že Cheryl patrně zemřela bez poslední vůle a její pojistka bude zřejmě stačit jedině tak na pohřeb. Krom domu značně zatíženého hypotékou toho moc neměla – uspořila si necelých pět tisíc.

Stálo by to za vraždu? Možná… Už se setkal s oběťmi násilí zabitými kvůli mnohem nižší částce. Zavěsil a vzal si kousek pizzy. Sledoval, jak se od něj táhnou nitky rozteklého sýra. Jo, jasně, tímhle si zadělává na infarkt.

Jenže dnes mu to bylo docela jedno.

Ava znovu zaslechla hlasy. Tiché. Venku na chodbě.

Zamrkala, otevřela oči a vyklouzla z postele. V hlavě jí tepalo, jako by vypila přespříliš vína, ačkoli neměla ani kapku.

Dotkla se bosými chodidly podlahy a na chviličku zavrávorala jako opilá.

Přidržela se sloupku postele a vzpamatovávala se, dokud znovu nedokázala uvažovat jasně. Věděla, že se jí něco zdálo, věděla, že má ještě kdesi v koutku mysli zbytky snu, ale nedokázala si ho už vybavit.

Jakmile se však probrala a chvíli mrkala, uvědomila si, že je sama. Její hádka s Wyattem ji jen ujistila v tom, že spolu nebudou spát v jedné posteli. Už dávno nic nepředstírali. Od smrti syna.

Po špičkách přešla pokoj v noční košili a téměř ani nedýchala, protože k ní přes dveře doléhaly tlumené zvuky.

Dnes neplakalo žádné dítě.

Neslyšela žádné tiché vzdechy a šepot Mami.

Dnes slyšela hlasy dospělých a byla si téměř jistá, že jeden z nich patří Wyattovi. Druhý patřil ženě, ale rozhovor byl zvláštně nesrozumitelný, nespojitý, téměř jako by šlo o dva různé rozhovory probíhající najednou, oba k ní doléhaly z hlavního schodiště nebo možná z jiných prostor v přízemí.

Pohlédla na hodiny u postele; červené číslice zářily a ukazovaly půlnoc. Jako by na znamení zaslechla melodické odbíjení starých hodin po dědečkovi.

Bim!

„Už to nebude dlouho trvat,“ pronesla žena a v hlase měla úsměv.

Bim!

„…divné, nevím, co si myslet.“ Znovu stejná žena? Ne, jiná žena.

„…pamatuješ, jaká bývala?“ Tato osoba mluvila přes první i druhý hlas.

„Ráda bych pomohla, ale je to beznadějné.“ Třetí žena? Doktorka McPhersonová? Tak pozdě?

Bim!

„Udělalas to nejlepší, cos mohla.“ Muž. Wyatt. Určitě mluvil s psycholožkou. S kým jiným?

„…jen otázkou času…“ Toto říkal hlas druhé ženy, té, kterou si nedokázala přesně zařadit.

Bim!

Pokaždé, když uslyšela odbít hodiny, ucítila tepání v hlavě a rozhovor přestal být srozumitelný, všechno se slilo. Pootevřela dveře, a protože nikoho na temné chodbě neviděla, vyšla ven z pokoje.

Na chodbě bylo chladněji, naskočila jí husí kůže.

Bim!

Málem zalapala po dechu, protože hodiny zde bylo slyšet mnohem hlasitěji, chodba se táhla přímo nad schodištěm.

„…musíme být opatrní…, má už podezření.“ Šepot přes dunění hodin nebyl téměř slyšet – třetí žena? Nebo osoba mluvící tak potichu, že Ava nedokázala rozeznat, zda jde o muže či ženu.

„Buďte prostě opatrní.“ Znovu Wyatt?

Cvak! Klapl zámek. Zavrzání. Pak se otevřely vstupní dveře.

Ava se kousla do rtu, rukou se opírala o zábradlí a spěchala dolů do přízemí, do společné části domu.

Prásk!

Málem zakopla, protože hodiny znovu odbily a vstupní dveře se s bouchnutím zavřely. V hale svítila jediná lampa, ale chladivý vzduch provoněný deštěm se stále vznášel v prostoru.

Hala osiřela, hodiny ukončily odbíjení své hlasité zprávy a Ava přistoupila k úzkým oknům vedle dveří. Byla si jistá, že vidí přes sklo dvě odcházející postavy. Vysoký muž – předpokládala, že Wyatt – s rukou kolem pasu menší postavy. Šel s nějakou ženou, patrně s Evelyn McPhersonovou, a mířili k doku.

Přestože to oba popírali, bylo zjevné, že spolu mají románek. A probírají Avu. Panebože, to je všechno tak zamotané!

„…málem se zcvokla,“ zašeptal prázdnou halou ženský hlas a Avě se zastavilo srdce. Druhý rozhovor. No jistě. Jenže kde je ten, kdo mluví? V domě byla tma, až na několik strategicky umístěných nočních lampiček, které poskytovaly dostatek světla, aby rozeznávala tvary a dveře. Jenže když jí do toho stále odbíjely hodiny půlnoc, nedokázala poznat, kde se druhý rozhovor odehrává.

Bim bam!

Určitě je to už poslední úder, pomyslela si. Jenže hlasy také utichly, téměř jako by předtím záměrně rozmlouvaly přímo do odbíjení půlnoci.

Pomalu se přikrádala k pracovně. Přesvědčovala sebe sama, že to je přece její dům a že má plné právo nacházet se v jakékoli místnosti dle svého výběru bez ohledu na denní či noční dobu, ale byla přesto nervózní, srdce jí divoce tlouklo, nervy měla napjaté. Bez ohledu na předchozí šum hovoru měla nyní pocit, že je sama, jediná, kdo je v tuto hodinu vzhůru.

A přesto…

Se zpocenými dlaněmi proklouzla pootevřenými dveřmi do manželovy pracovny. Hlasy vycházely někde z této strany, ne? Udělala dva kroky a spatřila stín, záblesk pohybu u knihovny.

Málem dostala infarkt.

Cosi na ni se zavrčením skočilo, až zalapala po dechu a couvla. Poznala kocoura, pana T. Byl naježený, takže vypadal dvojnásobně velký, nenávistně syčel a vyběhl otevřenými dveřmi ven. Ava se musela opřít o roh stolu.

Vždyť je to jen Virginiin kocour, nic víc.

Tedy až na to, že pan T nemůže mluvit, takže jeho syčení nemůže znít jako čísi šepot, navíc šepot dvou osob, které spolu hovoří. Ani neumí volat dětským hlasem…

V dálce slyšela, jak nastartoval lodní motor. Takže Wyatt a doktorka McPhersonová jsou pryč. Taky dobře, pomyslela si a vtom zaslechla první tlumený dětský nářek. Ach, jen to ne!

„Mami,“ naříkal dětský hlásek a ona se málem zbláznila.

„Chlapečku?“ reagovala bezděčně. Jistěže Noah není doma. Věděla to sice, ale bylo tady něco…

Obešla Wyattův stůl, otevírala postupně skříně a hledala v nich, dokud nenašla baterku. Pak místo aby rozsvěcela světla v domě, raději použila svítilnu v ruce a žlutým paprskem si ozařovala schody do patra a chodbu k Noahovu pokoji. U dveří zaváhala, nakonec rychle otevřela a s bušícím srdcem namířila paprsek světla do dětského pokoje, kde vypadaly příčky v jeho postýlce jako mříže ve vězeňské cele a hračky, z nichž zbyly ve špatném osvětlení jen matné obrysy, působily strašidelně a groteskně, a ne hebce a měkce. Oči pruhovaného tygra zářily pekelným plamenem a Noahův oblíbený dinosaurus zase cenil zuby jako chrlič s prasečím rypákem na gotickém chrámu.

Vzpamatuj se. Jsou to jen hračky, pro všechno na světě! Hračky, které jsi neměla to srdce vyhodit.

„Mááámoooo…“ Krev jí ztuhla v žilách a málem baterku upustila, protože se pokojem zřetelně ozýval synův šepot.

30. kapitola

„Mami, mami, mami!“ Noah měl hlas zlomený vzlyky, ale zjevně ji volal. Avě se sevřelo srdce. Odkud ten zvuk vychází? Odkud? Horečně křižovala paprskem světla dětským pokojem, nakonec rozsvítila lustr a místnost se náhle zalila oslepujícím světlem. Noahu…, ach, chlapečku, kde jsi?

„Přemýšlej,“ poručila si. Musí existovat vysvětlení, proč se ten tichý nevinný hlásek rozléhá místností, zní až do pracovny dole a šeptá chodbami tak výrazně, že jeho křik slyší i ona ze svého pokoje.

Prohledala strop i dřevěnou podlahu, dokonce prozkoumala i stěny, ale nic podezřelého neobjevila. Jenže někde… někdo pouštěl bůhvíjakým způsobem z magnetofonu dětský pláč. O tom nepochybovala. Bez ohledu na to, co si všichni mysleli o nevinnosti Jewel-Anne, Ava byla přesvědčená, že se za touhle mystifikační habaďůrou skrývá ona.

Nemohla nic podezřelého dokázat, a tak v dětském pokoji zhasla světlo a znovu vyšla na chodbu. Kde jinde, když ne tady? Pláč pro tuto chvíli utichl, takže nemohla jít po zvuku, ale pochybovala, že něco najde, i kdyby prohledala jak toto patro, tak přízemí. V domě se vyskytovalo příliš mnoho lidí, kteří zde uklízeli, prováděli opravy nebo trvale bydleli. Zbýval tedy sklep – při pomyšlení na návrat mezi pavučiny se přikrčila odporem – nebo druhé podlaží, kdysi obydlené služebnictvem a nyní považované spíše za půdu, používanou výhradně jako skladiště.

„Ani omylem,“ uvažovala hlasitě. Výtah do nejvyššího patra nejezdil a přístup z prvního patra byl dokonale uzavřený – dveřmi s bezpečnostním zámkem.

Pokud ovšem někdo nemá klíč. Nebo nepoužil schody z přízemí, zpoza spíže.

Usoudila, že je zase na nejlepší cestě sledovat další slepou uličku, a zamířila k hlavnímu schodišti, seběhla a proklouzla přes halu a kuchyň. Minula spižírnu a za ní se vydala na rozvrzané schodiště, které nikdo nepoužíval, protože bylo staré jako dům sám a už potřebovalo generální opravu.

Dnes se však Ava rozhodla vyrazit raději po rozvrzaných schodech než se znovu prodírat pavučinami ve sklepě. Rozsvítila si, ale jedna žárovka byla prasklá, takže do prvního patra stoupala v šeru. V patře přelétla paprskem baterky přes dveře zamčené zvenčí z chodby, nedaleko jedné z ložnic pro hosty. Na této straně byl jednoduchý bezpečnostní zámek a pohyboval se velmi hladce, jako by jej někdo nedávno promazal.

Zvláštní.

A znepokojivé.

Přelétla paprskem světla po schodech a všimla si, že prach na jednotlivých stupních je nerovnoměrný a jeho vrstva porušená, jako by po schodech nedávno někdo prošel.

Podívala se vzhůru na točité schodiště a hlavou jí blesklo, že by v nepoužívaných místnostech mohl stále ještě někdo být. Neexistovala lepší doba, kdy to zjistit, než právě teď. S maximální tichostí vyběhla zbývající schody, zatímco světlo baterky ozařovalo pavučiny a stopy po myších.

V posledním ohybu schodů narazila na další dveře.

A ty byly pochopitelně zamčené. Skvělé. Co teď? Vzala za kliku, ale ta se ani nehnula a závěsy dveří byly z druhé strany, takže jejich vysazení bylo mimo diskusi. Musí však existovat způsob, jak se dostat dovnitř.

Když byla ještě malá, babička zaměstnávala plný stav služebnictva a v nejvyšším patře bydlela nejen guvernantka, ale také dvě služebné. Pamatovala si, že tyto dveře se nikdy nezamykaly a jediným dalším přístupem do patra byl požární žebřík na druhé straně domu nebo… Podívala se za ohyb schodiště, kde se stupně nápadně zužovaly a vinuly se vzhůru ke střeše. Opatrně stoupala až nahoru po starých prknech a viděla, že zde je prach po celé šíři schodů a pavučiny jsou hustší. Pokračovala k posledním dveřím, které vedly na střechu a na střešní terasu, po níž se nikdo celá léta neprocházel.

Samozřejmě byly zamčené.

Prudce strčila do dveří ramenem, ale nepovolily.

Zklamaně svítila na rám dveří v naději, že najde klíč ukrytý někde nahoře. Ani teď neměla štěstí. Jenže musí existovat způsob, jak se sem dostat, pokud by bylo třeba na střeše něco opravit. Někdo klíč určitě má. A totéž platilo o druhém patře. Kdyby třeba začalo dovnitř zatékat nebo byl problém se ztrouchnivělými trámy nebo něčím podobným, někdo z domu musí přístup zabezpečit. V jednom období měla svazek se všemi klíči od každé místnosti v domě, od všech dveří, dokonce i od hospodářských budov, ale ten svazek po svém návratu z psychiatrie už neviděla. Vlastně, i když chtěla jet autem, Wyatt jí dal náhradní klíč.

Zeptala se na svůj a on s úsměvem opáčil: „Samozřejmě ho dostaneš, až ti bude lépe.“

V té době na tom byla psychicky tak zle, že jí to bylo jedno, ale teď se věci změnily. Byla přesvědčená, že ukrytý klíč nikde na schodišti nenajde, a tak vyrazila na zpáteční cestu do Wyattovy pracovny a pustila se do hledání tam. Některé zásuvky jeho pracovního stolu byly zamčené, po chvíli přehrabování v těch otevřených a ve skříňkách nenašla nic, co by jí pomohlo. Ani nůž na dopisy.

Byla nervózní a při pomyšlení, že ji někdo přistihne, jak Wyattovi slídí v pracovně, ji polil studený pot. Kolik času uplynulo od chvíle, kdy se vydal na člunu přes záliv? Vrátí se dnes v noci? Najde ji? Určitě existuje jednodušší způsob, jak proniknout nahoru.

Uvažuj, Avo, uvažuj! Tohle je tvůj dům. Bydlíš tady. Co když se jeden klíč ztratí? Někdo – údržbář – má stoprocentně přístup do všech pater i na tu zatracenou střechu…!

Klíče v zadní chodbě!

Neviděla je tam náhodou nedávno?

Ze schodů přímo letěla, málem zakopla, jak se hnala do přízemí a dál k malé skříni vmáčknuté mezi spíž a schodiště. Posvítila dovnitř, našla pár kousků nářadí, staré zavařovací sklenice a na háčku vyčnívajícím z trámu několik kroužků s klíči. Byly označené: loděnice, kůlny, stáje a stodoly, dům. Sundala kroužek z háčku a už už chtěla skříň zavřít, když se na jedné polici hluboko vzadu ve světle baterky zablýsklo cosi kovového.

Sáhla dovnitř a našla zvláštní svazek klíčů. Po bližším ohledání neodpovídal tomu, který objevila předtím. Na svazku byla mosazná destička s vyrytými iniciálami CC a ji napadlo, že by mohly patřit jejímu otci, Connellu Churchovi. Klíče zde zjevně zůstaly po jeho smrti, pomyslela si, ale neměla čas o tom déle přemýšlet. Potřebovala vyrazit znovu po schodech nahoru a doufala, že jeden z klíčů na kroužku s označením „dům“ se bude hodit do zámku ve druhém patře. Neměla jistotu, zda se Wyatt vrátí, ale kdyby tomu tak bylo, Ava nechtěla, aby věděl, čím se zabývala. Nicméně ještě nějakou dobu věnovala krabici s nářadím, kterou se prohrabovala tak dlouho, až našla šroubovák pro případ, že by něco musela otevřít násilím.

Nahoru po schodech přímo letěla až do druhého patra, kde zkoušela všechny klíče ze svazku, ovšem žádný se do zámku nehodil. Zamračila se, cítila, že čas rychle ubíhá, ale znovu zasunovala do klíčové dírky jeden klíč za druhým, tentokrát pečlivěji.

Nic. Žádný z nich vstupní dveře do starých pokojů pro služebnictvo neotevřel.

Znovu si posvítila baterkou na zámek a konečně pochopila. Zámek byl totiž vyměněný. Kovová vložka se leskla a vypadala nověji než zámky na dveřích v nižších patrech. Zjevně tam kdosi dal novou. Ale kdy? A kdo?

Zaplavila ji nová vlna úzkosti.

Je to jen vyměněný zámek, připomínala si. Což nemusí být nutně součástí nějakého spiknutí ani zosobnění nejhoršího zla. A přesto hluboko v srdci věděla, že ve druhém patře je ukryto něco důležitého.

Odevzdaně se kolem sebe rozhlédla. Co teď? Otálí na ztemnělém schodišti, když si přitom byla tak jistá, že důkaz, který tolik potřebovala k tomu, aby potvrdila, že ji někdo pronásleduje, se nachází přímo za těmito dveřmi. Nevěděla, co dál. Stála na schodech, studený průvan ji přímo mrazil, protože se potila. Dům byl stále tichý až na praskání starého dřeva, jak letité sídlo s plynoucími roky sesedalo, a na vítr svištící kdesi daleko.

Posvítila si na úzké schůdky vedoucí na střešní terasu a napadlo ji, že by se mohla pokusit odemknout dvířka. Proč to nezkusit? Odtamtud by mohla slézt po požárním žebříku do posledního patra. Vyšplhala tedy po točitém schodišti až nahoru a pečlivě prohlédla zámek na dvířkách. Tento byl jednoznačně ze stejné doby jako většina ostatních v domě. Zkusila několik klíčů a nakonec se dočkala uspokojivého cvaknutí, když zámek na čtvrtý pokus povolil.

Snažila se dveře otevřít, ale pevně držely v rámu, veřeje se ani nehnuly. Dřevo výplně patrně nabobtnalo. „Pitomé dveře,“ zaklela a napřela se do nich celou vahou. Strčila do nich jednou, dvakrát, třikrát, ale stále nic. Zhluboka oddechovala, odložila baterku i klíče na schody, popadla oběma rukama kliku, stiskla ji a znovu se zapřela. Staré dřevo nakonec povolilo, u západky se odštíplo pár třísek a dveře se jako zázrakem rozlétly. Dovnitř ihned fičel vítr s deštěm. Baterka se kutálela ze schodů za ní, hlasitě bouchala a její paprsek divoce tančil po špinavých stěnách a stropu, než ji stačila chytit. Proklínala se, že si nestihla obout pantofle, popadla pevně baterku a vyšla bosa na plochou část střechy, vítr jí ihned rval vlasy, ale ona se upřeně zadívala na moře.

Voda byla temná, na vlnách se tvořily hřebínky, slyšela dunění příboje. Ten zvuk jí připomněl osudnou plavbu na člunu, která vyústila v Kelvinovu smrt. Rozbouřený oceán, kymácející se plachetnice, nevyhnutelná zkáza. Vzpomínky, stejně mrazivé jako zimní déšť, byly strašlivě reálné. Bolestné. Jewel-Anne ji obviňovala z toho, že za osudnou plavbu může, a když o tom nyní Ava přemýšlela, najednou nevěděla, proč vlastně tak trvala na tom, aby vyrazili na moře.

Byl to skutečně její nápad?

Nebo to vymyslel někdo jiný?

Byla těhotná, proč by riskovala plavbu v nebezpečných vlnách oceánu, když za sebou měla tolik potratů v prvních měsících těhotenství? Jistě, tehdy byla v pokročilém stadiu, ale přesto… Něco jí na tom nehrálo.

Neuvažuj o tom. Teď ne. Hoď sebou. Než se vrátí Wyatt a ty budeš muset vysvětlovat, co provádíš!

Se srdcem v krku opatrně přecházela po vlhké střeše na okraj, kde bylo vidět požární žebřík určený pro nouzový únik. Mezi prsty cítila spadané jehličí a špínu usazenou za dlouhá léta, nicméně střešní terasa alespoň vypadala pevně. Pravděpodobně zvládne sestoupit do prvního patra a vyšplhat nahoru některým oknem v pokojích pro hosty, ale bylo to příliš blízko apartmá Jewel-Anne, a tak to nechtěla riskovat. Ne, lepší bude slézt na půdu rovnou ze střechy.

Fičící vítr se do ní v poryvech opíral neskutečnou silou, kterou získal nad zálivem, pevně se chytila žebříku a přehodila nohu přes zábradlí, aby se na něj dostala. Déšť ji nyní doslova bičoval. Uvědomila si, že kdyby ji někdo zahlédl, okamžitě by ji odvezli na psychiatrii, bez mrknutí oka. Pokud by vůbec zdárně slezla.

Na první příčce žebříku jí trochu sklouzla noha, tak se snažila bosým chodidlem co nejlépe obemknout každou příčku, strčila si šroubovák do pusy a pomalu slézala. V jedné ruce držela baterku a musela se s ní také přidržovat, druhou křečovitě svírala vlhké, kluzké příčky.

Srdce jí vyděšeně tlouklo, ale nedívala se dolů, jen se spouštěla od jedné příčky ke druhé, beze spěchu, soustředěně se držela žebříku, který již postrádal stabilitu a úpěl pod její vahou.

Co když je půda prázdná? Vyklizená, pouze s posledními kusy nábytku pod zteřelými ochrannými plachtami a pavouky prchajícími do temných koutů? Co pak?

V duchu si podobné neodbytné myšlenky zakázala a pokračovala v pozvolném sestupu. Uklouzla jí noha, zalapala po dechu a málem upustila šroubovák i baterku.

Nicméně se vzpamatovala a v provazech deště visících z oblohy slezla k oknu ve druhém patře na maličké odpočívadlo, které praskalo a úpělo pod její váhou.

Ty jsi FAKT šílená, rozléhalo se jí hlavou, ale neustávala v činnosti. Dřepla si na odpočívadlo, baterku strčila mezi zuby a úzký paprsek namířila na okenní římsu. Snažila se otevřít staré okno. Očekávala, že bude zajištěné zástrčkou, a udivilo ji, když poměrně snadno povolilo a rachotivě se otevřelo při vynaložení jen nepatrného tlaku. Šroubovák vůbec nepotřebovala.

Konečně uvnitř! Opatrně vytahovala vnitřní roletu a neustále přidržovala provázek, aby se pohybovala vzhůru nehlučně. Pak vklouzla do místnosti. Ucítila pach zatuchliny, jako by zde po celá léta nikdo nebyl.

Panebože, co když se mýlila? Co když se to tady skutečně používá jen jako skladiště? Avě se sevřelo srdce. Zavřela za sebou okno a stáhla roletu. Opatrně procházela labyrintem půdních místností se šikmými stěnami. Nacházely se zde postele zakryté přehozy, podobně chráněné lampy a křesla, všechno až strašidelně opuštěné. V koupelně velké jako skříň byl jen špinavý záchod a umyvadlo. V malé kuchyňce viděla skříňky a odřená dvířka, jako kdyby se mávnutím kouzelného proutku ocitla ve čtyřicátých letech dvacátého století. Spotřebiče byly dávno odmontovány.

„Nikdo tady není, jen duchové,“ zabručela si pro sebe a posunovala paprsek světla ke dveřím na schodiště, k těm s novým bezpečnostním zámkem. Co to má kruci znamenat?

„Mami… Mami!“ rozezníval se Noahův hlas od stropu z trámoví a ona jen zdusila výkřik, a jak couvala, zakopla o starý gramofon v prostorách, které bývaly jídelnou. Upustila šroubovák a pak na něj šlápla, když se ho neobratně snažila zvednout.

Její syn zde není! Nemůže zde být.

A pak se ten zlomený hlásek křičící po mámě znovu rozezněl místnostmi.

Co to je? Určitě ne její dítě. To už jí bylo jasné.

Potlačila svůj strach a znovu přešla několika místnostmi, když křik znovu utichl a hlavou jí vrtalo, zda někdo pod ní slyší její kroky.

Nikde však neviděla nic podezřelého. Všechno vypadalo, jako by někdo zamkl dveře tohoto patra někdy před deseti lety a už se nevrátil.

Ticho ji drtilo.

Další křik se neozval.

Jen kvílení větru.

Neviděla nic než nábytek zakrytý plachtami. Nejprve pomalu, pak rychleji začala odhazovat jednu plachtu po druhé a odhalovala zapomenuté kuchyňské stoličky, starobylou dlouhou lenošku své babičky, televizi z osmdesátých let, podobenky dávno zemřelých příbuzných a oblíbenou otcovu klubovku. Postupně odhrnovala plachty a pak se najednou zarazila.

Měla dojem, že přes vytí větru zaslechla zvuk motoru. Wyatt!

Musí si pospíšit.

Honem.

Dětský pláč zněl v Noahově pokojíčku v prvním patře a ve Wyattově pracovně v přízemí, takže pokud se zvuk nesl nějakým zvukovodem, pak by dávalo smysl, že by vycházel z místnosti přímo nad nimi nebo pod nimi, ačkoli sklep prozatím nebrala v úvahu. Nyní prošla krátkou chodbou k pokojům, našla ten, o němž si myslela, že se nachází právě nad Noahovým, a vešla dovnitř.

Zdálo se jí, že podlaha zde není tak zaprášená, ale v pokoji nebylo příliš mnoho nábytku, jen rámy dvou postelí bez matrací odsunuté každá k jedné stěně vedle okna. Vytáhla roletu a podívala se ven. Prohlížela si nejvyšší větve téhož stromu, který bylo vidět z Wyattovy pracovny a dětského pokoje.

Musí to být tady.

Jenže pokoj byl prázdný.

Posvítila si dobře na všechna prkna v podlaze, pak otevřela skříň. Nic krom nějakého zavazadla, starého kufru, několika zaprášených menších kufříků a krabice na klobouky na polici.

Vytáhla krabici na klobouky a v ní objevila jen růžový „bonbónek“, vzpomínku na Jackii Kennedyovou a počátek šedesátých let. Krom toho našla jen několik vybledlých, avšak elegantních zástěr „pro hostitelku“; na jedné byla stále cenovka; všechny z doby kolem roku 1960.

Svíralo se jí srdce, zvuk motoru člunu sílil a ona se cítila neúspěšná. Jenže přece slyšela synův hlas. Výrazně. Přímo z tohoto zatraceného podkroví. Tím si byla jistá.

Pohlédla dolů na kufry na dně skříně. Dva červené značky Samsonite s plastovými madly a jeden menší na kolečkách.

Zírala na ně a cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Neměla ponětí, kdy se dostaly do módy kufry s kolečky, ale rozhodně mnohem později než v šedesátých letech. Tento kufr sem nezapadal. Sotva se odvážila dýchat, když kufr opatrně otevírala. Zapínal se na zip, takže chvíli trvalo, než nadzvedla horní díl a našla, co hledala: malý digitální přehrávač a jakési bezdrátové spojení.

„Ty mrcho,“ ucedila skrz zaťaté zuby, protože si bylo jistá, že za tím vězí Jewel-Anne.

Jenže jak to mohla všechno zapojit? Je upoutaná na invalidní vozík!

Ava měla v první chvíli chuť vyrvat zatracený kufr na kolečkách ze skříně a dovléct ho do pokoje Jewel-Anne, hodit ho sestřenici na volánkovou postel, otevřít víko a vyžádat si vysvětlení.

Jenže by se žádného nedočkala.

Jewel-Anne by všechno prostě popřela. Všichni by naznačovali, že Ava nějak zařízení do pokoje nalíčila sama. Ne, to nesmí udělat. Potřebovala se dostat na kobylku Jewel-Anne i komukoli dalšímu, kdo za tou špinavou hrou stojí.

Když vrčení motoru zpomalovalo, což znamenalo, že člun přistává u břehu, zasunula kufr zpět na místo, zavřela skříň a rychle a opatrně přehodila všechny strhané plachty zpět na nábytek. Pokoje sice nevypadaly úplně přesně, jako když do nich vešla, a v prachu byly její stopy, jenže na detaily neměla čas.

S bušícím srdcem se rozhlížela. Šroubovák! Klopýtala a tápala, dokud ho nenašla, pak zhasla baterku, prolezla oknem a vyšplhala zpátky po žebříku. Jen se modlila, aby ji Wyatt – nebo kdokoli jiný, kdo přijel se člunem – nezahlédl. S překvapující hbitostí zdolávala žebřík a uklouzla jen jednou. Nahoře se přehoupla přes zábradlí, přeběhla přes terasu a zamířila ke dveřím na schodiště.

Déšť byl stále silný, ale ona si ho nevšímala, když násilím otevírala dveře, a zastavila se až uvnitř v nejvyšší chodbě domu, popadla klíče a dveře za sebou zamkla. Z noční košile jí crčela voda na schody, ale s tím nic nemohla dělat, tak jen uháněla dolů, minula druhé patro a zastavila se až v prvním. Když už se do tohoto podniku pustila, nemohla riskovat, aby si ten, kdo se za vším skrývá, všiml, že se dveřmi bylo manipulováno…

Musí se o to postarat. Seběhnout dolů je příliš velké riziko, protože může narazit na toho, kdo se vrací, ať je to kdokoli.

Je to Wyatt, samozřejmě je to Wyatt. Kdo jiný by odvážel psychoterapeutku do Anchorville?

Jenže je divné, proč by tam nezůstal na noc?

Aby pokračoval ve své přetvářce a hře na dobrého manžela, samozřejmě!

Zariskovala a zamířila ze schodiště po koberci v chodbě prvního patra. Přesně v tu chvíli vrzly domovní dveře.

Zatraceně! Jak vysvětlí, proč není v posteli, a hlavně proč je promočená? Škoda, že nemůže manželovi věřit a mluvit s ním otevřeně, jenže si byla dost jistá, že on je součástí spiknutí těch, kdo jsou proti ní.

Proč? Kdyby se zamiloval do jiné, proč by se prostě nerozvedl?

Jenže on už jednou proti rozvodu protestoval, alespoň to si pamatovala. Bylo jí jasné, že už je nespojuje ani střípek lásky a že má nějakou jinou, přesto se kupodivu odmítal rozvést.

Kvůli penězům přece. Chce mít podíl na majetku a na všem, cos zdědila nebo vydělala.

Ta myšlenka ji napadla už dřív, ale nedokázala jí uvěřit. Wyatt byl přece sám dost bohatý, měl vynikající práci a vydělával víc než dost. Nepotřeboval její peníze. A kdyby, proč by ji prostě nezabil a neskoncoval s tím? I tuto odpověď znala. Wyatt není vrah. Nemá to v krvi.

Proč jsem tedy tak vyděšená? Srdce mi bije jako zvon, potí se mi dlaně a sotva se odvážím nadechnout ze strachu, že mě přistihne.

Protože v hloubi duše věřila, že Wyatt hledá způsob, jak ji dostat zpátky na psychiatrii, nebo něco horšího.

Slyšela ho vstoupit do pracovny a věděla, že to je její příležitost. Než se usadí v křesle, zapne počítač a rozsvítí, musí Ava vyběhnout po schodech a doufat, že si jí nevšimne.

Rozběhla se chodbou, ještě nakoukla dolů přes zábradlí do vstupní haly, a když viděla, že se v pracovně rozsvítilo, rychle se hnala po špičkách jako víla. Rychle, rychle, rychle! Nezakopni!

Odkašlal si a ona málem zakopla, ale nakonec bez úhony pokračovala za ohyb chodby. Dveře do jejího pokoje byly otevřené, ale ona se je neodvažovala zavřít ze strachu, že to manžel zaslechne. Potmě otevřela zásuvku, našla v přihrádce čisté pyžamo a vklouzla do koupelny, kde se rychle převlékla a vysoušela si ručníkem vlasy. Napadlo ji, že ji možná Wyatt slyší přecházet v pokoji, tak hodila noční košili do kouta a spláchla.

Vstoupila do svého pokoje a zalapala po dechu.

Nebyla sama.

Ve dveřích stál nějaký muž, ve světle z chodby se proti světlu ostře rýsovala jeho vysoká silueta, jako by byl vytesaný v kameni.

„Co se děje, Avo?“ zeptal se Trent přesně ve chvíli, kdy ho poznala.

Ava málem klesla až na podlahu úlevou, že nemusí nic vysvětlovat manželovi.

„Jen jsem si odskočila.“

„Z chodby?“ podivil se. „Viděl jsem tě dole.“

Sakra!

„No…, víš, šla jsem do Noahova pokojíčku,“ odpověděla a horečně uvažovala. „Prosím tě, nikomu to neříkej, ale měla jsem dojem, jako bych ho zase slyšela, a tak jsem zamířila k němu, než jsem si uvědomila…, že to nemůže být pravda. Všechno se mi to zřejmě jenom zdálo. Zlý sen…“

Tázavě si prohlížel její noční košili a vlhké vlasy.

„Jak to, že jsi tak pozdě vzhůru?“ snažila se odvrátit rozhovor od sebe.

„Zrovna jsem se vrátil z plavby přes záliv. Wyatt mě poprosil, abych odvezl Eve…, teda… Evelyn domů.“

„Proč ji neodvezl sám?“

Trent pokrčil rameny. „Taky si říkám.“

„A kde je teď?“

„Ani to nevím, ale ty bys měla.“ Významně se podíval na uválenou postel. „Wyatt spí jinde?“

Neodpověděla a on jen naklonil hlavu a mlčení bral jako odpověď. „Myslím, že půjdu.“ Poplácal dlaní rám dveří. „Nashle ráno.“

„Jo.“

„A ještě něco…“

„Hmmm?“ Najednou se cítila k smrti unavená a už mířila k posteli.

„Až příště polezeš na střešní terasu uprostřed noci v příšerným slejváku, možná by sis mohla vzít deštník.“

„Co…?“

Sevřelo se jí srdce, protože si uvědomila, že byla přistižena při jedné lži a bude muset vyrukovat s další.

„Viděl jsem tě, sestřenko. Na střeše.“ Kolem úst se mu vytvořily ustarané vrásky. „Cos tam sakra dělala?“

„Nemohla jsem spát,“ lhala, jako když tiskne. „Myslela jsem na svého syna a bratra. Kelvin svého synovce nikdy neviděl, a tak jsem vyšla nahoru na terasu, protože je to nejlepší místo, odkud je vidět, kde se Bloody Mary potopila.“

„Proč jsi mi tedy lhala?“

Znělo to opravdu ublíženě?

„A přiznala bych se k dalšímu bláznovství?“

Povzdychl si, ohlédl se k chodbě a přejel si rukou po zátylku. „Vyjít si tam nahoru v bouřce uprostřed noci, kdy to fičí jako blázen? To opravdu není rozumné, Avo. Je to nebezpečné. Podobně jako když se honíš za představou svého syna a skončíš ve vodě.“

„Trente, prosím… Nikomu to neříkej.“

Zaváhal a ona vycítila jeho nerozhodnost, jeho přesvědčení, že sestřenka zase udělá nějakou hloupost.

„Prosím.“

Zhluboka vydechl přesně ve chvíli, kdy dole odbily dědečkovy hodiny. Jedna. „Nic nikomu nepovím, ale budeš mi muset slíbit, že zajdeš na terapii. Když ne k Eve, tak k někomu jinému. Tohle není dobře, Avo,“ zavrtěl starostlivě hlavou.

„Nejsem cvok. Opravdu ne.“ Nemohla si pomoct, aby hluboko v srdci nepocítila zklamání, a nedokázala potlačit mírně vyčítavý tón.

„Potřebuješ odborníka, Avo,“ opáčil. Pak zavrtěl hlavou a dodal: „Možná ho potřebujeme všichni. Ale teď už běž na kutě, ano? A zůstaň tentokrát v posteli až do rána. Je pozdě.“

„Zůstanu,“ slíbila, a když zavřel dveře, uvědomila si, že ztratila důvěru jednoho z mála lidí, které považovala za spojence. Trent už jí nikdy neuvěří.

Teď je v tom úplně sama.

31. kapitola

Problém s lhaním spočívá v tom, že lži postupně narůstají a ne vždycky v jedné linii. Někdy se proplétají jako svíjející se had, jindy se rozdvojí jako větve stromu, případně se roztříští a rozlétnou všemi směry a střípky lží se hluboko zaboří a vyjdou na světlo, kdy je nejméně čekáme. Pokud se hodláte stát lhářem – a dobrým –, musíte být vždycky hlavním hráčem ve své partii, neustále si pamatovat, komu jste co řekli, a to je obtížné. Vzhledem k tomu, že se lež nezakládá na skutečnosti, neexistuje pevná základna, na níž by stála, žádná pevná skála, ale naopak pohyblivé tekuté písky, které hrozí, že vás stáhnou dolů a pohřbí pod vašimi vlastními nepřesnostmi.

Pro Avu naštěstí lhaní nepředstavovalo problém. Vždycky bývala přímočará.

Až dosud.

„Zvykej si na to,“ bručela si pro sebe s telefonem na uchu. Stála u okna, pozorovala pohybující se mračna nad zálivem a čekala, až Tanya hovor přijme. Po svých včerejších nočních objevech potřebovala Ava spojence, někoho, komu by mohla věřit – a lidí z této kategorie valem ubývalo.

Slyšela Tanyu, jak tlumeným hlasem mluví s někým poblíž, vzápětí se ozvala zřetelněji. „Fajn, tak jsem se mrkla do diáře a fakticky odsud nemůžu vypadnout dřív než někdy po třetí hodině, aniž bych musela přesouvat důležité objednávky. V jednu mi přijde Gloria Byersová na stříhání a barvu, a to vždycky zabere minimálně dvě hoďky. Pak už to mám dobrý. Péči o děti dnes vyfásnul Russ. Vyzvedne je ze školy, pokouší se totiž hrát zase roli hodnýho taťky, teda aspoň myslím. Znervózňuje mě to, ale nic s tím nenadělám, tak mám volný večer.“

Ava pohlédla na hodiny na nočním stolku. Už bylo skoro deset. „Ráda bych odjížděla kolem poledne, ale uvidíš, jak na tom budeš. Kdyžtak zavolej.“

„Jasně. Někdy je, člověče, pěknej vopruz bejt rozvedená matka,“ ulevila si a zavěsila. Její nálada jako by stále probublávala v signálu mezi telefony a Ava se snažila vymyslet, co by si počala, kdyby neměla Tanyu jako svůj „kryt“. Bez kamarádky by bylo téměř nemožné vyhnout se podezření, pokud šlo o její výlet do Seattlu pro vybavení, které potřebovala.

Zaskřípala zuby, protože si už dělala hlavu s tím, jak koupit mikrofony a videokamery. Pokud Ava zaplatí některou z karet, Wyatt uvidí pohyb na účtu. Nechtěla, aby v něm vzklíčilo podezření.

Vždycky mívala oddělený účet, kreditní karty i úspory. Vládla i svým investičním účtem a vytvořila si finanční nezávislost, jen aby ji vzápětí ztratila, když ji zavřeli do nemocnice. Od té doby kdykoli nadnesla, že potřebuje mít „vlastní“ peníze, Wyatt ji ihned ujišťoval, že všechno „proberou“, jakmile jí bude „líp“.

Jeho naprostá nadvláda nad jejími prostředky bude muset přestat. Ihned po tomto podvratném výletě do Seattlu.

Zrovna když se natahovala pro svetr, začal jí v kapse vibrovat telefon a na displeji viděla Tanyino číslo.

„Fajn, půjde to,“ hlaholila Tanya vesele. „Všechno se mi podařilo přeorganizovat. Ukázalo se, že stará dobrá Gloria beztak potřebuje přeobjednat. Tudíž to vypadá, že odsud můžu v jedenáct vypadnout.“

„Skvělé. Já už jedu! Můžem si vzít tvoje auto?“

„Klidně. Když mě teda pozveš na oběd. A nemluvím o párku na stojáka a sodovce v přístavu. Ehm, ehm… Mluvím vážně – luxusní obídek v Seattlu se sklenkou drahého vína a výhledem na přístav. Starej se o mě jako o princezničku, což taky jsem.“

„S tebou je vždycky těžké jednání.“

„Jasnačka.“

Ava se zasmála – poprvé toho dne. „Tak domluveno.“

Díky bohu za Tanyu!

Případ Reynoldsová se nijak rychle nevyvíjel a doháněl Snydera k šílenství. Seděl u počítače, šálek s kávou dávno zapomenutý na stole. Neslyšel telefony ani neviděl, jak kolem jeho stolu prošli dva nadřízení a zamířili do zadní části budovy. Byl příliš zabraný do práce a zrovna už potřetí pročítal pitevní zprávu Cheryl Reynoldsové.

Ne že by v ní nacházel bůhvíjak velká překvapení. Spíše doufal, že mu při prvních dvou čteních uniklo něco důležitého. Podle soudního lékaře zemřela Cheryl Reynoldsová proto, že měla přeťatou krční tepnu i žílu, a předtím ji kdosi málem uškrtil.

Vrahem musel být tudíž někdo dostatečně silný, aby jí pohmoždil hrtan a pak ji podřízl od ucha k uchu. Pěkně brutální zmetek – a patrně ji znal. Útok byl zjevně osobní, jako by vrah nechtěl ženu pouze zabít, ale ještě tím i něco naznačit.

Přepnul si na obrazovce okno a znovu upřel pohled na seznam stop nalezených na místě činu. Nic, co by mu k něčemu bylo. Nic divného až na jediný černý vlas, který ovšem mohl úplně klidně patřit některé z koček, nebo dokonce některému z Cheryliných zákazníků, který vstoupil do prádelny. Vypadalo to, že nikdo nic neukradl a nikdo se ani nesnažil vydávat zločin za loupež, která se vymkla kontrole.

Znovu si pomyslel, že útok byl cílený a osobní.

Neměl k dispozici žádné zprávy o výpovědích očitých svědků, nikdo nešel náhodou kolem, žádný soused u domu nezahlédl cizího nebo podezřelého člověka. Nájemníci v horním patře patrně kouřili marihuanu, soudě podle vůně, jíž byl prodchnutý jejich byt, a údajně neslyšeli naprosto nic.

Typické.

Uvažoval, proč by se žena, která bydlí v Anchorville desítky let v naprostém klidu a míru a nemá žádné nepřátele, měla zničehonic stát obětí tak strašného osobního útoku.

Náhodná oběť?

To mu zkrátka nesedělo.

Posledním člověkem, který viděl Reynoldsovou naživu, byla Ava Garrisonová, jenže její výpověď zjevně odpovídala skutečnosti. Pokud šlo o časové údaje, jež uvedla, byly dosti přesné a shodovaly se s výpověďmi ostatních svědků, kteří jí tím pádem poskytli alibi. Jenže hypnotizérka podlehla útoku brzy poté – možná bezprostředně poté –, co Garrisonová odešla. A ta měla navíc hodně daleko do duševní vyrovnanosti, vždyť se už dřív pokusila o sebevraždu.

Možná to o něčem svědčilo, možná ne.

Krom toho jediného pokusu o sebevraždu se kolem ní nevyskytovalo žádné násilí. Proslýchalo se, že sice dřív bývala tvrdá a nemilosrdná podnikatelka, podle některých pěkná potvora, ale to všechno bylo předtím, než měla syna, a pak o své jediné dítě přišla.

Zkřivil obličej. To bylo hodně zlé.

Nikdy se totiž nevzdala pátrání po dítěti a poté, co k němu před několika dny zašla do kanceláře, si Snyder vytáhl záznam o případu a znovu ho prozkoumal. V případu od samotného začátku neexistovala žádná vodítka a neobjevila se ani později. Chlapec zmizel, jenže když nikdo nedostal zprávu o výkupném a únosci nekontaktovali Garrisonovu rodinu, Snyderova teorie se změnila. Začal být přesvědčen – což však nemohl dokázat –, že dítě mělo nějakou vážnou nehodu, při níž zahynulo, a ten, kdo ho zabil, se zbavil těla, na nějakou dobu ho ukryl a pak hodil do moře.

Matka? Nepravděpodobné.

Jenže pravdou zůstávalo, že byla duševně nevyrovnaná.

Odevzdaně bubnoval prsty do stolu a v duchu si probíral všechny důkazy.

Byl tak zabraný do myšlenek, že si ani nevšiml, kdy k jeho stolu přistoupil Biggs. Teprve když si šerif významně odkašlal, Snyder vzhlédl a zjistil, že tu trochu malého prostoru vedle jeho pracovního místa zabírá obrovská postava.

Biggs měl brýle na čtení zvednuté na čelo a velmi energicky žvýkal. „Něco nového v případu Reynoldsová?“

„Zrovna si pročítám pitevní zprávu a záznamy výslechů, ale ne, nemám nic.“

Biggs se zamračil. Začal drtit žvýkačku usilovněji. „Novináři jsou z toho celí pryč, pořád bombardují tiskovou mluvčí a já bych jí chtěl dát něco pozitivního, ať se má čím ohánět.“

Bylo to jasné. „Jakmile přijdu na informaci, kterou bych neohrozil případ, hned Natalii zavolám.“ Snyder pomyslel na drobnou energickou policistku odpovědnou za styk s veřejností a vůbec jí její práci nezáviděl.

„Čím dřív, tím líp. Nemůžu mít na triku nevyřešenou vraždu!“ Zavrtěl hlavou, brýle se mu posunuly úplně stranou, tak si je sundal z prošedivělých vlasů ostříhaných na ježka, složil je a zasunul do kapsy u košile. „A jsem nanejvýš vytočený, když mi moje bývalá švagrová volá kvůli těm sračkám, co se dějou na tom ostrově. Pohřbené dětské panenky a podobně.“ Znechuceně odfrkl. „Virginia totiž neví, co znamená slovo bývalý.“ Podmračeně dodal: „Předpokládám, že na Lestera Reece pořád nic nemáme, že? Moc rád bych novinářům něčím ucpal hubu.“

„V poslední době ho nikdo nezahlédl, ne, pane.“

Biggs maličko přimhouřil oči, jako by si myslel, že ho Snyder třeba tahá za nos. „Jeho přece nikdy nikdo nezahlédl!“

„Třeba se utopil. Spláchlo ho moře. Sežrali ho žraloci nebo kosatky.“ Snyder pokrčil rameny. „Už je to dávno.“

„Ale stejně.“

„Nezapomínáme na to. Pátráme po něm.“

„Výborně,“ zavrčel Biggs, rozpačitě přešlápl a zamrkal. „Zatracené koleno. Někdy otravuje jak osina v zadku.“ Proslýchalo se, že mu jeho lékař doporučil náhradu kolenního kloubu. Zároveň se však povídalo, že nechvalně proslulý hrubián Biggs panu doktorovi sdělil, kam se má s dotyčným nápadem uchýlit. Biggs nepřestával divoce žvýkat a prkenně zamířil do zadní části budovy, kde se nacházela kuchyňka a toalety.

Snyder se znovu otočil k práci a téměř ani nevzhlédl, když zaslechl, jak se blíží Lyonsová.

„Vyslechl sis nabuzený kecy na téma ‚musíme toho zkurvysyna chytit a přitlouct jeho kůži na kostelní vrata‘?“

„Jo.“ Pohlédl na ni. „Máš něco?“

„Našla jsem její poznámky, co měla v počítači. Ráda bych je proklepla.“

„Není to důvěrné?“

Morgan vzhlédla ke stropu a zavrtěla hlavou. „Ne, když nejsi doktor. Nebo právník. Což ani jedno nebyla. Já se prostě jenom modlím, ať tam najdeme něco, co nám pomůže chytit vraha.“

Dern opravoval kapající kohoutek u koňského napajedla a pokradmu sledoval, jak Ava odjíždí. Pevně sevřel francouzským klíčem vodovodní trubku, povolil převlečnou matku, nasadil na přírubu nové těsnění a konečně byl spokojen, že voda přestane kapat. Přitom zahlédl Avu, jak spěchá po cestě. Považoval za podivné, že si nevzala auto, ale teď usoudil, že to je kvůli málo pravidelnému jízdnímu řádu přívozu, a věděl, že Wyatt má obě auta zaparkovaná v garáži na druhé straně zálivu.

Když zmizela v loděnici, nasadil na kohoutek uzávěr a překonával nutkání sledovat ji. Jen tak tak odolal. Právě toto – nechávat ji na pokoji – pro něj bylo stále obtížnější a protiřečilo všem jeho prapodivným primitivním touhám.

Zaťal zuby a přeběhl do stáje, kde předtím otočil hlavním uzávěrem vody pro všechny venkovní kohoutky a zavlažovače. Znovu uzávěr povolil a pak se vrátil k nádrži pro koně, kde zkontroloval, jak prudký proud z kohoutku vytéká. Vzápětí ho zase zavřel a pořádně si prohlédl trubku, aby se ujistil, že už neuniká ani kapka. Nové těsnění drželo dobře. „Fajn,“ zabručel pro sebe a cítil, že se k němu blíží kůň. Ohlédl se a spatřil Jaspera, který tiše odfrkl a z nosních dírek mu vylétly obláčky horkého dechu.

„Chceš pomoct?“ zeptal se ho Dern. „Nebo si chceš dát něco k pití?“

Naplnil velkou betonovou nádrž, která vypadala, jako by stála na svém místě přes půl století, a kůň udělal krok kupředu, strčil do nádrže hlavu a znovu frkl, až čerstvě napuštěná voda vystříkla.

„Znáš to staré rčení, jak zavedeš koně k napajedlu, ale nepřinutíš ho pít?“ zeptal se Dern a poplácal Jaspera po širokém čele. Přitom pohlédl směrem k zálivu a sledoval, jak přes ocelově zbarvenou mořskou hladinu míří člun k Anchorville. „Poslyš,“ oslovil koně, „co kdybychom si spolu vyjeli?“

Stále mu vrtalo hlavou, kam asi Ava zmizela. Přehodil Jasperovi vodítko přes ohlávku a odvedl koně do stáje, kde ho osedlal a znovu s ním zamířil ven. Bylo jedno, že Ava ostrov opustila. Dern naopak považoval za dobré znamení, že vůbec vypadla z tohoto hrozného kusu pevniny v moři, ale zdálo se, že kamkoli se vrtla, měla v patách potíže.

A hodně častým průvodním jevem potíží bývá nebezpečí.

Není to pokrytectví vzhledem k tvým vlastním plánům?

Upíral pohled na člun, který rychle přejížděl zátoku, a cítil, jak se ho zmocňuje stále větší nutkání pronásledovat ho. „Pitomče,“ nadával si a znovu pokušení potlačil. Nemůže se do toho plést. Zatím ne. Pokud se bude neustále zjevovat všude tam, kam se vrtne Ava, obzvlášť mimo ostrov, a ona ho zahlédne, začne v ní hlodat podezření, což on nemůže potřebovat. Už mu neskočí na vysvětlení, že šlo o náhodu. Takový cvok zase nebyla. Vlastně měl podezření, že ona vůbec žádný cvok není. Jenže někdo na tomto ostrově cvok je. Pohřbená panenka byla dostatečným důkazem.

Pohlédl do zahrady a vyhoupl se do sedla. Kdo se k čertu rozhodl pohřbít panenku převlečenou za ztracené dítě a považoval to za dobrý nápad? Nebo za špatný vtip?

Ano, situace tady v Neptunově bráně rozhodně nebyla nejlepší, ale připomínal si, že tomu tak nebylo nikdy. Prastaré sídlo vybudované na kopci mělo svá tajemství – jedno temnější než druhé.

Dnes musí využít toho, že mu nikdo nenahlíží přes rameno. Potřeboval být pár hodin sám, aniž by měl v zádech zvědavé oči. Čas plynul až příliš rychle a musí tedy pospíšit s prací. Nesmí se nechat vychýlit ze správného směru. Ani Avou Garrisonovou.

A bůh ví, že pro něj představovala velké rozptýlení.

„Honem,“ pobízel koně, který přešel do lehkého klusu. Jeli nahoru lesem, a teprve když si byl jistý, že je nikdo nevidí, stočil koně k jihu.

Pak se pokradmu připlížil ke svému cíli – k opuštěným budovám bývalé psychiatrické kliniky zvané Mořský útes.

„Co má teda tahle tajuplná akce znamenat?“ zeptala se Tanya, když se s Avou procházely po členitém terénu města Seattle. Tanya na sobě měla kabát lemovaný kožešinou a kozačky na deseticentimetrových podpatcích. Zrovna šly po chodníku z prudkého kopce a ona se marně snažila zabránit tomu, aby se jí neobrátil deštník ve větru vanoucím od Elliottova zálivu. „To je jako ze špatné detektivky – všechny ty minikamery a mikrofony… Nepovídej mi… Snad se nechceš stát soukromým očkem? Super! Nechám tě nafotit nebo nafilmovat Russella, když bude s dětma!“

„Myslím, že by ze mě nebyl bůhvíjak dobrý soukromý detektiv,“ rozesmála se Ava. Cestou do města o svém cíli mlčela. Teprve teď, když prošly obchody se speciální elektronikou a ona platila Tanyinou kreditní kartou, aby se neprozradila, když zakoupila všechno, co potřebovala, teprve nyní mohla kamarádce něco vysvětlit. Alespoň trochu. Tanya si zasloužila vědět víc.

„Tak co? Proč potřebuješ vybavení jako James Bond?“ naléhala Tanya.

„Jen se prostě snažím obrátit situaci proti tomu, kdo mě šmíruje.“ Vyhnuly se nějakému muži, který venčil knírače a šel přímo proti nim, pak čekaly na zelenou, aby mohly přejít silnici k restauraci u moře, kterou Tanya vybrala pro pozdní oběd.

„Myslíš, že to má něco společného s Cherylinou vraždou?“ zeptala se Tanya nervózně. Vyjádřila nahlas své přesvědčení, že návštěva Avy u hypnotizérky měla něco společného s její smrtí.

„Nevím proč.“ Což byla pravda, ale přesto ji to trápilo. Hodně. Nejen proto, že Cheryl přišla o život tak brutálně, ale i Ava měla strach, že by mezi nimi mohla být nějaká spojitost.

„No, je to podivné a děsivé – teda spíš hrůzostrašné – a dostávám z toho stihomam.“

„Vítej v klubu.“

Na semaforu blikla zelená, ale ony ještě chvilku čekaly, protože nějaký cvok ve starém volkswagenu prolétl křižovatkou na červenou. „Debile!“ křikla Tanya ve chvíli, kdy řidič fordu stiskl klakson a troubil na ujíždějícího žlutého Brouka, který zmizel za rohem.

Jakmile nebezpečí pominulo, Tanya s Avou rychle přešly širokou ulici a zamířily k moři, kde ve vzduchu cítily slanou vůni oceánu a slyšely křik racků kroužících na šedivé obloze nad nimi. V dáli bylo skrze mlžný opar vidět příkré svahy Olympijského pohoří.

V naprosté souhře mířily k přístavišti číslo 57 a dál do restaurace přímo nad vodou, proslulé svými čerstvými mořskými plody. Uvnitř posedávalo jen pár štamgastů, protože davy lidí bažících po obědě už prořídly a do večeře bylo ještě hodně daleko.

Usedly do boxu u okna s výhledem na Pugetův záliv, objednaly si nápoje a jako společný předkrm kraba s artyčokovou studenou omáčkou a jako hlavní jídlo speciality – dušenou rybu a zapékaného kraba.

„Takže,“ promluvila Tanya, jakmile před sebou měla martini s granátovým jablkem. „Ven s tím! Na co máš ty supertechnický udělátka?“ Upila ze sklenky a nespouštěla zrak ze své kamarádky usazené naproti.

Ava se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy, a vyrukovala s líčením událostí předchozí noci s tím, jak se vloupala do druhého patra a našla tam přehrávač. Tanya ji projednou nepřerušovala, jen poslouchala a popíjela martini. Občas si namočila kraba v omáčce nebo ukousla křupavého chleba.

„Je něco opravdu hodně prohnilého na tom vašem ostrově,“ pronesla nakonec, jakmile Ava domluvila. „Ale Jewel-Anne? Neblázni, vždyť i kdyby dokázala vylézt po schodech, což nedokáže, myslíš, že je opravdu natolik technicky zdatná, aby tam natáhla nějaký složitý vysílací systém?“

„Mohla mít komplice. Její bratr Jacob je počítačový génius. Pořád ještě studuje, ale už dostal smlouvu od několika místních softwarových společností z okolí Seattlu a také ze Silicon Valley.“ Ochutnala polévku a zjistila, že je horká a skvělá, s výraznou chutí rajčat, česneku a fenyklu, výborně doplňujícími halibuta, mušle, garnáty a mořského okouna.

„Ale proč?“ divila se Tanya. „Proč by si dávala tak strašnou práci?“

„Nevím. Možná proto, že mi Neptunova brána patří.“

„Hmm, tak peníze. Důvod starý jako lidstvo samo.“

„Možná.“

„Dobře, ale co potom Noah? Myslíš, že mají něco společného s jeho únosem?“

Srdce jí znovu ztěžklo. Strach, že svého syna už nikdy neuvidí, býval někdy tak silný, až měla dojem, že se nemůže nadechnout, že nedokáže své plíce přimět, aby fungovaly. „Nevím.“ Ani si nevšimla své sklenky chardonnay a polévka jí najednou nepřipadala tak vábná. „Nevím jak.“

Tanya si pochutnávala na krabích koláčcích. „Víš přece, že se řeči v Anchorville šíří rychlostí namydleného blesku. Mezi ohniska drbů patří samozřejmě můj salon.“

„Samozřejmě.“

„No a tak jsem se taky doslechla, že se na zahradě v Neptunově bráně našla pohřbená nějaká mrtvola.“ Mazala si kousek chleba, ale přestala a probodávala Avu pohledem. „To jsi měla na mysli tím šmírováním?“

„Ne mrtvola. Panenka. Promiň, že jsem ti o tom neřekla,“ vysvětlovala překotně Ava. Usoudila, že se někomu potřebuje svěřit úplně se vším, a hned Tanye vypověděla do posledních podrobností, co se na ostrově dělo. Bylo jí jedno, jestli ji kamarádka bude považovat za cvoka. Vyrukovala úplně se vším počínaje vidinami syna v doku, přes nalezení jeho mokrých tenisek v dětském pokoji až po přesvědčení, že manžel má techtle s její psycholožkou.

Když skončila, cítila se lépe. Zbavila se velkého břemene. Tanya málem nepozřela ani sousto. „Páni,“ vymáčkla ze sebe nakonec. „Myslím, že ti začnu říkat Alenko. Rozhodně sis prošla svou králičí norou.“

„Několikrát.“

Dojedly předkrm, a když se propracovaly až k nabídce dezertů, Ava se sladké tečky vzdala a raději si objednala pouze espreso, ale Tanya neodolala specialitě amerického Severozápadu – poháru s jablky a brusinkami s obrovským kopečkem vanilkové zmrzliny, do které nechala zapíchnout dvě lžíce. Ava si zdráhavě dala pár soust ke kávě.

Právě když platila svou kreditní kartou a podepisovala se, Tanya promluvila: „No a na zpáteční cestě do Anchorville mi můžeš vypovědět všechno o Austinu Dernovi.“

„A proč jako?“

„No, já nevím, třeba kvůli tomu, že si myslíš, že ho miluješ, ne?“

Ava se neubránila překvapení. „Fakticky to tak znělo?“ To bylo poslední, co potřebovala, opravdu poslední… Komplikace v milostném životě. Dern komplikaci rozhodně představoval.

„Příliš jsi o něm nemluvila, ale když jsi začala, opravdu ses začervenala.“ Tanya mávla na kamarádku lžičkou. „Nezapírej. Já jsem na tohle expert. Jsem odbornice na zkrášlování žen, nezapomeň. Celá léta poslouchám ženské historky a vždycky je v tom chlap, vlastně spíš častěji chlapi.“

„Vždyť já ho vlastně ani neznám, a krom toho – protože jsi na to asi zapomněla – jsem vdaná.“

„No, moc vdaná teda nejsi. Kde máš prstýnky? Pokud mě paměť neklame, mívalas něco jako dvoukarátový diamant a k tomu ještě snubní prsten.“

Dobrá otázka, pomyslela si Ava. Vůbec ji to nenapadlo. „Možná jsou někde v sejfu nebo uložené v bance.“ Sklopila pohled ke své neozdobené ruce a nepřítomně si mnula prsty.

„Ty to ve skutečnosti nevíš, co?“

„Asi ne.“

„Hodilas je do moře.“

„Cože?“ zalapala po dechu Ava.

„Byla jsem u toho.“ Tanya si jakoby nic dala do úst další lžíci zmrzliny s brusinkami.

„Ale já bych nikdy…“

„Ale jistěžes to udělala. Přistihlas totiž Waytta na záletech a nebylo to poprvé.“

„Ne, prosím tebe, tomu nevěřím…“ Jenže hlas jí postupně umlkal a najednou se malé ostré střípky vzpomínek začaly skládat jeden po druhém. „S kým?“

„Záleží na tom? Podle mého je nevěra prostě nevěra. Je úplně jedno, kdo je ten druhý.“

Avě se zvedl žaludek a udělalo se jí zle. Na tom bylo něco pravdy. Určitě ano.

„Prosím tebe, Avo, ty máš v paměti něco víc než díry. Máš tam obrovské propasti přes celé měsíce, možná dokonce roky.“ Tanya odložila lžíci a odsunula dezert s rozpuštěnou zmrzlinou stranou. „Hele, nic jsem ti nepovídala, protože jsem nechtěla, aby ti bylo hůř. Ale viděla jsem, jak se strašně snažíš, soustředíš se na to něco si vybavit a teď se najednou všechno kolem tebe vyvíjí fakticky prapodivně. Měla bys vypadnout. Dokud ještě můžeš.“ Tanya mluvila zcela vážně.

„Myslíš, že mi hrozí nějaké nebezpečí?“

„No…, ano. Možná. Asi. Podívej, co se stalo Cheryl.“

„To je něco jiného.“

„Fakticky?“ Tanya nakrčila čelo a nasadila ustaraný výraz. „To načasování…, připadá mi, jako když to dokonale sedí. Vidíš to přece sama.“

Tanya měla pravdu. Strach, s nímž se Ava tak zoufale pokoušela bojovat, stále sílil. „Ale ne. To jsou uspěchané závěry. A když si to tak vezmeš, kdyby mě někdo chtěl zabít, byla bych už mrtvá.“

Tanya nesouhlasila. „V dnešní době není snadné zabít někoho tak, aby to vypadalo jako nehoda. Ne, ne, ne. Policejní technické týmy dokážou sbírat nejmenší důkazy a jako první si vždycky proklepnou rodinu. Já myslím, že někdo doufá, že se jednoho dne vyděsíš tak strašně, že to nakonec uděláš sama.“

„Ne.“

Tanya se natáhla přes stůl a sevřela Avě ruku. Otočila jí předloktí, aby paže spočívala vnitřní stranou zápěstí nahoru, kde pod okrajem rukávu byly jasně vidět jizvy. „Znám tě řadu let, Avo, a než se Noah ztratil, bylas tím posledním člověkem, u koho bych věřila, že se může pokusit o sebevraždu. Nikdy bych to do tebe neřekla. Bylas ten nejrozumnější člověk z mého okolí. Stálas oběma nohama pevně na zemi. Co se tedy té noci stalo?“

Ava namáhavě polkla. „Já nevím,“ zašeptala. „Nepamatuju si.“ Jenže matné vzpomínky se jí začaly nořit z paměti jako přeexponované fotografie, nezřetelné, s okraji ve stínu. Vybavovala si vanu plnou pěny, teplou uklidňující vodu kolem jejího nahého těla a pocit, jako když z toho těla uniká, viděla krvavý květ rozplývající se ve vodě, zbarvující velké bubliny bledou smrtelnou růžovou. Žiletka byla na okraji vany…, tak příhodně v dosahu…, prořízla jí bledou kůži s modrými žilkami…

Když o tom teď uvažovala, rozbušilo se jí srdce a do krku jí stoupala kovová pachuť.

„Uvažuj, Avo. Je to důležité,“ naléhala na ni Tanya odkudsi z dálky. Ava najednou měla pocit, že se zničehonic ocitla v ledové jeskyni na pobřeží, kde duní vlny narážející do útesů a vítr v jeskyni fičí tak hlasitě, že nedokázala přemýšlet.

„Byl v té koupelně někdo s tebou?“ Tanyin hlas. Daleko, předaleko…

Zavrtěla hlavou, chtěla, aby se zamlžené vzpomínky vyjasnily, s námahou se snažila vybavit si obrazy z toho večera. V duchu se viděla, ruce i nohy jako by měla oddělené od těla, zrcadlo nad umyvadlem zamlžené od horké vody, světla ztlumená, hořící svíčky, červený vosk stékal po jedné z nich jako tenký pramínek její vlastní krve.

Byl tam s ní někdo? Ne…

„Kdo tě našel? Waytt, že?“ ozval se znovu Tanyin hlas.

Všechno se mísilo, vířilo ve velké spirále, mračna se zvětšovala, ale ona byla v koupelně, ve vaně, a cítila zvláštní lehkost.

„Avo? Jsi v pořádku?“

Byla to teď Tanya tady v restauraci nebo kdosi přede dveřmi koupelny, kdo vyděšeně bušil a snažil se dostat dovnitř.

„Kdo tě našel?“

Zamrkala. Uvědomila si, s kým je. Přistihla se, jak křečovitě svírá okraje stolu. Soustředila se na Tanyu, která se zvedala ze židle, jako by čekala, že Ava omdlí.

„Já… nepamatuju se…, ne, Wyatt ne. Nejdřív ne.“ Je to tak správně, že? Určitě. Vzpomínala si na zkřivený obličej své sestřenice, zosobnění děsu. „Byla to Jewel-Anne. Mohla se zbláznit, ječela a plakala a…“ Obraz jí začal znovu unikat a ona se ho snažila udržet v hlavě, byla si naprosto jistá, že viděla dívku na kolečkovém křesle, jak volá o pomoc, ječí jako smyslů zbavená, že je Ava mrtvá. A pak si vzpomněla na světla, záblesky za okny, v nichž se odrážely dešťové kapky.

Když ji vytahovali z vany, slyšela Wayttův uklidňující hlas, kterým žádal, ať ji prosím zakryjí, když ji ošetřovali. V nejvzdálenějších zákoutích svého vědomí si ještě vzpomněla na rychlou divokou jízdu přes záliv do nemocnice…

Všechno halil závoj snů a přeludů, mlha, kterou si vytvořila sama ve své depresi a jako následek léků, které si vzala, než vstoupila do teplé uklidňující vody, v níž se měla uvolnit.

Jenže nakonec málem přišla o život. Ve člunu záchranářů omdlela a přišla k sobě až za několik dní.

Nyní s námahou polkla, při těch vzpomínkách jí naskočila husí kůže a v duchu se vracela k poloprázdné restauraci a své nejlepší kamarádce. „Lhala jsem,“ vypravila ze sebe a odkašlala si. „Pamatuju si na to. Jenomže ne na všechno.“

„Ty ses nepokusila o sebevraždu, ty ne, že?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a byla si jistější než kdy dřív.

„Kdo to tedy byl?“

„Pořád si nejsem jistá,“ přiznala se a hlavou se jí míhaly myšlenky a možnosti. „Mám ale v úmyslu na to přijít.“

„Dávej pozor, Avo,“ nabádala ji Tanya a tvářila se vyděšeně. „Dávej na sebe opravdu pozor.“

32. kapitola

Dern ucítil první kapky deště ve chvíli, kdy přivazoval koně k pokleslé větvi borovice nedaleko starého ústavu pro choromyslné. Na budově bylo jasně vidět její stáří. Popraskaný beton, zrezivělé potrubí a mechem zarostlé zahrady byly dostatečnými důkazy neužívání a prázdnoty a vítr vonící slanou vodou, který zavál dovnitř, nemohl přehlušit pach zatuchliny a stísněnou atmosféru dávno opuštěného místa.

Z jedné střechy se ozvalo krákání vrány a vzápětí šum křídel. Dern si prohlížel prázdný dvůr a slyšel hřmění moře a v něm řinkot řetězu na jednom z nepoužívaných vlajkových stožárů.

Tak či onak to je osamělý strašidelný dům, který by se asi měl zbourat, pomyslel si Dern, když vcházel dovnitř. Znal budovu i její okolí, učil se metodou pokus-omyl. Ve staré léčebně pro duševně choré už byl za dobu svého působení na ostrově třikrát. Při každé návštěvě zkoumal asi hodinu některou část budovy a pak se vrátil do svého pokoje nad stájemi a doufal, že ho nikdo neviděl odjíždět. Obvykle jezdil na koni a měl připravenou výmluvu, kdyby se ho někdo ptal, kde byl. Už se zmínil o tom, že objede hranici pozemků a zkontroluje plot, a dnes mělo být jeho omluvou to, že měl dojem, jako kdyby někoho zahlédl v lese, a chtěl tudíž ověřit, zda někdo na pozemcích netáboří nebo nepotřebuje pomoc. Tyto jednoduché lži mohl použít k tomu, aby zbytečně nepoutal pozornost a nezasel semínko podezření.

Zatím si nikdo nevšiml, že odjíždí, takže lhát nemusel.

Pro danou chvíli musel udržet svůj zájem o léčebnu v tajnosti a měl dojem, že se mu to daří.

Nyní stál u jedné zrezivělé boční brány do komplexu a vytáhl z kapsy sadu paklíčů, jeden si vybral a otevřel zámek. Na štěrkové cestičce rostl plevel a obrůstal i to, co kdysi bývala zahrada oddělující několik budov na pozemku. Prošel podél řady nízkých domů, které sloužívaly jako ubytování pro některé zaměstnance. Dva z nich byly spojené, společná zeď mezi nimi se zbourala, a vznikl tak jeden větší a pohodlnější dům. Ostatní vedle něj vypadaly, že se o ně nikdo nestaral od Eisenhowerových časů. Na druhé straně skomírajícího živého plotu viděl dlouhou budovu psychiatrické kliniky, která se používala pro příjem pacientů zvenčí.

Přestože byl areál léčebny za plotem s několika branami, byly zde i vnitřní bezpečnostní zdi a hlavní budova léčebny – nemocnice samotná a střed komplexu budov – měla své vlastní zámky, vrata a zvláštní plot.

V léčebně sice nestály v rozích plotů strážní věže a na betonových zdech se neleskl žiletkový drát, ale i tak prostředí velmi připomínalo vězení.

„Jak civilizované,“ pronesl potichu a paklíčem otevřel zámek na hlavní bráně. Vzápětí vklouzl dovnitř samotného srdce psychiatrické kliniky Mořský útes. Stříška nad vchodem se už propadala a návštěvníky vítala řada oken a široké dvoukřídlé dveře.

Tento zámek byl větší oříšek, ale nakonec ho také otevřel. Rozhrnul pavučiny a vstoupil dovnitř, na místo, kde, jak se zdálo, byly čas a lidskost zapomenuty. Ocitl se v prostorách, které bývaly přijímací halou nemocnice s recepcí.

Uvnitř bylo prázdno až na polámaný stůl u jedné stěny. Viděl na něm vrstvu prachu. Za recepcí vešel do velké kanceláře, zřejmě správce nemocnice a jejího ředitele. Posledním byl Crispin Church, Avin strýček. Skříňky na pořadače byly pochopitelně prázdné a příborník se zlomenou nohou zakrýval zbytky starého topení.

Už tady jednou byl a v přízemí nic nenašel. Stejně tak neobjevil nic významného v řadě domů ani v budovách kliniky, když je prohlížel. Zbývala mu tedy vyšší patra hlavní nemocniční budovy s labyrintem chodeb, sesteren, opuštěných společenských místností a prázdných pokojů pro pacienty.

Výtahy pochopitelně nefungovaly, tak vyšel po schodech, každý krok ve vysokých botách se na betonových schodnicích rozléhal. Schodiště bylo tmavé, okna z olovnatého skla, kdysi průsvitná, nyní pokrývala špína. Ústav pro choromyslné skutečně působil dost strašidelně, ale Dern nepatřil k těm, kdo by se dali snadno vyděsit. Kdyby tomu tak bylo, asi by se to projevilo už při vykopávání té dětské rakve. Povedený nápor na nervy… Divil se, že se Ava nezbláznila docela.

Rozvržení místností v patře bylo téměř identické jako v přízemí, jediný rozdíl spočíval v tom, že prostor, kde byla dole recepce, zde byl vyhrazen pro kuchyň a jídelnu. V pokojích našel jen o málo víc nábytku. Uprostřed jednoho pokoje pro pacienty stála postel se špinavou matrací, větší pokoj opodál skrýval pouze dva holé rámy postelí bez matrací. K oknu zde byla přisunutá židle, jejíž výrobu odhadoval na začátek sedmdesátých let. Zůstala zde zapomenutá a zpod poškrábané umělé kůže vyhřezl vnitřek polstrování a vytvářel nadýchaný vodopád.

Nic zajímavého.

Vyšel po schodech do třetího, nejvyššího patra budovy, hodně podobného nižším patrům, až na vlhké skvrny na stropě. I zde se nacházela společenská místnost a pracoviště sester, ale tentokrát ucítil závan předtuchy, když procházel chodbou a zastavil se v rohovém pokoji, který se od ostatních odlišoval pouze tím, že měl dvě okna.

Není náhodou v této místnosti pošlapaná vrstva prachu? Na okamžik se ho zmocnil dojem, že spatřil šlápotu, ale byla to jen hra světla.

Prostor byl prázdný, jeho slavný obyvatel po sobě nezanechal jedinou stopu.

„Kde sakra jsi, Reeci?“ zeptal se Dern a jeho otázka se odrážela od popraskaných stěn a poškrábaných dlaždic. Ten muž byl jako duch, děsil všechny z ostrova i města Anchorville, zanechal za sebou téměř hmatatelné dědictví. Stal se stejnou zrůdou, jako býval, když byl ještě prokazatelně naživu. A protože záhada jeho místa nynějšího pobytu nebyla nikdy vyřešena, stal se legendou, součástí tajemství tohoto cípu světa. Staří ochmelkové v baru se nepletli. Jako D. B. Cooper, který v šedesátých letech vyskočil z uneseného letadla se dvěma sty tisíci dolary a dvěma padáky, měl i Lester Reece své stádečko obdivovatelů, které fascinovali zločinci, jimž se podařilo uniknout spravedlnosti a nebylo možno dokázat, zda jsou mrtví, či živí. Lidé rádi věřili mýtům a mysleli si, že někdo dokáže vyváznout díky vraždě nebo penězům. Lesteru Reeceovi pomohlo obojí. Peníze, které ukradl, se nikdy neobjevily a stejně tak ani jeho tělo, ale jeho mýtus přežíval.

Dern sem vyrazil, aby dokázal, že je ten mizera mrtvý, případně aby přibil jeho odpornou kůži jednou provždy na zeď.

Stál u okna a díval se přes špinavé sklo se šmouhami prachu, viděl, jak je římsa celá pokrytá ptačím trusem, uvnitř na stěně si všiml černých teček, kde někdo uhasil pár cigaret – dvě, tři… Že by nedávno?

Ucítil palčivé očekávání, a když se hodně soustředil, měl dojem, že cítí nenápadný pach cigaretového kouře – ale to byla možná jen jeho bujná fantazie.

Nedokázal odhadnout, zda jsou černé tečky od nedávno típnutých cigaret nebo zda mohou být staré dlouhá léta. „Krucinál,“ zabručel a vykoukl špinavým oknem ven. Ze své pozorovatelny měl rozhled přes rozsáhlou rozčeřenou vodní hladinu táhnoucí se ke vzdálenému skalnatému pobřeží lemovanému stromy na pevnině. Byla to Reeceova úniková trasa? Takový byl alespoň předpoklad těch, kdo byli přesvědčeni, že je naživu.

Možná.

Možná ne.

Jeho pozornost upoutal jakýsi záblesk, a přelétl tedy pohledem k severu, podél okraje ostrova. Přes stromy, které jen taktak rozeznával, probleskovalo nějaké světýlko. „Co to sakra je?“ zašeptal a natahoval krk, aby se podíval znovu. No jistě, přes roklinu ve svahu, kde stromy rostly hodně daleko od sebe, zahlédl záblesk na zadní straně domu Avy Garrisonové.

Ne že by to něco znamenalo.

Přesto měl zneklidňující pocit, že právě narazil na něco důležitého, souvislost mezi Lesterem Reecem a obrovským domem Avy Garrisonové, nebo přesněji někým, kdo tam bydlel.

Zpomal. Docházíš k předčasným závěrům.

Ze svého místa viděl i části střešní terasy. Byla zvláštně zaseknutá do lomené střechy v místech, kde viděl okna ve druhém patře, která patřila asi pokojům sloužících, ale pokud mu bylo známo, dnes byly nepoužívané. Osvětlené okno bylo o patro níž a téměř nedokázal přesně zachytit, kde se nachází. Zjevně na zadní straně domu a divné bylo, že v něm svítila lampa i v šedavém denní světle.

Dern přemýšlel, kolikrát asi Lester Reece stál přesně na tomto místě a díval se z okna na zadní trakt sídla Neptunovy brány?

Možná nikdy.

Nebo, což je pravděpodobnější, napadlo Derna, každý zatracený den! To odhalení mu úplně zkazilo náladu.

„Tohle nebude nikdy fungovat!“ Tanya mhouřila oči a snažila se lépe vidět předním sklem, křečovitě svírala volant svého chevroletu typu TrailBlazer. Ještě nebylo ani šest, začalo se stmívat a hustá mlha Tanyu přiměla zapnout stěrače. Všude padalo listí, tančilo a vířilo kolem nich, viděly ho ve světle reflektorů, když velké pneumatiky terénního auta šustily po široké silnici protínající lesy a šero.

Popravdě řečeno i Avy se začala zmocňovat nervozita, protože bylo více než pravděpodobné, že ji s tajnými kamerami a ostatními věcmi přistihnou. Jenže to stálo za pokus.

Po celou cestu domů, čím blíže se dostávaly k Anchorville, tím byla Tanya ustaranější a zamlklejší. To, co ve dne vypadalo jako legrace, se postupně stávalo nepříjemnou skutečností, která je tížila tím víc, jak se otlučený chevrolet se dvěma ženami blížil k Anchorville. Nejprve přívoz přes Pugetův záliv, pak cesta přístavními městečky a podél severního pobřeží Olympijského poloostrova dál k městu.

Tanya nechala hrát rádio Seattle, které vysílalo směsici lehčího i tvrdšího rocku, a občas se pokradmu podívala na zadní sedadlo, kam položily velké tašky. Avinou výmluvou byl holčičí výlet, sestávající se údajně i z nákupů v centru Seattlu, masáže v místních lázních a oběda v přímořské restauraci. Všechno z toho splnily a měly i tašky, jimiž to mohly dokázat, ale hluboko v jedné velké tašce obchodního domu Nordstrom byly přístroje, které si vybrala v obchůdku s elektronikou nedaleko Washingtonské univerzity. Všechny přístroje ukryla v krabicích od bot a v nové kabelce, kterou si zakoupila, a modlila se k nebesům, aby všechno zvládla odnést domů, aniž by někdo chtěl vidět, co si pořídila, a kladl příliš mnoho otázek.

Tak vynikající lhářka není.

Ale učila se.

„Vážně, co chceš se všema těma udělátkama provádět?“ zeptala se Tanya a ukázala na tašky na zadním sedadle.

„Zapojit je.“

„A umíš to?“

„Ne, ale je k tomu návod a ten chlápek v obchodě prohlašoval, že je to jednoduché. Prý to zvládne desetileté děcko.“ Dotyčný „chlápek“ byl typický ajťák, muž na svém místě, který navíc vypadal, že by uměl dát dohromady počítačový systém pro celou NASA.

„Mluvím o tobě,“ pronesla významně Tanya.

„Tvá nedůvěra mi sráží sebevědomí.“

Tanya si nervózně protáhla ruce nad volantem a zpomalila před zatáčkou. „Tohle všechno mi dělá starosti. Nezamlouvá se mi to.“

„Mně také ne.“

„Krucinál!“ Přes úzkou silnici přeběhl mýval a maličko tedy vychýlila auto ze směru, aby se mu vyhnula.

Do Anchorville jim zbývaly necelé dvě míle a Ava cítila, jak její obavy prudce narůstají.

Když v Seattlu nakupovala, volal jí Waytt – viděla jeho jméno na displeji telefonu, ale hovor nemohla v obchodě s elektronikou přijmout.

Teď mu zavolala zpátky a on to zvedl po druhém zazvonění.

„Ahoj!“ ozval se.

„Zrovna jsem si všimla, žes volal,“ lhala. „Promiň.“

„Jen jsem měl starost.“

„Tanya mě unesla,“ prohodila a udržovala lehký tón. „Oběd, nákupy, masáže, však víš.“

„Užila sis to?“ ptal se, zatímco Tanya manipulovala s tlačítkem na zahřívání oken a předstírala, že neposlouchá.

„Fakt dobře.“

„A kde jsi teď?“ vyptával se.

„Pár mil od Anchorville.“

„Víš, že ti ujel poslední trajekt.“

„Možná se svezu s Butchem nebo s některým jiným převozníkem, který jezdí na ostrov. Za necelou hodinku bych měla být doma.“

„Ne. Počkej v kavárně. Vyzvednu tě.“

Sevřel se jí žaludek, protože si představila, jak vláčí balíčky a tašky a zakrývá, co v nich je, přidržuje všechno na člunu a Waytt sedí u kormidla. „Díky, ale fakt si myslím, že někdo bude ochotný mě svézt. Kdyby ne, zavolám…“

„Už jedu,“ přerušil ji.

„Vážně, Wyatte, nemusíš…“ Zachytila Tanyin ustaraný pohled.

„Žádný problém. Brzy nashle!“ Zavěsil dřív, než mohla dále protestovat.

„Věděla jsem to!“ ucedila Tanya a zahřívání oken vzdala. „Má podezření!“

„On má vždycky nějaké podezření.“ Ava si hodila telefon do kabelky, znovu se pohodlně opřela a přitom se snažila přesvědčit sama sebe, že to zvládne.

Dva kužely světel protijedoucího auta ozářily vnitřek jejich vozu a na zlomek vteřiny osvítily Tanyin ustaraný obličej. „Klidně můžeš zůstat u mě.“

„Díky.“ Ava pohladila kamarádku po rameni. „To by jen vyvolalo větší podezření. Nedělej si starosti. Budu v pohodě.“

Byla to lež a zůstala mezi nimi viset.

„Jsem matka,“ ozvala se Tanya. „A ty víš, že pro matky je přirozené, když si dělají starosti.“ Odbočila za poslední zatáčku a pak se už před nimi objevila světla Anchorville.

Když projížděly kolem bílomodrého nápisu „Vítejte v Anchorville“, Ava se v duchu přesvědčovala, že to všechno zvládne. Nejhorší, co by se mohlo stát, bylo, že někdo zjistí, co koupila, a buď ji označí za paranoidní, nebo bude požadovat vysvětlení. Už zažila horší věci.

Jenže její sebevědomí se podrývalo stále víc.

Nepomohla jí ani další Tanyina věta: „Avo, pro vraždu Cheryl existuje důvod. Nemám tušení jaký, ale vsadím své měsíční spropitné, že má co do činění s tebou.“ Ava otevřela ústa k námitce, ale Tanya ještě neskončila. „Ani to nevyslovuj, jo?“ Vrhla na kamarádku vševědoucí pohled. „Celá tahle situace je až moc podivná. Prostě jsem z toho nervózní jako hrom hned od chvíle, kdy jsem zjistila, že Cheryl byla zavražděna. Zavražděna. Každou noc jen znovu a znovu kontroluju všechny zámky na dveřích, každou okenní kličku a stejně mám pocit, že slyším šramot ve sklepě – jako by tam někdo byl.“

„Ale proč máš strach ty?“

„Já nevím! To se ti snažím vysvětlit. Nedává to smysl. Asi se považuju za nějakého spoluviníka nebo co. Jako Cheryl.“ Na křižovatce dala přednost náklaďáčku vyjíždějícímu z města a potom odbočila z kopce dolů na silnici kolem přístaviště.

„Za spoluviníka? Jakože já jsem něco spáchala a ty se mnou?“ divila se Ava. „Podle tebe jsem cílem já?“

„Nevím, co si mám myslet.“ Zajela autem na téměř prázdné parkoviště, které bylo od přístaviště oddělené jen silnicí. „Popravdě řečeno jsem ale ráda, že má dnes večer děti Russ. Ježíši, napadlo by tě, že někdy vyslovím něco podobného?“

„Ne.“

„To jen hezky dokládá, jak jsem příšerně vyděšená.“ Zařadila neutrál a nechala běžet motor. „Musíš si dávat pozor, Avo. Slib mi to.“

„Budu.“

„Mohla bys prostě zajít na policii, chápeš?“

Vzpomněla si na detektiva Snydera a Lyonsovou a pak na šerifa. „Ještě ne. Nejdřív musím mít nějaký důkaz,“ prohlásila a otevřela dveře auta. Dovnitř pronikl závan studeného vlhkého vzduchu. „Díky za všechno, Tanyo.“

„Není vůbec zač.“

Ava se rozesmála. „Jsi vedle. Je zač. Je hodně zač.“

Tanya pokrčila rameny. „Tak dobrý. Poděkuj mi tím, že ode mě budeš pozdravovat Trenta.“

„Jsem tvůj dlužník, ale fajn. Vyřídím.“

Některé věci se nikdy nezmění. Zdálo se, že Tanya nikdy nepřestala mít pro Trenta slabost.

Ava popadla tašky ze zadního sedadla, zamávala na rozloučenou a pak sešla po asfaltovém chodníčku do přístaviště. S každým krokem se jí svíral žaludek. Bude muset nějak přestát několik následujících hodin s Wyattem a předstírat bůhvíjak s ním není ráda, přičemž ze všeho nejvíc toužila vrátit se rychle na ostrov a zprovoznit zakoupené přístroje. Zamkne se v koupelně, pustí sprchu a propojí všechny součástky své výbavy pro špiony. „Špion proti špionovi,“ zašeptala a vzpomněla si na starý komiks, jehož filmové zpracování zhlédla jako malá. „Této hry se mohou účastnit dva.“

Jenže nejprve se musí vypořádat s manželem.

V přístavišti byla natažená u vstupu do maríny světelná girlanda. Prošla trhem pod širým nebem, kde vládl všudypřítomný pach ryb, a zahlédla Lizzy, jak pomáhá nasypávat hromádku garnátů dvojici, která si pečlivě prohlížela vystavené zboží za skleněným pultem.

O troje dveře dál vešla do kavárny krásně provoněné silným aroma vařené kávy a viděla řady dárků pro milovníky kávy v jásavých barvách vedle pultu s dortíky, koblihami a rohlíčky. Objednala si dýňové latté, které ve skutečnosti nechtěla, a usedla k vysokému stolku u okna. Tašky si položila k nohám.

Popíjela kávu a opírala se lokty o vysoký stůl, vyhlížela z okna k vodě a doslova se děsila jízdy na člunu s manželem.

Tanya se dnes zmínila o Wyattově dávné nevěře, i když kamarádka neudala přesná jména těch, které s ním měly údajně románek. Když nyní upíjela chuťově výraznou pěnu ze svého nápoje a dívala se na inkoustově černou vodu v zálivu, pokoušela se zalovit v paměti, najít skrytá jména a zkusit odhadnout, kdy k dotyčné nevěře došlo.

Zaleží na tom?

Samozřejmě ano. Musíš si na všechno vzpomenout. Na dobré i špatné nebo ohavné. Na pravdivé i falešné. Prostě na všechno. Mysli, Avo. Soustřeď se. Všechno máš v sobě uzamčeno, někde hluboko, ale pokud se budeš hodně snažit, dokážeš to najít. Hlavně mysli!

Srdce jí bušilo a žaludek měla stažený do kuličky. Ještě pár hodin a bude moci rozjet svůj plán. Zacinkal jí mobil.

Instinktivně sáhla do kabelky a prsty se dotkla kroužku s klíči, který si tam hodila. Kvůli všemu dnešnímu rozruchu na ně úplně zapomněla, ale teď je vytáhla, s hlasitým řinčením je hodila na stůl a pak uchopila telefon.

Zase Wyatt.

„Ahoj,“ zahlaholila a nevšímala si svíravého pocitu v hrudi, když se starých klíčů dotýkala.

„Už jsem skoro tam, ale počkej na mě. Můžeme povečeřet v Anchorville a pak jet zpátky.“

Panebože… Pohlédla na tašky, které zoufale toužila vyskládat do své skříně. „Virginia nás nečeká?“

„To je jedno, ne? Zavoláme jí.“

Ať uděláš cokoli, hlavně v něm nesmíš vzbudit ještě větší podezíravost, než jakou v sobě už má.

„Dobrá. Sedím v kavárně. Počkám na tebe.“ Její vlastní slova se vracela jako bumerang a pleskala ji do obličeje. „Počkám na tebe.“ Kdy tato slova vyřkla? Zamrazilo ji a hleděla z okna, v němž zachytila svůj ustaraný, mdlý odraz ve skle; vypadala jako duch ženy, kterou kdysi bývala.

Znovu se snažila přemýšlet o Wyattově milence. S kým si něco mohl začít? V hlavě jí začínalo bolestivě tepat, snažila se dostat se do hlubin paměti, odkud by mohla sestavit ze střípků obrázek své minulosti v takovém tvaru, kterému by rozuměla.

Najednou se dveře do té části její paměti prudce rozlétly.

A vyvalily se na ni všechny odporné nejmenší detaily z onoho úseku jejího života, aby ji mohly týrat.

33. kapitola

Vzpomínky byly tak živé, téměř jako by otočila ručičkami hodin o pár let nazpět, do podzimu, kdy první mrazík již zakryl zežloutlou trávu a všechno listí z javorů nedaleko domu zářilo oranžovými a žlutými odstíny, jako by přímo vzplálo.

Noah byl činorodý jako vždy, přehraboval se ve věcech, otvíral dveře, lezl po schodech, trval na tom, aby na něj bafala a hrála si s ním na schovávanou.

Toho večera Ava nesla Noaha v náručí do domu a zrovna telefonovala. Do sytosti si užil dýní rostoucích na zahradě a pořád jí ukazoval veverku, která po nich pokukovala ze stále vyšších větví jedle.

„…dnes večeři zkrátka nestihnu,“ povídal jí právě ve chvíli, kdy Noaha postavila na podlahu a přidržovala si mobil ramenem. Marně se snažila rozepnout synovi kabátek, než se rozběhne napříč vstupní halou. „To nevadí,“ odpovídala. „S Noahem si něco dáme a pak ho uložím. On je unavený, ale já na tebe počkám.“

„Neobtěžuj se. Přijdu opravdu pozdě. Možná až nad ránem nebo tady prostě zůstanu.“

„V kanceláři?“

„Jo. Vyspím se na gauči. Mám tady oblek navíc a na ředitelské toaletě je i sprcha.“

„Ale…“

„Že Noaha objímám.“ Jakmile telefon umlkl, objevila se jí před očima pravda s oslepující silou. Je s jinou ženou. Lže. Hleděla na hluchý telefon ve své ruce, otupělá z toho, jak si dala dvě a dvě dohromady. Poslední dobou jí volával, že se něco posunuje nebo musí pracovat nebo…

„Mami! Chyť si mě!“

Prudce vzhlédla, spatřila syna na schodišti a srdce se jí rozbušilo strachy. Na zlomek vteřiny si myslela, že Noah snad skočí. Namísto toho se pustil po schodech výš a zjevně doufal, že ho Ava bude honit.

Zaplašila myšlenky na Wyatta a kohokoli, s kým asi je, běžela za Noahem a chytala ho, až výskal radostí. Pak se jí podařilo nějak přečkat několik následujících hodin. Při večeři, když byla sama a Noah seděl vedle ní ve vysoké židličce, měla dojem, že po ní Virginia vrhá soucitné pohledy, ale připisovala to své bujné fantazii. O románku přece nikdo neví, proboha živého, sama se to dozvěděla až nyní!

Přesto…

Připadalo jí, že se hodiny vlečou asi polovičním tempem než obvykle. Ava koupala Noaha, přečetla mu pohádku a uložila ho do postele. Poté se odebrala do své ložnice, kterou sdílela s manželem, a hleděla na digitální budík. Pomalu odpočítával minuty.

Ta noc byla nejdelší v jejím životě. Hlavou jí vířila spousta myšlenek. Do mozku měla vypálené spousty otázek a mohla se zbláznit, že nic neví přesně, jen si představovala svého manžela v posteli s jinou. Jaký byl sex? Divoký? Plný prožitku? Špitala se zamilovaná slůvka, nebo snad dokonce vtip na její účet, že je důvěřivá ženuška? Nesmírně ji to rozčilovalo, a když na pár hodin usnula, probudila se s uplakanýma očima, ale odhodlaná nehrát roli tragické oběti.

Nejprve, zhruba první týden, její obviňování odmítal. Ne že by ji to překvapovalo.

Nakonec o pár týdnů později v průběhu obrovské hádky v obývacím pokoji rozhodil rukama v odevzdaném gestu a přestal se zapíráním a výmluvami.

Hněvivě, s tváří zkřivenou vzteky, bez nejmenší špetky provinilosti Wyatt nakonec přiznal, že je „napůl zamilovaný“ do jiné ženy. Přestože ji to nemělo překvapit, jakmile to slyšela z jeho rtů, připadala si, jako by dostala ránu na solar, a došlo jí, že v hloubi duše stále doufala, že se předtím mýlila.

„Dobrá dobrá, zapletl jsem se s někým z kanceláře,“ prohlašoval. „A je to venku. Jsi teď spokojená?“

„Samozřejmě že nejsem spokojená,“ odpověděla, slzy ji pálily v očích a bojovně vystrkovala bradu. Přesto se před ním nezhroutí ani neuroní další hořkou slzu za manželství, které zřejmě dávno vyhaslo. „Jak se jmenuje?“

„Na tom nesejde!“

„Zatraceně na tom sejde!“ Rozlítilo ji, že tu jinou ženu chrání, tu cizí nánu, která si dovolila vklínit se do manželství jiné!

„Už beztak odešla, chápeš? Neunesla tíhu viny. Zničila si manželství, a tak dala ve firmě výpověď a nastoupila do práce na opačném konci země.“ Odevzdaně zaťal pěst a Avě blesklo hlavou, jestli ji zvedne a bude jí vyhrožovat.

„Kdo je to, Wyatte?“ naléhala Ava. Nedokázala bolestné téma opustit.

„Proč ti na tom krucinál záleží?“ Vyřítil se z pokoje do haly, kde popadl kabát a kufřík, a vyběhl ze dveří. Zabouchly se za ním, až zařinčely tabulky. Oknem sledovala, jak schází z kopce k loděnici s rozevlátými cípy kabátu.

„Hajzl,“ zabručela a pak si připomněla, že je otcem jejího jediného dítěte. Noah snad nakonec vyroste v rozpadlé rodině, což si Ava nikdy nemyslela.

Wyatt se z jejich ložnice odstěhoval už dřív a po této hádce bylo Avě jasné, že to tak zůstane i nadále. V následujících měsících stejně strávil víc času mimo ostrov.

Přísahal jí, že aférka už skončila. „Je to minulost, jasné? Zapomeň na to,“ doporučoval jí asi o měsíc později.

Ava mu nevěřila, ale spojila se s přítelem, který pracoval ve Wyattově kanceláři, a Norm, mladší partner ve firmě, jeho historku potvrdil. „Uvažoval jsem, že ti to povím,“ přiznal Norm do telefonu, „jenže s vámi dvěma bych se dostal mezi dva mlýnské kameny. Popravdě řečeno jsem nevěděl, co dobrého by ti to přineslo. Jen by to tak zasáhlo úplně všechny.“

„Tak jsi ho nechal, ať mi nasazuje parohy,“ vyčítala mu Ava.

„Udělal jsem to, jen abych tě chránil, Avo. Nešlo o Beth, ale počkej, už na tom nezáleží. Je po všem.“

„Jistěže záleží!“ vyjela na něj vztekle a z očí se jí řinuly slzy. Zavěsila a znovu se cítila naprosto mizerně. Rozpolcená mezi vztekem a bolestí, potřebovala se dozvědět víc, pořádně do všeho zarýt, aby vyhrabala všechnu špínu a její zvědavost byla ukojena. Jedině tak mohla pokračovat dál.

Norm vyslovil křestní jméno té ženy. Beth. Uklouzlo mu náhodou? Nebo jí ho prozradil záměrně? Na tom nezáleželo. Byl to dobrý začátek. Ava byla pátráním přímo posedlá a najala si soukromého detektiva, který do tří dnů potvrdil, že se Bethany A. Wellsová odstěhovala ze Seattlu do Bostonu, to vše asi před dvěma měsíci. Její manžel požádal o rozvod, který stále ještě nebyl dořešený. A podle detektiva s ní v posledních dvou týdnech nebyl Wyatt vůbec v kontaktu. Jejich poměr skončil, když se odstěhovala.

Na tom také nezáleželo, ukončení vztahu přišlo podle Avy příliš pozdě a bylo zanedbatelnou náplastí. Nevěra je nevěra. Zažádala o rozvod a pak… a pak… Panebože, pak jim vzali Noaha a všechno krom Noaha, včetně manželovy zrady, náhle vypadalo nedůležité, protože ztratila kontakt s realitou.

Nyní se jí vrátil stejný mrazivý pocit naprosté opuštěnosti, když uvažovala o Wyattově posledním záletu. Jak to vždycky říkávala její matka? „Jednou podvodník, vždycky podvodník.“

Ačkoli svou současnou milostnou aférku popřel, v srdci věděla, že si našel někoho jiného, do koho mohl být „napůl zamilovaný“. Tentokrát však nebyla tak zdrcená. Tentokrát se jí ulevilo. Ať si ho Evelyn McPhersonová klidně má.

Hodila telefon do kabelky a znovu vyhlédla z okna. Samozřejmě spatřila pohybující se poziční světla lodi přejíždějící záliv. Stále se blížila. Sevřely se jí útroby. Znovu upila kávy. Večeři nějak přežije, ujišťovala se v duchu, když začala vracet klíče do kabelky, ale zarazila se, protože jeden z klíčů upoutal její pozornost. Lišil se od ostatních, nešlo o klíč od domovních dveří, ale od auta. Obracela ho v prstech a všimla si, že je od mercedesu.

Její otec vždycky jezdil fordem, matka nejrůznějšími místními auty, babička měla výhradně cadillacy. Jediný člen rodiny, který kdy vlastnil mercedes, byl strýc Crispin. Toto jsou tedy jeho klíče. Ha! Mercedes byl dávno pryč, prodal ho těsně poté, co přišel o svou práci v nemocnici…

No jo, do háje!

Na tomto svazku klíčů musejí být všechny klíče od Mořského útesu! Strýc je nechal v domě? Spolu s klíčem od auta, které prodal před lety?

Zapomenutý svazek, nebo ještě pravděpodobněji ztracený.

Ava se napřímila, zmocnil se jí dojem, že je něčemu na stopě. A že se jí začíná vracet paměť. Vynikající. Oknem sledovala manžela, jak přistává s člunem u břehu, a strčila klíče do skryté kapsy ve své kabelce. Poté dopila kávu a setkala se s Wyattem ve dveřích kavárny.

Měl rozcuchané vlasy a zrudlý obličej. Se zdánlivě sebejistým úsměvem ji letmo políbil na tvář. Nějak se jí podařilo přinutit se roztáhnout koutky, když obrátil pozornost ke dvěma velkým nákupním taškám. „Páni, vy jste ty obchody pěkně vymetly,“ zavtipkoval. „Ukaž, vezmu ti to.“

Natáhl se pro tašky a ona nemohla dělat vůbec nic než zašeptat „Díky“ a přitom se tiše modlit, aby ho nenapadlo nakouknout dovnitř.

„Co sis koupila?“

„Spoustu věcí – boty, kabelky, džíny…“ Kristepane, jak bylo těžké s ním jen tak nezávazně konverzovat!

Prošli chladivou mlhou do rybárny u vody, jen pár bloků od maríny.

Jakmile se usadili v rohovém boxu nedaleko syčícího plynového krbu, číšník objednal nápoje, pak jim přinesl jídelní lístek a košíček s teplým chlebem. U okolních stolů sedělo pár dalších párů a bylo slyšet šum hovoru a cinkání příborů.

Wyatt byl pozorný jako vždy, poptal se Avy, jaký měla den, a ona měla dojem, že na jejích zatracených taškách svítí nápis Obsahují výbavu pro špiony.

„Bylo příjemné vypadnout z domu,“ odpověděla, jakmile si objednali. Alespoň nelhala. „Počasí bylo skvělé, tak jsme při tom běhání od obchodu k obchodu ani nezmokly.“

„V centru?“

„Hm,“ přikývla a sáhla po sklence s vodou, aby se mu nemusela dívat do očí, když opakovala historku, kterou si během dne vymyslela. „Tanya je vynikající partnerka na nákupy, umí chodit po slevách, takže věděla, kam zajít. A navíc měli velký výprodej v Nordstromu, tak byla úplně v sedmém nebi.“

„Jak se má, mimochodem?“ Číšník přinesl Wyattovi sklenku vína a Avě sodovku, kterou si objednala, aby pokračovala v předstírání, že stále bere své předepsané léky, a tudíž se vyhýbá alkoholu.

„Blázní jako vždy.“ Aby Ava skryla svou nervozitu, zvedla utěrku z chleba a jeden krajíček si namazala máslem. „Bez přestání mluvila o dětech a přestavbě kadeřnictví, kterou plánuje na příští rok. Vyslechla jsem si všechno do puntíku o tanečních vystoupeních a fotbalových utkáních Belly a Brenta. Jsou to chytré děti samozřejmě.“

Nějak se jí podařilo sníst krajíček chleba a klábosit o ničem. „A co ty?“ zeptala se nakonec, právě když se objevil číšník s jídlem. Steak a garnáty pro Wyatta a těstovinový salát s lososem, který si objednala Ava, i když si nedokázala představit, že se přinutí ho sníst.

„Většinu dne jsem byl mimo domov,“ odpověděl. „Zítra ráno brzy odjíždím. Musím do kanceláře a na dalších pár dní mám naplánované služebky.“

„Něco zajímavého?“ Chtěla, aby zůstal rozhovor obrácený na něj.

„Nic, o čem bych mohl mluvit,“ odpověděl mezi sousty steaku a jejich společenská konverzace uvázla. Ava ďobala do salátu, přemáhala se, aby vůbec polykala sousta, ovšem Wyatt se cpal se stejným nadšením jako vždy, po celou dobu, co ho znala. Ticho mezi nimi stále narůstalo. Dvojice od vedlejšího stolu dovečeřela a odešla a on konečně také ukojil svůj apetit a odsunul od sebe talíř. „Myslím, že bychom si měli promluvit.“

„Na téma…?“ Každičký její sval se napjal. Srdce se jí rozbušilo. Kam to povede? Má Wyatt v úmyslu znovu rozebírat její hádky s Jewel-Anne? Nebo ještě něco horšího?

„My.“

Srdce jí téměř vyskakovalo z hrudi. „Co na nás chceš rozebírat?“

„Nic. Žádní my už nejsme.“ Sklopil pohled ke svým rukám a pak se jí zadíval do očí. „I ty to cítíš, Avo. Já vím, že ano.“

Nereagovala. Nevěděla, jak má naložit s tímto typem upřímnosti z jeho strany.

„Neumíme se k sobě chovat ani civilně. Ani jeden z nás tomu druhému nedůvěřuje. Neděláme si na toho druhého čas.“ Zatvářil se odevzdaně. „Krucinál, jsem stejně tak na vině jako ty.“

„Tak… Co tím chceš říct?“ zeptala se. „Chceš začít znovu? Nebo se rozejít?“

„Chci, aby se ti dobře dařilo, Avo. Vím, že nebereš léky a teď se pokoušíš zbavit i doktorky McPhersonové pod směšnou záminkou, že spolu něco máme.“

Panebože, na to nebyla připravená. Ne, když chtěla konečně rozhýbat svůj plán.

„Chceš se o tom bavit teď? A tady?“

„Chci jen pročistit atmosféru. Tak především nemám žádný pitomý románek ani s tvou psycholožkou, ani s nikým jiným! To všechno je jen v tvých představách. A tys začala vytahovat divoké scénáře, ve kterých jsi viděla Noaha, i když oba víme, že je pryč. Navždy.“

Zalapala po dechu. „Myslela jsem, žes říkal, že ho najdeme…“

Naklonil se nad stůl a ztišil hlas. „Jen chci, aby ti bylo lépe, a nemyslím si, že ti lépe bude, dokud se nevrátíš ke svatému Brendanovi.“

„Cože?“ Chce ji znovu nechat zavřít?

„Poslyš, jestli se ti tam nechce, najdeme jinou nemocnici v Seattlu nebo v San Francisku nebo, krucinál, je mi fuk kde!“ Zíral na ni, jako by ji v životě neviděl. „Jsi nemocná, Avo. Potřebuješ pomoc.“

A je to tady. Vyložil všechny karty. „Proč tak strašně chceš, abych odjela?“

„Právě jsem ti to řekl.“

„Asi tomu nebudeš věřit, Wyatte, ale je mi stále lépe. Začínám si vzpomínat. Na všechno. Trošku po trošce. A není to kvůli práškům, po kterých se cítím jako zombie, ani kvůli cvokařce, která si myslí, že je do tebe zamilovaná.“

„Řekl jsem, že to není…“

„Přestaň. Prostě přestaň, jo?“ tlačila na něj a ztrácela trpělivost. „Povídala jsem, že si začínám vzpomínat!“ Sledovala, jak trochu přimhouřil oči. Věděla, že by si měla dávat pozor na jazyk, ale nedokázala to. Ne teď. Ne když si začínala připadat jako dřív. „Jednou z věcí, kterou si vybavuju trochu příliš živě, je to, že tenhle románek není tvůj první, Wyatte.“

Zůstával v klidu. Nehádal se. Jenže tik pod jedním okem jeho emoce prozradil.

„Myslela jsem, že důvodem, proč jsem podala žádost o rozvod, bylo to, že jsem si nemohla uspořádat život do původních kolejí po Noahově zmizení, ale bylo v tom víc, že? Měl jsi s někým poměr… S někým z kanceláře. Těsně předtím, než jsme přišli o syna, a pak šlo všechno do horoucích pekel.“

„To je už nesmírně dávno. Už jsem se vyjádřil dost jasně k tomu, že jsem se kdysi zapletl s nějakou ženskou z kanceláře.“

„S Beth Wellsovou. Vzpomínám si.“ Pokud byl překvapen, obdivuhodně to skrýval. „Tudíž umím rozeznat příznaky. A je to tady znovu, Wyatte. Máš pravdu. Přišli jsme o to citové pouto, které mezi námi kdysi bylo, ale je to pryč už dávno, předávno.“

„Napadlo tě vůbec někdy, aspoň na chviličku, že jsme se odcizili kvůli tobě? Odtrhla tě ode mě tvá posedlost Noahem, nebylo to opačně.“

„To není pravda.“

Pevně zaťal zuby a tik se mu zrychlil. „Jediná možnost, jak se můžeš uzdravit, je, že znovu půjdeš do nemocnice. Ta představa mi hodně vadí. Doufal jsem, že to zvládneš s pomocí paní doktorky a znovu ke mně najdeš cestu. Jenže tomu tak není. Udělal jsem chybu, když jsem dovolil, aby ses vrátila domů. Jako tvůj poručník se postarám o to, abys odešla někam, kde se ti dostane potřebné péče. Už jsem o tom hovořil s doktorkou McPhersonovou a ona se mnou souhlasí v tom, že potřebuješ větší pomoc, než ti může poskytnout ona.“

Ava vyskočila na nohy, srazila nůž na máslo na podlahu, převrhla sklenku se zbytkem svého pití. „Můj poručník? Vskutku. Nepotřebuju tebe ani nikoho jiného, aby rozhodoval o mém osudu,“ ucedila. „Nikam mě poslat nemůžeš, Wyatte. Dám to k soudu. Já… dokážu, že jsem příčetná, že se o sebe dokážu postarat!“

„Opravdu? Co kdyby tě Dern nevylovil ze zálivu? Co kdyby se neukázal ve chvíli, kdy jsi jela na útes?“

„Kdo ti to prozradil?“ zeptala se přísně.

„Koho si myslíš, že jsem požádal, aby na tebe dohlédl?“

„Cože?“ Zaplavil ji nový pocit zrady. Nechtělo se jí tomu věřit. Už začínala Dernovi důvěřovat, začala ho považovat za jednoho z mála lidí v domě, který je jejím spojencem! A on drží s Wyattem? „Tys najal Austina Derna, aby mě špehoval?“

Vzhlédl k ní a v kapsách kalhot lovil peněženku. „Tebe to překvapuje?“ Na rtech mu pohrával pobavený úsměv a náhle vypadal krutě, když viděl, jak je otřesená. „Ale ne, je v tom něco víc, nemám pravdu?“ nadhodil sarkasticky. „Ty máš teda drzost, hraješ si roli oběti, obviňuješ mě, že šoustám s jinejma, a přitom si myslíš, že ses zamilovala do muže, kterého sotva znáš…“

„Já ne…“

„Ale prosím tebe. Všem je to jasné.“

Nevěř mu. Jenom hádá.

A není to pravda?

Wyatt jí musel číst pocity z obličeje. „Pověz mi tedy, Avo, co je na tom příčetného? Fantazírovat o pomocníkovi z ranče? Když se to zkombinuje se vším ostatním, co jsi poslední dobou prováděla, je jasné, že trpíš pokřivenou spletitou paranoiou, že všichni, které léta znáš, po tobě jdou, ale na druhou stranu se dokážeš zamilovat do úplně cizího člověka a věřit mu?“ Obličej měl náhle klidný, tik mu zmizel a Avě začínaly docházet nedozírné následky všeho, co povídal. Každičký detail totiž naplánoval předem. Do poslední drobnosti, včetně najmutí Austina Derna.

„Ty hajzle.“ Popadla tašky a vyrazila ven z restaurace.

„Počkej! Avo!“ Přebíral kreditní karty a snažil se přivolat číšníka.

Otevřela si skleněné dveře ramenem a pokoušela se uchopit poslední nitky svého stále rychleji se rozpadajícího smyslu pro realitu a v tom okamžiku ji doslova uhodil do obličeje pronikavý noční chlad. Pomyšlení na to, že Wyatt naplánoval její zhroucení, aby se mohl stát jejím poručníkem, bylo zdrcující, ale mohla to čekat. Zatraceně, do horoucích pekel se vším! Když ji někam nechá zavřít a donutí ji brát léky a ona bude pod stálým dozorem, nikdy nenajde Noaha! I kdyby přesvědčila ošetřující psychiatrický personál, že je příčetná, potrvá týdny…, ach bože, ach bože, ach bože…

Nesmíš to dopustit! Dej se dohromady! Zvládneš to, Avo! Musíš! Tvůj syn tě potřebuje. Po chodníku napůl běžela, zmocnila se jí panika, mířila do přístaviště.

Málem srazila nějakého chlapce, který proti ní jel na skateboardu. V silné bundě a pletené čepici jel na prkně, zároveň psal do mobilu a kouřil. „Hej!“ lekl se. „Dávejte pozor! Krucinál!“ Cigareta mu vypadla ze rtů a on ji obratně zvedl. Pak projel kolem ní a otřel se o ni ramenem.

„Ach!“ Uklouzla jí noha a ona se roztáhla na chodníku jak dlouhá tak široká. Levým kolenem tvrdě dopadla na beton.

Nohou jí projela bolest a pustila tašky. Rozlétly se po zemi.

Mladík zajel za roh a ani se neohlédl.

„Avo!“ Wyattův hlas.

Nemínila ho už poslouchat ani o vteřinu déle. Jejich idiotské manželství beztak skončilo a oba to věděli. S námahou vstávala, zachytila se parkovacích hodin a vyškrábala se na nohy. Pak popadla tašku. Utrhlo se jí ucho a taška i se svým obsahem dopadla na mokrou zem.

Kruci. Uvnitř byla kamera. Všechny ty finty, úsilí, lži a teď…

Byla na sebe naštvaná, zvedla tašku a pevně si ji k sobě přitiskla. Druhá taška se jí houpala v prstech. Znovu se vydala směrem k přístavišti.

„Avo! Počkej!“ ječel Wyatt odněkud zpoza ní. Nevšímala si ho. Dnešek se proměnil v katastrofu přímo románových proporcí. „Hej!“ Doběhl ji až v přístavišti. „Omlouvám se.“

„Drž se ode mě dál.“

„Neměl jsem se tak rozčílit.“ Sáhl jí na loket, ale ona prudce ucukla, až zatřásla taškou s utrženým uchem a ucítila tupou bolest v koleni, kterým se uhodila do chodníku.

„Opakuju, že se omlouvám,“ pronesl a jeho hlas zněl ublíženě.

„Slyšela jsem.“

„Snažím se upřímně omluvit!“

Když se jí znovu dotkl, prudce se otočila přímo proti němu a promluvila pomalu a velmi výrazně. „Chci rozvod. Ne někdy. Ne v budoucnu. Hned. Ano, zavolám právníkovi.“ Lomcoval s ní příšerný vztek. „Nenamáhej se vracet na ostrov.“

„Avo…“

Jeho povýšený tón pro ni znamenal poslední kapku. Prošla kolem něj k zátoce, kde se táhla černá vodní hladina daleko od břehu do mrazivé noci. Kalné vlny se vzdouvaly, moře bylo neklidné a studené jako její budoucnost. Podvědomě se zachvěla, protože vycítila, že těsně pod temným povrchem se vzdouvá pravda, s vyceněnými tesáky a otevřenou tlamou.

Pokud jde o manžela, přinejmenším už věděla, jak si stojí.

34. kapitola

Dernovi se bořily podpatky vysokých bot do promáčené půdy na dvoře. Obcházel po obvodu obrovitého domu. Pes šel s ním, očichával kmeny stromů a zvedal u nich nohu, ale nikdy nezaběhl příliš daleko.

Neptunova brána působila za dne vlídným dojmem, její architektura připomínala dávné doby plachetnic, koní, úsvitu elektřiny a počínající rozmach rozvodů vodovodních trubek uvnitř domů. Jenže v noci se nebezpečně tyčila na kopci a působila zlověstně jako strašidelné hrady ze starých filmů o upírech. Bez ohledu na veškeré vnější osvětlení nemohlo nic změkčit její ostré hrany a neblahou atmosféru.

Byl si jistý, že okno, které zahlédl z pokoje Lestera Reece na klinice Mořský útes, patřilo k apartmá Jewel-Anne. Nebyl si příliš jistý rozložením jejích pokojů, ale usoudil, že si najde způsob, jak se dostat dovnitř, a zaznamená si, co Jewel-Anne vidí ze své ložnice. Pokud jde o terasu na střeše a okna druhého patra se šikmými stropy v podkroví, vytvoří si nějakou výmluvu, jako že tam musí něco opravit, a dostane se tam. Ověří si pak, co je vzdušnou čarou vidět z Mořského útesu.

O nic nejde, opakoval si znovu a znovu, když se blížil ke kůlně se zahradnickým nářadím, ale nemohl sám sebe přesvědčit.

„Lovíš v kalných vodách,“ říkal si a přemítal, jestli uměle vytváří nějaká propojení, která zkrátka neexistují. Lester Reece zmizel, byl pryč už léta, a Dern byl přesto odhodlaný převrátit každý slizký kámen na tomto ostrově, aby se o tom ujistil.

Přešel za roh k přední části sídla a vzhlédl k jednomu z oken do Aviny ložnice. Byla pryč celý den. Jeho povinnosti coby osobního strážce se dnes tudíž nekonaly, dokud se klientka nevrátí.

Avin manžel původně Derna najal jako pomocníka na ranči s povinnostmi údržbáře, a když s tím Dern souhlasil, Waytt ho požádal, aby „dohlížel“ na jeho ženu. Wyatt se zmínil o tom, že má obavy o její bezpečnost, a sice jí chtěl dopřát trochu svobody, nicméně potřeboval ještě jedny oči, aby se ujistil, že si Ava „neublíží“.

Dern měl o práci na ostrově velký zájem, a tak ihned souhlasil, a pak, ještě než se s ní vůbec setkal, se přihodila ta aféra s jejím skokem do zálivu. Není divu, že o ni měl manžel obavy. Dern bral své povinnosti vážně a byl přesvědčen, že Ava Churchová-Garrisonová je bona fide cvok, který se při své posedlosti snahou o nalezení ztraceného dítěte uchýlí k čemukoli, dokonce i k sebepoškozování. Když se jeho povinnosti na pozemcích v okolí domu rozšířily i na úkoly jakéhosi kvazi osobního strážce, měl volnou ruku a mohl pokračovat i ve svém soukromém úkolu – pátrání po Lesteru Reeceovi.

Problém spočíval v tom, že začal věřit, že jediná osoba, která je na celém ostrově alespoň trochu normální, je právě Ava. Všichni ostatní – od toho počítačového cvoka, který se neuměl chovat a bydlel ve sklepě, tedy Jacoba, až po lenivého bratránka Iana, který se zřejmě jen tak poflakoval – působili psychicky dost vykolejeně. I Trent se přiřítil na ostrov a nezdálo se, že by v dohledné době plánoval odjet. Měl vůbec někdo z nich práci?

A případy pro cvokaře se množily dál. Jewel-Anne se svou posedlostí panenkami a Elvisem měla své soukromé potíže a všichni zaměstnanci byli také vzdálení několik kroků od normálu. Virginia byla tvrdohlavá potvora, záhadně příbuzensky propojená s tím neschopným šerifem. Khloe a její manžel Simon, tajemný duch v roli zahradníka, se pohybovali chvíli tady, chvíli tam a ani jeden se s ním nenamáhal bavit. Gracielu podezíral z tajného života, i když si ji ještě neprověřil, a pak tady byla Demetria, vážná, uzavřená zdravotní sestra, která si hleděla svého, když se zrovna nestarala o svou svěřenkyni. S výjimkou Graciely všichni bydleli podobně jako Dern přímo v sídle nebo v jeho blízkosti. Nikterak šťastná společnost, usoudil.

Tak dodělej, co musíš, a vypadni, sakra. Proč se tady pořád poflakuješ a fantazíruješ o ženské, o které si všichni ostatní myslí, že je pouze krůček od naprostého a nezvratného duševního zhroucení?

Protože tomu nevěřil.

Díky záznamům a článkům na internetu znal její minulost, dokázal tudíž prokouknout její nyní křehkou skořápku, a tak věděl, že to bývala tvrdá žena, která v ní dřímala stále. Podle jeho názoru tedy existovala šance na její uzdravení.

Pořád je vdaná.

A právě proto musí práci na tomhle ostrově rychle zabalit. Teď si zatelefonuje, podá hlášení. Ohrnul si ve vlhké noci límec a se psem v patách vyrazil do svého miniaturního bydliště.

Wyatt před několika hodinami odjel pro manželku na pevninu.

Šťastný páreček se brzy vrátí, pomyslel si Dern ironicky a v duchu si připomínal, že na tu ženu nemá nárok. Vůbec žádný nárok.

Jen kdyby se tak dokázal přesvědčit, že je to pravda.

Wyatt dohnal Avu v přístavišti.

„Hej…, poslyš…, mrzí mě to,“ omlouval se a tentokrát, když se dotkl jejího ramene, zůstala stát a neodtáhla se.

„Nemusíš si dělat násilí,“ zašeptala. „Tvrdě zaútočíš a pak se omlouváš, jako když je všechno v pořádku.“

„Prostě nevím, co si počít,“ pokrčil rameny a poprvé toho večera mu skutečně věřila. „Unikáš mi, nevěříš mi, děláš všechno možné, aby ses mi vyhnula, a pak dokonce sníš o jiném muži. Děláš bláznivé věci a vzápětí vyrazíš svou psychoterapeutku poté, co ji obviníš, že se mnou má poměr.“

„Odešla sama.“

Popadl ji za ramena, aby stála proti němu a dívala se mu přímo do očí, osvětlených jen pouličními lampami a žárovkami na svítících girlandách v maríně. „Miluješ mě ještě?“

„Já už tě ani neznám.“

V koutcích úst se mu objevily hluboké vrásky. „Mohl bych říct totéž. Udělal bych cokoli, aby se ti dařilo lépe,“ prohlásil a cosi v jejím nitru chtělo puknout a stále mu věřit, přestože věděla, že to není možné.

„Najal jsem Derna jako pomocníka na ranč, ano,“ připustil Wyatt, „ale požádal jsem ho, aby na tebe občas dohlédl, nic víc.“

Pochybovala o tom.

„A máš pravdu. Evelyn McPhersonová se mi skutečně líbí. Moc. Myslím, že s tebou udělala divy. Jenže dál můj obdiv nesahá. Vítr od moře mu čechral vlasy a chladil Avu až do morku kostí. „A skutečně jsem měl poměr, ale už dávno a je po všem a já jsem myslel, tedy doufal jsem…, chci říct, že jsme to překonali.“ Spustil ruce k bokům. „Já jen chci zpět svou ženu. Žádám snad příliš mnoho?“

„Není to dost,“ promluvila opatrně. „Měl bys chtít zpět i svého syna.“

Prudce zvedl hlavu. „O tom není sporu, Avo.“ Pak se mu v očích znovu rozsvítil záblesk plný obvinění a maličko napřímil ramena.

Nemínila couvnout.

„Pojď, jedeme domů. Ukaž, vezmu to.“ Natáhl se po taškách.

„Unesu je,“ promluvila napjatě a – protože si nepřála ani na nejmenší chvilinku spekulovat na téma, že by snad měla co skrývat – podala mu váhavě větší igelitovou tašku a nechala si tu s utrženým uchem. Tiskla si tašku k hrudi a vybídla ho: „Dobrá. Pojďme.“

Se srdcem v krku pokračovala v chůzi po přístavišti, a dokonce mu dovolila, ať jí pomůže nastoupit do člunu. Trochu se houpal a ostrá bolest v koleni jí připomněla její pád. Podívala se přes vodu a nervózně přemýšlela, jak snadné by bylo zapříčinit neštěstí, které by ji stálo život.

Mohl tvrdit, že skočila přes palubu. Jeho manželka byla dost bláznivá, aby udělala něco tak podivného a riskantního. Dost často o tom už všechny přesvědčovala. Nebo mohl tvrdit, že šlo o nehodu. Vjeli do neklidných vod, ona spadla a už ji neviděl. Podobně jako její bratr Kelvin by Ava zahynula v ledové slané vodě v důsledku tragické nehody. V duchu se jí míhaly scénáře, podle nichž už nikdy do Neptunovy brány nedojela.

Když Waytt nastoupil za ní do člunu, málem omdlela. Být s ním sama na lodi je šílenství.

Hlavně ho nerozčiluj. Chovej se klidně…

V duchu zalétla k noci, kdy zahynul Kelvin, vzpomněla si na bolest a mrazivě ledovou vodu všude kolem sebe, strach, který ji zaplavil, když si myslela, že se utopí.

Ihned se jí zmocnila panika.

Vystup. Honem ven!

Wyatt postavil tašku s nepřetrženým uchem na jednu sedačku, jenže sklouzla na palubu a obsah se vysypal na týkovou naolejovanou podlážku. Vyskočila, chtěla hned všechno rychle schovat, naházet věci do tašky, ale on pochopil svou chybu a natáhl ruku.

„Co je tohle?“ zeptal se a jí se sevřelo srdce. Byla si jistá, že rozpoznal vybavení pro špiony a teď má další důkaz o její paranoie. „Nová kabelka?“

Snažila se, aby jí v hlase nezněla nervozita. „Říkala jsem ti to.“ Chovej se roztomile, především roztomile! Hlavně ať mu nezavdáš důvod k většímu podezření, než už má.

„Ta je velká.“

„Myslela jsem, že by se do ní vešel i můj počítač.“ Zatajila dech, protože si ji prohlížel, hezky dopodrobna.

Nenakukuj dovnitř. Proboha živého, Wyatte, hlavně ji nerozepínej a nedívej se do přihrádky, kde bys našel kameru a nahrávač.

„Klidně by se tam vešel,“ přikývl a hodil kabelku do igelitové tašky. Vzápětí k ní vzhlédl. „Tak co? Je to mezi náma teď v pořádku?“

Ani zdaleka. Musí to však sehrát správně. „Ne,“ promluvila opatrně. „V pořádku to není, ale možná to je lepší.“ Vrhla po něm pohled a předstírala zájem. „Možná když všechno vytáhneme na světlo, tak to bude… krok správným směrem.“

„Takže mě nevyhazuješ?“

Přinutila se k úsměvu, který vypadal jako grimasa. „Nerozhodnuto.“

„Alespoň ne dnes večer?“ Dlouze na ni pohlédl.

Trhaně přikyvovala a měla co dělat, aby zakryla narůstající nevolnost. Hezky se vybarvila…, chová se dokonale pokrytecky, nic jiného. Jenže musíš předstírat, hrát roli ženušky, která chce spravit své pokažené manželství, abys našla pravdu, dokázala, že nejsi nepříčetná…

„To mi připadá dostatečně spravedlivé. A ještě něco, Avo,“ pokračoval maličko ostřejším hlasem.

A je to tady! Opravdu viděl vybavení pro špiony! Ach, kristeježíši, je s tebou konec! „Ano?“

„Nasaď si tohle.“ Sáhl pod sedačku a vytáhl záchrannou vestu. Podal ji manželce. „Víš, co se říká: opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Takže tedy máme svědka, který spatřil Lestera Reece,“ prohlásila Lyonsová, když se Snyderem přicházeli k policejní stanici. Dali si rychlou večeři a vraceli se do kanceláře.

„Wolfganga Brandta bych neoznačil za zrovna důvěryhodného svědka. Pokud se mě zeptáš na názor, Brandt je ještě o příčku pod těma chvastounama prolhanýma, kteří tvrdili, že ‚spatřili‘ – a ten termín užívám jen velmi volně – v uplynulých letech Reece.“ Wolfgangu Brandtovi bylo kolem pětatřiceti a celá léta měl menší opletačky s policií. „Policisté mluvili s Brandtem a pak šli i do staré lovecké chaty, kde údajně Reece viděl. Nikdo tam nebyl. Žádné stopy po nikom, jen po myslivcích a možná po nějakých výrostcích, kteří se před nějakou dobou vloupali dovnitř a dali si pár piv. Velké překvapení. Jsi tady nová. Brzo si zvykneš, že každou chvíli někdo hlásí něco o Reeceovi. Krom toho co má Lester Reece společného s naším případem?“

„Proč se musíš ke všemu stavět tak zatraceně negativisticky?“

Odmotávala si šálu a pak teprve začala s rozepínáním bundy. Procházeli recepcí. Dnes k tomu potřebovali kód a kamera natáčela každý jejich pohyb. Uvažoval o tom. Se všemi kamerami v telefonech a počítačích a vůbec, proč někdo neviděl nebo nevyfotografoval něco neobvyklého v bytě Cheryl Reynoldsové? Problém spočíval v tom, že její místo podnikání se nacházelo v části Anchorville, která byla chápána jako obytná čtvrť. Kamery u obchodů a na křižovatkách byly umístěny o několik bloků blíž k pobřeží a centru města.

„Brandt není jediný, kdo ho viděl. Slyšela jsem, jak si o tom několik kolegů povídá. Jeden z nich – myslím, že Gorski – hrává poker s partou chlápků, mezi které chodí Butch Johansen, a ten po několika pivech tvrdil, že převážel přes záliv chlapa, který se zatraceně podobal Reeceovi a mířil prý nedávno na ostrov rodiny Churchovy.“

„Spousta historek o chlapech co vypadali jako Reece, ale nikdy se nenašli. Jako v té lovecké chatě. Krom toho Reece je stará historie.“

„Opravdu? Mně nepřipadá, že by si to myslel i šerif.“

Snyder ve svém koutě s pracovním stolem ze sebe také shodil bundu a odložil zbraň. Lyonsová kývla směrem k toaletám v zadní části budovy a pak už jen slyšel, jak tím směrem ťukají její podpatky.

Případ Reynoldsová mu začínal lézt na nervy. Jediná vražda za dlouhá léta a zkrátka ne úplný dostatek důkazů, aby se dal případ nějak uchopit. Posadil se ke stolu, podíval se na e-maily a našel vzkaz z laboratoře i s přílohou. Stačilo pár kliknutí myši a díval se na analýzu vlasu nalezeného v prádelně Cheryl Reynoldsové.

Než se Lyonsová vrátila s šálkem kávy pro něj a nějakým bylinkovým čajem bez kofeinu, který páchl jak parfém staré dámy, vytiskl zprávu a list papíru jí podal. „Díky,“ kývl ke kávě a napil se. „Zdá se, že záhada černého vlasu je vyřešena.“

„Syntetický?“ podivila se a nakrčila čelo. Stála těsně u jeho stolu, opírala se o něj bokem a znovu zprávu pročítala. „Někdo nosil paruku? Vrah?“

„Možná. Možná ne.“ Klikl na složku s fotografiemi z místa činu. „Podívej se sem, na knihovnu v její pracovně.“ Ukázal na obrazovku. Lyonsová se naklonila, aby lépe viděla, a on se snažil nevšímat si, že se mu ňadry téměř dotýká stolu. Znovu klikl myší a zvětšil dotyčnou fotografii na poličce – byla na ní Cheryl v převleku za kočku se všemi svými kočkami kolem sebe. Krom kostýmu s leopardím vzorem, připevněného ocasu, uší, namalovaného nosu a přilepených vousů měla i černou paruku s dlouhými vlasy.

„Našel někdo na místě činu paruku?“ zeptala se Lyonsová a popíjela čaj. Nespouštěla pohled z obrazovky.

„Podíváme se…“ Znovu se proklikal k seznamu věcí z místa činu a okolí. „Ne, nikdo ji neviděl.“

„Teprve před pár týdny byl Halloween.“

„Jen jestli je fotografie z letošního roku. Klidně může být pořízená před deseti lety.“

Zavrtěla hlavou. „Co ty kočky? Přesně ty, které teď má. Pár z nich je mladých, pokud má soused pravdu, jsou z posledního vrhu, takže je fotografie letošní.“

„Kde je teda krucinál ta paruka?“

Lyonsová se usmála a nasadil přesně ten pomalý úsměv, kterým říkala ‚mám tajemství‘ a který mu připadal tak přitažlivý. „Má ji vrah.“ Spokojeně přikyvovala a máchala si čajový sáček v nápoji.

„Nebo je v zálivu.“

„S Lesterem Reecem?“ Vyždímala sáček mezi prsty a vyhodila ho do odpadků. Dodala: „Mohla by existovat možnost, že až jeho ostatky konečně vyplavou na hladinu, bude jeho kostra oblečená v rozedraném, poměrně sexy kočičím kostýmu, byť na vychrtlém těle.“

„Uf,“ vydechl. Pravdou bylo, že černý vlas nalezený na místě činu byl pořádná slepá ulička. Jenže problém tkvěl v tom, že jiné vodítko neměli.

Prásk!

Člun prudce narazil do vlny vzedmuté za rychlým motorovým člunem letícím proti nim.

„Do prdele!“ Wyatt stál u kormidla a navigoval loď do tmy – před nimi probleskovalo jen pár světel v Monroe. „Idiot! Toho chlapa nahlásím policii!“

Ava příliš neslyšela ani si neuvědomovala ledový vichr, který jí mrazil tváře, foukal přímo do obličeje a cuchal vlasy. Zapomněla i na nákupní tašky, když se člun maličko zapotácel a ona se najednou posunula v čase k jiné plavbě přes záliv do pozdního odpoledne, kdy zahynul Kelvin. To byla vzpomínka, kterou si příliš nechtěla znovu oživovat, ale zdálo se, že je jejím osudem přehrávat si ji znovu a znovu.

Skutečně jí naskočila husí kůže při vzpomínce na nadcházející soumrak a syrový strach z těch okamžiků. V duchu viděla, jak se celá tragédie odvíjí znovu.

Vítr byl silný, vlny se v náhlé vichřici vzdouvaly. Ava si vybavovala čirou hrůzu té vyjížďky, jak se modlila, aby bezpečně dojeli na pobřeží, a jak se její obavy soustřeďovaly na dítě…

Ava byla těhotná, už měla téměř termín a… Ne. Zamračila se. To nebylo správně. Noah se narodil předčasně a…

Cosi se jí snažilo prodrat do mysli, ale zatím to vnímala jen na krajíčku, cosi krutého a ostrého, střípek lži. Útroby se jí sevřely téměř bolestivě, když se snažila vzpomenout, co to bylo, ale bylo to něco jako mořský úhoř, který leží ukrytý hluboko mezi kameny na dně oceánu a vystrčí hlavu, jen aby mohl zase ucuknout, provokuje, ale neukáže se.

„Co je to?“ zeptala se a snažila se vzpomenout tak úporně, až ji rozbolela hlava. Mělo to něco společného s dítětem, těhotenstvím a… a… V hlavě se jí zformovala nějaká myšlenka, ale rychle ji zaplašila. Ne, to nemůže být pravda.

A přesto.

Vrátila se v myšlenkách zpět k prvnímu trimestru. Žádná ranní nevolnost.

A ke druhému. Kdy se dozvěděla, že bude mít chlapce? Proč by si nepamatovala návštěvu gynekologa, ultrazvuk, kdy viděla poprvé Noaha, jak v ní roste…

„Ach, panebože.“ Celou ji zahalila mrazivá jistota a otázky se jí v hlavě jen rojily.

Proč si nepamatuje nic z porodnice a z porodu? Proč nemá fotografie z té doby?

Protože to bylo traumatické. Po ztroskotání. Kelvin už byl prohlášen za mrtvého, lékaři se snažili dát dohromady Jewel-Anne, takže tvůj nadcházející porod byl předmětem obav. Nebyl čas na fotografie, květiny ani balónky…, na nic.

S námahou polkla a plíce téměř nedokázaly zvládat nádech, jak kolem ní fičel vítr, jako by ji provokoval a posmíval se, že nedokáže čelit pravdě, která na ni teď doslova křičela. Obrazy z té noci jí blýskaly před očima jako oslepující kaleidoskop. Kousky a úlomky rozbité do podivných tvarů – ztroskotání, záchrana, nemocnice, zprávy o Kelvinově smrti, strach, že to Jewel-Anne nezvládne. A dítě. V nemocnici. Chlapeček plakal a ječel, červený uzlíček téměř bez vlasů, zvedal pěstičky…

„Potřebuje nakrmit,“ řekla a její hlas jí rezonoval v hlavě. „Prosím…, potřebuje nakrmit.“

„Postaráme se o něj,“ řekla sestra a ji bolelo srdce, protože jí ho vzali.

Proč? Vzali ho pryč, aby ho omyli?

Změřili a zvážili?

Prohlédli ho…

Na povrch vyplouvaly další obrazy a ona bojovala s pravdou, jak ji znala.

Wyatt zpomalil tempo motoru a zařadil zpátečku, aby zacouval do loděnice. Uvnitř se svítilo a Ava, šokovaná do hloubi duše, počítala tepy svého srdce. Wyatt zakotvil, přivázal člun a pomohl jí vystoupit na přístaviště. Ne! proběhlo jí divoce hlavou. Ne, ne, ne! Určitě se mýlí.

„Vezmu ti to,“ nabídl se jako z velké dálky a ona nevznesla nejmenší námitky, když jí nesl nákupní tašky z člunu a z loděnice až do domu.

Odhalení ji příliš šokovalo, byla ztracená ve svém světě a zoufale se snažila zjistit, co si vlastně pamatuje, když za ním stoupala po schodech.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí, když došli k jejímu pokoji. Postavil tašky na podlahu ke skříni. „Nějak jsi ztichla.“

„J-jsem jen unavená,“ lhala.

Zvedl ustaraně obočí. „Vypadáš, jako bys viděla ducha.“

„Byl to dlouhý den. To je všechno.“ Slyšela, jak zní nevěrohodně, a dodala: „Prostě potřebuju trochu času, abych se vzpamatovala.“

„Tak jo.“ Tentokrát se nenamáhal vtisknout jí polibek na tvář.

Když zavíral dveře, rázným kopnutím si zula co nejrychleji boty, servala ze sebe oblečení, hodila bundu na postel, za ní dlouhý svetr a hromadu završily legíny. Pak už jen podprsenka a kalhotky a ona letěla do koupelny, postavila se před vysoké zrcadlo úplně nahá, s obnaženou duší. Měla hezkou kůži, a ačkoli byla hubená, byly jí vidět hladké a silné svaly, možná snad pár žeber vystupovalo víc, než by mělo, ňadra měla stále pevná a vysoko posazená, bradavky tmavé, boky štíhlé a pevné jako v dobách, kdy na vysoké škole běhala.

Kde jsou nějaké strie na ňadrech nebo na břiše? Obracela se a dívala se přes rameno, kontrolovala pevnost svých hýždí.

Nic na její postavě nenaznačovalo, že je matka. Ale mohla patřit k těm šťastným ženám, které v těhotenství moc nepřibraly a jejichž kůže byla dostatečně pevná, aby se na ní strie nevytvořily. Nepamatovala si, že by kojila, takže si její ňadra zachovala tvar.

Nebo ne.

Tělo v zrcadle nevypadalo jako tělo ženy, která donosila dítě.

Udělalo se jí úplně špatně od žaludku, vřítila se do ložnice, hodila na sebe staré pyžamo a spěchala dolů do pracovny, kde se Wyatt stále ještě v obleku z práce usadil za stolem.

„Myslel jsem, že jsi unavená,“ vzhlédl od obrazovky počítače.

„Byla jsem. Teda jsem pořád. Ale…, ehm…“ Nebylo to snadné. „Kde jsou nějaké fotky z doby mého těhotenství?“ zeptala se přísně a v dálce slyšela, jak cinkly dveře výtahu, který zastavil.

„Cože?“ Vypadal nelíčeně překvapeně. „Fotky?“

„Ano. Chci je vidět.“

„Proč teď?“ zeptal se, když se přibližovalo hučení kolečkového křesla Jewel-Anne.

„Potřebuju vidět, jak jsem vypadala,“ řekla Ava a málem jí puklo srdce. Pravda způsobila, že se jí začal lámat hlas. „Potřebuju si dokázat, že jsem byla skutečně těhotná.“

35. kapitola

Wyatt nadskočil a prudce obešel stůl. „Jistěže jsi byla těhotná!“

„Tak mi to dokaž,“ vybídla ho Ava. „Předveď nějaké fotky!“

„Prokristapána…“

„Nedělám si legraci, Wyatte. Měly by být tady na počítači, nějaké momentky, které jsme nikdy nenechali vytisknout a zarámovat. Tehdy jsme měli digitální fotoaparát. Určitě tam máš desítky stažených fotek.“

„Myslím, že ses nechtěla moc fotografovat. Kvůli těm četným potratům jsi byla trochu pověrčivá.“

„Ale něco tam být musí,“ naléhala. „Z prázdnin nebo z rodinných oslav, grilování, nějaká skupinová fotka, kde se snažím buď schovat, nebo naopak vystrkovat své těhotné břicho.“

„Myslím, že nic takového nemám.“

„Ukaž. Podívám se sama.“ Obešla stůl, ale přitom se kopla do palce, tiše zaklela, obrátila k sobě počítačový monitor a přitom ťukala do klávesnice. „Většina našich fotek je tady, až na ty, které jsme si nechali vyvolat, že?“ Vyhledala si v knihovně soubor s rodinnými portréty a samozřejmě našla sebe s Kelvinem několik týdnů před nehodou. Fotografie byla pořízena v přístavišti, přímo nad nimi čněly k nebi stěžně plachetnic a oni byli zachyceni jenom do pasu. Oba se smáli a Ava na sobě neměla ani gram přebytečného tuku – alespoň soudě podle obličeje.

„Počkej chvilku,“ promluvil Wyatt právě ve chvíli, kdy do pracovny vjela na invalidním vozíku Jewel-Anne.

„Nech ji, ať se podívá,“ vyzvala ho Jewel-Anne a v jejím hlase zněl jakýsi varovný podtón.

„Fajn. Tak před čtyřmi lety…,“ zamumlala Ava. Wyatt se váhavě zvedl ze židle a ona na ni usedla místo něj, přitáhla si klávesnici a otevírala soubory s rodinnými fotografiemi. Prohlédla si tucty snímků různých členů rodiny, a když přece jen někde spatřila sebe, byla otočená zády nebo na fotografii měla jen hlavu. Nenašla jediný záběr, z něhož by bylo patrno, že je těhotná.

Wyatt se divil: „Proč tě to popadlo zrovna teď?“

Ava neodpovídala, jen se dívala. Prsty se jí jen míhaly po klávesnici, probírala jeden soubor za druhým a nenacházela nic, až…

Noah!

Zničehonic byl na všech snímcích její syn. Stovky fotografií dokumentujících jeho příchod z porodnice a významné body jeho života – poprvé seděl, plazil se, chodil. Našla i videa – v minulých dvou letech je viděla snad stokrát, aby si udržela vzpomínky na něj živé. Najednou se jí udělalo špatně. Něco tady na tom nebylo v pořádku…, spíš to bylo hodně v nepořádku. Jenže Noah byl skutečný. Videa a fotografie dokazovaly, o čem ji už chvíli přesvědčovala její paměť. Celá na pracovní židli ochabla.

„Já myslím, že jsem ne…“ S námahou polkla a přiměla se k další větě. „My jsme Noaha adoptovali?“ V hlavě jí bušilo. „O to jde?“

Neodpovídal. Odvrátil se. To jako odpověď samo o sobě stačilo.

Ticho v místnosti ztěžklo k nevydržení. Slyšela tlukot svého srdce, přímo ji ohlušoval a litovala, že svá slova nemůže vzít nazpět. Panebože, je to pravda? Ona není Noahovou matkou?

„Pověz jí to,“ naléhala Jewel-Anne a Ava se prudce otočila a upřela pohled na sestřenici. V očích jí viděla jen náznak zlomyslnosti.

Ava měla dojem, že se jí hroutí svět. „Tys to věděla?“ zaútočila. Pak se obořila na Wyatta: „Prozraď mi, jak to bylo!“ Pevně se opřela o stůl a snažila se nějak ovládat své bušící srdce. Teď, když po tak dlouhé době zatoužila po pravdě, se jí najednou bála. Pohledem zalétla k počítači, v němž byly uloženy stovky Noahových fotografií. Záběrů jejího dítěte. Jejího syna.

Jewel-Anne to už nevydržela. „Jistěže nejsi jeho matka!“

„Mlč!“ vyštěkl Wyatt.

Ava přestala probodávat pohledem Jewel-Anne a obrátila se vyčítavě na manžela: „Co to má znamenat, Wyatte?“

Zdálo se, že svádí nějakou vnitřní bitvu, ale pak to vzdal. „Ty jsi Noahova matka, samozřejmě, ale…“ Zatínal zuby. „Neporodilas ho. Byla to soukromá adopce.“

Ava se nehýbala. Nemohla dýchat. Srdce jí bubnovalo, v žilách jí vřela krev, která do ní propalovala odmítání, ačkoli vycítila, že se konečně dozvěděla pravdu – nebo alespoň její část. „Bylas v pátém nebo šestém měsíci a překvapivě to na tobě nebylo vidět. Pak jsi o dítě přišla…“

Srdce jako by jí puklo v hrudi…, zaplavila ji bolest.

„Nebyl to první potrat, samozřejmě, ale tentokrát jsi udržela těhotenství nejdéle. Měl to být chlapec…,“ mluvil tiše, celý zachmuřený. „Brala jsi to hodně špatně. Ztratilas smysl pro realitu. Adopce mi připadala jako správná volba. Dozvěděl jsem se o jedné těhotné mladé dívce. Hledala prostřednictvím naší kanceláře možnost soukromé adopce.“ Téměř šeptal. „Načasování bylo dokonalé. Porodila těsně po té nehodě se člunem. Stále ses z ní ještě vzpamatovávala v nemocnici, a tak jsme se rozhodli, že nikomu neprozradíme, že dítě bylo adoptované.“

„Cožpak to nikdo nezpochybňoval?“ Ava vrtěla hlavou. Ačkoli střípky jeho historky jí zněly povědomě, byly jakoby rozostřené, nepropojovaly se jí v mozku správně, vypadaly jako rozházené harampádí v kalné temné vodě. „Zaměstnanci…“

„Všichni dostali dobře zaplaceno.“

„A nikdo mlčení neporušil?“ Ne, to není možné. Ukázala prstem na Jewel-Anne a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ona to věděla a nikomu to neprozradila?“

„Umím udržet tajemství, když musím,“ vypálila na ni Jewel-Anne a pohodila vzpurně hlavou.

„Proč bys musela?“

„Protože to tak bylo pro všechny nejlepší. Hlavně pro tebe,“ vyštěkla Jewel-Anne. Nepřítomně hladila po hlavě svou panenku a Ava si nemohla pomoct, aby si nevzpomněla na převlečeného panáčka, kterého vykopala v rakvičce pod mramorovým kamenem. Za tím určitě musela být Jewel-Anne.

„Myslím, že ty kvůli mně zrovna nic neděláš,“ promluvila pomalu.

„Jenže ty mě vlastně zase tak moc neznáš, co?“ ucedila sestřenice a opět pohrdavě zvedla koutky úst.

Znovu se ozval Wyatt: „Nikdo nic neprozradil. Ano, Jewel-Anne o tom věděla, stejně jako Khloe a její matka. Virginia je nám oddaná a Khloe patří k tvým nejlepším kamarádkám. V té době se Simonem nežila. Pochybuji, že by o tom věděl. Pokud jde o Demetrii, tu jsme najali později, když se Jewel-Anne vrátila na ostrov. Graciela pro nás v té době nepracovala, ačkoli tady předtím už byla, a pomocník z ranče, který se tehdy staral o pozemky a zvířata, uměl mlčet.“

„Ale všichni ostatní…,“ šeptala Ava.

„Nikdo z ostatních členů rodiny to neví. Dokonce ani Ian. Nebyli tady a nikdy nezpochybňovali, že by Noah nebyl tvůj syn, naše vlastní krev.“

„Já tomu nevěřím,“ zašeptala Ava, ačkoli zčásti jí to znělo povědomě. Hluboko v srdci vycítila, že Noah nevyšel z jejího těla, že mu život dala jiná žena…, žena bez tváře, která se svého syna vzdala. „Neměl jsi mi lhát,“ vyčítala manželovi roztřeseným hlasem.

„Avo, bylas v hrozně špatném stavu.“ Wyatt přešel ke knihovně a pohlédl na fotografii pořízenou, když Noahovi ještě nebyl ani rok. Krásná trojice, šťastná rodinka – a všechno taková ohavná lež.

Dotkl se rámečku a povzdechl si: „Sama sis vsugerovala, že je Noah z naší krve, a jakýkoli náznak jiného řešení ti přivodil šílený záchvat paniky. Mluvil jsem s tebou v nemocnici, ale při pouhé zmínce slova adopce jsi doslova šílela.“

Pamatovala si tak málo ze svého pobytu u svatého Brendana. „Takže zaměstnanci… zaměstnanci nemocnice to věděli?“ Musí existovat způsob, jak si tuto historku ověřit.

„Jen doktorka McPhersonová a ta to držela coby lékařské tajemství.“

„Kdo je Noahova matka?“

„Na tom nezáleží.“

„Ale jistěže záleží!“ Vyskočila ze židle. „To ona! Nechápeš? Biologická matka, to ona nám ukradla dítě!“

„Nemluv nesmysly!“

„Nesmysly? Právě jsem přišla na to, že dítě, které jsem považovala za své vlastní, bylo adoptované, a ty mě obviňuješ, že říkám nesmysly?“ V hlavě měla přeházené obrázky z minulosti, přímo se jí tam propalovaly a žádný neodpovídal pravdě. „A co otec dítěte? Myslím pravý otec.“

„Nikde nefiguruje.“

Kroutila hlavou a zoufale se snažila všechno si v ní přebrat. „Vzdal se rodičovských práv?“

„Nikdy ani nevěděl, že nějaké dítě vůbec má.“

„Pak za tím může být taky!“ Ava se poplašeně dívala z Wyatta na Jewel-Anne. Úsměšek z tváře její sestřenice zmizel. Nyní se zdála být stejně šokovaná do morku kostí jako Ava. „Pokoušel ses ty lidi vyhledat? Ví to policie?“ zeptala se. „Hned bychom měli zavolat Snydera!“ Už už se natahovala po telefonu na stole, ale Wyatt ji popadl za zápěstí.

„Nedělej to, Avo,“ varoval ji.

„Proč ne?“

„Nebude to k ničemu dobré.“

Stále ještě svírala sluchátko pevně v ruce, ale náhle se jí zmocnila předtucha. „Ty víš, co se stalo našemu synovi,“ zaútočila a zhluboka oddechovala. Upírala na Waytta pohled. Měl obličej jen pár centimetrů od jejího, na něm nehybný tvrdý výraz a v očích se mu zračila temnota jeho duše.

„Biologičtí rodiče našeho syna zahynuli.“

Ucukla od něj. „Zahynuli?“ To už na ni bylo příliš. „Jak?“

„Při autonehodě. Jeli na motorce.“

„Oba? Společně? A on o dítěti nic nevěděl?“

„Na chvilku se rozešli.“ Pustil Avě ruku a ona položila sluchátko zpět na místo. „Pak se znovu dali dohromady. Nevím, jestli mu vyprávěla o Noahovi, ale pokud ano, nic z toho až do jejich nehody nevzešlo. Jeli na motorce podél oregonského pobřeží. Pokud je mi známo, řídil on a snažil se předjet jeden takový ten dlouhý karavan připojený za autem a neviděl do protisměru. Dostal smyk, když se snažil vyhnout protijedoucímu autu.“

Zvedl se jí žaludek. „Panebože.“

Neber to úplně vážně. Všechno to může být záměrná lež! Lhal ti celé roky!

Jewel-Anne mlčela. Působila zaraženě, jakoby v rozpacích, a radost, kterou si užívala při škádlení Avy, z ní zcela vyprchala; jednou rukou nepřítomně hladila lesklé tmavé vlasy své panenky.

„Jak se jmenují?“ zeptala se Ava.

„Avo, nech to být. Nedělej to,“ naléhal Wyatt.

„Chci znát jména biologických rodičů mého dítěte,“ trvala na svém a zvedal se v ní hněv, že před ní Wyatt toto tajemství skrýval tak dlouho. „Kdo to byl? Kdo, Wyatte? Kdo byli praví rodiče našeho syna?“

Snad pět vteřin na ni upíral hněvivý pohled a zdálo se, jako by se zastavil čas. Teprve když odbily stojací hodiny v chodbě půl, promluvil. „Tracey. Tracey Johnsonová a Charles Yates.“

Jewel-Anne se syčivě nadechla. I pro ni to byla zjevně nová informace.

V Avě cosi puklo. Když slyšela ta jména, jako by anonymní lidé, kteří dali život jejímu synovi, obživli. „Tví klienti?“

„Ne. Mého společníka.“

„Měls mi o tom povědět, Wyatte.“ Proklouzla kolem něj a zamířila ke dveřím, protlačila se kolem Jewel-Anne a jejího křesla. „Mohls mi věřit natolik, abys mi prozradil pravdu o našem synovi!“

„Avo!“ křičel na ni.

Běžela. Namísto kroků, které by ji pronásledovaly, zaslechla odevzdané „Hajzl mizerná“ z úst Jewel-Anne a ten povzdech ji provázel, když utíkala nahoru po schodech, otupělou hlavou jí vířily spousty otázek, srdce se jí svíralo bolestí nových odhalení. Připadalo jí, jako by žila v nějakém hororovém domě hrůzy, kde nic není takové, jak vypadá.

Všechno, co jí povídal Wyatt o Noahovi a faktu, že byl adoptovaný, se jí motalo v hlavě dohromady. Tracey Johnsonová? Charles Yates? Slyšela už ta jména?

Počkat, Avo! Nesmíš mu na to skočit! Wyatt lže!

Ve svém pokoji vytáhla bleskurychle z obalu počítač, nedbala na to, jestli k němu má její manžel připojený nějaký utajený přístroj, aby viděl všechny webové stránky, které si Ava prohlíží, a ověřila si v Google jména, která jí sdělil, spolu se slovy nehoda na motocyklu a Oregon.

Chvíli jí to trvalo, protože neměla se surfováním po internetu velké zkušenosti, přinejmenším už nebyla tak rychlá jako kdysi, ale nakonec pár odkazů našla. Ano, před nějakými třemi lety došlo ke strašlivé nehodě motocyklu, zhruba v době, kdy byl Noahovi rok. Jak Charles Yates, stáří šestadvacet let, tak jeho jednadvacetiletá snoubenka Tracey Johnsonová v důsledku vážných zranění zahynuli.

„Ne,“ zašeptala, ale hledala jejich nekrology a nakonec je našla. Objevila v nich zmínku o městě, odkud pocházeli, kam chodili na střední školu, a že Tracey studovala na komunitní vysoké škole a chtěla se stát zdravotní sestrou. Yates pracoval pro malou spediční firmu.

Skuteční lidé.

I s nejbližšími příbuznými, kteří byli také uvedeni.

Ruce se jí chvěly nad klávesnicí. Musí ty lidi vidět. Pokusí se je vyhledat a najít u nich alespoň vzdálenou podobu se svým synem.

Nějakou dobu to trvalo, ale nakonec se jí podařilo najít fotografie obětí. Upírala zrak na bezvýrazné snímky a vrtalo jí hlavou, zda měl Noah Traceyinu špičatou bradu nebo Charlesovy kudrnaté vlasy. Je to možné? Ano. Má na to důkaz? Ne.

Potřebovala víc než Wyattovo slovo, zprávu o nehodě a nekrolog, aby uvěřila, že skutečně našla biologické rodiče svého syna.

Ne, ne, ne! křičelo v ní všechno, a přesto ve Wyattově doznání bylo zrnko pravdy. Měla mu věřit, že se ji jen snažil chránit, že si dělal starost o to, zda by jí pravda neublížila a nedostala zpět na spirálu vedoucí k naprostému duševnímu zhroucení?

Zavrtěla hlavou.

V nekrologu se uvádělo, že Traceyini rodiče Zed a Maria Johnsonovi bydlí v Bellevue, ve městě na východ od Seattlu. Pustila se do hledání příslovečné jehly v kupce sena. Zvládneš to, nabádala se, ačkoli byl její úkol skličující.

Využila několik internetových vyhledavačů a telefonních seznamů, opět s využitím počítače, a zúžila si hledání až na jméno Z. Johnson v širší oblasti Bellevue-Seattle. Samozřejmě, jejich telefon nemusel být v seznamu uveden, rodiče se mohli rozejít nebo se třeba odstěhovali. Hlavou jí blesklo půl tuctu důvodů, proč zanechat hledání, ale nad všemi mávla rukou.

„Když se nepokusíš, k ničemu nedojdeš,“ řekla si nahlas přesně ve chvíli, kdy uslyšela zaklepání na dveře. „Ano?“ zvolala a očekávala, že do pokoje strčí hlavu Wyatt.

Namísto manželova hlasu uslyšela Ava Khloe: „Ahoj, jsi v pohodě?“

Přítelkyně mluvila ustaraně, jenže Ava si už jejich vzájemným přátelstvím nebyla jistá. Jejich vztah byl od Kelvinovy smrti v troskách. Ava zavřela notebook, vylezla z postele a zasunula nákupní tašky na nejvyšší polici své skříně. Nechtěla zkrátka zavdat důvod k nevítaným otázkám, ani ze strany Khloe.

Pootevřela dveře se slovy: „Jsem v pořádku.“

„Jewel-Anne mi pověděla, co se stalo. Zašla jsem si do kuchyně pro brýle na čtení, najednou se tam ocitla a tvářila se, jako by spatřila ducha. Udělala jsem chybu, že jsem se zeptala, co se stalo.“ Khloe stále ještě křečovitě svírala brýle v ruce, zaváhala a pak dodala: „Poslyš, Avo, nevím, co mám říct. Věděla jsem, že je Noah adoptovaný? Ano. Chtěla jsem ti to někdy povědět? To se vsaď. Ale… bylas tak… zranitelná. A nedůvěřivá. A… prostě… mimo. Bála jsem se, že se propadneš do ještě větších hlubin deprese.“

„Takže jsi mi nikdy nehodlala nic prozradit?“

„Fakt jsem chtěla. Bylo jen otázkou času, kdy k tomu dojde.“ Povzdechla si a rozhlédla se po chodbě. „Dost často jsme to s mámou probíraly, ale potřebovaly jsme, aby ses dokázala s tou zprávou vyrovnat, abys nevybuchla a… prostě… si něco zase neudělala.“

Zase.

Ava si podvědomě shrnula rukávy, aby zakryla jizvy.

Khloe nakrčila ustaraně čelo, až se jí mezi obočím udělaly drobné vrásky. Znovu se podívala Avě do očí. Pokrčila rameny, jako by se náhle cítila trapně. „Jen jsem si myslela, že bych ti měla říct, jak mě to mrzí. Prostě… všechno.“

„Mě taky,“ přikývla Ava a ucítila, jak se jí dělá v krku knedlík. Proč se jí stávalo, že když vůči ní někdo projevil sebemenší laskavost, byla náhle tak blízko slzám?

„Já…, ehm…, chovala jsem se fakt příšerně, když Kelvin umřel,“ zašeptala Khloe a na chvilku sklopila pohled k podlaze. „Dávala jsem ti to za vinu.“

„To všichni.“

„Já vím, jenže to tvoje vina nebyla,“ zašeptala, sama už měla slzy na krajíčku. Odkašlala si. „Nemůžu mluvit za jiné, ale pokud jde o mě, strašně jsem potřebovala někoho z jeho smrti obvinit, kohokoli, ani jsem si neuvědomovala, žes i ty ztratila bratra.“

„Proč si teda nikdo nevšiml, že nejsem těhotná?“

Khloe zavrtěla hlavou. „Přibralas tak strašně málo, tak to bylo asi tím. A nikdo tě moc nevídal. Ani já. Po celé měsíce…“ Pokrčila rameny. To dělalo Avě starost. Velkou.

„Asi jsem si to nikdy pořádně nespočítala.“ Na obličeji měla jasně patrné napětí. „A povězme si to upřímně – fakticky mi to bylo jedno. Byla jsem až po uši ponořená do vlastního trápení kvůli ztrátě Kelvina. Možná jsme na tom byli všichni stejně, ale jen jsem chtěla, abys věděla, že je mi to líto. Ačkoli si nepřeju, aby byl tvůj bratr mrtvý, kdyby pořád žil, možná bych nepoznala největší lásku svého života.“ Maličko se rozzářila a Ava to nijak nekomentovala. Manželství Khloe a Simona nikdy nebylo pevné, ale jak se zdálo, všichni tady žili ve svých vlastních snech.

„Nechceš zajít dolů a utopit smutky v čokoládovém dortu? Máma upekla třípatrový Simonovi k narozeninám.“ Maličko zvedla obočí a Ava si vzpomněla na Khloe, když byla na střední škole, nejstarší ze šesti dětí, dívka, která se před dávnými lety odvážila čehokoli, vždycky se těšila na každý další večírek a byla Avinou nejlepší kamarádkou.

To všechno samozřejmě před Kelvinovou smrtí.

„S fondánovou polevou.“ Khloe doufala, že Avu naláká.

Ava se podívala dolů ze schodů. „Děkuju, ale měla jsem velkou večeři.“

„A velkou hádku,“ podotkla Khloe.

„Ano.“

„Myslela jsem, že si třeba chceš promluvit.“

„Teď ne, ale připojím se k tobě na ten dort.“

Khloe se rozzářila. „Výborně.“

Sešly spolu ze schodů a Khloe v kuchyni našla balíček instantní kávy bez kofeinu. Ohřátá v mikrovlnce byla bez chuti, ale nezáleželo na tom. Pak si spolu rozdělily kus sytého dortu se spoustou krému, který byl dost velký, aby nakrmil polovinu Anchorville.

Po celou dobu si Ava uvědomovala, jak ubíhají vteřiny, čas, který mohla využít k nalezení Noahových pravých rodičů nebo k seznámení se s novou miniaturní kamerou a nahrávacím systémem. Zase se snažila chovat opatrně a nevzbudit žádné další podezření, a tak se přinutila propracovat se posledními sousty, dokonce vybírala vidličkou i poslední drobty, jako by se tmavého čokoládového dortu nemohla nabažit.

Samozřejmě to bylo všechno jen předstírání, a přestože jí bylo navázání opětovného vztahu s Khloe příjemné, neměla na to zkrátka nyní čas. Když dopila poslední zbytky kávy ze šálku, zívla a protáhla se, jako by byla k smrti unavená. Další přetvářka. Uvnitř byla nabuzená k akci. Připravená realizovat svůj plán.

Wyatt na ně narazil, právě když zasunovala židli na místo ke stolu. Ava nevěděla, co mu má říct, ale Khloe se toho chopila za ni. „Hezká obří lež,“ podotkla. Když prudce vzhlédl, dodala: „Jewel-Anne mi prozradila, co se stalo.“

Konstatoval: „Hádám, že je tajemství odhaleno.“

„Hlavně to nikdy být tajemství nemělo,“ opáčila Ava.

Přikývl, jenže Ava nevěřila, že skutečně pociťuje lítost. Krom toho byly jeho reakce úplně špatné. Zatímco Ava měla pocit, že snad vyskočí z kůže, jak dychtila odhalit tajemství nového vodítka v případu zmizení svého syna, Wyatt se ani nepokoušel najít jeho pravé prarodiče. Co to s ním je? Proč je dávno neodhalil? A proč je to všechno zahalené do závoje tajemství, krucinál?

Protože on to ví. Ví, že se Noah nevrátí.

Sevřelo se jí srdce, ale nějak zvládla odnést svůj hrníček ke dřezu a umýt ho. Chvěly se jí prsty, ale nikdo si toho snad nevšiml, strčila hrníček do myčky, rozloučila se a chvatně vyšla po schodech.

Jakmile se dostala do prvního patra, zaslechla tichý zvuk elektrického křesla Jewel-Anne, ujíždějícího chodbou. Na zlomek vteřiny Avu napadlo, jestli pro ni Khloe nepřišla záměrně, aby jí Jewel-Anne mohla prohrabat věci v pokoji…

Přestaň s tím konečně! Ty dvě se ani nemají rády! Nic v tom nebylo! Zapomeň na to a pokračuj ve svém úkolu.

V pokoji si nevšimla ničeho rozházeného, žádné průkazné stopy po kolečkovém křesle protlačené do koberce u postele, s ničím se nehnulo, alespoň to nepoznala. Sundala z horní poličky počítač a spustila ho. Rychle se vrátila k přerušenému hledání, pak si vzala do koupelny mobil a zavolala na první číslo z trojice Z. Johnsonových uvedených v telefonním seznamu.

Nervózně čekala. Uslyšela hlas automatu, který jí sděloval, že toto číslo již neexistuje. Na druhém se nikdo nehlásil, ani záznamník, ale na třetím čísle se ozvala nějaká žena ospalým hlasem: „Haló?“

„Paní Johnsonová?“

„Ano.“

Musím to zkusit. Uvidíme. „Jmenuji se Ava Garrisonová a omlouvám se, že vás vyrušuji, ale doufala jsem, že byste mi mohla prozradit něco o Tracey.“

Ticho.

Ava naléhala dál: „Jde přece o vaši dceru.“

„Kdo že to volá?“ zeptala se žena. „Proč mi voláte?“

„Já vím, je to těžké, ale měla jsem syna, který byl adoptovaný, a myslím, že Tracey byla jeho biologická matka.“

„Cože?! Ne!“ Cvak! Telefon byl najednou hluchý.

„Zatraceně.“ Vytočila číslo znovu a tentokrát ho zvedl muž.

Než ze sebe dostala jediné slovo, spustil: „Nechte nás na pokoji. Nevím, co chcete, ale nechte naši dceru odpočívat v pokoji.“

„Prosím, prosím, nezavěšujte. Můj syn se pohřešuje, už dva roky, a já jsem právě zjistila, že by Tracey mohla být jeho biologická matka. Můžete mi prosím pomoci?“

Nastala odmlka a poté dlouhý povzdech. „Promiňte, paní, ale tohle je pro nás velice bolestné.“

„Chápu,“ promluvila rozčileně, „a moc mě to mrzí, ale také jsem přišla o syna. Zoufale se ho snažím najít. Kdybyste mi, prosím mohli pomoci. Jmenuji se Ava Churchová-Garrisonová a syna jsem adoptovala před čtyřmi lety.“ Uvedla muži datum Noahova narození a své telefonní číslo. „Snažím se ho najít. Vy jste přišli o dítě. Vy víte, čím si procházím. Prosím, můžete mi pomoci?“

Nastala dlouhá odmlka, poté tlumený hovor, jako by mluvil ještě s někým jiným. Ava tajila dech, vyčkávala, počítala tepy svého srdce. Nakonec muž odpověděl: „Víme jen, že se Tracey dostala do průšvihu, a pověděla nám o tom, ale pak odjela a nabídla dítě k adopci. Nic víc nevíme. Proto nám prosím nevolejte. Pokud budete pokračovat, budeme nuceni kontaktovat policii.“ Další váhavá pauza a ještě dodal: „Hodně štěstí.“

Cvak!

Telefon znovu umlkl a ona věděla, že kdyby vytočila číslo znovu, nikam se nedostane. Byla ta výhrůžka planá? Vědí Johnsonovi, kde je Noah, nebo byl telefonát jen další slepou uličkou?

36. kapitola

Prohodili si své obvyklé role a Snyder, který směle čelil chladnému bouřlivému dni, došel pěšky od kiosku s kávou na stanici, pár bloků od pobřeží. Jakmile se ocitl v překvapivě tiché budově, neobratně se protlačil se dvěma kelímky bezpečnostním rámem a hned zamířil k Lyonsové do společné kanceláře a tam jí postavil na stůl kávu. Spíš něco jako kávu, jakýsi pěnový sladký nápoj, který on sám nenáviděl, ale kolegyně jej zjevně konzumovala bez nejmenších rozpaků, nevadila jí přemrštěná cena ani vysoký příděl kalorií. Dokonce nezapomněl na brčko, byť mu to připadalo nepatřičné.

Nakláněla se dopředu s lokty na úhledné desce svého stolu, nakrčené obočí, jak se soustředila při poslechu bůhvíčeho, co jí procházelo sluchátky na uších. Na stole měla postavený starší model kazetového magnetofonu i s kazetami. Nedaleko od něj, vmáčknutou mezi počítačový monitor a malé akvárium plné kaktusů a sukulentů – těch podivných mimozemsky vyhlížejících věcí, které pěstovala jeho babička – měla dokonalou hromádku maličkých zásobníků.

„Páni.“ Vypnula magnetofon, strhla si sluchátka a popadla kelímek s kávou. „Díky.“ Upila první doušek a vydala ze sebe vděčné zahučení. „Vaječný koňak?“

„Teď je jeho období.“

„Skoro. Hmmm.“ Další doušek. „Co to do tebe vjelo?“

„Jsem už prostě takový,“ prohlásil a ona se rozesmála, až se málem svým latté udusila. „A napadlo mě, že bys možná uvítala pauzu. Sedíš u toho skoro celý den.“

„Nějaké novinky pokud jde o paruku Cheryl Reynoldsové?“

Zavrtěl hlavou. „Pořád nezvěstná. Co máš ty?“

„Zajímavé věcičky,“ pronesla a poťukala prstem na jednu hromádku kazet, které byly všechny popsané výrazným rukopisem Cheryl Reynoldsové. Opřela se, mávla na něj, ať si přisedne, a tak klesl se svým obyčejným kafíčkem v ruce na jednu z židlí vedle ní. „Pořád ale nemůžu najít poslední nahrávky s Avou Garrisonovou, což mi dělá starost.“

„Mně taky.“

„Nepřestaneme hledat, ale mezitím mám ke zpracování tyhle.“

„A ty jsou s…“

„Jewel-Anne Churchovou. Věděls, že když byl její otec Crispin hlavní dozorce – tedy ředitel – psychiatrické kliniky Mořský útes, tak celá jeho rodina nějakou dobu bydlela v areálu kliniky?“

„U psychiatrie?“

Lyonsová přikývla, držela kelímek a zamyšleně se dívala na magnetofon. „Zjevně dřív bydleli v tom velkém sídle, ale pak došlo k nějaké rozmíšce s jeho bratrem, který nedlouho poté zemřel. Connell, bratr Crispina, byl otcem Avy a Kelvina. Avin bratr zahynul při ztroskotání plachetnice před pár lety. Zbytek klanu tvoří Crispinovi potomci se dvěma manželkami, Reginou – nyní zesnulou – a mladší Piper, která je matkou jeho dvou posledních dětí, Jacoba a Jewel-Anne.“

„Té chromé?“

„Politicky korektní označení je tělesně postižená.“

Pokrčil rameny.

„Všechny tyhle informace jsem získala díky menšímu pátrání a Jewel-Anne to na těchto nahrávkách potvrzuje.“ Lyonsová zvedla jednu kazetu. „Podle toho, co si dokážu dát dohromady, se bratři rozkmotřili a pak Crispin předal všechen svůj nemovitý majetek z Neptunovy brány svým dětem. Ony jej následně prodaly sestřenici Avě. Krom Jewel-Anne. Ta vábení peněz nepodlehla.“

„A ty víš proč – díky jejím sezením s Cheryl?“ zeptal se zvědavě.

„Možná.“ Znovu se soustředila a žvýkala brčko vyčnívající z nápoje. „Ale pointa tkví v něčem jiném. Rodina původně žila ve dvou propojených řadových domech v Mořském útesu těsně předtím, než Crispin Church dostal padáka a psychiatrická klinika byla uzavřena.“

„Takže?“

„Takže se zdá, že Jewel-Anne měla styk s některým z pacientů.“

„Trestanců,“ upřesnil.

„Říkej si jim, jak chceš. Spousta z nich nebyla nebezpečná, měli jen duševní problémy.“

„Prostě potrestaní magoři.“

Zamračila se na něj. „Jde o to, že jednoho z pacientů Jewel-Anne obzvláště fascinovala.“

Bylo mu jasné, že přijde pointa…, a čekal.

Lyonsová nasadila lišácký úsměv, tedy spíš kočičí, a hrála si s brčkem, vysunovala ho z kávy a znovu jej do ní nořila, nahoru a dolů. Přitom se tvářila jako Micka, která právě sežrala kanára. „Tak to vypadá, že tatínkova milovaná dceruška se nám zabouchla do nejznámějšího ze všech pacientů z Mořského útesu, do našeho kámoše, nezvěstného Lestera Reece.“

„Vy mě sledujete!“ zaútočila Ava, když energicky nakráčela následujícího dne do stáje a našla tam Derna, jak hřebelcuje ryšavou kobylku Cayenne, až se krásně leskla. Okny do stáje pronikal bledý zimní sluneční svit a chomáčky rezavé srsti se v paprscích slunce blýskaly. Ve stáji bylo příjemně teplo, byla prosycená pachem koní, sena a prachu, byť si toho Ava sotva všimla, protože většinu noci strávila zapojováním svého právě zakoupeného zařízení pro špehy.

„Prosím?“ Dern se na ni z Cayennina stání ohlédl, ale nepřestával energicky pohybovat kartáčem připevněným na ruku po širokém hřbetu zvířete.

Několik koní z okolních stání zvedlo hlavu a našpicovalo uši, když jim prošla kolem žlabu, a Rover, který ležel nedaleko zásobníku ovsa, zavrtěl ocasem.

Celkově byla atmosféra v dlouhé hospodářské budově poklidná, dokud do ní nevtrhla bouře jménem Ava.

„Špehujete mě a hlásíte všechny mé pohyby Wyattovi, aby přesně věděl, kde jsem kdy byla! Už jednou jsem vás obvinila, že se chováte jako můj osobní strážce, a vy jste to nařčení odmítl!“

„Protože osobní strážce nejsem.“ Zůstal v úzkém prostoru koňského stání a jemně třel Cayenne ručníkem. Kobylka mávla ocasem a maličko odfrkla, ale nechala se čistit dál.

„Derne, já to vím. Wyatt se přiznal.“

„Skutečně?“

„Ano!“ Panebože, ten chlap ji dokázal naštvat. Úplně jiným způsobem než její manžel.

„Bylo načase.“ Pak se obrátil ke koni: „Jasně, holka, ještě tadyhle, ty budeš fešanda!“

Vyšel ze stání a pečlivě za sebou zasunul petlici na vrátkách.

„Nezamlouvá se mi, když mě špehujete a pak s tím běžíte za Wyattem a podáváte mu hlášení,“ sdělila mu Ava chladně.

„Takhle to dělám, jo?“ Zachovával neobyčejný klid.

„Podle něj ano.“

„A vy mu věříte?“

„Věděl, že jsem byla na útesu, a jediný další člověk, který o tom měl povědomí, jste byl vy, Derne. Jste jen další z jeho práskačů, co?“

„Pověděl jsem mu o tom, co se na útesu stalo, protože jsem usoudil, že na to mohl přijít i někdo jiný, a chtěl jsem, aby mi věřil.“

„To jsou mi ale kecy!“

Zvedl jeden koutek v mírně nesouměrném úsměvu, který neměl právo být tak frajerský a sexy. K čertu s tím chlapem i jeho hranatou bradou porostlou strništěm a upřeným pohledem. V pološeru stáje se utápěly rysy jeho obličeje ve stínu a vypadal tak nádherně a mužně, až mu to téměř nesloužilo ke cti.

„Žádné kecy to nejsou.“

„Tak mi prozraďte pravý důvod.“

„Byl jsem o to požádán.“ Založil si ruce na hrudi, až se mu napnuly švy na ramenou na semišové bundičce, a navrhl jí: „Co kdybyste se zhluboka nadechla a začala od začátku?“

Ava byla dost naštvaná a nevyspaná a cítila, jak se v ní vzdouvá hněv. „Včera večer jsme se s Wyattem zase pohádali. Uprostřed hádky mi prozradil, že vás požádal, abyste na mě dozíral. Jako kdybych byla pětiletý spratek nebo co.“

„Jo, požádal,“ přikyvoval Dern, jako by souhlasil sám se sebou v nějakém vnitřním sporu. „To jsem vám potvrdil.“

„A vás nenapadlo, že byste mě měl varovat, že na mě manžel nasadil špehy?“ ptala se přísně. Dern byl jedinou osobou, o které si myslela, že jí může důvěřovat, zatraceně! Jediný na celém ostrově.

„To by ovšem zmařilo účel toho všeho, ne?“

„Jaký účel?“

Pohlédl jí do očí. „Abych si mohl vybírat a sám volit, co mu chci prozradit.“

„Počkejte vteři…“

Zvedl ruku. „Vyslechněte mě. Máte pravdu. Nechtěl jsem vám to říkat, protože jsem věděl, že by vás to jen naštvalo, a pokud to správně chápu, momentálně potřebujete přítele.“

„Což máte být vy?“ ucedila ironicky.

„Jsem na vaší straně.“

„Na mé straně?“ Píchla se palcem do hrudi. „Ne, když na mě práskáte, nejste na mé straně.“

„Poslyšte, já jsem se na tu práci dobrovolně nenabízel a nebylo to součástí původní smlouvy, ale souhlasil jsem, protože tuhle práci potřebuju.“

„Mohl jste mi to říct. Umím udržet tajemství.“

„Opravdu?“ Všechno v jeho výraze podporovalo pochyby. „Já ovšem také. Kupříkladu jsem vás nepráskl, pokud jde o vaše výlety na střešní terasu uprostřed noci.“

Nevěřila svým uším! On o tom ví?

„Pokud je mi známo, byla jste tam dvakrát.“

„Ne, nikde v blízkosti jsem se ne…“

„To určitě, Avo.“ Rychlým pohybem, jako když útočí had, natáhl ruku a sevřel jí rameno, jeho silné a pevné prsty cítila i přes bundu a svetr. „Viděl jsem vás, sledoval jsem vás, ale usoudil jsem, že pokud jste se rozhodla k nějakému bláznivému kousku jako například šplhat po tom zatraceném požárním žebříku, nemůžu s tím prostě nic dělat. Napadlo mě, že váhu nás obou neunese, a když jsem vás a vaši svítilnu spatřil, beztak bylo příliš pozdě, abych s tím něco dělal, a tak jsem prostě čekal. Co to s váma krucinál je?“ Svíral ji stále pevněji. „Vy máte nějaké podivné přání ohledně své smrti?“

„Jistěže ne!“

„Tak co jste to prováděla?“

„Nemůžu o tom mluvit.“

Svěsil koutky a prohlížel si její obličej. Ačkoli nevyřkl ani slovo, visela mezi nimi jakási nevyslovená hrozba.

„Vy to prásknete Wyattovi.“

„Ne, když mi to vysvětlíte.“

„Věděla jsem to.“

„Povězte mi všechno.“

„Nemůžu vám věřit.“

„Jistěže můžete.“

„Právě jste prohlásil, že pracujete pro mého manžela.“

„Já jsem prohlásil jen to, že si dobře vybírám, co mu povím.“ Bedlivě si prohlížel její tvář a ona měla najednou dojem, že má závrať, a srdce se jí rozbušilo jako zvon.

Nevěř mu. To nesmíš! Zahrává si s tebou. Přesně jako všichni ostatní z tohohle zatraceného ostrova!

Přiblížil k ní obličej a ona v tom okamžiku věděla, že ji má v úmyslu políbit. Ne! Srdce už jí tlouklo i bez toho, nemohla popadnout dech. Panebože… Stále se přibližoval, rukou, kterou jí nechal na rameni, si Avu přitahoval, a ačkoli stála poměrně stabilně, horní část jejího těla se naklonila dopředu.

„Tohle je chyba,“ prohlásil a ona cítila na tváři jeho horký dech.

„Já vím. Já ne…“ Jenže sotva jí ta slova splynula ze rtů, jeho ústa se náhle přitiskla k jejím. Pevně ji objal, silné paže ji svíraly, cítila jeho horké, tvrdé a vášnivé rty.

Nedělej to, Avo. Tohle ne. Zaplést se s Austinem Dernem je šílenost!

Neposlouchala hlas ve své hlavě a uvolnila se, objala ho kolem krku a tiskla dychtivá ústa k jeho rtům, slyšela, jak sténá, jako by chtěl protestovat. V žilách se jí rozproudila krev a ještě zrychlila její překotně bušící srdce. V hlavě jí znělo hlasité NE, ale zároveň se v ní vzdouvala touha a každou buňkou těla cítila to elektrizující napětí, chtěla ho…, potřebovala… nalézt útěchu a radost v dotycích tohoto muže. Nahmatal knoflíky na jejím kabátu, rozepínal je a ona mu zase vklouzla dlaněmi pod bundu a cítila i přes košili jeho svaly tvrdé jako kámen.

Cosi hluboko v jejím nitru puklo, najednou ji zaplavila horkost, celá uvnitř tála a námitky v její hlavě utichaly a byly zatlačovány do nejtemnějších koutů. Podlamovala se jí kolena a v duchu viděla míhající se obrazy lesklých šlachovitých nohou, tvrdých nahých hýždí a pevných zádových svalů. Představovala si ho nad sebou, jak jí roztáhne kolena, pronikne do ní a ona se k němu přitiskne, bude ho líbat a kousat do krku pod ucho…

Zvedl hlavu, jako by viděl oknem do její fantazie, tiše pod vousy zaklel, pak ji pustil a udělal krok vzad. Zamženým pohledem však na ni stále hleděl a v očích mu plál oheň, který stále ještě nepohasl. „Tohle je špatně.“

„Já vím.“ Cítila, jak rudne hanbou. „Omlouvám se.“

„Nemusíte se omlouvat.“ Popadl ji za ruku a pevně stiskl, tak pevně, až ji to málem bolelo. „Moje vina.“ Jako by si uvědomil, jakou silou ji svírá, ihned stisk povolil. „Už se to nestane.“

„Na tohle jsou potřeba dva, Derne,“ promluvila ochraptěle. „Já jsem to dovolila. A vy navíc nejste tím, kdo je z nás dvou zadaný.“

„To s tím nemá nic společného.“

„To s tím má společného úplně všechno na světě!“

Obrátila se a vyrazila ke dveřím, ale zastavil ji jeho hlas. „Nevím, co jste sakra dělala na té střeše, ale přestaňte s tím, laskavě, jo? Mohla byste se zabít.“

Obrátila hlavu a přes rameno se zeptala: „Nepovíte to?“

„Ne, když mě příště vezmete s sebou. Pokud se máte zabít, možná se zabiju s váma.“

„To je šílené.“

„Všechno šílené je tady normální,“ prohlásil a ona se při odchodu rozesmála, přestože v hloubi duše věděla, že je bláhová, pokud mu bude věřit.

Pravdou zůstávalo, že nemohla věřit nikomu, a když se vracela zpátky do domu, překřížila si pověrčivě prsty a přála si, aby Dern skutečně mlčel o všem, co včera viděl, stejně jako jí to slíbil Trent. Doufala, že nikdo jiný neměl tušení, k čemu se chystá. Nepotřebovala, aby jí někdo zkazil léčku, kterou měla na dnešní večer v plánu.

Počkala, až bylo po druhé, a teprve pak znovu zamířila na půdu.

Instalace kamery a nahrávacího zařízení byla skutečně tak snadná, jak prohlašoval prodavač. Když Ava v koupelně sestavila bezdrátový systém určený pro špiony, sledovala hodiny až do hluboké noci. Potila se strachy, že ji někdo spatří, a nejprve tedy zariskovala a vypnula hlavní vypínač elektřiny pro celý dům, jak jí radil prodavač, aby kdokoli, kdo umístil přehrávací zařízení s dětským pláčem na půdu, musel všechno přenastavit kvůli přerušení přívodu elektřiny. Vyčkávala plných pět minut a bála se, aby se někdo neprobudil a dům mu nepřipadal podezřele tichý bez hučení kotle nebo bzukotu lednice, případně aby mu nebylo podezřelé pípání elektronických zařízení, která byla náhle odpojena.

Srdce jí tlouklo tak hlasitě, až se bála, že ji všichni uslyší, ale když nikdo nedusal po schodech, vydechla a tiše umístila kameru ve ztemnělém koutě zadního schodiště. Jakmile se znovu ujistila, že je jediná, kdo je v domě vzhůru, vyšplhala nahoru na střešní terasu a z ní zpátky do druhého patra. V původních pokojích pro služebnictvo nastavila další dvě maličké kamery, jednu i do skříně, kde našla přehrávací zařízení, z něhož vycházel nahraný Noahův křik, kdy ji volal.

Když instalovala tajné kamery, připadala si jako uzlíček nervů a dvakrát se domnívala, že slyšela, jak se někdo plíží v patře pod ní. Strnula, vyčkávala, potila se strachy a uklidnila se, teprve když se vnitřně přesvědčila, že zvuky skutečně vydává jen starý dům, který praskal a sténal všude kolem ní.

Naštěstí ji nikdo nepřistihl, když vypnula elektřinu a přerušení jejího přívodu a následné blikání digitálních budíků snad bude připisováno počasí. Nyní se jen modlila, aby její nové zařízení fungovalo. Mělo zabudovaný detektor pohybu, takže kamera se spustí pouze tehdy, pokud se něco na schodišti hne, a zaznamenaný obraz i zvuk se přepošle na malý přijímač, který měla Ava v kabelce. Informace na něm nahrané mohla kontrolovat tak často, jak se jí zachtělo, a mohla si je přehrát i na počítači. Nejhorší bylo ukrývání krabic. Splácla je a vsunula mezi matraci a pružiny postele v pokoji pro hosty, papíry a balicí materiál nacpala do bedny s vánočními ozdobami v dalším nepoužívaném pokoji. Snad si jich nikdo nevšimne, než se jí podaří nashromáždit důkazy, které potřebovala, aby mohla prokázat, že ona není ten, kdo se zbláznil, ale že se někdo skutečně pokouší ji vystrašit.

Trvalo jí téměř dvě hodiny, než po návratu k sobě do pokoje usnula. Uvědomovala si, že předchozího dne nikdo krom Derna neudělal jedinou poznámku, že by někoho slyšel či viděl nahoře na střeše, ani nikdo nekomentoval fakt, že vypadala strašlivě unaveně. Doufala, že se to bude připisovat hádce s Wyattem, protože Jewel-Anne nepochybně informovala všechny o tom, čeho byla svědkem.

Což je pro Avu dost dobrá zástěrka.

Prozatím.

Bylo již po desáté. Graciela luxovala v chodbě za dveřmi jejího pokoje a téměř ani nevzhlédla, když se Ava vrátila dovnitř, zapnula si počítač a zkontrolovala kamery. Nespustily se. Nakonec si alespoň zkontrolovala své účty.

Jak Tanya, tak Dern jí navrhovali, aby se podívala na stav svých financí, aby zjistila, kdo by chtěl, aby měla pocit, že postupně přichází o zdravý rozum. Uposlechla jejich rady, ale zdálo se, že účty jsou netknuté. Samozřejmě si nepamatovala naprosté detaily, ale ve výpisech v zásadě nebyly žádné propady, a ačkoli se ceny akcií i nemovitostí samozřejmě pohybovaly, zisky z nich plynuly stále ve stejné výši, jakou si pamatovala.

Vzpomínky se jí den ode dne zostřovaly, takže by určitě zachytila nejasnosti, ale pokud mohla hodnotit, nebylo nic mimo normál. Alespoň nic, co by bylo patrné na první pohled. Samozřejmě se do svých účtů pohrouží hlouběji a pohovoří se svým makléřem a bankéřem, ale nejprve chtěla zavolat soukromému detektivovi.

Bylo načase zjistit všechno, co se dá, o Tracey Johnsonové a Charlesi Yatesovi a do pátrání se zahrnou i všichni jejich žijící příbuzní. Se všemi vzpomínkami, které se jí začínaly oživovat, jí jména Noahových biologických rodičů skutečně vůbec nic neříkala. Pokud nemůže pokračovat v pátrání sama, aby nevzbudila podezření, musí si někoho najmout.

Tanya, která nikdy nedůvěřovala svému bývalému, mívala soukromé očko…

Ava neztrácela čas. Zvedla telefon, zavolala kamarádce a dostala jméno soukromého detektiva ze Seattlu. „Je dobrý,“ pověděla jí Tanya, „ale není levný.“

„Pravda nebývá laciná,“ opáčila Ava. Za čtvrt hodinky se už propracovala přes sekretářku s myším hláskem až k detektivovi osobně a zajistila si služby jistého A. B. „Abe“ Crenshawa.

Teď se možná pravdy dobere.

37. kapitola

Dern byl rozptýlení.

Právě takové Ava zrovna nepotřebovala, ale bylo tady. Dva dny po konfrontaci ve stáji se mu vyhýbala, ale nezapomněla na něj, na jeho zradu ani na ten zatracený polibek. Připadalo jí, že ho na rtech cítí ještě dlouhé hodiny poté, a hlavně se jí od té chvíle stávalo, že když myslela na cokoli krom Austina Derna, měla ho neustále v hlavě, možná ne vpředu a uprostřed, ale rozhodně kdesi po stranách, jeho obraz byl vždy připraven natropit pěknou spoušť s tím, co chtěla udělat při nejbližší příležitosti.

Abe Crenshaw se jí prozatím neozval a první dvě noci její tajná kamera nic nezaznamenala, ani ji, díkybohu, neprobudil Noahův pláč. Wyatt několikrát přišel a odešel, vládlo mezi nimi napětí, ticho před bouří, elektrizující pocit nadcházející zkázy valící se od moře. O adopci už nemluvili. Ava nechtěla a Wyatt zjevně také ne.

Třetí noci pak udeřil blesk.

Wyatt a Ava, kteří spolu téměř nedokázali normálně komunikovat, společně večeřeli v jídelně, a ačkoli Virginiino kuře s rýží z jednoho hrnce bylo velmi chutné a patřilo k Aviným oblíbeným jídlům, sousta jí vázla v krku. Wyatt sedící naproti se na ni stěží podíval a konverzace se potácela mezi tématy jako Trentovy plány na sobotní odjezd nebo Jacobovo „strašné nasrání“ na jednoho z jeho profesorů a Ianovo tvrzení, že by asi na pár dní vyrazil se svým bratrem na pevninu. Všichni působili neklidně krom Jewel-Anne, která se v jídle šťourala a stěžovala si na nevolnost.

Po jídle se nechala Jewel-Anne od Demetrie odvézt do svého pokoje, dvojčata mezitím probírala odjezd do Anchorville, do nějakého baru. Jacob působil rozervaně, málem se přidal ke svým nevlastním bratrům, ale když dostal textovou zprávu, zamumlal cosi o tom, že musí na pevninu pomoct kamarádovi se zhrouceným bezdrátovým systémem.

Když se rozptýlili do různých částí domu, Ava s Wyattem osaměli. Jakmile odsunul talíř, v duchu se připravila na střet, ale on jí jen prostě oznámil: „Dnes jsem mluvil s doktorkou McPhersonovou.“

„Aha,“ prohodila opatrně.

„Znovu jsem ji přemluvil, aby s tebou pokračovala. Stálo mě to jisté úsilí, ale přesvědčil jsem ji, že je nejlepší volbou…“

„Já jsem se s ní dohodla…“

„Je mi jedno, na čem ses dohodla,“ přerušil ji mrazivě. „Pro lásku boží, Avo, snažím se ti pomoct!“

„Tohle téma jsme už probírali.“

„A tys prohlásila, že se nechceš vrátit do nemocnice. Toto je alternativa.“

„Já nepotřebuju jít do nemocnice. I to už jsem ti vysvětlila. A doktorkou McPhersonovou se nemíním znovu zabývat, Wyatte.“

„Myslel jsem, že to řekneš, a tak jsem zavolal do svatého Brendana. Ukázalo se, že mají pokoj s výhledem na…“

„Soustřeď se na to, co říkám. Já se tam nehodlám vrátit. Nikdy!“

„Proto jsem najal Evelyn,“ prohlásil se svou zacyklenou logikou, která ji přiváděla k šílenství.

„Nevím, proč si myslíš, že mě musíš řídit, ale rozhodně s tím je konec. Už jsem zavolala právníkovi – samozřejmě nikoho z vaší firmy –, aby zahájil kroky zaměřené na tvé odvolání z funkce mého poručníka. Je tedy po všem.“ Rázně vyšla z místnosti a cítila v sobě vlny hněvu. Nebylo možné udržet si trpělivost, když se ji neustále snažil ovládat. Ačkoli mu zalhala – ve skutečnosti ještě s právníkem nemluvila. Nicméně měla seznam jmen, a jakmile zjistí, kdo se ji snaží přivést k psychickému kolapsu, měla v plánu sesbírat všechny důkazy a předložit je nejlepšímu advokátovi ve státě a znovu získat vládu nad svým životem.

A měla v úmyslu se rozvést s Wyattem, s tím hajzlem. Bylo to velmi jednoduché. Do vdávání šla s čistým štítem, chtěla mít partnera na celý život a myslela vážně každičké slovo manželské přísahy, „v dobrém i zlém“, ovšem byla si nadmíru jistá, že pokud jde o to „ve zlém“, nemyslí se tím nevěra a bůhvíco ještě.

Když stoupala po schodech, slyšela zvonění telefonu a pak krátkou jednostrannou konverzaci. Po několika minutách ho viděla odcházet. Skláněl hlavu proti vichru s deštěm, který přicházel od oceánu. Wyatt mířil k loděnici. Ian, Trent a Jacob odešli vzápětí.

Když do okenních tabulek v ložnici začaly bubnovat první kapky deště, viděla světla v loděnici, slyšela, jak se startuje motor člunu, a všechny sledovala odjíždět. Její manžel se odebral na pevninu, aniž jí řekl jediné slovo, a ona cítila jen a jen úlevu. „Zaplaťpánbůh je pryč,“ promluvila nahlas. Otočila se a všimla si léků, které pro ni byly připraveny. Maličké pilulky vedle sklenky s vodou. Už už je chtěla spláchnout do záchodu, když si uvědomila, že by vlastně mohl být sledovaný i její pokoj a mít někde v koutech upevněné maličké kamery.

Proč si myslíš, že jsi tady s kamerou jediná? Jen proto, žes na půdě nenašla žádný důkaz, že by tvá ložnice byla napíchnutá? Jak to můžeš ale vědět?

Zapnula si v pokoji televizi, nicméně zjistila, že má problém udržet pozornost, i když „průlomová zpráva“ byla o tom, že nějaký člověk nahlásil, že spatřil Lestera Reece. Obrazovku vyplnil poslední známý Reeceův portrét, zatímco reportér mimo kameru připomínal divákům jeho zločiny a to, jak uprchl z Mořského útesu. Reece byl dosti pohledný muž drsného sportovního vzhledu, s hustými tmavými vlasy a inteligentním výrazem v očích. „Okouzlující.“ Tak ho označovali někteří jeho sousedé. „Tichý. Obrácený do sebe.“ A nyní, nejslavnější anchorvilleský trestanec.

Legenda o Lesteru Reeceovi nezahyne, usoudila Ava a už už chtěla televizi vypnout, když vtom se na obrazovce objevila štíhlá černoška, asi čtyřicátnice. Televizní hlasatel ji představil jako osobu zodpovědnou za styk s veřejností ze šerifovy kanceláře a zeptal se jí na vraždu Cheryl Reynoldsové.

Ava seděla na krajíčku postele a sledovala, jak se policistka v zásadě vyhýbá odpovědím. Ne, nejsou nová vodítka, ale všichni dělají, co je v jejich silách, aby předali osobu zodpovědnou za zločin spravedlnosti. Naléhala na veřejnost, ať na policii oznámí jakoukoli novou informaci, pokud by se jim dostala do ruky. Přitom se na obrazovce objevila Cherylina fotografie.

Ava pocítila v srdci smutek. Cheryl měla ráda. Považovala ji za přítelkyni. Svěřovala se jí. Když si pomyslela, že ji někdo patrně jen pár minut po jejím odchodu tak surově zabil, zachvěla se hrůzou. Kdo by něco takového provedl? A proč?

Na obrazovce se objevilo telefonní číslo do šerifovy kanceláře, ale vzápětí se obraz změnil a televizní stanice pustila reklamu místního prodejce automobilů. Ava televizi vypnula a sáhla po detektivce, kterou měla položenou na nočním stolku snad celé týdny. Opřela se do polštářů vyskládaných k čelu postele a pokoušela se číst, ale poté, co rozečetla stejnou stránku více než čtyřikrát, odhodila knížku stranou. Poháněla ji nervozita, vyrazila na obchůzku chodbami domu, slyšela kvílet Elvise z křídla obývaného Jewel-Anne, ale v ostatních částech domu byl klid.

Dveře do Noahova pokoje byly dokořán, a tak vstoupila dovnitř, přešla kolem postýlky, nad kterou visel dětský kolotoč s mořskými zvířátky, a zamířila k prádelníku, kde pořád stály lahvičky s krémy a olejíčky. „Zlato, kde jsi?“ promluvila nahlas. Přestože si najala soukromého detektiva, ještě sama surfovala na internetu a hledala každý střípek důkazů spojujících jejího syna s párem, který zahynul při nehodě na motocyklu na úseku dálnice 101 plném zatáček, jižně od oregonské pláže Cannon. Nejraději by si tam zajela sama, ale bylo to přes tři sta kilometrů daleko. Zkoušela se znovu spojit s Johnsonovými, ale nezvedali telefon, nepochybně poznali její číslo na svém přístroji uvádějícím identitu volajícího.

Když pohladila měkkého ošoupaného plyšového bobra, který patřil k Noahovým nejoblíbenějším hračkám, zašla do zadní hostinské místnosti, z níž byl jasný pohled na stáje a Dernův byt. Nerozsvěcela a otevřela žaluzie. Zadívala se do temnoty.

Dern ji viděl na střešní terase, což bylo divné. Jak to, že byl vzhůru uprostřed noci? Kontroloval zvířata? Pouštěl ven psa? Nebo měl prostě neklidnou noc? Nebo ji skutečně šmíroval? Ne, ne…, jistěže ne.

Viděla, jak se dveře do jeho malého bytu otevírají a z nich spěšně vychází muž, drsně vyhlížející člověk, který… Na okamžik měla dojem, že vidí Lestera Reece, ale to bylo samozřejmě směšné, jen si ho připomněla díky nedávnému šotu v televizi s jeho portrétem. Přimhouřila oči a uvědomila si, že muž, který chvátá po schodech z bytu, je Austin Dern.

No jistě.

Co si myslela?

Když se na něj teď dívala, cítila, jak se jí maličko zrychluje tep, krev se jí v žilách rozproudila. Jak hloupé… Dívala se, jak míří do stáje pod svým malým bytem, a cítila nutkání sledovat ho, zjistit o něm víc, promluvit s ním a…

Ať tě ani nenapadne tam chodit! Dostalas svůj polibek a máš své sny. Což stačí. Drž se od něj dál. Prozatím.

Odstoupila od okna a nechala žaluzii klesnout dolů. Vrátila se do své ložnice, kde se silou vůle snažila zaplašit myšlenky na Derna, Noaha i Wyatta. Znovu vzala do ruky zatracenou detektivku, rázným kopnutím si sundala boty, lehla si pod peřinu a nutila se číst.

S Wyattem a svým životním obludáriem se popere zítra ráno.

Některé věci se nikdy nezmění, pomyslela si Evelyn McPhersonová, když přemítala o svém zoufalém milostném životě. Měla za sebou špatný den, vlastně špatný celý týden, usoudila, když odemykala dveře svého bytu v půldomku, v malém přízemním domě, který si koupila, když se po uzavření Mořského útesu rozhodla zapustit kořeny v Anchorville. Dům se dvěma útulnými byty vypadal v té době jako dobrá investice, ale nyní si nebyla tak jistá. Druhá polovina jejího domu byla neobydlená, v okně měla nápis K PRONAJMUTÍ a Evelyn dala inzerát na internet. Její poslední nájemník se před třemi měsíci odstěhoval, nezaplatil jí dva měsíční nájmy a udělal v bytě pěkný nepořádek. Konečně se jí podařilo dostat byt do stavu, v jakém byl, než se do něj přistěhoval „Pařmen“ Jerry. Mělo jí to dojít hned, když viděla nálepky na jeho otřískaném pickupu.

Dnes večer jí to bylo jedno. Povzdechla si a hodila klíče do misky na stolku u dveří, na který postupně odložila i svůj notebook a kabelku, a pak si odmotala z krku šálu. V bytě bylo zima, starý kotel zlobil, a tak se začala potýkat s termostatem v chodbě, dokud neslyšela, že se topení sepnulo. Teplota kolísala kolem šestnácti stupňů. „Trocha tepla tě nezabije,“ zabručela si pro sebe a pak přešla do kuchyně uvařit si trochu čaje… Vlastně ne, na čaj zapomeň! Dnes si otevře láhev chardonnay, kterou načala předevčírem a nechala v lednici. Jakmile si sundala kabát, vyhledala v kuchyni krekry a našla i zbytek sýra – uzeného eidamu, který objevila osamělý v lednici – a usoudila, že je to vynikající.

Koneckonců, co si člověk dá k večeři poté, co ho nejen vyhodili z místa, ale k tomu všemu obvinili z románku s manželem pacientky? Ano, pravdou bylo, že technicky skutečně sama nabídla, že se Avě přestane věnovat, ale pak se do toho vložil Wyatt. Ačkoli k tomu došlo před několika dny, bylo to dnes stejně čerstvé jako v době, kdy se to stalo.

Panebože, ta si svůj život uměla pěkně zvorat!

Obvinění Avy Garrisonové totiž nebylo nijak daleko od pravdy. Evelyn se poměrně často přistihla při úvahách, jaký by asi měla život, kdyby se za Wyatta provdala. Byl pohledný, s hezkou postavou, navíc právník, který uměl být stejně okouzlující, jako byl hezký. Krom toho měl kanceláře zde v Anchorville a také v Seattlu a překrásný starý dům s úchvatným výhledem na záliv a oceán.

A manželku!

Ženu usilující o to vzpomenout si, co se stalo jejímu dítěti.

Která byla čirou náhodou tvá pacientka.

„Do prdele,“ zamumlala a rozhlížela se po uklizeném obývacím pokoji s moderním nábytkem, všechno absolutně bez chybičky jako z výkladní skříně. Dvě dokonale pohodlná křesla a dlouhá nízká pohovka ve stejném vzoru, pár skleněných lampiček, které příjemně pomrkávaly. Místnosti korunoval plynový krb, fungující na jediný stisk vypínače. Na široké krbové římse stály průsvitné skleněné vázy ladící s vonnými svíčkami, přesně jako to viděla v obchodě v Seattlu. Na římse měla i fotografie. Na všech byla ona. Buď sama, nebo s kamarádkami z vysoké školy, kde se poznala s Trentem Churchem. „Kačeři, do toho!“ zakřičela smutně a opakovala povzbudivý pokřik, který byl na kolejích tak oblíbený, skvěl se na vlajkách a posílal se po e-mailu a Facebooku všem, kdo byl na jejich školu nějak napojený.

Panečku, večer se vyvíjel královsky – asi jako pohřební hostina!

Odkašlala si, nalila si sklenku a přesvědčovala se, že není napůl zamilovaná do Avina manžela, jenže to byla lež. A nebyla jednostranná.

Věděla, že Wyatt také cítí to mírné chvějivé bzučení, které mezi nimi oscilovalo jako elektřina, kdykoli se setkali. Zdálo se, že v její přítomnosti Wyatt roztaje a rozzáří se. Pokaždé se ji snažil dostat na tiché místo, aby mohli nerušeně mluvit.

O jeho ženě!

Dlouze se napila. Studené víno jí hladce klouzalo do krku, stále chutnalo božsky a Evelyn napadlo, že by klidně mohla dopít láhev. Jasně! Proč vlastně ne? I kdyby se maličko přiopila, co je komu do toho?

„Jasně, krucinál, co je komu do toho?“ Nic, Evelyn. Prožiješ svůj život sama. Žádný manžel, žádné děti, žádný velký dům s výhledem na moře. Znovu se napila a ještě jednou, než si dolila sklenku. Tohle měla být oslava, vyvázala se ze smlouvy s jednou z nejobtížnějších pacientek ve své praxi.

Měla být nadšená. Jenže nebyla.

Na chviličku zavřela oči.

Cvak!

Její pozornost upoutal tichý zvuk. Byl čímsi neobvyklý. Vycházel z ložnice. Zarazila se, napínala uši, ale zvuk, pokud se předtím vůbec nějaký ozval, se neopakoval.

Jen tvá bujná fantazie.

Nekape prostě jen voda?

Nic, s čím by sis musela dělat starosti.

Přesto byla trochu nervózní, možná i kvůli tomu, že si ji pacientka zavolala, aby ji propustila, a také, přiznejme si to, protože v tomto městečku došlo k vraždě, k první, o níž Evelyn kdy slyšela. Tedy k jiné, než kterou spáchal Lester Reece.

Nechtěla se pohroužit do vzpomínek na sadistického vraha, který – jak věděla z jeho vyšetření na klinice Mořský útes – by dokázal hluboce okouzlit i tu nejoddanější jeptišku. Ten muž měl v sobě něco… temného, nebezpečného a smrtícího – což byla špatná kombinace, a navíc taková, vůči které nebyla právě imunní.

Když nyní osaměla v kuchyni a myslela na všechny muže, kteří byli součástí jejího života, a na chyby, jichž se dopustil jeden každý z nich, pocítila, jak ji zaplavuje ruměnec studu.

Opravdu se ve Wyattovi tak kolosálně mýlila? Nepochopila snad jeho náznaky správně? Cožpak jeho doteky na rukávu nebo zádech nebyly až příliš dlouhé?

Myslela si, že ano.

Nebyly náhodou jeho návštěvy u ní doma i v ordinaci pod záminkou obav o manželku jen výmluvou, když ji chtěl zase vidět?

„Ty jsi pitomá,“ zamumlala a začala krájet cihličku sýra.

Kdy se jí tak dokonale porouchaly všechny ženské radary?

Ale prosím tebe, radary jsi měla vždycky nastavené prapodivně. Vzpomínáš na Chada Stantona na střední? To skončilo, když jsi ho našla se svou nejlepší kamarádkou Carlií, a pak následovala řádka chlapců na vysoké. Ani z jednoho se nevyklubala tvá životní láska. Hlavně ne z Trenta Churche – mělas na něj slabost, co? Bolestně mrkla, když si vzpomněla, jak se jednou opila a vrhla se na něj. Skončili v posteli a on se ještě v noci vypařil. Probudila se s kocovinou a u postele našla květinu – růži, kterou utrhl z bídného keříku u dveří jejího bytu, ale nenechal jí vzkaz a v následujících dnech jí ani nezavolal. Když ho pak po dost dlouhé době potkala, choval se přátelsky jako dřív, jako by se nic nestalo, a když ho v podstatě přinutila, aby se o tom rozpovídal, konstatoval jen: „Vlastně o nic nešlo, že? Teda jako užili jsme si, ale to bylo tak všechno.“

Nejraději by se propadla svěží trávou školního dvora hluboko pod zem. Nějak se jim podařilo zůstat přáteli a ona se po jeho boku zúčastnila té osudové vánoční oslavy, při které zmizel Noah Garrison, Wyattův syn, ale Trent a Evelyn už nikdy znovu v posteli neskončili ani nepřekročili meze přátelství.

A v posledních ročnících to nebylo o nic lepší, kárala se v duchu. Pamatuješ na toho profesora jen o šest let staršího než ty? A pak, ach bože, pak nastoupila do psychiatrické kliniky na Mořský útes…

Při té vzpomínce zavřela oči. Nechtěla ani pomyslet, že by ji snad jen vzdáleně přitahoval jeden z pacientů, obzvláště když šlo o nebezpečného usvědčeného vraha. Jenže to byla pravda, ušklíbla se bolestně, nevhodní muži ji vždycky neodolatelně lákali, takoví, kteří byli buď daleko od ní, nedostupní, nebo nebezpeční. Měla pro to všechny možné důvody. Pokud šlo o lásku a sex, byla zoufalec.

Teď tudíž měla štěstí, že ji vykopli dřív, než stačila udělat nějakou pitomost! Byla už těsně od toho, aby…

Au!

Na konečku ukazováčku ucítila bodavou ostrou bolest. Nesoustředila se na krájení toho zatraceného sýra a řízla se.

„Ty jsi ale pitomá, pitomá, pitomá,“ šeptala a rychle strčila prst do pusy, cítila, jak jí v něm pulsuje bolest, a hned tudíž zamířila do ložnice, kde rozsvítila stropní světlo i lampičku u postele. Zdálo se jí, že teplota v této části dvojdomku se ještě jakoby o pár stupínků snížila, ale s topením si teď nemohla dělat hlavu. Namířila si to přímo do koupelny, kde měla lékárničku. Určitě v ní mezi léky najde i náplast.

Do koupelny pronikalo dost světla z ložnice, takže se orientovala – a hned našla mast na rány přímo vedle krabičky s náplastmi. Zavřela skříňku s léky a v zrcadle spatřila nějaký obličej, vypadal tmavý jako stín.

Upustila krém a rozkřičela se zrovna ve chvíli, kdy ji zezadu sevřely silné ruce a zaryly jí prsty do krku, tlačily na ohryzek, až se nemohla nadechnout. Zběsile mávala pažemi, snažila se útočníkovi za sebou divoce bránit, ale rukama se jen neškodně otírala o jeho hlavu a tělo. Chtěla ho kopnout, ale netrefila se.

Před očima se jí stmívalo.

Měla dojem, že má plíce v jednom ohni.

Cítila v hlavě stále větší teplo a tápala kolem sebe, pokoušela se zarýt nehty do prstů v rukavicích kolem svého krku, které jí odpíraly přístup vzduchu. Ach, panebože, vždyť se udusí! Ta zrůda se ji pokouší zabít. Divoce se bránila, srážela z police lahvičky a krabičky.

Prásk! Na podlaze se roztříštila sklenička se svíčkou.

Proč? křičela v duchu a zoufale si přála mít nějakou zbraň – nůž nebo stojan na ručníky, lampičku, cokoli! Palčivý pocit v plicích byl nesnesitelný.

Takhle nemůže umřít!

Rozhodně ne neprovdaná, bez dětí! Takhle to nemělo skončit! Bojovala v temné místnosti, ale pomaleji, reakce měla opožděné, svět se s ní točil.

V zrcadle se dívala svému útočníkovi do očí. Viděla chladný tvrdý výraz nenávisti v očích bez života…, v očích, které poznávala, bez ohledu na trapný pokus o převlek, jehož součástí byla paruka dlouhých černých vlasů.

Proč? ptala se znovu v duchu, právě když sevření na jejím krku maličko povolilo a ona do sebe dostala nepatrné množství vzduchu. Točila se jí hlava, nemohla se bránit, pokoušela se stát, ale nedařilo se jí to a málem se zhroutila na skříňku. V zrcadle viděla, jak útočník vytahuje z kapsy bundy nůž.

Zavrávorala, snažila se mu vyprostit.

Už je pozdě!

Zaleskla se ostrá čepel, její odraz spatřila v zrcadle.

Rychlý pohyb.

Napříč přes krk.

Zalapala po dechu.

Snažila se křičet.

S hrůzou sledovala v zrcadle gejzír vlastní krve, zrcadlo se rázem zbarvilo karmínově a po skle stékaly červené kapičky a zastínily zlovolný úsměv jejího vraha.

38. kapitola

Ava sebou trhla, probudila se v posteli úplně oblečená. Srdce se jí sevřelo a v krvi koloval příval adrenalinu. Cosi ji probudilo. Cosi podivného, co nebylo vůbec v pořádku.

Pak se to ozvalo znovu. Zvuk tak žalostný, že jí pukalo srdce, nic smutnějšího nikdy neslyšela. „Mami… Maamííí!“ A následně se chodbami rozléhaly smutné, vyděšené vzlyky jejího syna.

„Ten zmetek,“ zašeptala skrz zaťaté zuby.

Shrnula pokrývku a jen v ponožkách se připlížila k oknu. Napůl očekávala, že spatří syna v loděnici, a tak upírala pohled do tmy, v níž nerozeznávala nic než bílé zpěněné hřebínky, jasně patrné na vodní hladině. Po Noahovi ani vidu, ani slechu. Když ho tehdy viděla v malé mikině u vody, obraz vznikl pouze v její bujné fantazii, byl výsledkem zoufalé, narušené mysli, vybičované halucinogeny podávanými v pravidelných dávkách.

Evelyn McPhersonová trvala na tom, aby Ava nepřestávala brát léky, a její vlastní lékařka souhlasila. „Svině,“ ucedila, když se chodbou rozezněl Noahův hlas. Je možné, že ho slyší i někdo jiný? Proč jen ona?

Na chodbě před jejím pokojem k ní jeho hlas promlouval potichu a ona si poprvé uvědomila, že ten zvuk není příliš hlasitý. Tichý vyděšený pláč jejího dítěte mohl zaslechnout jen někdo v nejbližším okolí.

Vyrazila směrem k Noahovu pokoji.

Z prvního patra začaly hodiny po dědečkovi tak hlasitě odbíjet půl, až vyděšeně vyskočila. Vzápětí pláč umlkl. Náhle. Dům znovu ztichl. Zdálo se, že je prázdný.

Jenže někdo vzhůru byl.

Někdo musel být vzhůru!

Než podlehla nutkání bušit na dveře a obviňovat každého hlava nehlava, vrátila se Ava raději k sobě, našla v kabelce přijímač pro své odposlouchávací zařízení, zasunula konektor do počítače a v tu chvíli jí srdce bušilo stejně hlasitě jako dědečkovy hodiny a odbíjelo sekundy jejího života. Na obrazovce se konečně objevil záběr.

Ava sledovala v černobílém provedení svou neskutečně tlustou „postiženou“ sestřenku Jewel-Anne, jak se zvedá z invalidního vozíku a za vydatné podpory paží za sebou táhne nohy a neohrabaně se vleče nahoru po rozvrzaném schodišti. Na chvilku zmizela z obrazu a vzápětí se objevila znovu, v záběru jiné kamery umístěné v pokoji s krabicí na klobouky. Jewel-Anne se zachytávala madel na skříni, háčků používaných v dávných letech na zavěšování šatů a postupně se zvedala, vytáhla ze skříně krabici a zařízení v ní skryté a pak je znovu nastavila. Prozpěvovala si přitom Elvisovu písničku o podezírání Suspicious Minds.

„Tos tedy trefila, ty potvoro,“ promluvila Ava k obrazovce, na níž přistihla Jewel-Anne, jak znovu staví na místo kufr ze šedesátých let s nahrávacím zařízením. „Přesně podle textu té písničky ses chytila do pasti!“

Neztrácela ani vteřinu, jen video poslala na svou e-mailovou adresu a pro jistotu ještě Tanye, a navíc ho uložila na flash disk. Počítač se jí občas zpomaloval, a tak trvalo několik minut, než na ni blikl nápis „odesláno“. Poháněna neskutečným vztekem pak flash disk s novou informací popadla a rázovala chodbou do apartmá, kde přebývala její sestřenice.

Proč Jewel-Anne tolik usilovala o to, aby ji tak příšerně trápila? Co Ava sestřenici udělala, že měla potřebu vymýšlet kruté triky, jejichž pomocí chtěla Avu přesvědčit o její naprosté psychické labilitě? Měla Jewel-Anne už dost času vrátit se do svého pokoje? Nebyla si úplně jistá, ale v tomto okamžiku jí to bylo poměrně jedno. Pokud přistihne Avu přede dveřmi, tak ať. Můžou si to vyříkat na chodbě.

Vztekle zabouchala na masivní vchod do sestřenčina apartmá. Buch! Buch! Buch! „Jewel-Anne,“ křikla Ava za dveřmi. „Chci s tebou mluvit.“

„Jdi pryč,“ ozval se ospalý hlas.

Takže je u sebe. Ava zabušila ještě hlasitěji.

„Jsou skoro tři ráno!“ namítla Jewel-Anne.

„Otevři, Jewel-Anne, nebo půjdu dál sama.“ Ava vzala za kliku, zjistila, že není zamčeno, a vešla do bytu zařízeného jako apartmá malé holčičky. Jewel-Anne obývala větší pokoj než její bratr ve sklepě, měla v něm postel, stůl i gauč a také vlastní koupelnu zařízenou pro člověka upoutaného na vozík.

„Proč?“ obořila se na ni Ava a vztek v ní stále narůstal. Hněvivě si měřila sestřenici, jež ležela v posteli a obklopovaly ji ty podivné panenky se skleněnýma očima, všechny byly v pyžamech, rozložené kolem ní. „Proč jsi to udělala?“

„Co jsem udělala?“ Jewel-Anne zamrkala a zívla, jako by předtím hluboce spala. Vlasy měla stažené do tlustého copu a maličko rozcuchané kolem obličeje. Měla na sobě noční košili, ale brýle pečlivě nasazené na nose a počítač na jejím stole právě ukončoval programy a vyluzoval všechny známé cvakavé zvuky naznačující, že jej někdo právě vypnul.

Ava přešla pokoj, energicky ťukla do klávesnice a obrazovka oživla.

„Co to děláš?“ Jewel-Anne se zvedla do sedu a přitom shodila zrzavou pihovatou panenku na podlahu na své přihlouplé bačkory ve tvaru zajíčka. „Podívej, k čemu jsi mě dohnala!“ Rychle panenku zvedla a uložila ji pod pokrývku vedle ostatních. „Proboha, vždyť je hluboká noc! Spala jsem a…“

„Tvé lhaní mě unavuje,“ vyjela na ni Ava. „Nespalas.“

„Ale jistěže ano! Jak si dovoluješ obviňovat mě ze… ze lhaní? Já nelžu. Nikdy.“

„Jo? Fakticky?“ Ava se přestávala ovládat, pohlédla na obrazovku, která už znovu zářila, a počítačový systém probouzel všechny programy nutné k běžnému chodu.

„Nesahej na moje věci!“ Jewel-Anne se už škrábala ven z postele a přitáhla si křeslo k jejímu okraji, v šílené snaze co nejrychleji Avu zastavit.

„Za chvilku.“

„Myslím to vážně, Avo, vypadni!“

„Vypadnu, až mi prozradíš, proč ses snažila udělat ze mě cvoka.“

„Nesahej na moje věci!“ Když se Ava ani v nejmenším netvářila, že by ji chtěla uposlechnout a od své činnosti upustit, Jewel-Anne se zvedla na invalidní vozík, sebrala z nočního stolku mobil a varovala ji: „Zavolám Demetrii a Wyatta!“

„Prima. Myslím, že je to bude taky zajímat.“

„Co jako?“ zeptala se Jewel-Anne a v jejím hlase poprvé zaznělo trochu nervozity.

„Jen se podívej.“

„Co to sakra provádíš?“ vztekala se, když Ava zasunula flash disk do příslušné zdířky. „Přestaň! Nesahej na moje věci. Vniklas ke mně bez povolení a…“ Hlas jí utichl a obličej zbledl do neživé barvy, protože se na obrazovce objevilo černobílé video a na něm Jewel-Anne, jak se snaží lézt co nejrychleji do schodů a pak znovu nastavuje zařízení ve skříni. „Tohle… to je nějaká blbost. Určitě jsi to nějak padělala!“ křičela Jewel-Anne.

„Jenom jsem zopakovala, cos udělala ty.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Tak jo, zavoláme Demetrii a Wyatta a všechny, kdo jsou v domě, ať sem zajdou, aby viděli, že já nejsem ten, kdo se tady zcvoknul!“

Jewel-Anne přelétla po obličeji škála výrazů od hrůzy přes opovržení k vzteku. Vystrčila bradu a znechuceně ohrnula rty. „Vypadni z mého pokoje! Hned!“

„Jinak se stane co?“ Ava si přitáhla židli a posadila se. „Proč, Jewel?“ zeptala se tichým hlasem. „Proč jsi proboha živého podstoupila takové lapálie jen proto, aby si všichni mysleli, že mi začíná hrabat?“ Celá se chvěla vzteky, cítila, jak jí krev pulsuje v žilách.

„Nemusela jsem se o to moc snažit!“ vykřikla Jewel-Anne.

„Ale musíš k tomu mít důvod.“

Jewel-Anne rozverně mrkla.

„Jaký je ten důvod? Prozraď mi to. Mám v úmyslu tohle video ukázat všem v domě, takže mi to klidně můžeš sdělit. Jaký jsi měla důvod k tomu, abys mě terorizovala? Proč jsi mi chtěla vnuknout myšlenku, že mě pronásleduje nějaký duch mého chlapečka, který pláče a volá mě? Máš vůbec představu, jak mě to vnitřně drásalo?“

„Ano!“ zaječela málem hystericky Jewel-Anne. Její holčičí rysy se zkřivily nenávistí tak silnou, že Ava trochu ucouvla. Sestřenice si ji změřila tvrdým pohledem. „Vím to moc dobře,“ zavrčela. Oči se jí náhle rozzářily podivným leskem, který naznačoval, že si vychutná objasnění, jak Avu oklamala, a konečně jednou bude mít nad svou úspěšnou sestřenkou navrch.

„Víš, na ženskou, která má být jako chytrá, s IQ génia jsi teda rozhodně nedovtipná,“ konstatovala.

Ava kroutila hlavou a znovu měla pocit, jako když stojí na pohyblivém písku a pomalu, ale jistě je stahována do jeho hlubin.

„Myslím, že je načase, aby ses dozvěděla celou pravdu.“ Zlověstný úšklebek Jewel-Anne se rozšiřoval, až vytvořil ošklivou křivku přes celý její obličej. „Nemůžeš si určitě ani vzpomenout, kdo je vlastně biologickou matkou tvého dítěte, že?“

Ava měla pocit, jako když se jí pokoj vzdaluje, jako by stála na konci dlouhé chodby. Zvedla ruku na obranu před tím, co přicházelo, ale bylo to zbytečné gesto.

„Přesně tak, Avo. Wyattova historka… o kom vlastně? O Charlesi Yatesovi a Tracey Johnsonové?“ Řezavě se zasmála. „To byla novinka i pro mě. Tu přiblblou historku si vymyslel, jen aby tě zmátl.“ Už se úplně klepala vzteky; oči jí zářily, jak se celá třásla sdělit Avě pravdu a nasypat jí sůl do rány. Zvyšovala hlas, rozléhal se chodbou a zněl četnou ozvěnou Avě přímo v hlavě. „To já jsem Noahova matka, pitomá krávo! To já jsem ho odnosila! Já jsem cítila, že mě té noci na člunu vevnitř celou trhá! Noah byl můj syn, Avo, a tys nedokázala zjistit ani tenhle prostý, ale tolik důležitý fakt: Noah byl můj syn. Ne tvůj. Můj!“

„Ne…“ Nemohla tomu uvěřit. Nemohla. Jenže pravda byla obnažena, už se neukrývala v pavučině lží. Je možné, že její syn, její překrásný syn, je skutečně Jewelin?

Vrtěla hlavou, couvala a musela to popřít: „Ne!“

„Tohle je pravda, Avo. Čistá pravda.“

Panebože, ano, vzpomíná si! Už si vzpomněla! Jewel-Anne byla také těhotná, zároveň s Avou, nikdy neodhalila identitu otce svého dítěte a chovala se, jako by byla nějaká novodobá Panna Maria… Kriste na nebi, všechno je tak strašně pokřivené. Bolestné. Špatné. Stahoval se jí žaludek a bála se, že bude zvracet, protože si vzpomněla, jak své dítě potratila a ve svém zármutku toužila udělat cokoli, aby ho něčím nahradila.

„Noah byl mé dítě!“ zaskřehotala znovu Jewel-Anne hlasitě.

„Byl?“ opakovala Ava a poprvé si uvědomila ten minulý čas. Ne, ach to ne! Noah nemůže být po smrti. To není možné. Ava si připadala jako zombie, uvnitř mrtvá, snažila se nová fakta ve svém nitru popřít, trhalo ji to na kusy, ale přesto kráčela ke své sestřenici a tyčila se nad ní. „Cos sakra provedla mému synovi?“

„Nevím, co se mu stalo.“

„Ty mrňavá podvodnice!“ Ava sevřela sestřenici ramena, prudce s ní škubla a postavila ji.

Jewel-Anne zavřískala strachy. „Pusť mě!“

„Pověz mi, kde je!“ Ava svou sestřenicí vztekle cloumala. Hlava Jewel-Anne se kymácela ze strany na stranu, jako by byla některá z jejích strašidelných panenek.

„Já nevím!“

„Lhářko! Lhalas mi celou dobu. Dva roky, zatraceně! Vymýšlela sis na mě! Přimělas mě, abych byla přesvědčená, že jsem viděla svého syna, že jsem ho slyšela plakat a volat mě!“

„Pusť mě!“

Namísto odpovědi Ava táhla Jewel-Anne do chodby. Sestřenice se v jejím sevření kroutila a svíjela, mávala rukama a divoce, nekontrolovaně cukala nohama.

„Avo, co to provádíš? Nech toho!“ ječela Jewel-Anne, když ji Ava vlekla ke schodišti. „Ne! Ach bože!“

„Kde je můj syn?“

„Nevím,“ trvala na svém Jewel-Anne, oči vytřeštěné, narůstala v nich panika, když se dostali po schodišti nahoru. „Opravdu, Avo. Nevím! Přestaň s tím už!“ Začínala nabírat do breku.

Ava přirazila sestřenici k zábradlí a zaklonila ji přes ně. Jewel-Anne se jí držela jako klíště. „Proč jsi tam nastražila tu nahrávku?“ ptala se. „Proč jsi mě nechala, ať si myslím, že je Noah tady v domě? Proč ses mě pokoušela připravit o zdravý rozum?“

Jewel-Anne se v očích objevil strach. „Avo, prosím…“

„Proč?“

„Protože jsi měla všechno!“ vyhrkla Jewel-Anne zběsile. „Dům, pozemky okolo, dobrou postavu, sporty. Všechno. Ty a Kelvin jste všechno zdědili. Snažila jsem se tě vykoupit, ale ne ne, nechtělas o tom ani slyšet. Já taky patřím do rodiny. Patřím! Můj otec vlastnil polovinu tohohle sídla a tys měla mít to srdce a dovolit mi vykoupit některé části, které jsi získala od mých pitomých sourozenců! Jenže jsi to nikdy nepřipustila. Nikdy!“ Plakala, slzy se jí koulely po tvářích, prsty křečovitě zarývala Avě do ramen, když se zakláněla přes zábradlí. „A pak… a pak jsi mi ukradla syna. Wyatt domluvil obchod a bylo to zase všechno jen pro tebe!“

„Avo!“ zahřměl Wyattův hlas odněkud zblízka. Už se vrátil a sledoval je. „Co to sakra provádíš? Přestaň!“

Otevřely se dveře a chodbou se rozléhaly kroky. „Jewel-Anne!“ volala Demetria. „Ach, dobrý bože!“

Ava chtěla Jewel-Anne ranit stejně, jako sestřenice ranila ji. Nejraději by ji škrtila tak dlouho, dokud z ní nedostane pravdu, měla sto chutí mačkat ten prolhaný krk. Jenže se s ní rozhoupal celý svět, když si začala skládat střípky minulosti dohromady a vzpomínat na narození syna, svůj potrat… Jewel-Anne mluvila pravdu. Noah byl její, ne Avin.

Avě se podlomila kolena a Jewel-Anne zaječela, protože se společně začaly překlápět přes zábradlí. Ava na ní visela. „Tys Noaha prodala?“

Jewel-Anne horečně kývala a vzlykala, tiskla se k sestřenici, aby si zachránila holý život, zarývala do ní prsty, čím víc se jí zmocňovala hrůza, tím hlouběji. „Ano,“ přiznala a lapala po dechu. „Prodala jsem svého syna!“ Žalostně vzlykala, jako by se jí srdce rozbilo na tisíc ostrých střípků. „Ale,“ plakala a začala škytat. „Nejsem sama, kdo nese vinu. I tys v ní sehrála svou roli!“ obvinila Avu, když se zdola začalo ozývat odbíjení těch zatracených starých hodin. „Jistě, prodala jsem své dítě, ale Avo, krucinál, tys ho koupila!“

39. kapitola

„Tys ho koupila. Tys ho koupila. Tys ho koupila…“

Ava se zlomila v pase, protože měla pocit, jako když ji někdo kopl do břicha.

Obvinění z toho, že si vlastně koupila své dítě, se jí rozeznívalo hlavou a podlaha i patro pod ní se náhle jakoby svůdně kolébaly a vířily. Jewel-Anne prodala Noaha, ale ty jsi ho koupila. Ty a Wyatt. Ty jsi byla součástí té strašlivé lži. Koupila sis vlastního syna a skrývalas pravdu! Nejsi o nic lepší než Jewel-Anne!

„Kde je?“ zeptala se Ava ochraptěle. Nakláněla se nad Jewel-Anne a tiskla se plnou vahou k mladší sestřenici. Vrtalo jí hlavou, jestli spadnou…, jako by na tom vůbec záleželo.

Jewel-Anne zaječela v nelíčené hrůze.

„Přestaň!“ přikázal Wyatt. Běžel bosý nahoru, vlasy rozcuchané, na sobě jen kalhoty od pyžama. Vrhl se na ně a pevně sevřel Avě paži. „Kristepane, Avo. Nedělej to!“

Jewel-Anne znovu zavřískla a tentokrát se Ava probrala zpátky do reality. Uvědomila si hrůzu celé situace, právě když ji Wyatt odtrhával od zábradlí a táhl ji i Jewel-Anne do bezpečí.

Ava se neovladatelně roztřásla. Klidně mohla ztratit rovnováhu a přepadnout přes zábradlí. Zabila by obě. Sebe i sestřenici. V duchu viděla své rozbité tělo vedle Jewel-Anne, paže a nohy rozhozené v groteskních úhlech, hlavy vyvrácené, zlomený vaz, její krev by se vsakovala do Jeweliny na krásně naleštěné podlaze.

„Ach… dobrý… bože…“

Jewel-Anne se zhroutila na podlahu ochozu. Po obličeji bílém jako křída jí stékaly slzy. Odlezla co nejdál od Avy, vzhlédla k ní hněvivým pohledem a ucedila: „Ty jsi fakticky cvok jak vyšitej!“ Taktak popadala dech a namířila na Avu obviňující prst. „Tebe by měli zavřít! Navždycky! Nemůžeš si jen tak obviňovat lidi! Já… podám žalobu! A nemysli si, že to neudělám! Vražedný útok nebo záměr zabít mě nebo cokoliv!“ Obličej se jí zkřivil nenávistí. „Mělas umřít! Tenkrát večer na člunu. Mělas to být ty! Ne Kelvin! Slyšíš? Ty!“ Prstem bodala do vzduchu a křečovitě vzlykala. „Mělas umřít se svým dítětem!“

Ava vrávoravě couvala před tím jedem prýštícím z úst její sestřenice.

Jewel-Anne pomalu zaměřila pohled na Avu a podepřela se o příčky zábradlí, aby se postavila. Když se ji Wyatt snažil podepřít, Jewel-Anne se celá rudá, zpocená, s obličejem od slz a usmrkaným nosem vztekle obořila i na něj. „Nech mě být!“ vřískla, ale pořád neodtrhávala pohled od Avy. „Až se příště pokusíš o sebevraždu, zavolej mi. Mileráda pomůžu.“

„To by stačilo!“ okřikl ji zostra, ale Jewel-Anne na něj jen vycenila zuby.

„Nejsi o nic lepší,“ zavrčela a držela se zábradlí pouze jednou rukou, protože si rukávem druhé otírala obličej. „Jediný důvod, proč se motáš pořád kolem, jsou peníze!“ Přelétla pohledem od Wyatta k Avě. „Mělas pravdu – má milenku. Slyšela jsem ho v telefonu.“

„Mlč, Jewel!“ varoval ji Wyatt, zatímco Demetria přijela s invalidním vozíkem až k nim.

„Všichni se prostě uklidněte,“ přikázala Demetria, popadla pevně Jewel-Anne a pomohla jí do křesla.

Jenže Ava ještě neskončila. „Kdo je on?“ zaútočila na sestřenici. „Noahův otec. Jak se jmenuje?“

Jewel-Anne jen naprázdno zavřela pusu.

„Nevěřím, že ses zapletla s někým…“

„Jistěže nevěříš,“ odsekla Jewel-Anne a hlasitě popotáhla nosem. „Pro tebe je nepochopitelné, že by mě někdo mohl chtít, co?“

„Kdo to je?“ obrátila se Ava na Wyatta.

„Nikdy to neprozradila.“

„A ty ses neptal?“

„Jistěže se ptal, ale neřekla jsem mu to!“ Znovu se začínala projevovat blazeovaná povýšenost Jewel-Anne. Uhladila si cop a pronesla: „A nikdy se to nedozvíš.“

Ava se obrátila na manžela a bezvýrazným hlasem pronesla: „Prováděla to Jewel-Anne. To ona mě psychicky týrala. Nahrála dětský pláč a pouštěla mi ho do pokoje. Mám důkaz. Přehrávač a potřebná zařízení si schovala na půdě a já jsem ji přistihla, jak je nastavuje. Mám ji na videu. To jsem si koupila v Seattlu. Jde o nahrávací zařízení. Kameru, abych ji mohla zachytit při činu!“ Wyatt a Demetria na ni zírali, jako by naprosto totálně zešílela. „Jestli mi nevěříte, podívejte se u Jewel-Anne na počítač. Na jejím stole. Stáhla jsem si to video na flash disk a přehrála jsem jí ho. Pořád tam je. Snažila se postarat o to, abych vypadala jako cvok.“

„Ty jsi cvok. O to se nemusím starat,“ vyjela na ni Jewel-Anne a vzápětí se obrátila k Wyattovi. „Vymýšlí si na mě. Má nějaké montáže nebo to udělala přes Photoshop, nebo co já vím. V dnešní době si hraje s počítačovou grafikou úplně každý, to je jasný. Ava mi pustila video, na kterém jsem údajně já, když jdu po zadním schodišti. Chápeš? Jako kdybych to vůbec dokázala.“ Přestože se Jewel-Anne dívala na Avu zespodu, ze svého kolečkového křesla, záhadným způsobem nějak dokázala vypadat, jako když na ni pohrdavě shlíží.

Wyatt pohlédl na Avu. „Nikdy jsem žádný pláč neslyšel,“ promluvil opatrně, jako by snad chtěl věřit Jewel-Anne!

„Nějak se to neslo do mého pokoje a do dětského. A Jewel-Anne dokonce připustila, že to slyšela, jen aby… jen aby mě vykolejila. Proboha živého, podívej se jí do počítače! Záběry, které jsem nahrála a nijak nepozměňovala, jsou pořád tam!“ Ava se v duchu rychle vzpamatovala, jak jen to bylo možné, a pak se vyřítila za Jewel-Anne a její pečovatelkou do apartmá sestřenice. Wyatt jí spěchal v patách, a ačkoli se Jewel-Anne snažila počítač vypnout, Wyatt jí zabránil, aby se klávesnice dotkla, a přes její mocné protesty sledoval na obrazovce video, na němž se Jewel-Anne podpírá a vleče nahoru po schodech.

„Takže ty můžeš chodit,“ pronesl bezvýrazně, zatímco upíral pohled na monitor. „A provedlas tohle? Snažila ses udělat z Avy paranoika.“

„Ona je paranoidní!“ trvala na svém Jewel-Anne. „A já nemůžu chodit. Jen… trochu se podpírat.“

Demetria hypnotizovala počítač pohledem, a aniž ho odtrhla, tiše promluvila: „Procvičujeme rovnováhu a sílu, doufáme, že se s pomocí fyzioterapeuta dostaneme i k pohybu. Ale neměla jsem tušení…“ Konečně naklonila hlavu ke své klientce. „Jewel-Anne?“

Výpověď videa byla nepopiratelná. Jewel-Anne byla přistižena a metala očima po Avě blesky. „Fajn. Jo!“ vyštěkla a přesunula se zpátky do postele plné strašidelných panenek.

„Proč?“ zeptal se přísně Wyatt.

Odpověděla Ava. „Dává mi vinu za Kelvinovu smrt a za to, že jsem jí neprodala dům, a také za nehodu a za to, že musela dát své dítě pryč, a za všechno ostatní. Veškeré její průšvihy jsou má vina.“

„Taky jo!“ vyštěkla znovu Jewel-Anne, jako by svým lžím skutečně věřila. „Nikdy jsi nepochopila, jakou bolest v sobě nosím. Chováš se, jako když jsem neviditelná.“

Wyatt zašeptal: „Ježíšikriste.“

„A ty!“ zavrčela Jewel-Anne na Wyatta, když si trhnutím přitáhla načechrané růžové pokrývky. „To tys přece chtěl držet dotyčnou lež pod pokličkou, že? Chtěl jsi ji přesvědčit, že Noaha porodila! Tak mě laskavě neodsuzuj!“

„Ty jsi úplně mimo,“ ozvala se Ava.

Jewel-Anne s hořkým smíchem ucedila: „Podívejme, od tebe to zní dobře!“

„Schválně jsi pohodila Noahovy mokré boty tak, abych je našla,“ útočila Ava. „Tys dala tu příšernou panenku do rakve!“ Krev jí doslova vřela v žilách vzteky. „Schválně jsi mi dala klíč od té bedny do kapsy, pořád jsi mě provokovala a naváděla k Noahovu pomníčku na zahradě a snažila ses mě přivést na myšlenku, že je pod kamenem někdo pohřbený!“

„Ne, já…,“ začala Jewel-Anne.

„Odejdi z mého domu,“ přerušila ji Ava a uvnitř se celá chvěla.

„Je to i můj dům!“

„Vyplatíme tě,“ vložil se do hovoru náhle Wyatt.

„Já tě vyplatím,“ upřesnila jeho větu Ava. Wyatt vůbec nebyl v této záležitosti nevinný, v tom měla Jewel-Anne pravdu.

Jewel-Anne divoce vrtěla hlavou a pak kolem sebe uspořádala panenky. „Nikdy ho neprodám.“

„Tak to udělám jinak,“ ozvala se varovně Ava.

„To nemůžeš,“ vysmívala se Jewel-Anne s vědomím, že má navrch.

„Nenuť mě k tomu,“ ucedila Ava.

Najednou ucítila na rameni Wyattovu dlaň. Jemně ji táhl dozadu. „Myslím, že to stačilo,“ zašeptal.

Setřásla jeho ruku. „Ještě jsme tady neskončili,“ neustupovala ze svého Ava.

„Jak by asi mohla vykopat hrob?“ divil se Wyatt.

„Má někoho k ruce,“ vysvětlila mu to Ava. „Musí mít komplice.“ Ava se zadívala na sestřenici. „Jacob. Svůj údiv z vykopání panenky v bedně jen hrál.“

Jewel-Anne obrátila vytřeštěné oči k Demetrii a hlasem malé holčičky pronesla: „Jsem opravdicky unavená.“

„Prima! Když mi neřekneš pravdu, já rozhodně znám někoho, kdo to udělá!“ Když Ava zašla tak daleko, nehodlala nyní couvnout. Vyrazila ke dveřím. „Počkej!“ křikl Wyatt. „Avo, co to prosím tě provádíš?“

„Jdu si promluvit s Jacobem!“

„Ale jsou…“

„Tři ráno. Jasně.“ Chvátal jí těsně za zády, ale Avě to bylo jedno. Jak už zdůraznila, manžel byl součástí celé té hry, možná měl na ní větší podíl, než si vůbec dokázala představit. A nebyl sám. Každý, kdo věděl, že Noah je adoptovaný, byl do věci zapletený, tudíž byl součástí stále se rozšiřující konspirace namířené proti ní. Nejen Jacob. I zaměstnanci. Možná Ian a Trent, ba i Zinnia v Kalifornii mohla patřit do okruhu spiklenců. A kde je Noah? Ví to někdo z nich? Mohl by se někde ukrývat?

Přestaň! Dej se dohromady! Jedno po druhém.

„Musíš počkat, dokud se neuklidníš,“ přikazoval jí Wyatt, když se hnala kuchyní a ven zadními dveřmi na terasu. Byl jen krok za ní, popadl ji za loket a táhl nazpátek, otočil ji, aby k němu stála obličejem. „Zpomal, Avo. Nemůžeš tady uprostřed noci lítat celá vytočená a obviňovat lidi!“

Nedokázala uvěřit, že ho někdy mohla milovat. Vlhký vítr rozhýbal větve stromů, proháněl se přes dvůr, voněl hlínou a mořem a způsobil, že jí z chladu ihned naskočila husí kůže. „Měl bys sám pátrat, kde je tvůj syn. Náš syn. Proč jsi mi nic neřekl, Wyatte? Proč?“

„Protože doktorka McPhersonová považovala za nejlepší, když na to přijdeš sama. Byla přesvědčená, že tvé noční můry mají stejně tak dost co do činění s dítětem, o které jsi přišla, jako s Noahem. Hluboko ve svém podvědomí jsi o potratu věděla a nedokázalas tomu čelit. Převedla sis ho na své obavy o Noaha.“

„Co to jsou za pseudopsychologický žvásty?“ Znovu se mu vytrhla a uslyšela houkání sovy jako varování. „Díky za úvod do psychologie, ale já hodlám najít svého syna!“

S tím znova vyrazila vpřed, dolů po schodech jako umanutá. Pan T se schovával pod schodištěm, zasyčel na ni a hbitě zaběhl pod dům, zatímco ona vyrazila po chodníčku a posléze po pěšince vinoucí se ke schodům do Jacobova bytu. Seběhla po několika stupních a hlučně zabušila na dveře. „Jacobe!“ křičela a nevšímala si Wyatta, který ji mezitím dohnal. Jenže když chtěla zabušit znovu, popadl ji za zápěstí.

„Přestaň!“ přikázal jí.

„Pusť mě!“ zaječela na něj.

Zevnitř bytu se ozvalo tlumené: „Co se sakra…?“

Ava hned zareagovala: „Jacobe, otevři!“

„Hoří nebo co?“ Prudce otevřel. Měl rozcuchané vlasy, zarudlé oči a na sobě jen boxerky, takže mu byly vidět neskutečně chlupaté nohy. Vzduch v bytě byl prosycený vůní marihuany a všude panoval příšerný nepořádek – zmuchlané špinavé oblečení, prázdné krabice od pizzy a svítící počítačové obrazovky. Postel mě zválenou a pokrývka mu napůl spadla na podlahu.

„Co víš o přehrávacím zařízení ve druhém patře?“ zeptala se přísně Ava.

„O čem?“ Poškrábal si strniště na bradě. „Co blázníš, ksakru?“ Vrávoravě couval. Ava s Wyattem kráčeli proti němu.

Ava se vší silou ovládala a snažila se mu vysvětlit, že objevila, jak se ji Jewel-Anne pokoušela psychicky terorizovat.

„Ani hovno!“ zněla Jacobova odpověď. Seděl na kraji postele.

„Pomáhals jí,“ obvinila ho Ava.

Vrtěl hlavou. „Ne-e. Ani omylem.“

„Nedokázala by to sestavit sama,“ trvala na svém Ava. Zdálo se, že Wyatt chce něco říct, ale zatím držel jazyk za zuby.

Jacob odpověděl: „No jo, to máš teda pravdu. Nevím, jak by to dokázala. Do háje, je neskutečný, že vůbec zvládla to, co tvrdíš, žes nahrála na kameru.“ Vypadal upřímně užasle a téměř závistivě.

Ava se do něj pustila: „Musel jsi jí pomáhat. Jsi tady největší mistr na technické věci.“

„Nic o tom nevím.“ Zvedl obě ruce a podíval se na Wyatta. „Vážně, člověče.“

Ava tomu nechtěla věřit, ale vypadal přesvědčivě. Buď to hraje tak dobře, že by ho nominovali na Oskara, nebo v tom skutečně nemá prsty.

Wyatt prohlásil: „Prosím tebe, Avo, všechno to vyřešíme ráno.“

Obrátila se k němu: „Včetně toho, jak jsi vymyslel falešná jména biologických rodičů našeho dítěte? Volala jsem totiž rodičům té dívky, víš? Museli si projít tu hrůzu a znovu vzpomínat na její smrt! Kdo to byl? Vaši klienti?“

Neodpovídal, ale viděla, že trefila do černého. Johnsonovi si určitě přišli pro nějakou právní radu a díky tomu se Wyatt dozvěděl o strašlivém osudu jejich dcery.

„Jewel-Anne má pravdu,“ prohlásil Jacob směrem k Wyattovi. Ukázal palcem na Avu. „To ona je cvok jak vystřiženej.“

Ava nevěřícně rozhodila rukama a pak zanechala bratrance ve svinčíku, který si udělal z bytu. Venku ji obklopila temnota a dech listopadového větru rozechvívajícího větve stromů. Jak se mohla tak mýlit, pokud šlo o Jacobovu pomoc? Jenže když Jewel-Anne nepomáhal bratr, tak kdo? Ava si nedokázala vyhnat z hlavy myšlenku, že Jewel-Anne měla komplice. Stačilo jen, aby ho odhalila.

Nebo ji. Mohla by to být i žena.

Wyatt byl pár kroků za ní. Dusila ji i jeho pouhá přítomnost, proto zrychlila a běžela až do domu a pak do relativního bezpečí svého pokoje.

Jakmile následujícího jitra vkročil Snyder do své kanceláře, Lyonsová ho ihned bombardovala novinkami. „Víš, co je nového?“ zeptala se a znovu nasadila úsměv, při němž jí šibalsky blýskalo v očích jako dítěti, které se už nemůže dočkat, až prozradí tajemství.

„Co?“

„Hádej, kdo byl těhotný v době sezení u hypnotizérky?“

„Jewel-Anne Churchová?“

„Hm.“

„Fakticky?“ podivil se a klesl na židli. Ona zatím kývala a opírala se o přepážku oddělující jeho stůl od ostatních. V jedné ruce držela mobil a v druhé malou magnetofonovou kazetu.

„Dozvěděla jsem se to díky tomuhle pokladu.“

„Kdo je otcem dítěte?“

„Neznámý.“

„A kde je dítě?“

„To se taky neví. Zatím. Ještě si musím poslechnout další tři sezení, ale budu tě informovat.“

„Buď tak hodná.“ Za chvilku dodal: „Víš, bohužel vůbec netuším, co to má dělat s případem.“

„Ani já ne. Jenže mám dojem, že je to důležité.“

„Možná jen ráda posloucháš za dveřmi.“

„Máš lepší nápad?“

Pokrčil rameny.

„Myslela jsem si to,“ konstatovala. Na stole se mu rozezněl telefon. Zvedl ho ve chvíli, kdy vyšla na chodbu a zamířila ke svému stolu. Nesledoval ji záměrně, přesvědčoval se v duchu, že mu opravdu nezáleží na tom, jak vypadá její zadeček v upnuté šedé sukni, kterou měla na sobě. Bylo mu to úplně jedno.

Pro Avu byl následující den příšerný. Jewel-Anne, jež hrála roli oběti v celém tom velkém dramatu, strávila většinu dne ve svém pokoji. Jacob po ní vrhal temné pohledy před svým odchodem do školy na pevninu i po svém návratu. Virginia si pořád pro sebe bručela, že kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá, a Ian začal z nervozity znovu kouřit, aniž by se to pokoušel skrývat. Trent, Ian i Wyatt odjeli časně, hned po snídani. Ava znovu sledovala, jak překonávají na člunu záliv, stejně jako den předtím. Graciela si hrála na němou a vykonávala své povinnosti téměř beze slov, a kdykoli Ava narazila na Demetrii, ošetřovatelka po ní vrhala pohledy vražedné jako dýky.

Ach, ušetři mě. Ava na sebe nemínila brát tolik provinilosti. Měla dost svých starostí i tak.

Khloe často stála na její straně, takže za ní po snídani vyšla do patra do jejího pokoje a zeptala se: „Nemohlas najít lepší způsob, jak konfrontovat Jewel-Anne? Nemůžeš vyhrožovat holce na vozíku a téměř ji přehodit přes zábradlí na schodišti z prvního patra.“

Ava si zrovna brala notebook, ale po těch slovech ho položila. Začala s předběžným hledáním právníka, nějakého, který není nijak propojený s jejím manželem, právníka, který jí pomůže, aby se zase stala sama sebou, zruší poručnictví a snad jí i pomůže s rozvodovým řízením. Chtěla se znovu vrátit k hledání, ale nikoli v přítomnosti Khloe.

„Hlavně to řeš v klidu, jo?“ radila jí kamarádka.

„Jewel-Anne je Noahova matka a celé roky mě nenápadně komanduje. Nevím, jak můžu být v klidu.“

„Rozhodně ti nepomůže, když napadneš postiženou dívku.“

„Já vím. A Wyatt mě chce znovu nechat zavřít ke svatému Brendanovi. Rozhodně jsem ničemu nepomohla.“

Khloe strnula. „Cože?“

„On a doktorka McPhersonová si myslí, že by to pro mě bylo nejlepší.“

„Nevyhodilas ji?“

„Ano, jistě. Myslím, že formálně odešla sama. To je jedno. Wyatt ji znovu najal. Může si to jako můj poručník dovolit.“

„Měla by ses proti tomu ohradit. Proti tomu poručnictví.“

„Mám to v úmyslu. Jen si musím najít právníka.“ Znovu notebook otevřela a posadila se na židli ke stolu. „Myslela jsem, že když Jewel-Anne přistihnu při činu a nahraju na video, ospravedlní mě to před ostatními, kteří aspoň uvidí, kdo byl po celou dobu odpovědný za mé paranoidní jednání, ale jak se zdá, i to se obrátilo proti mně.“

„Všechno je to strašně divné,“ zamyslela se Khloe. „Ani si vůbec nepamatuju, že by Jewel-Anne s někým chodila. Nikdy. Jestli je teda Noahova matka…, jako fakt jeho biologická matka…, kdo je teda otec?“

„Nikdy to neprozradila a já si nad tím pořád lámu hlavu, ale marně.“ Ava si odfrkla. „Možná v ní nemám dost šedé kůry, která by nevzala za své.“

Khloe se přidušeně zasmála. Pravdou zůstávalo, že Avě zkrátka došly nápady. Snažila se vzpomenout na kohokoli, s kým by Jewel-Anne mohla před nějakými čtyřmi lety spát. Procházela si lidi, kteří bydleli v Monroe: fyzioterapeut, Wyatt…, možná dokonce Kelvin, ačkoli v té době byl zasnoubený s Khloe a Ava si nedokázala představit, že by Khloe podváděl s vlastní sestřenkou. Byl by toho schopen? To na Kelvina vůbec nevypadalo.

Khloe zazvonil telefon. Vytáhla ho z kapsy džínů a protáhla obličej. „Simon.“ Obrátila velké oči v sloup a zašeptala: „Už od narozenin má jednu ze svých nálad. Fakticky mrzout.“

„Proč ho prostě neopustíš?“

„Není to tak snadné,“ odpověděla, když telefon zazvonil podruhé. „Avo, co kdybys Noaha našla a zprávy o něm by byly prostě… ohavné?“ nadnesla Khloe.

„Noah je naživu. Prostě to vím.“

„Fajn. Jen se snažím naznačit, že by ses měla připravit. I když je naživu, třeba ho nikdy nenajdeš a nemůžeš ho hledat po celý zbytek svého života a nikdy se nedozvědět, co se s ním stalo. Nebo to tak chceš?“

„Když budu muset…,“ odpověděla Ava.

Khloe zazvonil telefon potřetí, a tak se obrátila ke dveřím se slovy: „Asi to radši zvednu.“

Pár vteřin po jejím odchodu seděla Ava tiše bez hnutí. Pak si vzala notebook a vlezla si do postele. Slova bývalé kamarádky se jí zaryla hluboko do mysli. Cítila pálení v krku a svíralo se jí hrdlo při pouhé představě, že by se za celý život nedozvěděla, co se jejímu chlapci stalo.

Existovala šance, že má Khloe a všichni ostatní pravdu. Co když je skutečnost horší než nevědomost? Okamžitě tu myšlenku zavrhla. Ne. Nic není horší než nevědět.

Pohlédla na noční stolek. Byla tam pro ni připravena další denní dávka léků. Někdo – Khloe? Graciela? Wyatt? – se postaral o to, aby ji našla. Tabletky byly svůdné – mohly by ji zklidnit, zahalit do bezpečného závoje chránícího před bolestí.

„K čertu s tím,“ zašeptala a přitáhla si kolena k bradě, opřela se o ně a nechala si stékat slzy po tvářích. Tiše vzlykala, vzpomínala na Noaha a uvědomovala si zjevnou pravdu, že ho možná nikdy znovu neuvidí. Při pomyšlení, že se nikdy nenajde, jí pukalo srdce.

Znovu pohlédla na léky.

Sevřela pěsti. Nevzdá se.

Nikdy!

Vyskočila z postele, znovu sehrála směšnou scénku, že léky polyká, a potom je spláchla do záchodu. Musí začít znovu. Pokud je Jewel-Anne Noahova matka, kdo je sakra jeho otec? Nemohl by ten tajemný muž být jejím komplicem?

Ava zaťala zuby. Musí zjistit, kdo byl tajným milencem Jewel-Anne. Možná je ten muž klíčem k nalezení Noaha.

40. kapitola

„Ten zmetek!“ Snyder plynulým pohybem práskl telefonním sluchátkem a sáhl pro pouzdro se zbraní. Za deset vteřin už si oblékal bundu a běžel k pracovnímu stolu Lyonsové. Našel ji tam se sluchátky na uších a čelem zbrázděným vráskami, jak se mračila.

Když se k ní dostal, zvedla prst, aby nemluvil. „Vteřinku,“ řekla maličko hlasitěji, než bylo nutné. „Ježíšikriste, panenko Maria!“ Stiskla tlačítko na přehrávači a znovu si část rozhovoru vrátila. Zaposlouchala se a zmatený výraz na tváři jí vystřídalo překvapení a potom pochopení. Vypnula přehrávač a strhla si sluchátka. „Zrovna jsem zjistila jméno otce dítěte Jewel-Anne. Hádej.“

„Tuhle hru můžem hrát v autě. Momentálně musíme vyšetřit možnou vraždu a termín možnou používám jako eufemismus. První soutěžící neměl pochybnosti.“

„Cože? Kdo?“

„Evelyn McPhersonová.“

„Ta psycholožka?“

„Jo.“

„Co se starala o Avu Garrisonovou?“ Lyonsová na něj dlouze pohlédla, což ignoroval.

„Přesně ta. Nalezena ve svém domě. Sousedka si všimla, že nevycházela ven jako obvykle, a zastavila se u ní. Když jí nikdo neotevíral dveře, poohlédla se kolem a viděla auto McPhersonové v garáži. Několikrát zvonila. Nikdo nereagoval, a tak zavolala policii.“

Lyonsová odkopla židli, vyskočila a natáhla se pro kabát, šálu a zbraň. „To je mi ale ná-ho-dič-ka, jak se říká. Ještě nějaké podrobnosti?“

„Zatím ne.“

Blýskla po něm odhodlaným úsměvem, odemkla zásuvku svého stolu a vytáhla kabelku. „Pojďme teda nějaké sehnat. Řídím.“

Prošli společně budovou k zadnímu parkovišti a venku proběhli počínajícím deštěm k jejímu autu. Jakmile nastoupili, otočila klíčkem v zapalování a zapnula rozmrazovač oken.

Rychle jí odříkal adresu Evelyn McPhersonové a zacvakl přezku bezpečnostního pásu. „Tak jo,“ promluvil, když Lyonsová zařadila rychlost. „Dám se poddat. Kdo zbouchnul Jewel-Anne Churchovou?“

Šibalsky se na něj podívala. „Nikdo jiný než hrdina anchorvilleské nejoblíbenější duchařské historky.“

Zíral na svou partnerku, jako kdyby přišla o rozum. „Lester Reece?“

„Ano, pane-e-e,“ protáhla. Zapnula stěrače a vyrazila z parkoviště tak rychle, že jí na prvním rohu zakvílely pneumatiky. „Když si to spočítáš, načasování odpovídá. Jewel-Anne bydlela se svými rodiči na pozemcích nemocnice. Seznámila se s Reecem a mohl ji uchvátit. Pokud správně chápu, zaujal hodně žen.“

Snyder vydechl: „Myslíš, že se s ním zapletla, otěhotněla a pak mu pomohla s útěkem?“

Lyonsová odpověděla: „Z toho, co jsem o případu četla, existovaly vždycky spekulace, že mu někdo pomohl, jenže se všichni soustředili na zdravotní sestru, která se o něj starala. Co když to byla Jewel-Anne? Rozhodně je chytrá dost.“

„To je mi hezký zlom.“ Vyhlédl z okna na obnažené mokré větve stromů lemujících ulici, ale když se nad tím zamyslel, zatímco jedním uchem poslouchal praskot policejní vysílačky a druhým zvuk rychlých pneumatik na vlhké vozovce, dospěl k názoru, že by to mohla být jedna z možností.

Zadumaně prohodila: „Víš, jeho jméno na nás všude vyskakuje.“

„No a?“

„Lidi pořád tvrdí, že ho někde viděli, a my máme zničehonic dvě ženy zabité způsobem velmi podobným tomu, jak se o své oběti dokázal postarat neblaze proslulý Lester.“

Snyderovi se to nezamlouvalo, přestože to do jisté míry dávalo smysl.

„Vím, že pro tebe bude jednodušší, když si budeš myslet, že Reece zemřel a jeho mrtvola hnije v oceánu. Nicméně existuje jistá šance, že mrtvý není.“ Pokradmu na něj znovu pohlédla. „Tohle… ta Evelyn McPhersonová… může být klidně jeho dílo.“ Když nereagoval, dodala: „Je to jen nápad. Kdo ví? Musíme být otevření každé možnosti.“

„Tak jo.“

Cesta netrvala ani čtvrt hodiny, deštěm omyté silnice se leskly pod bledým svitem pouličních lamp. Když policejní vůz odbočil za roh a zamířil k bloku, kde bydlela Evelyn McPhersonová, uvítal je shluk aut městské i státní policie, rozestavěných kolem dvojdomku, se zapnutými majáčky pravidelně oslňujícími okolní domy. U sousedního domu postávali sousedé a dvojice policistů právě dokončila obehnání místa činu žlutou policejní páskou táhnoucí se po celém obvodu předzahrádky.

„Už je tady cirkus,“ zabručel si pod vousy Snyder, když Lyonsová hbitě zajížděla na parkovací místo přes ulici od domu oběti.

„A bude hůř.“ Vypnula motor, hodila si klíčky do kapsy a vystoupila. Oba cestou k předním dveřím v dešti obcházeli louže.

„Opatrně,“ varoval je policista zapisující vyšetřovatele, kteří přicházeli na místo činu, zatímco si natahovali přes boty igelitové obaly. „Hoši z laborky ještě nedorazili.“

„Nic tam neporušíme,“ ujišťoval ho Snyder.

Jakmile se zapsali, opatrně vešli dovnitř. Vstoupit do domova oběti vraždy bývalo vždycky znepokojující a Snyder se nikdy necítil úplně příjemně, když se probíral osobními věcmi člověka, jehož život byl tak krutě přetržen. Připadalo mu to jako další drastický zásah do soukromí, přestože věděl, že jedná v zájmu oběti. Dnes tedy opatrně procházel domem doktorky McPhersonové, kde v kuchyni na lince stála jediná nedopitá sklenka vína a talíř s plátky sýra. Nůž, jímž sýr krájela, zůstal u toho, co zbylo z původního kusu.

„Pohoštění pro jednoho,“ poznamenal.

„Možná večeře,“ upřesnila Lyonsová. Když kolega zvedl obočí, dodala: „Já bydlím sama. Poznám tudíž takové jídlo, když ho vidím.“

„Když to říkáš.“

Obývací pokoj byl netknutý, dokonale uklizený, všechno bylo na svém místě jako v ukázkovém aranžmá pro některý z řady elegantních časopisů o bydlení. Zde k žádnému střetu nedošlo.

Prošli do ložnice a koupelny s ní spojené. Evelyn McPhersonová, úplně oblečená v kalhotách a draze vyhlížejícím svetru, ležela na podlaze a nevidoucí pohled upírala vzhůru, oči měla již kalné a pod bradou se jí táhla hluboká, temně rudá rána. Pod ní viděli kaluž krve a všude v malé koupelně rudé cákance.

Zde tedy došlo k boji.

A byl prudký.

Sprchový závěs kdosi roztáhl, špinavé šmouhy ve vaně prozrazovaly, kde útočník stál a vyčkával. Krev byla všude na stěnách, zrcadle, umyvadle, polici a pramínky stékaly i po skříňkách jako rudé stuhy a v každé zásuvce vytvořily loužičku. Lahvičky a krabičky s krémy a odličovadly byly rozházené po zemi, sklo se na dlaždicích rozbilo, rtěnky měly červené obaly, jak se kutálely krví.

„Tady se nedá pochybovat, že šlo o vraždu,“ podotkla Lyonsová, když se zaťatými zuby prohlížela místo činu.

„Ne.“ Taková škoda, pomyslel si a dával pozor, aby nešlápl na místo, kde Evelyn McPhersonová vydechla naposled.

„Nezdá se ti to povědomé?“ zeptal se partnerky.

Kývala, jako by mu četla myšlenky. „Vypadá to jako u Reynoldsové. Oběť číslo dvě téhož vraha.“ Pohlédla na něj. „Obě měly těsný vztah s Avou Garrisonovou.“

„A dost možná se spoustou dalších lidí.“

„Možná,“ připustila, ale jejich úvahy vedly stejným směrem. Oběti zjevně spojovala bývalá pacientka psychiatrické kliniky, která trpěla nutkavou potřebou najít svého ztraceného syna, chlapce, o němž většina lidí předpokládala, že sám vyšel z domu, zamířil do doku a tam spadl do vody, kde utonul, a mořské proudy ho odnesly – to vše v době, kdy se jeho rodiče bavili na svém vánočním večírku. Snyder se domníval, že obsese Avy Garrisonové týkající se nalezení syna těsně souvisí s pocitem viny, ale přece jen nebyl psycholog, sakra…, a odbornice, kterou si zde prohlížel, byla zaručeně mrtvá.

„Úchylák.“ Udělal krok dozadu a zastavil se. „Co je sakra tohle?“ ukázal na vanu. Pramínky zasychající krve udělaly šmouhy na dokonale čistém bílém materiálu a na okraji vany ležel jediný černý vlas.

„A do prdele,“ uklouzlo Lyonsové. Sklonila se, aby se podívala zblízka. „To je naše pojítko těch dvou vražd.“ Vzhlédla k němu. „Člověk tak nějak začne uvažovat, jestli Ava Garrisonová neodešla v halloweenském kostýmu Cheryl Reynoldsové.“

„Myslíš, že by byla schopná udělat tohle?“ Kývl ke zkrvavené mrtvole Evelyn McPhersonové.

„Já myslím, že ať už vzal paruku kdokoli, sebral s ní i nahrávky sezení paní Garrisonové s hypnotizérkou. Kdo jiný by o ně měl mít zájem než samotná dotyčná?“

Snyder ucítil, jak se mu v krvi zažehl plamen očekávání. „Pokud je tvá teorie správná, pak má všechny chybějící nahrávky sám vrah.“

„Nebo už je zničil.“

Narovnala se a přešla ložnici. Zastavila se u stolu v rohu, na kterém ležela pouze dokovací stanice pro notebook. Ukázala na prázdné místo. „Musíme najít tenhle počítač.“

„A prohledat jí ordinaci.“

„Čteš mi myšlenky.“

Ještě chvilku se rozhlíželi, ale nenašli žádnou vražednou zbraň, pokud vrah nepoužil některý z kuchyňských nožů, s nímž buď odešel, nebo ho očistil a uložil tam, kde ho našel. Snyder na to nesázel. Jednoznačně však chyběl notebook, který pasoval do „dokiny“ na pracovním stole, dále její kabelka a mobil. Ani jedno z toho totiž nebylo nalezeno v autě stojícím v garáži propojené s domem. Na domovních dveřích nebylo ani stopy po násilném vniknutí, všechny dveře byly zamčené a okna zavřená.

Byt ve druhé polovině dvojdomku byl také prázdný, dokonale uzamčený, ale neobydlený. Snyder tipoval, že útočníka pustila dovnitř sama nebo našel její klíče, případně dveře otevřel a zamkl později… Divné. Vsadil by deset ku jedné, že vrah má její osobní věci včetně počítače. Mohli jen doufat, že McPhersonová má v ordinaci druhý počítač, případně alespoň záložní disk. Jakmile dorazí zpátky do kanceláře, začnou kontrolovat její telefonní záznamy a internetový účet, e-maily a kontakty na sociálních sítích a pokusí se zjistit, kdo ji viděl naživu jako poslední.

Chvíli si ještě povídali se skupinou techniků, když se dostavili, pak se sousedkou, která zavolala městské strážníky, ale nedozvěděli se o nic víc, než co jim nahlásil policista, který je kontaktoval jako první.

Ponechali tedy policisty na místě činu svému osudu a zamířili do ordinace doktorky McPhersonové právě ve chvíli, kdy na konci ulice zaparkovala první dodávka se štábem místní televize.

„Je ti jasné, že skončíme u toho, že se přeplavíme na ostrov, abychom si promluvili s Avou Garrisonovou?“ prohlásila Lyonsová, když jí reflektory protijedoucího auta ozářily obličej.

„Jo.“

„Vrtá ti to hlavou, že?“ dodala, téměř sama pro sebe. „Co na tom bylo tak zatraceně důležité, že dvě ženské skončily rozsekané na nudle?“

„Je to osobní,“ zamyslel se Snyder na místě spolujezdce a pohlédl z okna. Uvažoval o míře násilí, s níž byly obě ženy zabity. V případě Cheryl Reynoldsové šlo o brutální škrcení, ale to ji nezabilo, protože vrah si dal záležet, aby své dílo dokončil nožem, který měl dokonale ostrou dvaceticentimetrovou čepel. Klidně by vsadil svůj roční příspěvek na dovolenou, že jakmile bude provedena pitva Evelyn McPhersonové, odhalí stejný modus operandi.

A vrah má zbraň stále u sebe.

Dern seděl u kuchyňského stolu a přihnul si přímo z láhve Jacka Danielse. Hrála mu televize, zvuk byl ztišený a starý film s Clintem Eastwoodem nebylo téměř slyšet. Ne že by mu na tom záleželo.

Na koberečku u kamínek se pohnul pes a s nakloněnou hlavou zamířil tmavé oči na Derna. „Je už dávno po páté, kamaráde, takže žádná kritika,“ prohlásil Dern, ale stejně láhev zavřel. Měl za sebou dlouhý den po bláznivé noci. Slyšel ten virvál, když Ava seběhla po schodech do bytu toho počítačového cvoka a málem pěstí prorazila dveře, jak na ně tloukla poté, co – jak se dozvěděl později – málem zabila svou postiženou sestřenici. Ne že by si to Jewel-Anne nezasluhovala, pokud mohl soudit podle komentářů, které na její adresu pronesl toho dne Ian.

„Je to dům hrůzy, krucinál,“ povzdychl si Ian s cigaretou v ruce kousek od skleníku, kde Dern hledal další rýč. „Avě úplně přeskočilo a Jewel-Anne…, no, ta je mišuge už celé roky. Myslím, že když někdo musí dát pryč své dítě a přestanou mu fungovat nohy, lze něco podobného očekávat, ale co je moc, to je moc. Terorizuje Avu od chvíle, co se vrátila z psychiatrie.“ Líčil mu události oné noci tak, jak mu je vyprávěli, protože on sám i Trent poté, co si dali „pár skleniček“ v Anchorville, celý ten mumraj prospali. Už to znělo neuvěřitelně, pomyslel si Dern, ale nahlas neřekl nic.

Ian soustředěně dokouřil camelku s filtrem a nedopalek odhodil do vlhké trávy, kde zasyčel. „A je to nakažlivé, představte si to. Onehdy bych přísahal, že když jsem se vracel člunem z Anchorville, tak jsem měl dojem, že jsem viděl Lestera Reece přímo tady na ostrově, nahoře na výběžku, tak trochu v mlze, jak hledí dolů na loděnici.“

Sáhl do kapsy pro balíček a vytřásl z něj novou cigaretu, přestože ta předchozí stále ještě doutnala na trávníku. „To je blázinec, co? Teď jsem navíc od Avy chytil tu její posranou paranoiu.“ Zmateně hledal po kapsách, našel zapalovač a vrazil si cigaretu mezi rty. „Lester Reece nemůže být přece ani náhodou naživu, natož aby se dostal na tenhle zatracený ostrov, co?“ zeptal se a cigareta mu poskakovala mezi rty, protože musel několikrát cvaknout zapalovačem, než se objevil plamínek, a on si stihl zapálit. Prudce vdechl, aby do sebe dostal veškerý nikotin, který se z cigarety uvolnil, zatajil dech, nechal kouř zaplnit plíce a teprve poté vydechl. „Zamrkal jsem a byl pryč. Takhle.“ Ian luskl prsty. „Možná jsem měl halucinace, do prdele, ale je to tak. Balím to tady, kruci.“

„A co budete dělat?“ Dern nakukoval špinavými okny do skleníku, jestli neuvidí rýč.

„Nevím. Ale mám známý v Portlandu. Chvilku bych mohl bydlet u nich.“ Vypadal v té chvíli pěkně vyjukaně, ale koneckonců celá domácnost velkého domu Neptunova brána byla jako na jehlách. „Já vím jen to, že chci být táákhle daleko.“ Pak se pustil kolem domu a zanechal Derna samotného. Ten popadl rýč a zamířil ke stájím a svému bytu.

Když o tom všem Dern nyní přemýšlel, váhavě vytáhl z úkrytu svůj nevystopovatelný mobil a rozhodl se zatelefonovat na jisté číslo. Toho telefonátu se obával už celé hodiny.

Reba hovor přijala po druhém zazvonění. „Prosím?“

„Ahoj.“ Jakmile uslyšel její hlas, usmál se. „Jak se máš?“

„Už jsem se měla líp.“

„Nějaké telefonáty?“

„Ne.“ V duchu ji viděl, jak vrtí hlavou a krčí čelo. „Našels ho?“ zeptala se.

„Ještě ne,“ přiznal, „ale je tady, na ostrově. Cítím to. Jen to nemůžu dokázat…, zatím.“ Nedodal, že má dojem, že i on toho mizeru zahlédl, ale Reece zmizel jako pára nad hrncem dřív, než mohl Dern najít místo, kde ho viděl. Projížděl se na koni nedaleko Mořského útesu. Dern nabyl dojmu, že se Reece ukrývá ve staré psychiatrické léčebně, ale tam bylo zkrátka tolik úkrytů, že Dern neměl šanci najít Reece ani jeho případné útočiště. Problém spočíval v tom, že Reece znal léčebnu jako své boty. Jakmile bude mít Dern důkaz o Reeceově přítomnosti, zavolá policii. Jenže matce o ničem neřekne dřív, než k tomu dojde.

„Neubližuj mu,“ naléhala a Dern věděl, že bude muset lhát. Zase. No, krucinál, už má aspoň trénink za ta léta… Je z něj dobrý lhář.

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Slib mi to, Austine. Musíš přivést Lestera živého. Musí se dostat do bezpečí.“

„Pokusím se.“

„Slib mi to!“ naléhala, zesilovala hlas a on si ji představoval, jak sedí na invalidním vozíku, dívá se z okna a prsty křečovitě svírá opěradla. „Kdybych mohla, jela bych tam s tebou, ale nemůžu, tak to pro mě musíš udělat. Pro nás. Pro rodinu.“ Zlomil se jí hlas, ale on věděl, že nepláče. Odnaučila se plakat už před dlouhými lety.

„Slibuju, mami,“ kývl nakonec, přestože si byl jistý, že je jim oběma jasné, že svému slovu možná nedostojí.

„Netahej do toho policii. Oni budou… budou střílet a zabijí ho. Je ti to jasné?“

Narážela na jeho vlastní zážitky, když pracoval jako policista. Nedělal tam dlouho, ale i on věděl, že policie chce Reeceho chytit a pohnat ke spravedlnosti. „Vím, že se budou snažit.“

„Ach, Austine. Nedovol jim…“

„Pokusím se ho přivést živého. Dostat ho do bezpečí.“

„Díkybohu.“ V hlase jí zněla nesmírná úleva a jemu se trochu sevřelo srdce. „Prostě jdi najít svého bratra.“

Zavěsil a v duši měl stejnou propast, jakou cítil, kdykoli s ní mluvil. Umírala, předčasně, ale podle všech lékařů ještě zázrakem přežívala.

Věděl to.

Stejně jako ona.

Reece to také věděl. Proto se znovu objevil, zariskoval a spojil se s matkou, kterou stěží znal, se ženou, jež dovolila, aby bohatý, byť agresivní otec odvedl jejího prvorozeného. Lester byl divoký čtyřletý chlapec, když začala nový život s novým mužem, který nebyl o nic lepší než první, ale byl tím, kdo jí dal druhého syna, jehož pojmenovala Austin, podle města, do něhož se uchýlila.

Lester Reece tehdy vyrůstal v luxusu a dostalo se mu skvělého vzdělání, ale trpěl v péči svého otce a řady nevlastních matek, které byly víc než jen trochu odpovědné za jeho zločinné sklony, přinejmenším podle týmu jeho obhájců u soudu.

Dern byl naopak vychováván v relativně stabilní, byť chudé domácnosti s ostatními sourozenci. Jeho otec, pomocník na ranči, který syna stačil naučit svému řemeslu, ještě než od rodiny utekl, když bylo Dernovi deset, hodně pil a hodně pracoval a koně považoval za lepší než lidi.

Dern do dnešního dne neměl tušení, co se mu stalo.

Když se jeho matka dala o pár let později dohromady s novým partnerem, Dernovým nevlastním otcem, Dern ho odmítal brát na vědomí a odstěhoval se. Teprve o mnoho let později se dozvěděl pravdu. Tehdy právě sloužil v armádě, daleko za mořem. Reba, která musela čelit svým prvním vážným zdravotním potížím, mu napsala a konečně mu vysvětlila vše o svém krátkém prvním manželství a synovi, jehož čtvrt století neviděla, o muži obviněném ze zabití své bývalé ženy a její kamarádky, o skutečně nebezpečném člověku.

Reba se cítila provinile, že ho opustila, ale Dern si myslel, že by bylo nejlepší, když nechá Lestera Reece na pokoji. Neměl potřebu seznamovat se s tímto nevlastním bratrem, který měl sklony rozřezávat ženy na kusy.

Pak Reece chytili, soudili a poslali na psychiatrickou kliniku. Zaplaťpánbůh, pomyslel si Dern.

Dokud tedy ten hajzl neutekl a neprovedl nejlepší kaskadérský kousek moderních dějin. A teď jeho umírající matka chce zajistit, aby byl v bezpečí a už nikomu neublížil.

Právě to byl Dernův úkol.

Znovu pohlédl na psa, zamračil se a vrátil se k láhvi Jacka Danielse. Jeden prst namířil na psa a dlouze se napil, cítil, jak ho whisky hřeje v hrdle. Hned to komentoval: „Pořád máme dohodu, jasné? Žádná kritika.“

Rover zavrtěl svým vypelichaným ocasem, právě když Dern zaslechl zvuk kroků na schodech vedoucích k jeho bytu. Pes tiše a až příliš pozdě varovně štěkl.

Pohlédl na hodiny. Bylo po půl jedenácté. Divný čas na návštěvu. Kdo ví, k čemu se schyluje? Rychle strčil telefon do kapsy. Když otevřel dveře, na odpočívadle schodiště před jeho prahem stála Ava Garrisonová.

Všechno se v něm sevřelo, když k němu zvedla ty neuvěřitelné šedé oči. Do háje, co tady pohledává?

„Viděla jsem, že ještě svítíte, že jste pořád vzhůru a…“ Pokrčila rameny. „Ráda bych si s vámi promluvila.“ Pak, jako by si uvědomila, že ho možná z něčeho vyrušila, dodala: „Tedy pokud máte čas.“

„Pojďte prosím dál.“ Otevřel dveře dost na to, aby mohla vejít a viděla, že je úplně sám, ve společnosti ztišené televize a psa. „Můžu vám nabídnout drink?“

Vešla dovnitř, pohlédla na dřevěný stolek v kuchyni a na otevřenou láhev Jacka Danielse. Neváhala ani chvilku a přikývla. „Představte si, že bych si sklenku dala.“

41. kapitola

„… to se včera v noci stalo,“ přikývla Ava a pohlédla do své sklenky s whisky, v níž pomalu tálo pár kostek ledu. Usoudila, že musí Dernovi odvyprávět svou verzi příběhu, protože si byla jistá, že už slyšel o její potyčce s Jewel-Anne, ovšem ve zkreslené verzi od zaměstnanců, a ona chtěla, aby se dozvěděl její verzi. „Rozzlobila jsem se a nechala jsem to zajít příliš daleko, ale už jsem to lhaní a matení nedokázala snášet ani minutu.“

„Nedivím se vám.“ Dern seděl na obrácené židli, ruce na opěradle, jeho sklenka zůstala z větší části netknutá. Bez přerušování poslouchal její vyprávění, když vysvětlovala složité úskoky Jewel-Anne zaměřené na terorizování a matení Avy, povídala o přehrávacím zařízení nastaveném tak, aby slyšela chlapcův vyděšený pláč a volání, a také o faktu, že Jewel-Anne byla Noahova biologická matka.

„To si prostě vůbec nepamatuju. Na tohle období mám v paměti obrovskou prázdnou díru. Byla jsem těhotná, ale ne v tak vysokém stupni jako Jewel-Anne… a po Kelvinově smrti a poté, co Jewel-Anne ochrnula…“

„Ale může přece chodit. Neochrnula.“

„Může stát a pravidelně se jí věnuje fyzioterapeut. Na videu bylo vidět, že se pohybuje, ale nedá se říct, že chodí. Spíš se vzpírá na rukou a dokáže se přitáhnout.“ Ava pocítila palčivé bodnutí viny kvůli tomu, že se nechala ovládnout svým nespoutaným hněvem. „Já vím, že si prožila své a nebylo toho málo, ale, člověče…“

Dern se natáhl přes stůl a uchopil ji za ruku. „Vy jste si také prožila své,“ prohlásil a silnými prsty ji sevřel, jako by chtěl svá slova podpořit. „Snažila se vám zničit život tím, že vámi manipulovala, přiměla vás k tomu, abyste měla dojem, že ztrácíte zdravý rozum, mystifikovala vás nahrávkami dětského pláče, které jste považovala za hlas svého syna.“

Při jeho slovech ji zahřálo u srdce. Může mu věřit? Kdo ví? Přinejmenším však pro tuto chvíli vypadal upřímně a to jí zvedalo knedlík do krku. Připadal jí blízký, přestože ho sotva znala. „Díky,“ kývla.

Znovu ucítila sevření jeho silných prstů a na zlomeček vteřiny vnímala, jak ji pohladil palcem v dlani.

Vzhlédla, přistihla ho, jak na ni upřeně zírá, a v tom okamžiku si znovu představovala, jak se s ním miluje. Rychle ruku odtáhla a odkašlala si. „No nic, myslela jsem, že vám raději přednesu svou verzi, po naší poslední hádce…“

„Nebyla to jen hádka.“ Znovu se jí zadíval do očí a ona si až příliš živě vzpomněla, jaké to bylo ho líbat a cítit jeho svalnaté tělo na svém.

„Nebyla.“ Náhle pocítila rozpaky, zvedla skleničku a rozvířila její obsah, takže se ledové kostky pohupovaly v jantarové tekutině. „Ale mám dojem, že jsem vás obvinila z toho, že jste součástí nějaké konspirace nebo něčeho takového.“

Pousmál se a porost krátkých vousů mu rozdělil lehce nesouměrný úsměv. „Nebo něčeho takového?“

„Já… usoudila jsem, že není až tak špatné mít někoho, kdo mě ohlídá.“

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Dovolte mi hádat: včera večer byste uvítala, kdybyste někoho měla na své straně. Třeba i osobního strážce, o kterém jinak smýšlíte jako o osině v zadní části těla.“

Konečně se na něj také usmála a v duchu nenáviděla tu vřelost, kterou s ním tady cítila, v jeho malém bytě, se psem pochrupujícím u kamínek, s otevřenou láhví whisky na stole mezi nimi. Jak k tomu došlo? Bylo to téměř stejně nereálné jako zbytek jejího života.

Zdálo se, že to cítí i on, tu intimitu až příliš svůdnou, a odvrátil od ní pohled. „Jak se daří Jewel-Anne?“

„Nevím. Skoro celý den se schovávala ve svém pokoji. Ven vyšla na oběd a vrhla po mně několik ošklivých pohledů, večeři si odnesla do pokoje a zabarikádovala se tam. Pomyslně. Myslím…, asi by mi mělo být líto, že jsem ji tak příšerně vyděsila, ale nic mi líto není, rozhodně ne po tom, co mi provedla.“

„A co se bude dít teď?“

„Totéž co dřív. Budu pořád hledat svého syna,“ odpověděla, dopila skleničku a vstala.

„Ještě něco?“

„Jo. Asi bych ráda vyklidila dům. Pokud najdu způsob, jak dostat Jewel-Anne a její sourozence pryč z Neptunovy brány, udělám to.“

„A co zaměstnanci?“

„Ještě nevím.“

„Takže pak tady budete jen vy s Wyattem?“ zeptal se, prudce odsunul svou židli a provázel ji ke dveřím. „Manželské štěstí.“

„Vy jste byl jednou ženatý, nemám pravdu?“ zeptala se ho.

„Jen krátce. Myslím, že jsem vám to říkal.“

„Pak tedy víte, že někdy v tom štěstí zrovna velkou roli nehraje.“ Najednou jí sepnulo nové spojení ve vzpomínkách a ona si vybavila, že už jednou žili s Wyattem odloučeně; bydlel nějakou dobu v Anchorville. Jenže po ukončení její hospitalizace se vrátil a spal v jiném pokoji, údajně do doby, než si „proberou věci“.

„Mé manželství je už dlouho mrtvé, Derne. Bohužel jsem byla poslední, kdo si to uvědomil.“

Než stačila udělat nějakou hloupost jako vlepit mu letmý polibek na tvář a vykoledovat si další potíže, vyklouzla ven do chladné listopadové noci. Nikde nebyl vidět měsíc, déšť bičoval trávníky a velký dům před ní byl z valné části temný, krom světla z okna Jewel-Anne. Ava usoudila, že je načase, aby si znovu se sestřenicí promluvila. Nenechá si proklouznout šanci na vyjasnění věcí mezi prsty jako včera v noci. Byla si totiž jistá, že klíčem k Noahovu zmizení je jeho otec, a potřebovala tedy přijít na to, kdo to je.

A jediný, kdo jí mohl dát na tuto otázku odpověď, byla Jewel-Anne.

Zachovej klid, nabádala se Ava. Přiměj ji, ať si myslí, že má navrch. Hraj to na její marnivost, ať je přesvědčená, že jsi příliš pomalá, abys to vyřešila. Tehdy neodolá zase neprovokovat nejrůznějšími informacemi, díky nimž se cítí být nadřazená. Ať uděláš cokoli, rozhodně se neuchyluj k násilí…, hraj s ní zkrátka takovou hru, jakou se ona snaží hrát s tebou.

Vešla do domu zadním vchodem přes ztemnělou kuchyň. V domě bylo ticho až na hučení ledničky a kapání vody z kohoutku. Když prošla kolem dřezu, na chvilku se zastavila, aby kohoutek utáhla, a pak pokračovala vstupní halou ke schodišti. Z křídla domu, kde bydlela Jewel-Anne, slyšela tichý zvuk hudby, jednu ze starých Elvisových písniček samozřejmě, o bláznech, co se zamilují.

Jak se Ava blížila k pokoji sestřenice, Elvis zněl stále hlasitěji, což ji zarazilo. Odkdy si pouští Jewel-Anne hudbu naplno? A uprostřed noci! Jewel-Anne si obvykle dávala do uší sluchátka.

Divné… Jenže pokud jde o Jewel-Anne, co není divné?

Zabušila na dveře a čekala.

Nic.

Možná ji sestřenice neslyší přes ten Elvisův řev.

„Jewel-Anne? Můžu dál?“ zabušila znovu, hlasitěji.

Zase žádná reakce.

Stiskla kliku, strčila do dveří a vešla do svatyně své mladší příbuzné, pokoje plného růžových ozdob, volánků a panenek. „Jewel?“ zavolala. Nebyla v posteli ani na pohovce. Počítač na pracovním stole běžel, do něj měla zapnutý iPod, který vyhrával přes reproduktory notebooku. Kolečkové křeslo bylo prázdné, stálo odsunuté u šatny.

Ava náhle pocítila záchvěv strachu. „Jewel?“ Vytrhla iPod z počítače a v pokoji se rozhostilo ticho. „Jsi v pořádku?“ Rozsvítila v šatně, obrovské místnosti velké tak, aby se v ní otočilo kolečkové křeslo, všechny police a háčky zde byly snížené pro sedící osobu.

Nikde nikdo.

Zůstávala tedy koupelna. Ava zaťukala na dveře. „Haló, Jewel! To jsem já, Ava. Chci se omluvit a třeba bychom si mohly popovídat?“ Připravovala se na neomalené „Vypadni!“ a postávala u dveří.

Jenže zpoza nich se nic neozvalo.

Tohle nedopadne dobře, bylo jí to jasné, přesto sáhla na kliku a vešla dovnitř. „Nechtěla jsem tě obtěžovat, prostě jsem jen myslela…“ Slova jí uvízla v hrdle, když spatřila hrůzu před sebou.

Jewel-Anne, úplně oblečená a v černé paruce, ležela ve vaně. Dlouhý krk měla podříznutý od ucha k uchu a z děsivého rudého, krvavého úsměvu jí kanula krev na prsa. Pod ní byly nacpané dvě panny, obě zíraly nahoru, i jejich umělohmotné krky byly podříznuté, takže měly téměř oddělené hlavy, a i jim z ran stékala tmavě rudá krev.

Obě měly rovné černé vlasy.

Jekot, který se vydral Avě z hrdla, rozťal tichý noční vzduch. Celá roztřesená se po chvíli nevěřícně přinutila, aby sáhla na Jewel-Anne a snažila se nahmatat puls, ale samozřejmě se jí to nepodařilo, sestřenice dokonce už neměla ani teplou kůži. „Panebože, panebože…“ Ava couvala z koupelny a zakopla o invalidní vozík, když se neobratně snažila dostat ven. „Pomóc! Volejte policii!“ křičela, než si uvědomila, že má u sebe mobil, a jako o překot lovila v kapse svého svetru, než zatracený přístroj našla. „Pomóc!“ Vyťukala číslo a ihned se ozval hlas operátorky.

„Policie, jaký máte…“

„Pošlete pomoc! Došlo k vraždě! Na ostrově Churchových!“

„Prosím vás, paní, můžete mi sdělit své jméno?“

„Ava Garrisonová. Potřebujeme pomoc. Má sestřenice Jewel-Anne Churchová byla zavražděna! Panebože, prosím vás, hlavně rychle někoho pošlete do rodinného sídla Neptunova brána na ostrově!“ Když bleskurychle odříkala oficiální adresu, uslyšela na chodbě kroky a do místnosti nejistě vstoupila Demetria, celá ospalá a vyděšená.

„Co se stalo?“ zeptala se a proběhla kolem Avy ke koupelně. Z hrdla se jí ihned vydral pronikavý výkřik, který Avě rozechvěl útroby. Vzápětí ožil celý dům a Ava se v šoku těžce opírala o stěnu pokoje Jewel-Anne. Wyatt vběhl dovnitř jen v pyžamových kalhotách. Nakoukl do koupelny a ihned vycouval. Ochraptělým hlasem se zeptal: „Dobrý bože, Avo, cos to provedla?“

Podle zářivých čísel na digitálním budíku na nočním stolku se telefon ozval ve dvanáct padesát sedm. Snyder tvrdě spal a zvonění ho vytrhlo ze zatraceně dobrého snu o jeho kariéře hvězdy amerického fotbalu na střední škole, jenže mobil se svým pronikavým zvukem dostal až do snu a vzápětí ho šerif Joe Biggs informoval o pravděpodobné vraždě na Churchově ostrově. Oběť, Jewel-Anne Churchová, biologická matka pohřešovaného dítěte, milenka Lestera Reeceho a ochrnutá žena, která bydlela přímo v rodinném sídle zvaném Neptunova brána. Biggs mu sdělil i to, že na místo činu jsou vysláni dva policisté, kteří se již nacházejí v domě, zajišťují stopy a shromažďují svědky.

Vyzvedl Lyonsovou, která přestože právě vstala z postele, dokázala vypadat svěže jako sedmikráska. Je to vůbec možné, kruci? Vlasy si stáhla dozadu a na sobě měla jen džíny, vysoké boty a teplou bundu, ale ve Snyderových očích byla stále až moc nebezpečně přitažlivá. Nesla s sebou kufřík, o němž věděl, že ukrývá tablet.

„Věřil bys tomu?“ zeptala se a oči jí zářily, když zajížděli do přístaviště, odkud je člun kanceláře šerifa převeze na ostrov. Hustě pršelo, stěrače se rychle míhaly.

„Ani omylem.“

„Biggs rozkázal povolat psy a chce pročesat celý ostrov, aby našel pachatele. To vše za svítání.“

„Cože?“

„Jede si podle svého. Už měl nahlášeno příliš mnoho svědků, kteří spatřili Lestera Reece, než aby je mohl pořád ignorovat.“

„On ti taky volal? Osobně?“

„Zdá se, že má vrcholný zájem na tom, co se tady právě děje.“

„Takže jsi mu prozradila, že Reece je biologický otec pohřešovaného chlapce?“

„No, spíš jsem to charakterizovala jako možné, vlastně ne, spíš pravděpodobné.“ Hrála si s topením ve snaze vyhřát vnitřek jeho starého dodge.

Tohle se mu nějak rychle vymykalo z rukou. „Jak se o tom Biggs dozvěděl? Dispečink obvykle šerifa nevolá.“

„Ne. Prý mu volal někdo z ostrova, nějaký bývalý příbuzný.“

Z ventilátorů se linulo přímo vedro, bohužel až když se přiblížili k přístavišti. Policejní člun už na ně čekal s nastartovaným motorem a policistou u kormidla.

„Kuchařka,“ ucedil Snyder.

„Jo. A ta kuchařka tvrdila, že noc předtím tam byl pěkný brajgl, že Ava Garrisonová málem zabila svou sestřenici, když se ji snažila přehodit přes zábradlí schodiště v prvním patře. Jewel-Anne Churchovou.“

„Ona je tou obětí?“

Lyonsová přikývla. „Už to tak vypadá.“

„Hádám, že máme podezřelého číslo jedna,“ kývl Snyder a cítil únavu.

„Až na to, že věci nikdy nejsou tak prosté.“ Už si odepínala pás.

„Ne, nejsou,“ přitakal a prudce zastavil na parkovišti. Jakmile vystoupil, málem ho srazil poryv ledového větru od Pacifiku. „Jdeme na to.“

„Do toho.“ Lyonsová si hodila na hlavu kapuci bundy, popadla tablet v kufříku a už spěchala k přístavišti.

Snyder musel popoběhnout, aby ji dohnal, mezitím mu zazvonil telefon.

Jen mu potvrzovali, že o smrti Evelyn McPhersonové už byli zpraveni její nejbližší příbuzní. To znamenalo, že tisk dostane informaci o jejím skonu, a tak se lidé izolovaní na Churchově ostrově o smrti psycholožky v nejbližší době dozvědí.

Když nic jiného, alespoň uvidí jejich reakce, což mu může pomoci, protože nyní byly zavražděny již tři ženy nějak napojené na Avu Garrisonovou a téměř všichni, s kým něco měla společného, žili na tom podělaném ostrově.

„Pospěš, Snydere!“ Lyonsová už seděla ve člunu.

Schoval si telefon do kapsy a vlezl na sedačku vedle ní. „Už informovali nejbližší příbuzné McPhersonové,“ oznámil.

„Prima. Uvidíme, co nám k tomu budou moct říci Ostrovní lidé.“

Za půl hodiny cesty na vzdouvajících se vlnách s bílými hřebínky a s temnými mračny zakrývajícími hvězdnou oblohu přirazili za městečkem Monroe v soukromém přístavišti Neptunovy brány. Vítr od moře jim ječel v uších a déšť je bičoval, ale oni kráčeli s policistou přímo k hlavnímu vchodu sídla.

„Je to tady jako z laciného hororu,“ konstatovala Lyonsová a prohlížela si obrovitý dům vystavěný ještě před koncem minulého století. „Nestvůrný, strašidelný barák uprostřed noci s rodinkou prazvláštních podivínů. A k tomu vražda. Má to všechny atributy.“

Vchodové dveře hlídala policistka a zapisovala si všechny, kdo vešli dovnitř nebo mířili ven. Vysvětlila jim, že její kolega shromáždil všechny svědky do obývacího pokoje, respektive knihovny vedle kuchyně, a že oběť je nahoře, nikdo se jí nedotkl. Našla ji Ava Garrisonová, které to tady patří.

A která údajně oběť málem včera večer sama zabila, pomyslel si Snyder.

Spolu s Lyonsovou prošli rozlehlou vstupní halou. Vzpomínal si, že působivé schodiště vede nahoru do patra s galerií, z níž se vchází do jednotlivých pokojů.

„Dillard drží všechny v obývacím pokoji,“ oznámila jim ještě policistka. „Jednotlivě jsme je ještě nevyslýchali, ale stručně řečeno majitelka Ava Garrisonová byla navštívit pomocníka na ranči, který bydlí na pozemcích patřících k domu, nad stájemi.“ Nahlédla do poznámek a četla: „Viděla světlo v pokoji oběti a vyšla nahoru, aby si s ní promluvila. Bylo to zhruba o půlnoci. Slyšela odbíjet hodiny. Zaklepala na dveře, ale nikdo nereagoval, po několika pokusech vešla dovnitř bez vyzvání a nalezla oběť ve vaně. Již po smrti.“ Popsala jim rozložení místností v apartmá Jewel-Anne Churchové.

„Tak se na to podíváme.“ Lyonsová již mířila ke schodišti. Snyder byl o krok za ní. Našli otevřené dveře do pokoje oběti, který byl vyzdobený přesně jako zámek Šípkové Růženky v Disneylandu. Všude růžová a fialová, postel s nebesy a bílý nábytek jako pro princeznu. „O takovém pokoji jsem snila, když mi bylo devět,“ zamručela si pro sebe Lyonsová, než otevřela dveře do koupelny a odhalila hrůznou scénu uvnitř. Oběť ležela ve vaně, celá oblečená, vedle ní dvě panenky s mrkacíma očima. V dnešní době starožitnost. Všechny tři měly proříznuté hrdlo a krky panenek byly natřené čímsi, co připomínalo krev.

„Lak na nehty,“ konstatovala Lyonsová. „Bizarní.“ Vyfotila si scénu iPadem.

„Jo a podívej na tu paruku.“

Lyonsová přestala fotografovat jen na tak dlouho, aby se na něj ohlédla. „Myslíš, že je to ona?“

Protáhl obličej. Nelíbilo se mu, kam jeho myšlenky směrují. „Vsadím na to svou placku.“

42. kapitola

Ava pořádně trpěla. Měla pocit, že se zblázní – mezi čtyřmi stěnami, příliš blízko k ostatním členům rodiny a personálu, musela čekat ve velkém přízemním pokoji vedle kuchyně. Dern byl zahrnut do seznamu těch, kdo přebývají v Neptunově bráně, ale držela se od něj dál, nechtěla před nikým dávat ani sebeméně najevo své city. Krom toho byla rozrušená. Rozrušená bylo slabé slovo…

Kdo? přemýšlela znovu a znovu. Kdo mohl zabít Jewel-Anne? Je možné, že vrah je nyní v této místnosti? Při tom pomyšlení jí naskakovala husí kůže, a když si vzpomněla na svou sestřenici ležící v krvi a ty děsivé panenky, všechno se v ní svíralo.

Krom toho ji obviňovali. Cítila to v pohledech vrhaných jejím směrem.

V hlavě jí tepalo, srdce měla ztěžklé jako kámen, žaludek na vodě, měla co dělat, aby nezvracela, a nemohla se vyhnout mlčenlivé výčitce v očích Jacoba a Demetrie. Ačkoli se ke své rodině otočila zády a dívala se z okna na tmu venku, cítila, jak ji sledují, vnímala tíhu jejich pohledů. Všichni se domnívali, že je za to zodpovědná.

Jenže někdo z přítomných znal pravdu.

Někdo ji znát musel.

Protože někdo tady byl vinen, jednoznačně vinen; jen nevěděla, kdo tím pachatelem je.

Dešťové kapky stékaly po okenní tabulce a vytvářely zalomené linky. Listy rododendronů, viditelné v matném světle pokojových lamp, se chvěly ve větru. I tak jí to venku v tom nečase připadalo bezpečnější.

Ještě nikdy se jí tento velký pokoj s masivním nábytkem nezdál tak malý. Vždycky to bývalo příjemné útočiště, kde panovala rodinná pohoda u plynového krbu, místo, kde si člověk mohl číst knížku, dívat se na televizi nebo jen tak posedávat. Ava si smutně vzpomínala, jak se tady k sobě tulili s Noahem, když mu četla oblíbenou pohádku. Dokonce i Jewel-Anne zde trávila dost času a cinkala pletacími jehlicemi v kroužku svých všudypřítomných panenek a se sluchátky v uších.

Nyní se oáza klidu proměnila ve vězení. Všechny je sem nahnali, každý byl nervózní, nikomu nebylo do řeči a Ava si dokázala představit, jaké neskutečné myšlenky jim asi procházejí hlavou. Jacob a Demetria, kteří měli k Jewel-Anne nejblíž, vypadali bezesporu otřeseně. Khloe, Simon a Virginia se choulili v jednom koutě a šeptali si mezi sebou. Ian a Trent se uvelebili u krbu, Ian nervózně chrastil klíči v kapse a oheň syčel, když plameny olizovaly velká polena.

Wyatt stál prkenně u dveří, s popelavým obličejem a pažemi založenými na hrudi, téměř vzdorovitě, pevně svíral rty. Bylo zjevné, že se snaží držet od své manželky co nejdál, na opačné straně místnosti, mezi nimi se táhly přímo oceány temných emocí a nevyslovených obvinění a nesmiřitelně je oddělovaly. Už nepředstíral, že je pozorný manžel. Téměř se zdálo, jako by přesvědčení o tom, že Ava zabila Jewel-Anne, bylo poslední ranou již tak otřesenému manželství a on nyní rezignoval a připustil, že se zhroutilo.

Ne že by na tom Avě záleželo. Neustále zírala ven, za svůj nejasný odraz ve skle, v němž na pozadí černočerné noci vypadala jako duch. Ať si Wyatt myslí, cokoli se mu zachce. Bylo jí to srdečně jedno.

Dern stál u druhého okna. Opíral se o rám, také se díval ven do temnoty a patrně si rovněž přál být kdekoli jinde, jen ne v tomto nepříjemném pokoji plném napětí.

Ani jednou mu nepohlédla do očí.

Graciela chyběla, ale nemohla za to, do práce jezdila až ráno. Oba detektivové se hlučně vrátili do přízemí a vešli do knihovny. Když se k nim Ava obracela obličejem, snažila se zůstat klidná a zachovat si jasnou hlavu.

Snyder jim oznámil: „Potřebujeme si promluvit s každým jednotlivě. Jeden z policistů zůstane s ostatními, zatímco my budeme vyslýchat jednotlivce. Všechny vás požádáme o výpověď. S některými z vás si pohovořím v pracovně a detektiv Lyonsová si popovídá s ostatními, zase s jedním po druhém, v jídelně.“ Rozpačitě se škrábal na zátylku, jako by se snažil přijít na to, jak jim sdělit další špatné zprávy. Ian přestal chrastit klíči. Skupinka v koutě se ztišila.

Avě se sevřel žaludek. Na situaci bylo cosi, co vyvolávalo napětí v celém jejím těle. Bože můj, co přijde?

„Než vás začneme vyslýchat, myslím, že byste měli vědět, že došlo k další vraždě, velmi podobné této.“

„Cože?“ Trent zíral na detektiva. „K další vraždě? Myslíte krom Jewel-Anne?“

„Krom Cheryl Reynoldsové,“ přerušil ho Wyatt.

„Krom paní Reynoldsové,“ potvrdil Snyder. Ava překvapeně znehybněla a nevěřícně na něj zírala.

Prosím, ať to není nikdo další z mého okolí…, ach, prosím.

„Vypadá to, že máme další oběť, která by mohla být cílem téhož vraha.“

Odmlčel se, aby se nadechl, a všichni v místnosti na něj zírali. Vyčkávali. Zmocnila se jich nervozita.

„Zavražděna byla i Evelyn McPhersonová.“

„Cože?“ zalapala Ava po dechu. „Ne!“ Jedna ruka jí vylétla k ústům a málem se pod ní podlomila kolena. Doktorka McPhersonová? Žena, která podle Avy měla určitě poměr s Wyattem? „To musí být nějaký omyl!“ Zavrtěla hlavou a představila si Evelynin obličej, její smutný úsměv, vědoucí oči…

„To není možné!“ prohlásil Wyatt a z obličeje se mu vytratila veškerá barva. „Evelyn je v pořádku!“

Trent udělal krok směrem ke Snyderovi. „Nedokážu uvěřit, že by někdo chtěl něco provést Eve…“ Jenže vážný výraz v obličejích obou detektivů mu vzal vítr z plachet, ihned zmlkl a zdálo se, že tomu začíná věřit. „Ježíšikriste. Proč?“

Všichni přítomní byli šokovaní, každý svým způsobem vyjadřoval neochotu zprávě věřit. Dvě vraždy? Lidí, kteří zde strávili tolik času? To zkrátka nedávalo smysl…

„Kdy?“ zašeptala Ava. „Kde?“

„Doma, někdy včera, asi v noci na včerejšek. Stále to ještě nevíme přesně.“

„Vždyť nebylo nic ve zprávách!“ Wyatt to stále odmítal přijmout jako fakt.

„Její mrtvola se našla teprve dnes.“

Jacob přimhouřil oči a zadíval se na policisty. „Co se tady kurva děje?“

„Právě proto jsme tady, abychom všechno zjistili.“

„Tak to do prdele dělejte!“ vyhrkl Jacob a natáhl se pro bundu, jako by měl v úmyslu odejít.

Lyonsová zvedla ruku. „Posaďte se!“ přikázala mu. „Víme, že je to pro vás šok, ale žádáme vás všechny, abyste se pokusili zůstat v klidu.“

„Jak to kruci máme asi udělat?“ obořil se na ni Jacob. „Právě jste nám sdělili, že dva lidi, které známe, byli zavražděni. Moje sestra a cvokařka. Do prdele! Jak se mám asi uklidnit, co?“

Lyonsová si z Jacobovy hysterie nic nedělala. „Poslyšte, mohli bychom vás přimět, abyste všichni odešli na stanici, takže být na vašem místě, vezmu si něco na nervy a šmytec.“ Upírala pohled na Jacoba, ale její slova platila všem přítomným.

Nikdo jiný nic nenamítal. Všichni byli až příliš šokovaní a Jacob, který dostal pěkně za vyučenou, ztěžka usedl zpátky na gauč. „Zasraný divadýlko,“ ulevil si, ale jeho hlas téměř nebylo slyšet.

Lyonsová mu na návnadu neskočila a Snyder si znovu vzal slovo. „Poslouchejte,“ začal. „Je mi to líto. Uvědomuji si, že jste ji všichni znali, takže je to pro vás těžké. Chápeme to. Jenže ve světle tragédie, která se přihodila Jewel-Anne jsem si myslel, že byste to vědět měli.“ Odkašlal si, udělal malou pauzu a dodal: „Její mrtvolu jsme našli dnes v podvečer a usoudili jsme, že v tu dobu mohla být mrtvá téměř čtyřiadvacet hodin. Stále ještě čekáme na potvrzení oficiálního času a příčiny smrti. Její rodinu jsme již uvědomili, takže nyní můžeme přinejmenším pustit informaci na veřejnost a podle mě po tom určitě skočí tisk, protože už volají na policii.“

„To bude tady stejné,“ konstatoval zděšeně Ian. „Všude samý novinář.“

„Bojím se, že ano, určitě,“ kývl Snyder a Lyonsová přitakala.

Wyatt si zabručel pod vousy: „Skvělé.“

„To je až moc strašidelné,“ zachvěla se Khloe. „Cheryl Reynoldsová, Evelyn a teď… teď Jewel-Anne.“

„Já vím. Zvládneme to.“ Simon objal manželku kolem ramen, jako by ji chtěl uklidnit, ale jeho gesto vypadalo rozpačitě. Zvláště strnule. Jako by se předváděl. Ava si nemohla pomoct, aby se jí nehonilo hlavou, jestli on, takový tajnůstkář, nemůže mít s vraždami něco společného. Letmý hloupý nápad. Proč by si Simon zadělával na takové problémy?

„Takže… v našich rozhovorech,“ říkal právě Snyder, „budeme probírat, co víte o vraždě Jewel-Anne, ale také se vás musíme zeptat, kdy jste byli naposledy ve styku s doktorkou McPhersonovou.“

Zdálo se, že když si Ava v duchu rozebrala, co se děje, teplota v místnosti klesla o deset stupňů.

Tři ženy.

Tři vraždy.

A policie se domnívá, že spolu souvisejí.

Protože tě všechny oběti znaly! Ty jsi spojovacím článkem, Avo. Právě to se policie domnívá.

Ava ztěžka polkla. V hlavě jí dunělo, před očima viděla Jewel-Anne. Představovala si, jak zemřely Cheryl a Evelyn. Měly také na hlavě paruku? Byly obložené svými nejoblíbenějšími předměty… Cheryl kočkami. Jewel-Anne panenkami. Ava neměla ani tušení, co považovala za cenné Evelyn, pokud vůbec něco, ale v duchu se nabádala, ať o tom přestane uvažovat. Ano, znala všechny tyto ženy a ony znaly ji, možná intimněji než kdokoli z ostatních přítomných v místnosti. Cheryl kvůli hypnóze a důvěrnému vztahu, Evelyn kvůli psychologickým sezením a Jewel-Anne z toho důvodu, že žily blízko sebe a dennodenně se potkávaly.

Ava měla znovu pocit, že se pozvrací.

S těžkým srdcem jí docházelo, že nepředstavuje pouhý spojovací článek mezi oběťmi, ale je pravděpodobně také hlavní podezřelou. S její problematickou minulostí, pokud jde o duševní zdraví i pokus o sebevraždu, bude snadné dojít k jednoznačné odpovědi na otázku, zda by byla schopná vraždy. V duchu viděla, jak se proti ní kupí důkazy. Snad si nemohou myslet, že by ona…

„Paní Garrisonová?“ ozval se detektiv Snyder a vrátil ji zpět do reality.

Málem vyprázdnila obsah žaludku přímo před ním. Nebyla na rozhovor připravená, ale věděla, že je nevyhnutelný. Musí vypovídat bez ohledu na to, jak to bude asi těžké. Upíraly se na ni všechny oči a Avě se nějak podařilo přinutit nohy k pohybu a následovat Snydera do Wyattovy pracovny, přestože hluboko v srdci věděla, že se výslech nebude odvíjet dobře.

Z kouta místnosti nedaleko jednoho z oken Dern sledoval, jak se před ním odehrává celá ta scéna, a rozhodl se držet jazyk za zuby, přinejmenším pro tuto chvíli. Samozřejmě měl k celému případu hodně co říci, ale patrně bude rozumnější svěřit se jednomu z policistů, až budou sami.

Avin manžel si to nemyslel. Jak typické…

„Jsem právník,“ prohlásil Garrison a konečně se začal chovat, jako kdyby si dělal o svou ženu alespoň trochu starosti, když Avu předváděli do provizorní policejní kanceláře v jeho pracovně k výslechu. Policisté na sebe pohlédli. „Nepřeji si, aby byla má žena vyslýchána bez právníka.“

Dern Garrisonovi na jeho divadýlko ani na chvilku neskočil. Měl pocit, že by Garrison klidně předhodil Avu vlkům, kdyby mu to něco vyneslo. Ten člověk vypadal, jako když má v krvi hadí jed. Podle Derna si Ava dokázala stát za svým, nepotřebovala od Wyatta žádnou pomoc. Ve skutečnosti Dern toho chlapa naprosto jednoznačně nesnášel, nevěřil mu, a především vůbec nechápal, co na něm Ava vlastně vidí.

„Avo, nemusíš s nimi mluvit,“ prohlásil Wyatt tichým hlasem, jako by mu na ní záleželo.

Snyder před sebou postrkoval Avu pryč z místnosti a na okamžik se zastavil, aby po Wyattovi střelil téměř pobaveným pohledem. „Chcete si tam přisednout?“ Kývl svou lesklou hlavou směrem k pracovně. „Pokud to vaší ženě nevadí, mně je to jedno.“

„Budu v pořádku,“ pronesla Ava.

„Opravdu?“ Wyatt obešel okraj gauče, kde se mlčky nafukoval Jacob v rohu na polštářích.

Jako kdyby Ava věděla, že pustit Wyatta k výslechu by byla chyba, pevně prohlásila: „Myslím, že to zvládnu.“

„Výborně. Pak tedy ujednáno,“ uzavřel debatu Snyder. „Jen si sepíšeme výpověď. Vaši ženu ani vás nebude nikdo z ničeho obviňovat, ani nikoho z ostatních přítomných.“

„Jenže ona je nemocná,“ prozradil Wyatt detektivovi. Položil jí ruku na rameno a tišeji dodal: „Není to tak dlouho, co tě propustili od svatého Brendana, miláčku.“

Ucukla před jeho dotekem. „Nedělej si s tím hlavu. Nemám co skrývat.“

„Ale…“

„Pojďme,“ vybídla detektiva a uťala veškeré další námitky, protože vyšla z místnosti.

„Ona se zhroutí!“ lamentoval hlasitě Wyatt a přecházel sem a tam.

„Nebojte se,“ povzbudil ho Dern. Ava měla víc rozumu, než si o ní kdokoli ze zde přítomných myslel.

„Je labilní,“ pokračoval v nářcích Wyatt. „Složí se jedna dvě!“ Luskl prsty, aby svá slova zdůraznil.

Dern pokrčil rameny. „Myslím, že jí můžete víc věřit.“

„Vy nejste placený za myšlení,“ setřel ho Wyatt, než se zarazil, protože se místností rozlehl zvuk jeho slov. Náhle si uvědomil, že oči všech ostatních, kteří čekají na výslech, se upírají na něj. „Promiňte. Jsem zkrátka rozrušený.“

Jistě. Samozřejmě to není tím, že jsi egomaniak a kretén. Dern raději mlčel. Nemělo smysl popuzovat Garrisona ještě víc proti sobě ani dávat policistům další témata k zamyšlení.

Krom toho měl pro ně Dern pár dalších vlastních es v rukávu, které hodlal vytáhnout.

„Takže poté, co jste strávila něco přes hodinu v bytě Austina Derna, jste zkrátka šla nahoru do pokoje své sestřenice, abyste si s ní promluvila, zjistila jméno otce jejího dítěte, které jste adoptovala, ale nepamatujete se na to?“ zeptal se Snyder. Usadil se do Wyattova křesla a dělal si poznámky do malého spirálového bloku, přestože na stole před ním stál malý diktafon.

Ava seděla proti němu, nervózně poposedávala na kraji babiččina oblíbeného křesla. „Přesně tak.“ Ava mu vylíčila všechny události předešlé noci, na něž si dokázala vzpomenout. „Přiznávám, že jsem byla rozzlobená a odhodlaná zjistit, kdo je otcem mého syna. Myslela jsem, že mi Jewel-Anne lže a možná ví, kde se nachází Noah. Proto jsem vyšla do jejího pokoje. Klepala jsem, volala přes dveře, a když vůbec nereagovala, vstoupila jsem dovnitř a… a…“ Groteskní vzpomínka na Jewel-Anne ve vaně s panenkami a všechnu tu krev ji ochromila. „A našla jsem ji.“ Při té představě se zachvěla, věděla, jak to zní nepřesvědčivě. Znovu se na sestřenici rozzlobila, nedlouho poté, co ji málem přehodila přes zábradlí.

Snyder si škrábal do notesu, ale najednou se mu zastavila ruka a vzhlédl. „Nemáte tušení, kdo by mohl být Noahovým biologickým otcem?“ Maličko nadzvedl obočí.

„Ne,“ přiznala. Podívala se na něj a viděla, že zachovává až příliš bezvýraznou tvář, a v zádech ucítila mírné chvění, varování. „Vy ano?“ Srdce jí náhle bláznivě bušilo při pomyšlení, že tento muž má informace o Noahovi.

Detektiv přikývl. „Máme důvod věřit, že vaše sestřenice patrně měla sexuální styk s jedním z pacientů kliniky Mořský útes.“

„S pacientem…?“ opakovala a slyšela v uších ozvěnu vlastního srdce, protože jí na mysli ihned vytanul jistý člověk.

„S Lesterem Reecem.“

Ze rtů jí splynul tichý sten. Nechtělo se jí tomu věřit. Ten vrah? On je otcem dokonalého malého Noaha? „Ne!“ Ne! Ne! NE! „To nemůže být pravda. Musí to být nějaký omyl, protože je naprosto nemožné, že by sériový vrah mohl být… Ne!“ Neuvědomovala si, že kroutí hlavou.

„Vy jste nevěděla, že je to jedna z možností?“ zeptal se Snyder.

„Jistěže ne! Jak bych…?“ Vzpomněla si na Jewel-Anne s jejím typickým proradným úsměvem, jímž jako by říkala „mám jedno tajemství, heč“. Jenže… jenže Lester Reece? „Tomu nevěřím.“

„Ona i její rodina bydleli v areálu kliniky Mořský útes. Otec tam dělal ředitele.“

„To přece vím!“ málem zaječela, zatímco se jí hlavou honily myšlenky jedna za druhou. Je to možné? Ne…, ach, ne!

„Trávila čas s pacienty. Pracovala tam, ne? Jako nějaká pomocná síla.“

Avu zamrazilo u srdce. Ano…, vybavovala si, že Jewel-Anne mluvila o nějakých svých povinnostech v nemocnici, jak díky nim poznala některé pacienty. Přesto nemohla, nechtěla věřit tomu nesmyslu. Nedokázala vůbec mluvit. Musela si odkašlat. „Strýc Crispin by nikdy nepřipustil, aby k něčemu podobnému došlo.“ Jenže Jewel-Anne byla vždycky záludná, vzdorovitá a tvrdohlavá, dokonce zlá. Pro lásku boží, může to být pravda? Jakkoli by to nejraději popřela. Ne, ne, ne. Jak by mohla?

„Nikdy jste tuto možnost nebrala v potaz?“

„Ne,“ zašeptala nakonec a polkla žluč, která jí stoupala do krku. Připomínala si, že dokáže čelit všemu, jen aby našla svého syna. Ať se děje cokoli. Zavřela oči, slyšela, jak jí srdce v uších tluče jako na protest, několikrát se zhluboka nadechla a teprve potom oči znovu otevřela.

„Proč? Proč si myslíte, že on je…?“ Dokonce to slovo ani nedokázala vypustit z úst. Jen taktak dokázala ovládat své rozcupované nervy a mlčky poslouchala, jak jí detektiv Snyder podrobněji objasňuje spojení Reece a Jewel-Anne. Policie si dala dohromady určitá fakta, nechala si všechno potvrdit od dalších lidí včetně Piper a Crispina, kteří byli o násilné smrti své dcery informováni a už měli namířeno do Neptunovy brány, místa, kterému se Crispin snažil vyhnout.

Ava poslouchala detektivovu teorii, a ačkoli by jí ze všeho nejraději neuvěřila, představa, že Jewel-Anne projevila svůj vzdor a Reeceovi podlehla, jí dávala zvláštní smysl. Koneckonců někdo Noahovým otcem být musel.

Ava odpověděla na detektivovy otázky, jak nejlépe dovedla, navzdory faktu, že se jí týlem začala šířit do celé hlavy nesmírná tepavá bolest. V mysli jí stále hřmělo odmítání, hlasitě a hořce jako vyjící vítr, který zároveň přinášel i ostrý drobný střípek pravdy. „Musíte ho najít,“ zapřisáhla Snydera a najednou zoufale toužila stát té zrůdě tváří v tvář. „Lestera Reece. Musíte ho najít!“

„Ani nevíme, jestli je naživu.“

„Určitě je naživu,“ přesvědčovala policistu. „Nechápete? To on unesl Noaha!“ Hlas jí sílil, její zoufalství bylo přímo hmatatelné. Všechno náhle dostávalo smysl. Otec se vrátil pro svého synka! Dokonce i v této chvíli může Noaha věznit někde na ostrově!

„Jistě…, jenže momentálně jsme bohužel až po krk ve vyšetřování vraždy,“ připomněl jí.

„Ale co vrah? Nemůže to být Lester Reece? Už přece vraždil a vy se domníváte, že pobývá na ostrově.“

„Myslíte, že zabil ty ostatní?“

„Já… nevím…“ Nedávalo to smysl, ale copak vražda smysl dává?

„Našla jste mrtvolu Jewel-Anne. Myslíte, že by si Lester Reece dával takovou práci a umístil vedle vaší sestřenice panenky? A ještě je podřízl a namaloval jim krk na červeno?“

Ava zavrtěla hlavou a mlčela, celá zmatená. „Nevím. Možná.“

„Prý jste našla ještě jednu panenku,“ dodal opatrně. „V provizorní rakvi. Údajně ji pohřbila oběť, aby vás zase nějak ranila.“

Zírala na něj a uvědomovala si, že kostičky domina začínají padat a seznam událostí a jejích vlastních činů hraje proti ní a staví ji do pozice viníka. Vstala, naklonila se přes stůl a promluvila jasně a zřetelně, aby ji jednoznačně pochopil. „Já jsem Jewel-Anne nezabila, detektive. Ani nikoho jiného. Jen se snažím najít svého chlapce. Přísahám na svůj život!“

43. kapitola

Dern si připadal jako zvíře v kleci, když musel setrvávat v místnosti se zbytkem rodiny Churchovy. Snažil se být trpělivý, ale stálo ho to skutečně značné úsilí. Venku byla černočerná, neproniknutelná noc, zatímco uvnitř domu se nad jeho obyvateli snášel temný mrak.

Přijeli další policisté, s nimi koroner a technici, kteří podrobně prohledávali místo činu. Dostavil se dokonce i J. T. Biggs, šerif osobně, v uniformě, v celé své kráse. Dorazil časně ráno, strávil však většinu času mimo Neptunovu bránu a organizoval skupinu, která měla prohledávat ostrov, takže v domě příliš nepobyl.

Zatímco lidé z personálu i obyvatelé domu byli postupně předvoláváni k výslechu, technici a vyšetřovatelé začali shromažďovat důkazy. Vyslechli všechny, i Gracielu, které přijela do práce, když rozhovory probíhaly už několik hodin, a hned ji předvedli do obývacího pokoje. Nasadila svůj typický pohled laních očí a čekala s ostatními, aby mohla policii vypovědět všechno o smrti Jewel-Anne, o níž se doslechla, teprve když jí o ní napsala Khloe textovou zprávu.

Když se Dern dostal na řadu, přímo po Wyattu Garrisonovi, odvedli ho do jídelny, nabídli mu kávu, kterou odmítl, a ukázali na židli u stolu naproti detektivovi Lyonsové. Zapisovala si poznámky do tabletu, na svou kávu zapomněla, na okraji šálku nebyl ani otisk rtěnky.

Výslech byl rychlý. „Jen mi povězte, co se včera v noci stalo,“ požádala ho. Policie zjevně již věděla o ostré výměně názorů mezi Jewel-Anne a Avou, k níž došlo noc před vraždou. Nevěděli však, kde se ukrývá Lester Reece, ani to, že Austin Dern je čirou náhodou jeho nevlastní bratr. Dern se rozhodl vyložit všechny karty na stůl. Nejprve před policisty, následně před Avou. Usoudil, že alespoň to jí dluží. Jakmile tedy vypověděl vše o předchozí noci a zodpověděl několik následných doplňujících otázek k tomu, co řekl, dodal: „Víte, mám ještě něco.“

„Skutečně? A copak?“ zeptala se Lyonsová a nepřestávala ťukat do klávesnice.

„Jsem nevlastní bratr Lestera Reece.“

Zareagovala rychle. Prudce vzhlédla, přestala pohybovat prsty a přísně si ho měřila.

„Opravdu?“ podivila se.

Přikývl.

„Víte,“ začala a maličko přimhouřila oči, jako by si skutečně myslela, že se ji snad snaží vodit za nos. „V papírech jsem nikde nenašla jediný záznam, že by měl Reece sourozence.“

„Pak nejsou vaše papíry úplné.“ Dern byl připravený na hádku, usoudil, že mu nikdo nebude věřit, a bylo mu to ve skutečnosti jedno, jen to chtěl zanést do výpovědi. „Zkrátka a dobře máme s Reecem stejnou matku.“ Pohlédla na svůj iPad. Patrně si prověřovala všechna fakta hned, když jí je sděloval. „Má matka je Reba Melinda Corliss-Reece-Dern-McDanielsová. Manželství s Reecem bylo krátké. Žije teď v Texasu. Hodně se stěhovala. El Paso, Houston, pár menších měst. Teď bydlí v městečku jménem Bad Luck, tedy Smůla. Poměrně příhodný název.“

Maličko zvedla obočí, když přelétla pohledem z malé obrazovky k jeho obličeji. „Tolik jmen! Vaše matka byla sériová nevěsta?“

„Dalo by se to tak označit.“ Snažil se nenasadit popuzený tón a nechat poznámku vyšumět, ale pokud šlo o Rebu, měl pro ni vždycky slabost.

Lyonsová nakrčila čelo a Dern málem viděl, jak jí šrotují závity v mozku. U přemýšlení cvakala propiskou. „Nechápu, jak nám to mohlo uniknout.“

„Já také ne. Prostě vám to na rovinu sděluju.“

„Prima, pokračujte.“ Konečně upoutal její pozornost. Pohodlně se opřela.

„No, mám pro vás asi dobrou zprávu,“ pronesl opatrně. „Myslím, že vás můžu přivést k Reeceovi.“

„Vážně?“ znovu nasadila skeptický tón.

„Jo.“

Úsměvem naznačovala, že mu ani na vteřinu nevěří, ale aspoň přestala cvakat tou zatracenou propiskou. „Prima, Derne. Beru. Tohle je dobrá zpráva? Jaká je teda ta špatná?“

Dern ucedil: „Nebude se mu to líbit.“

„Tak jsem vám to asi měl říct dřív, co?“ připustil Dern poté, co prozradil Avě, že je nevlastní bratr Lestera Reece.

„Jaké asi?“ opáčila naštvaně. „Určitě!“ Ava nevěřila vlastním uším, ale Dern se tvářil smrtelně vážně, když jí teď tu novinu sděloval v kuchyni, necelou hodinu po svém výslechu. Mluvil dlouho s Lyonsovou a pak další zhruba hodinu v jídelně s oběma policisty, když Lyonsová přivolala i Snydera. Avě se honilo hlavou, co důležitého jim Dern asi sděluje, toto však nečekala – to, že je Dern nevlastní bratr Lestera Reece, sakra… Kristepane, copak jsou s tím maniakem všichni spříznění? Nejdřív Noah a teď Dern.

Všichni ne, jen ti, na kterých ti záleží!

Ava viděla, jak Lyonsová, zjevně rozrušená, přivolává Snydera a chvíli se s ním radí o samotě. Následně oba dva vyšli z jídelny a několikrát telefonovali, pokaždé se však střídali a nechali toho druhého, aby pokračoval ve výsleších. Dokonce i J. T. Biggs byl přivolán do domu od stájí, kde shromažďoval policisty určené k prohledávání terénu, a uzavřel se v jídelně s ostatními.

Ať jim Dern vylíčil cokoli, zapůsobilo to.

V té době pořád zvažovala: Je podezřelý? Prozradil jim, že Ava měla zcela vážně v úmyslu vystrnadit Jewel-Anne z ostrova? Nebo šlo o něco jiného?

Ava a všichni ostatní obyvatelé domu viděli Biggse, jak se připojuje k detektivům, ale nikdo nedokázal odhadnout proč asi.

„Kurva fix, co má tohle všechno znamenat?“ divil se Jacob, když mu zazvonil telefon. „Ach jo, super. Mamka a taťka přistáli v Seattlu. Čím dál tím lepší…“

Ian zaúpěl a šel si vyžádat přestávku na cigaretu, která mu nakonec byla povolena, a Trent, který najednou během těch pěti hodin zestárl o stejný počet let, zašel do kuchyně vyprosit si šálek kávy, zatímco Virginia, Khloe a Simon čekali, až si budou moci promluvit s policisty.

Ava neříkala nic, ale přemýšlela, co asi Dern vyprávěl Lyonsové, že ji tak zaktivizoval.

Teď to bylo jasné.

Měla však dost velký problém dotyčnou informaci strávit.

„Já vám nevěřím,“ vydechla. V kuchyni se vznášel pach vystydlé kávy.

„Proč bych lhal?“

„Bůh ví.“

„Přísahám.“

„Skvělé. Do toho. Přísahejte, dokud nezmodráte.“ Byla unavená, nevyspalá, stále ještě v šoku poté, co našla Jewel-Anne tak příšerně zavražděnou, zvedal se jí žaludek při pomyšlení, že Lester Reece je otcem jejího syna…, a ještě tohle? Po tom všem?

„Avo,“ promluvil Dern a natáhl k ní ruku, ale ona ustoupila o krok dozadu. „Mluvím pravdu. Věřte mi, nezamlouvá se mi to o nic víc než vám.“

Upřímný výraz jeho obličeje ji dostal. A měla ještě další důvody mu věřit, ačkoli se zoufale snažila popírat, co bylo zjevné. Cožpak neměla vždycky pocit, že jí Dern někoho připomíná? Neměla kdysi dojem, že spatřila Lestera Reece v ranní mlze, ale pak se podívala znovu a zjistila, že zírá na Austina Derna?

„Jenom poslouchejte,“ požádal ji, a zatímco spolu stáli u dřezu, vysvětlil jí, že on a Reece mají stejnou matku a že se matka několikrát provdala, ale na Avu to bylo příliš. Po několika bezesných nocích to nedokázala strávit, natož po šoku, když se dozvěděla o vraždách Jewel-Anne a Evelyn McPhersonové. Unavená jako pes sice poslouchala, ale nemohla si pomoct, aby jí nevrtalo hlavou, jaká další tajemství před ní ten muž ještě skrývá. Proč mu věřila, proč si představovala, že se do tohoto cizince zamilovala, do muže, který není o nic reálnější než mlha valící se od Pacifiku?

Protože jsi idiot. Zatracený romantický blázen. Proto.

„Takže… proč jste mi neprozradil už dřív, že jste s Reecem spříznění?“ divila se, ublížená a dost naštvaná. „Proč jste mě udržoval v přesvědčení, že jste někým, kým nejste?“

„Nebyla vhodná doba.“

„Ach tak. Paráda!“ ucedila ironicky. „Povězte mi, kdy měla ta vhodná doba konečně nastat?“

„Nevím.“

„Možná nikdy?“

„Jenže tak se to nevyvinulo, ne?“

Další dobrá zpráva, pomyslela si, hněv vyostřil její zklamání, že se jí nesvěřil dřív. „Takže… ráda bych si to ujasnila. A pomozte mi, pokud něco řeknu špatně, ano?“ začala a ze všech sil se snažila nějak vyznat v tom, co jí sdělil. „Tvrdíte, že jste… jste Noahův biologický strýc?“

„Nevím. Takové tvrzení nemohu obhájit. Zatím ještě ani nevíte, jestli je Noah skutečně jeho syn.“ Dern se opřel bokem o kuchyňskou linku a prstem přejížděl po zašlé dlaždičce. „Pravdou totiž je, že jsem ve skutečnosti Reece neznal. Vůbec. Nevím o něm ani ň. Vychoval ho jeho otec, kterého jsem nikdy neviděl. Ani jsem o něm v podstatě nikdy pořádně neslyšel. Matka o něm nemluvila a byla radši, když nikdo nevěděl, že s ním vůbec něco měla. Věřte mi, Avo, neměl jsem ani ponětí, že Lester Reece má syna. Nikdy se to ke mně nedoneslo. Tohle se domnívají policajti, že? Jediný člověk, který to skutečně věděl, je Jewel-Anne.“

„Jenže…“

„Tudíž jde jen o spekulaci.“

„Copak není všechno jen spekulace?“ Zírala na kohoutek, na jehož konci se tvořila kapka. „Panebože, mám plné zuby… těch dohadů a nejistot a… všeho. Úplně všeho, zatraceně.“

„Chápu.“ Zadíval se Avě do očí a jí se sevřelo hrdlo. Tak trochu očekávala, že k ní třeba natáhne ruku, ale byl dost chytrý, aby jí poskytl určitý prostor. Krom toho – byť v kuchyni osaměli – dům byl jinak plný lidí.

Všichni pořád chodili sem a tam, policisté stále ještě sháněli důkazy nebo spolu něco probírali, případně telefonovali, vyslýchali rodinné příslušníky, Ava se zatím dlouho pokoušela pochopit, jak do sebe všechno zapadá. Její život jako takový a Noahovo zmizení. Ono to totiž vůbec nezapadalo. Proboha svatého, jak by mohlo? Austin Dern byl nevlastní bratr jednoho z nejodpornějších vrahů ve státě Washington. A k tomu ještě strýc jejího syna. Opravdu? A naprosto čirou náhodou ho její manžel najal na doporučení třetí osoby. Není možné, aby to všechno byla shoda okolností. „Proto jste vzal tuhle práci?“ zeptala se. „Kvůli Reeceovi?“ Všimla si, že voda z kohoutku stále kape, a tak ho silou utáhla.

„Jeden z důvodů. Měl jsem podezření, že se vrátil na ostrov.“

„Proč? Vždyť přece utekl z hlídané léčebny. Proč by se vracel?“

„Možná už neměl kam jít. Třeba se tady cítil bezpečněji a myslel si, že se sem policajti nikdy nevrátí, protože už ho pročesali před lety. Snad ho to sem táhlo kvůli Jewel-Anne nebo něčemu jinému. Kdo ví? Ostrov je izolovaný. Porostlý hlubokými lesy, kde se kdokoli ztratí. Obklopený oceánem. Vlastně neobydlený. Člověk se tady může cítit do jisté míry svobodně, aniž by se musel bát, že ho uvidí příliš mnoho lidí.“

„Ale byl by tady jako v pasti.“

„On je v pasti už ve své kůži, zatraceně!“

„Jasně, ale kdokoli by ho tady zahlédl, tak by ho poznal. Mohl se ztratit v nějakém městě, v nějakém velkém městě daleko odsud. V Bostonu nebo v Miami by ho nepoznal vůbec nikdo a patrně by na něm vůbec nikomu ani nezáleželo.“

Dern kýval, jako by její námitky už někdy promýšlel. „Reece mohl změnit svůj vzhled. Je to už dávno, ale máte pravdu – stačilo pár lidí, kteří ho údajně spatřili, a hned mě to zaujalo. A ty místní povídačky o jeho osobě. Je jako Yetti nebo se tady skutečně pohybuje? Napadlo mě, že bych to mohl zjistit. To je jeden z důvodů, proč jsem přijel a vzal tady práci.“

„Ostrov už dřív celý prohledali.“

„Jak jsem říkal, to bylo dávno. Napadlo mě, že třeba na nějakou dobu odjel. Kdo ví? Nicméně z nějakého důvodu se vrátil a cítil se tady bezpečně. Právě zde, kde všechno začalo – v Mořském útesu.“

„Z kliniky přece utekl. Myslela bych, že to bude poslední místo na světě, kde by chtěl být,“ namítla a mluvila potichu, protože se jí zdálo, že Virginia krouží kolem dveří, buď aby odposlouchávala, nebo zkrátka bedlivě dohlížela na část domu, kterou považovala za své území.

„Přesně tak. To by si myslel kterýkoli příčetný člověk. Mohl dospět k názoru, že toho využije ve svůj prospěch.“

„Dost přitažené za vlasy.“

„Nebo také ne. V areálu bývalé kliniky jsem už několikrát byl. Vloupal jsem se tam a porozhlédl se. Našel jsem důkazy, že tam někdo přebývá, ale neprozkoumal jsem všechny budovy; několik dveří je zabezpečených tak dokonale, že jsem jejich zámky otevřít nedokázal.“ Zamračil se a zaťal zuby. „Zatím.“

Hlavou jí tepaly špatné zprávy následované ještě horšími. Zatím se zcela nevyrovnala s tím, že Jewel-Anne a doktorka McPhersonová byly zavražděny stejným šíleným maniakem, který zabil Cheryl Reynoldsovou, a teď aby se nějak potýkala s Dernovým oznámením, že je příbuzensky spřízněný s jejich dost pravděpodobným vrahem? „Já se tím momentálně nemůžu zabývat.“ Obrátila se k odchodu, ale uchopil ji za loket.

„Nemáte na vybranou, Avo,“ zašeptal a otočil si ji k sobě, až se téměř dotýkali nosy, a propaloval ji tak pronikavým pohledem, jako by jí viděl do nejhlubších zákrutů duše. „Jsou mezi námi lidé, kteří si myslí, že jste svou sestřenku zavraždila vy – a ty druhé dvě ženy jakbysmet.“

Zamrazilo ji při pomyšlení, že nejen její rodina, ale také policie by se mohla snažit vystavět proti ní obžalobu, a to dosti věrohodnou.

Dern byl jediný, kdo jí věřil. Ano, sice lhal, ale kdo na tomhle zatraceném ostrově ne?

„Myslím, že za těmi vraždami je Reece. Prostě si nemůže pomoct. Je tím posedlý. Kdo ví, jestli zabil jiné, když byl pryč z ostrova – jak jste říkala v těch velkých městech –, ale tyto tři ženy jsou si tak blízké, že to musí být jeho práce.“

Hlavou jí bleskla Snyderova nedávná otázka. „Myslíte, že by si Lester Reece dával takovou práci a umístil vedle vaší sestřenice panenky? A ještě je podřízl a namaloval jim krk na červeno?“ Opáčila: „No ale třeba vrahem není.“

„I taková možnost existuje, ano. Ale zjistíme to, teprve až Reece objevíme. Možná učiníme přítrž tomu šílenství kolem.“

S tím souhlasila. A už ji unavovalo posedávat v domě a nechávat policisty, aby se pokoušeli dokázat, že za smrtí těch tří žen stojí ona sama. „Tak jo,“ kývla a ucítila, jak jí v krvi stoupá nová energie, že by skutečně mohla něco udělat. „Pojďme ho najít. Jsem pro!“

„Počkejte chviličku.“

„Jdu s vámi.“

Dern zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Co myslíte tím ne?“ Neměla chuť nechat se odstrčit. „Přesvědčil jste mě, že by Lester Reece mohl pobývat na ostrově, tak ho pojďme najít.“ Naklonila obličej ještě blíže k jeho. „Ať je vrahem nebo ne, je to jediný člověk, který by mohl mít tušení, kde se asi Noah nachází.“

„Nevíte to jistě,“ odpověděl Dern pomalu.

„To je mi fuk! Reece je momentálně moje jediná naděje!“ To pomyšlení bylo skličující. Nemohla veškeré své naděje upínat ke známému vrahovi. Odevzdaně vyhlédla z okna na šik policejních vozů, které trajekt převezl na ostrov, všechny stály zaparkované u brány na její pozemky, světla rozsvícená, ačkoli už konečně začínalo svítat. A krom toho policejní ozbrojený oddíl s Joem Biggsem v čele. Ježíšikriste. „Oni Reece zabijí,“ pronesla s náhlým prozřením. „Oni ho zastřelí.“ Popadla Derna za košili a křečovitě sevřela obnošenou látku v prstech. „A pokud k tomu dojde, nikdy se nedozvím, co se Noahovi stalo! Nechápete?“ V hlase jí zaznívalo zoufalství. „Bude pro mě navždy ztracen! Já musím jít s vámi!“

„Ach, zlato…“ Dern si povzdechl, uchopil ji do náruče a pevně sevřel. Slyšela tlukot jeho srdce, ve vlasech vnímala jeho dech, oproti jeho síle se cítila slabá. „Poslouchejte,“ zašeptal. „Vydržte ještě. Policie dovolí jít pouze mně, protože si myslím, že vím, kde ho můžeme najít, a protože jsem kdysi býval policista. Jsem stále příslušníkem policejních rezerv. Vím, co dělám. Nebudu jim v ničem překážet a nebudu přítěží.“

„A já bych byla? Mluvíme tady o mém synovi, Derne! O mém dítěti.“

„Přivedeme ho. Pokud to bude v našich silách.“

Hrozilo, že se Ava rozpláče. Byla neskutečně blízko tomu, aby se konečně něco dozvěděla, našla syna, který se tak dlouho pohřešuje. Pukalo jí srdce, ale věděla, že se nesmí zhroutit. Nesmí. Přiznávala to s velkou nevolí, ale Dern měl pravdu. Policie by jí nikdy nedovolila, aby se k nim přidala. I kdyby je na kolenou prosila. Jenže ona jim mohla pomoci. Zvolna sbírala síly a učinila dlouho odkládané rozhodnutí. Vyprostila se mu z objetí, rychle vyšla z kuchyně a zamířila do vstupní haly. Vrátila se s kabelkou.

„Co se děje?“

„Myslím, že bych mohla pomoci.“ Zalovila v kabelce, rozepnula zip na vnitřní kapsičce a vytáhla svazek klíčů, který našla před pár dny. Vrazila mu ho do dlaně. „Onehdy jsem našla tohle. Jsem si poměrně jistá, že je to svazek všech klíčů od Mořského útesu. Patřil mému strýci a pravděpodobně otevře každé dveře.“

„Jak jste k nim přišla?“

„To je dlouhá historie. Teď na ni nemáme čas. Řekněme zkrátka, že jsem je objevila.“

„Objevila?“ V očích mu blýskaly desítky otázek, ale nakonec zvedl jeden koutek do svého typického pokřiveného úsměvu, který jí připadal tak sexy. „Fajn.“ Zdálo se, jako by se ještě chtěl na něco zeptat, ale pak si to rozmyslel a sevřel klíče v dlani. „Díky.“

„Hlavně nechte Reece naživu, abych mohla najít Noaha.“

„Budu se snažit.“

„Snažte se jako nikdy, ano?“

Zajiskřilo mu v očích. Pak ji z náhlého popudu znovu popadl, těsně si ji k sobě přivinul a Ava ucítila příjemný dotek jeho těla na svém. Zalapala po dechu, protože ji políbil. Dlouze. Tvrdě. Horkými rty. Najednou se nemohla ani nadechnout, protože se polibek prodlužoval v nevysloveném příslibu. Zavřela oči a přestala vnímat všechno okolo a na pár úchvatných vteřin, kdy jí prsty čechral vlasy a rty tiskl těsně k jejím, byla úplně ztracena, odnesl ji daleko od bolesti všeho skutečného.

Hlavou jí prolétla myšlenka na zakázaná potěšení a jen na chviličku si představovala, jaké by bylo milovat tohoto muže, být s ním.

Jenže ona nemohla.

Teď ne…

Vlastně nikdy.

Zřejmě vycítil změnu její nálady, zvedl hlavu a tiše zaklel: „K čertu se vším!“ Na okamžik se jí upřeně podíval do očí a pak Avu stejně rychle, jako ji prve objal, zase pustil. Ustoupil o krok. Zoufale si prohrábl silnými prsty vlasy. „Měl bych říct, že je mi to líto, ale mně to líto není,“ zašeptal a Ava ucítila, že ruměnec po polibku jí stále ještě zalévá tváře.

„Ani mně.“

To je šílenství! Když se toho kolem tolik děje, nemůže se rozptylovat ani na chviličku. Odvrátila pohled, v duchu mezi ně vztyčila emocionální bariéru a udělala to právě ve chvíli, kdy do místnosti vstoupil zástupce šerifa s přísným výrazem ve tváři.

„Slyšel jsem, že jdete s námi,“ prohlásil. Byl to černoch, o deset centimetrů vyšší než Dern, stavbou těla mnohem více připomínal zadáka amerického fotbalu než typického policistu. Na jmenovce měl ZÁSTUPCE ŠERIFA BENNETT RAMSEY a jeho výraz byl výmluvnější, než kdyby se slovy snažil vyjádřit, že si od nikoho nenechá nic nabulíkovat. „Máme nejvyšší čas.“

„Jdu s vámi,“ ozvala se Ava a vyhlédla z okna. Pomalu svítalo, obloha přecházela z černé do pochmurné šedavé barvy a z olověných mraků stále pršelo.

„Podle rozkazu mám vzít jen Derna,“ prohlásil Ramsey pevně.

„Jenže já znám ostrov lépe než kdokoli jiný! Mohu vám skutečně pomoct!“ Horečně se mu snažila vysvětlit své kvality. „Bydlím tady po většinu svého života a existuje možnost, že Reece ví, kde je můj syn!“

„Jenom Dern.“ V očích mu viděla záblesk soucitu, ale jinak působil neochvějně.

„Ne, opravdu s vámi musím,“ naléhala spěšně. Pomyšlení na to, že zůstane doma, a tím ztratí šanci na nalezení Noaha, ji vyvádělo z rovnováhy. Jestli se Reece dostane do obležení a bude se bránit nebo jestli některému policistovi povolí nervy a stiskne spoušť… „Prosím!“

Policistův neproniknutelný výraz se maličko uvolnil. „Promluvím s velitelem. Nic víc pro vás udělat nemohu, paní,“ prohlásil Ramsey a trochu změkl.

„Paní Garrisonová?“ Detektiv Snyder vešel do kuchyně. Provázel ho člověk z týmu techniků. „Mohu si s vámi promluvit?“

„Právě jsem se chystala s nimi odejít.“ Ava ukázala na policistu Ramseyho a na Derna.

„Je to důležité.“ Zachoval netečný výraz, ale v jeho držení těla bylo cosi trochu agresivnějšího než dřív, což ji upoutalo.

Vycítil to i Dern. Když ho Ramsey strkal směrem k zadním dveřím, zvedl ruku. „Vteřinečku.“

„Potřebuju si jenom promluvit s paní Garrisonovou,“ naléhal Snyder.

Ramsey už otevřel dveře se sítí vedoucí do zahrady, ty zaskřípaly a studený vzduch se prohnal kuchyní. „Pokud jdete s námi, raději si pospěšte,“ popohnal Derna. „Šerif nerad čeká.“

Ava vykročila k zadním dveřím, ale Dern rychle udělal krátké gesto a zarazil ji. „Najdu ho,“ slíbil jí a popadl bundu z věšáku u východu. „Pokud má Reece Noaha nebo snad ví, kde je, najdu ho.“

„Ale…“

„Avo, prosím. Věřte mi.“ A pak, než mohla zahájit jakoukoli debatu, vyšel ven a ochranná síť se za ním hlasitě zabouchla.

Ava cítila, jak kus jejího nitra odchází s ním.

Upínala se k jeho slibu, ale věděla, že asi nepůjde splnit. Ať by se stalo při honbě na Reece cokoli, pokud by ho objevili, další události Dern nemohl ovlivnit. A přestože Dern nikdy nevypustil z úst ta zatracená slova, Ava si uvědomovala, že i on – jako většina ostatních lidí – věří, že je Noah mrtvý.

Oknem sledovala, jak oba muži běží ke stájím, kde se shromáždili policisté, někteří na koních, někteří se psy, jiní v terénních vozech. V ranním šeru zářily reflektory aut a policisté v nepromokavých oděvech s neukrytými zbraněmi postávali v malých hloučcích kolem. Pár z nich kouřilo, dva telefonovali a jeden ze skupinky držel na vodítku tři psy.

Je to možné? Dokážou po tak dlouhé době skutečně na ostrově najít Lestera Reece?

Ramsey a Dern se připojili ke skupince a následovalo něco jako rychlé představování.

Avě se svíralo hrdlo, nervy se jí napínaly k prasknutí a uvažovala, že svého syna možná nikdy neuvidí – ale také ani Derna. I on odsud může zmizet. Jakmile odhalí Reeceův úkryt a předvede ho spravedlnosti, nebude mít důvod zde setrvávat.

„Paní Garrisonová?“ promluvil znovu Snyder. Jeho hlas zněl pronikavěji. „Mohla byste jít se mnou, prosím?“

„Já… jistě…“

„Nahoru.“

V duchu se zocelila při pomyšlení, že bude muset znovu pohlédnout na mrtvolu Jewel-Anne. Zatím ještě neviděla nikoho, kdo by nesl dolů po schodech nosítka se zakrytou zesnulou, tak předpokládala, že Jewel-Anne předběžně prohlížejí na místě vraždy. Z toho pomyšlení se celá otřásla.

„Tudy,“ vedl ji Snyder, když zamířila nahoru na schodiště směrem ke křídlu domu, který obývala její sestřenice. Jenže on ji vedl jinam. K jejímu pokoji.

Proč?

Vzápětí jí to došlo. Ona byla hlavní podezřelou, osobou, která našla mrtvolu, příbuznou s velmi pádným důvodem ke spáchání takového činu. Srdce se jí rozbušilo maličko rychleji.

V místnosti panoval nepořádek, černý poprašek na zjišťování otisků pokrýval všechny povrchy, postel byla doslova rozebraná, odstranili pokrývky a vytáhli i matrace – jedna stála opřená u stěny.

„Co se tady děje?“ divila se a srdce jí bušilo. Ať to bylo cokoli, nevěstilo to nic dobrého.

„Chceme se vás zeptat na toto,“ ukázal Snyder na její postel, kde byla jasně viditelná načervenalá skvrna na prknech v rámu postele. Na délku měřila asi dvacet centimetrů, na šířku přes dva centimetry.

Dobrý bože, co to má znamenat…?

Přelétla pohledem k matraci opřené o zeď a na ní samozřejmě byla také podobná skvrna. Dotyčný předmět zjevně kdosi ukryl mezi matraci a rám. Zrychlil se jí tep. „Cože?“ zabručela a tělem jí projel nový záchvěv paniky, když jí to došlo. Skvrna musela být zaschlá krev a měla tvar nože s dlouhou střenkou. Sevřel se jí žaludek. „Panebože na nebesích,“ zašeptala a pohlédla zpátky na Snydera, který držel igelitový sáček.

Uvnitř sáčku viděla pohřešovaný nůž. Jeho vroubkované ostří vypadalo nebezpečně, bylo celé od krve.

Krev Jewel-Anne!

Hrozilo, že se jí podlomí kolena, a musela se opřít o prádelník. Policisté si zjevně mysleli, že právě touto zbraní podřízli hrdlo Jewel-Anne. Zvedl se jí žaludek, nevolnost ji svírala při pouhém pomyšlení na to, jak se ohavné ostří zařezává do masa její sestřenice. Rozběhla se na toaletu a naklonila se nad záchodovou mísu. Dávila jednou, dvakrát. Cítila žaludeční křeče a v očích ji pálily slzy při představě, jak na její tělesně postiženou sestřenici zaútočil vrah. V duchu nic jiného neviděla. Znovu zvracela, v žaludku už nic neměla, do mísy plivala jen odporně hořké sliny. Znala snad Jewel-Anne útočníka? Tak či onak zjevně věděl o její zálibě v těch pitomých panenkách. Jenže kdo…? Vnímala, jak ubíhá čas, přidržovala se okraje mísy a viděla, jak jí po nose do špinavé vody stékají krůpěje potu.

„Paní Garrisonová?“ ozval se znovu Snyderův hlas. Zněl, jako kdyby byl na míle od ní, a přitom stál na prahu.

Žaludek se jí konečně uklidnil. Jakmile spláchla, zastavila se u umyvadla, vykloktala si ústa a zachytila svůj obraz v zrcadle. Popelavá pleť. Vlasy přímo katastrofa. V očích výraz štvance.

Špatné.

Jenže ona není vinna!

Nohy se jí stále chvěly, vrávorala do ložnice a viděla, že se ke Snyderovi připojila jeho vážná kolegyně.

„Promiňte.“ Ava se soustředila na sáček, který stále ještě držel, zkrvavený nůž bylo přes igelit jasně vidět. „To…“ – ukázala na důkaz – „není moje. Ten nůž… Nevím, jak se dostal sem, do mého pokoje.“

Lyonsová byla pochopitelně skeptická. „Máme na vás více otázek, paní Garrisonová. Jenže se na ně možná bude lépe odpovídat na stanici.“

Cože? Ne! „Počkat. Já… nemohu odejít. Teď ne. Pátrací skupina hledá Lestera Reece a mého syna…“ Hlas jí postupně umlkal, protože si uvědomila, že se jí nikdo neptal na svolení. Skutečně si mysleli, že patrně zavraždila Jewel-Anne a dosti možná i další ženy. Všechno to bylo směšné. Jak by mohla provést tak strašlivou věc? Tak příšerné, zrůdné vraždy?

Protože oni si myslí, že jsi cvok. Vraždící magor. Možná i se sebevražednými a dalšími sklony.

Nezapomeň, že Cheryl Reynoldsová i Evelyn McPhersonová věděly o všech tvých tajemstvích. Copak jsi neobvinila zkušenou dobrou doktorku McPhersonovou z románku s tvým manželem? Nepokusila ses ji vyrazit? Jo, přesně tak, pokusila. Všichni vědí, co sis o ní myslela. Copak jsi nebyla poslední, kdo viděl Cheryl Reynoldsovou naživu? Možná jsi řekla něco, čeho jsi litovala…, hmmm? A pak ta nepříjemná patálie, jak jsi málem přehodila svou drahou sestřenku včera v noci přes zábradlí. Všichni v Neptunově bráně vědí, jak jsi jí opovrhovala, jak hluboká propast mezi vámi zela, a pak jsi zjistila, že byla Noahovou biologickou matkou. Něco se v tobě zlomilo, Avo. Přesně to si všichni myslí. Neustálas to a proměnila ses ve vraždící monstrum. A teď našli nůž, vražednou zbraň. Pochop, Avo, podělalas to. Kdokoli to udělal, byl pořádně mazaný a zařídil to tak, abys byla prvním a možná jediným podezřelým.

Lester Reece, frajer Reece, policajti a všichni ostatní si budou myslet, že jsi to ty.

Znovu se jí sevřel žaludek a málem začala naprázdno dávit při pomyšlení, do jaké pasti se dostala. Dokázala jen krátce vydechovat a po zádech jí přebíhal mráz. Když ji policisté odvezou na stanici na pevnině, bude to jen další krok ve složitém plánu, jak ji zničit.

Kdo to naplánoval?

Proč?

„Já…“ Hodlala všechno popřít, svěřit se jim se svými niternými myšlenkami, vysvětlit, že někdo manipuluje vším, co se s ní děje, ale uvědomila si, že pokud se nyní začne dohadovat, bude skutečně vypadat jako paranoik, za něhož ji všichni považují. Oba policisté na ni zírali a ohlédla se dokonce i policistka z technického týmu, která se pečlivě prohrabovala zásuvkami. Hlavně klid! Dívají se na tebe jako pod mikroskopem a čekají, až uděláš chybu! „Já…“ Odkašlala si a pohlédla Snyderovi do očí. „Jen si vezmu kabát.“

44. kapitola

Průzkumný oddíl prohledával opuštěnou psychiatrickou léčebnu, zrovna když zesílil vítr, který přinesl déšť a načechral oceán hluboko dole pod skalnatou vyvýšeninou, podle níž získal jméno Mořský útes. Policisté na koních, pěšky se psy, v terénních vozech, a dokonce ve vrtulnících a několika člunech šerifovy kanceláře rozmístěných v zátoce – kdyby se snad Reece rozhodl ke skoku do mrazivého moře – obklíčili nemocnici.

„Tentokrát neunikne. Určitě ne pod mým velením!“ hřímal Biggs, když mu vítr téměř serval klobouk z hlavy a příboj bičoval pobřeží. Skupina se shromáždila před obvodovou zdí Mořského útesu, kde měl šerif v úmyslu zůstat, zatímco zbytek oddílu vtrhne v rojnici do komplexu. Šerif zde však se svými lidmi nebyl sám. Přijely i oddíly Washingtonské státní policie a desítka policistů z útvaru pro vyšetřování vražd plus Dern a všichni se honili za duchem jednoho muže.

Šerif původně rozkázal, aby se Dern držel zpátky a čekal venku, ale protože právě on přišel s teorií Reeceova místa pobytu, znal nemocnici, našel důkazy o tom, že někdo v jejích zdech aktuálně přebývá, a navíc se dostal ke „klíčům od hradu“, jak je Biggs označoval, směl vstoupit dovnitř. Rozhodně nebylo na závadu ani to, že býval policistou a stále figuroval v policejních zálohách.

„Hlavně se jim nepleťte do cesty,“ vrčel Biggs, obličej zrudlý a ošlehaný studeným větrem, s bundou těsně obepnutou kolem břicha. „Máme to pod kontrolou.“

Dern držel jazyk za zuby. Kdyby Biggsův tým skutečně měl všechno „pod kontrolou“, pak by to rozhodně netrvalo tak dlouho, a navíc by nepotřebovali Dernovu pomoc. Krom toho měl Dern podezření, že kdyby se něco zvrtlo, skočí po historce tisk a právě z něj se udělá ten, kdo akci zkazil.

Tohle je Biggsova show.

Dernovi odmítli vydat služební zbraň, dostal jen neprůstřelnou vestu a bundu, která ho identifikovala jako policistu, a krom toho instrukce držet se v pozadí, zatímco zástupce šerifa odemykal brány a průzkumná četa se rozdělila na dvě skupiny. Jedna začala prohledávat obytné a hospodářské budovy a druhá, do níž patřil i Dern, se pustila do pátrání v prostorách nemocnice.

„Slyšela jsem, že jste Reeceův bratr,“ prohodila policistka, když se dostali k hlavnímu vchodu.

„Nevlastní. Nikdy jsem ho nepoznal.“

„Stejně…“ Pohlédla na něj. „Nic moc pocit.“

Dern to nekomentoval a se čtyřmi dalšími ozbrojenými policisty prohledával opuštěné budovy. Nikdo nepronesl ani slovo, procházeli nepoužívanými chodbami a toaletami, kde bylo všechno výrazně prokvetlé rzí a v tmavých škvírách se ukrývali pavouci. Vyšli i po schodech a pročesávali všechny prostory i jednotlivé místnosti, až vystoupili do nejvyššího patra, kde měl Reece svůj pokoj, ten s přímým výhledem na Neptunovu bránu.

Samozřejmě po Reeceovi ani vidu, ani slechu.

To by ovšem bylo zatraceně snadné.

Prohledali střechu.

Nikde nic, tašky se odlupovaly, několik střešních oken bylo rozbitých, k ponuré obloze se tyčil jediný komín jako nůž.

Reece nikde.

Zbýval tedy sklep.

„Jestli tady někdy byl, asi už je dávno pryč,“ zavrčel jeden policista z kanceláře šerifa, mohutný muž s býčí šíjí.

„Zatraceně zbytečná námaha,“ ozval se další, pro změnu drobný a šlachovitý s brunátnou pletí a malýma podezíravýma očkama.

Mohutný muž znovu ucedil: „Biggs se fakticky posere, jestli ho nenajdem.“

„Zmlkněte!“ okřikla je jedna z policistek.

Všichni se ztišili. Měli k dispozici silné svítilny, protože právě prohledávali podzemní prostory. Chodby byly většinou úzké, tmavé a různě propojené jako labyrint, spojovaly všechny objekty nemocničního komplexu. Na některých místech beton popraskal a na zemi se vytvořily louže. Jinde bylo zase úplně sucho a vyprahlo a všechno pokrýval prach, který Dernovi ucpával nos. Slyšeli škrábání drobných drápků naznačující, že zde nejsou sami, že útroby staré psychiatrické kliniky protkané pavučinami obývají krysy nebo myši nebo bůhvíco dalšího, jenže nenašli žádné stopy ani jiné důkazy, že by těmito spletitými chodbami v dohledné minulosti procházelo nějaké lidské stvoření. Nicméně jejich hledání bylo nervy drásající a Dernovi se zrychloval tep, napínal oči, svaly se mu zatínaly a hořce litoval, že mu nedovolili ozbrojit se služební pistolí.

Došli k místnosti, do níž se Dern předtím nedokázal dostat, ovšem nyní ji odemkla policistka ze šerifovy kanceláře pomocí klíčů Crispina Churche. Dveře se nehlučně otevřely, a jakmile vstoupili do velké strojovny, změnila se teplota a pach v prostorách je jasně upozornil, že tady je všechno jinak.

Dern si všiml, že tlusťoch vytáhl z pouzdra zbraň. Zadoufal, že policista má dost rozumu, aby zde služební glock nepoužil, pokud to nebude nezbytně nutné. Kulky odrážející se od stěn byly mnohem nebezpečnější než vrah.

Paprsky jejich baterek osvítily část místnosti, kde se ke stropu zvedalo mohutné topení a na stěnách bylo upevněno staré vodovodní potrubí. U obrovských odpadních kontejnerů viděli skříně s elektrickými pojistkami a několik nefunkčních kotlů stálo vedle čehosi, co kdysi bývalo spalovnou odpadu, železná dvířka kotle zčernala, nad nimi se zvedal komín.

Všude panovalo ticho, neozval se ani hlásek; udělali rojnici, zbraně připravené, nervy napjaté k prasknutí. Dern bedlivě naslouchal, ale neslyšel nic než ostatní policisty, kteří se pohybovali prostorem, a své vlastní rychle bušící srdce.

Opatrně obešel kotel. Tam, ve skrytu obrovského kotle, se nacházelo hledané doupě, pravděpodobně Reeceovo. Máme tě, ty hajzle! Přesunul se k jednomu z policistů, který právě posvítil na špinavý, odporný spací pytel, polní vařič, oblečení a odpadky naházené v jednom koutě. Také spatřili dvojici kbelíků, jeden s čistou vodou, druhý s výkaly.

Ale Reece nikde.

Pročesávali celý prostor.

„Je pryč,“ ucedil znechuceně jeden z policistů. „Zmizel jako vítr.“

„Tohle vypadá čerstvě,“ kroutil hlavou druhý.

Dern sáhl na vařič. „Je ještě teplý.“

„Kam mohl sakra zmizet?“ Další policista posvítil baterkou na stěny. „Zdá se, že je odsud jen jediný východ.“

„Ještě vzduchotechnika,“ navrhl kdosi.

„Vede kolmo vzhůru. Nemohl by se vyšplhat po hladkém plechu, a navíc ty roury nejsou dost velké. Reece měří přes sto osmdesát.“

„Do prdele!“

Dern obhlížel místnost připomínající spíše jeskyni, vzhlédl ke stropu, až nakonec jeho pohled utkvěl na spalovači odpadků. Samozřejmě se už dívali dovnitř, ale něco mu na něm nesedělo. Obrovský kotel vypadal nějak divně. A vedle něj byla na zemi hromádka popela. Znovu dvířka otevřel, ale vnitřek zel prázdnotou. Posvítil baterkou vzhůru a uvnitř si všiml žebříku, který se používal patrně při čištění komína.

„Je na střeše!“ Dern už běžel k východu.

„Hej!“ křikl za ním tlusťoch. „Už jsme to tam kontrolovali.“

„Já vím, jenže on nás slyšel a vyčkával, pak teprve vlezl do spalovacího kotle a použil ten žebřík. Je na střeše, sakra!“ Na nic nečekal a vyběhl po schodech ven. Slyšel za sebou kroky pevných bot, dokonce i nějaké kletby, ale stále běžel dál, bral schody po dvou a doufal, že se alespoň několik policistů odváží vyšplhat po žebříku uvnitř spalovače.

„Bude tam v pasti!“ prohlásil kdosi za ním, když už Dern vybíhal do přízemí.

„Pokud se nerozhodne ke skoku letmo!“

„Kristepane! To by teda nepřežil. Ale dobře mu tak, hajzlovi, ušetřil by daňovým poplatníkům hromadu peněz!“

Dern bral schody po dvou, proběhl druhým patrem, pak i třetím a dostal se ke dveřím na střechu. Byly zamčené. Asi je zamkl Reece z druhé strany. „Hajzl!“ nadával pro sebe.

Opřel se oběma rukama o zábradlí, rozhoupal se a pak využil setrvačnosti a vší silou, kterou v sobě dokázal zmobilizovat, do dveří oběma nohama zároveň kopl.

PRÁSK!

Rám zapraštěl a dveře se rozletěly, hlasitě bouchly o zem a na schodišti zaječel vítr. Dern slyšel dunění kroků skupiny policistů za sebou, rychle se vyhrabal na nohy a vyskočil na střechu. Znovu si toužebně přál, aby u sebe měl pistoli. Pomalu obcházel střechu po obvodu budovy, bedlivě se rozhlížel kolem sebe a bojoval s vyjícím větrem a hustým deštěm.

„Co se kurva děje?“ promluvil kdosi za ním.

Dern se otočil a uviděl znechucený výraz na tlusťochově obličeji.

„Není tady! Nasadil si křídla a skočil, sakra. Věř tomu!“ Už už sahal do kapsy pro telefon, aby zavolal šerifovi špatnou zprávu. Dern se otočil a pohlédl na budovu. Z tohoto místa bylo jasně vidět střešní terasu Neptunovy brány a on měl před očima Avu, jak šplhá po tom pitomém požárním žebříku.

Přesně jako na tomhle podělaným baráku.

Najednou všechno zapadlo do sebe. Už dřív si všiml žebříku na jižní straně útesu. Teď běžel po mokré střeše až na kraj, kde viděl dvě držadla zábradlí ohnutá směrem dolů, napojená na zábradlí požárního žebříku. Opatrně nakoukl přes okraj.

Zhruba dvě patra pod ním byl ke zrezivělému žebříku přilepený ten mizera Lester Reece. Jeho tělo bičoval déšť a doslova uragán vanoucí přes ostrov. Reece vycítil Dernovu přítomnost a na jedinou vteřinku rychle vzhlédl.

„Ahoj bratříčku,“ prohodil Dern, ačkoli zoufalý muž daleko dole, se zmateným výrazem v očích, ho ve hřmění příboje a jekotu větru určitě nemohl slyšet.

Přes rameno Dern křikl: „Hej! Tady!“

Reece jako o překot slézal dolů.

Přiběhl mohutný policista se dvěma dalšími v patách, obrátili světla baterek dolů na špinavé vnější zdi a znovu zachytili obličej vraha, který k nim vzhlédl. Reece měl v očích hrůzu. „Dobře ti tak, hezky buď celej zesranej, ty svině,“ ulevoval si tlusťoch. „Konečně tě chytíme za tu vychrtlou prdel!“

Začal mluvit do vysílačky s ostatními venku dole, právě když se Dern chopil požárního žebříku a pustil se po něm. „Počkat! Co si sakra myslíte, že provádíte?“ vztekal se tlustý policista. „Hej!“

Dern neposlouchal žádné trapnosti typu „to je věcí policie“ a rychle se spouštěl dolů po kluzkých příčkách. Vzpomněl si na Avu na podobném požárním žebříku, jak šplhala o patro níž, a rozhodně nemínil riskovat, že Reece ztratí. Co když má ten chlápek únikovou trasu, nějakou, kterou se policie nebude namáhat hledat? Klidně by mohl vklouznout nějakým oknem do budovy, seběhnout po zadním schodišti a znovu zmizet nebo by prostě mohl zariskovat a skočit.

Tak či tak mu byl Dern v patách.

„Pro lásku boží!“ slyšel tlusťocha lamentovat i přes hřmění oceánu a pak ucítil, jak se žebřík trochu zachvěl. Usoudil, že mohutný policista míří za ním, ale nedíval se nahoru, jen upíral pohled na Reece, který rychle zdolával příčku za příčkou na rezivějícím žebříku.

Reece se pohyboval hbitě. Byl mrštný a rychlý a skupinka policistů, od nichž Dern očekával, že se objeví na zemi dole, poté co jim tlusťoch zavolal vysílačkou, ještě zdaleka nedorazila, když se Reece dostal až na poslední příčku a skočil na zem.

„Do prdele!“ tlusťoch nad ním zjevně viděl Reece utíkat.

Dern spěchal a doufal, že se ti zatracení policisté se psy objeví dole na trávníku co nejdřív, ale nikdo se neukázal, i když už on sám byl na úrovni prvního patra a Reece sbíhal dolů po kluzké cestičce zarostlé býlím, která se rozdělovala. Jedna odbočka vedla k plotu a k bráně vedoucí před hlavní budovu nemocnice, druhá se stáčela směrem k zátoce.

Reece, k čertu s ním, zamířil k otevřenému moři.

„Skvělé!“ zavrčel Dern a rozhodl se využít síly svých paží a zemské přitažlivosti, a tak po poslední části jen sklouzl a rychle skočil na zem. Dopadl tvrdě, ucítil bodnutí v kotníku, ale hned vyskočil a hnal se za šílencem, který byl zároveň jeho bratr. Nesmí ho teď ztratit – rozhodně ne po tak dlouhém hledání a slibech daných Avě a matce. Nemínil také připustit, aby policisté nejdřív stříleli a pak teprve kladli otázky. Běžel stále rychleji, ledový vzduch ho pálil v plicích, oči nespouštěl z Reeceovy hlavy a hnal se za ním po kluzkém povrchu zarostlé stezky vinoucí se mezi skalami a trsy pobřežní trávy. Za sebou slyšel výkřiky. Policie konečně dorazila.

Kde jsou sakra psi?

Dern čekal, že se kolem něj psi proženou po stopě, kterou sledovali, ale zatím se stále nic nedělo. Možná jsou zamčení na druhé straně plotu nebo se jako obvykle něco podělalo.

Nelam si hlavu s pitomýma stopařema. Hlavně toho hajzla neztrať!

Reece byl stejně kluzký jako mokré kameny na mysu, a navíc tuto oblast znal lépe než kdokoli jiný. „Neutečeš mi, zmetku,“ ucedil Dern, zatímco upíral pohled na muže, kterého pronásledoval, a v duchu proklínal šerifa, že mu nedovolil mít zbraň. Na každé nerovnosti a v každé zatáčce mu Reece na okamžik zmizel z dohledu a Dern se obával, že uhne a prodere se vysokou trávou, najde nějakou tajnou skrýš nebo skočí do moře.

„Policie! Stůj!“ slyšel zezadu a modlil se, aby hlavně nestříleli. Podle bundy ho mohli snadno poznat, ale v bezpečí rozhodně nebyl a chtěl Reece dostat živého.

Při běhu mu boty klouzaly v blátě a zatracený kotník začínal tepat bolestí. Přesto pomalu zmenšoval vzdálenost, která je dělila. Reece byl necelých pět metrů před ním, ale zpomaloval. Brzy to byly tři metry, pak dva.

Dern slyšel, jak jeho bratr při zpomalování chrčivě dýchá.

„Reeci! Vzdej to!“ křikl a jeho nevlastní bratr se pokradmu ohlédl přes rameno, v očích pološílený výraz. Zamumlal si pro sebe cosi nesrozumitelného, sáhl do kapsy džínů a stále běžel k tomu zatracenému oceánu. Myslel si snad, že může uplavat? Že se ztratí pronásledovatelům v moři dřív, než utone nebo zemře na podchlazení?

Ani omylem, krucinál!

Policisté křičeli. Vypálili varovný výstřel.

Jenže Reece stále běžel. Jen pár metrů od vzdouvajících se mořských vln se rozhlédl a chtěl skočit.

Dern zmobilizoval všechny své síly a vrhl se po něm.

Reece se prudce obrátil.

V ruce držel nůž. Vycenil zuby v ďábelském úsměvu, který mu zkřivil úzký obličej. „Tak pojď, ty zmrde, klidně udělej ještě krok, kurva,“ prohlásil, a když na něj Dern dopadl, vychrtlý muž mu zabořil čepel nože do hrudi. Dern prudce vydechl a společně se začali válet v písku. Reece se snažil vykroutit z jeho sevření a znovu a znovu po Dernovi švihal prudkými ranami nožem. „Chcípni, kurva, chcípni!“

Dern s tím šílencem zápasil, využíval veškerou taktiku, kterou se u policie naučil, ale jeho nevlastní bratr byl kluzký jako úhoř, navíc nabitý adrenalinem, protože bojoval o život. Smrticí čepel se stále blýskala v Dernově dohledu.

V jediném chumlu se kutáleli čím dál blíž k oceánu, déšť je bičoval, slyšeli těžké kroky a hlasy policistů zřetelné i přes dunění vln.

Dern se svíjel a kroutil, snažil se popadnout útočníka za ruce, nakonec mu podrazil nohy a svalil ho obličejem k zemi. Do té chvíle se stále pokoušel uhýbat nebezpečným ranám Reeceova nože.

Když spolu zápasili, přelila se přes ně ledová sprcha zpěněné mořské vody. Dern prskal, když mu slaná voda zalila nos i ústa. Pomalu, ale jistě kroutil Reeceovi ruce za záda, dál a dál, dokud se starší muž nesvíjel bolestí, ale stále se pokoušel útočit. Vzápětí je přibila k zemi další vlna.

Reece zakvičel jako raněný kanec a také se rozkašlal a plival písek i slanou vodu.

Dern mu znovu zkroutil ruce. Tentokrát cítil, jak Reeceovi praskají šlachy.

Reece zavyl šílenou bolestí a upustil nůž.

„Měl bych tě zabít, ty zasranej sráči!“ vrčel Dern.

„Máme ho!“ zařval tlusťoch.

Dern se ani nehnul. Sedl svému zajatci obkročmo na záda, nepouštěl ho, ani když ucítil mrazivý chlad poté, co se do nich tvrdě opřela další vlna. Nakonec dorazili čtyři další policisté s namířenými zbraněmi.

„Opakuju, že ho máme,“ hlásil tlusťoch do telefonu, odstrčil Derna stranou a nasadil přemoženému, prskajícímu uprchlíkovi pouta.

„Jistě,“ ucedil Dern, celý zmrzlý, na kůži ho svědil písek a lepilo se na něj oblečení promáčené slanou vodou, vlasy měl připlácnuté k hlavě. Neprůstřelná vesta, která mu zachránila život před Reeceovým agresivním útokem, ho tížila. Celý se třásl zimou a zíral na netvora, jenž zabil tolik lidí, na maniaka, jemuž v žilách kolovala stejná krev jako jemu.

Jakmile Reece spoutali a zvedli na nohy, zahleděl se na Derna a stále plival písek. Špinavé džíny a bunda mu byly o dvě čísla větší a jeho kdysi světlé vlasy byly nyní mokré, prošedivělé a visely mu jako provázky až na ramena. Trochu přimhouřil tmavé oči, jako by se mu do mysli prodrala dávná vzpomínka. „Kdo kurva jsi?“

Dern nereagoval, neposkytne tomu zmetkovi uspokojení z odpovědi. Tento ubožák, vraždící maniak pro něj bratra nezosobňoval, ať to bylo jakkoli. Pokud Reeceovi dojde, kým Dern je, výborně. Určitě se to dozví od policistů, ale Dern tomu úchylovi rozhodně neodpoví. Tu radost mu neudělá.

„Slyšíš? Kdo sakra jsi?“ ječel Reece a přímo pěnil vzteky.

Tlusťoch zavrčel. „Myslím, že je tvoje nejhorší noční můra, Reeci. Ale ty jsi koneckonců totéž pro nás ostatní.“

Dern maličko kulhal a následoval policisty se zadrženým zpět po stezce ke klinice, kde čekal Biggs v houfu dalších policistů. Všechny oči se upíraly na vězně a Dern cítil, jak se zmoklé skupinky zmocnila úleva, ba nadšení. Psi kňučeli, pár policistů si vyprávělo vtipy, jiní telefonovali, kouřili nebo psali zprávy do mobilů.

Jakmile zadrženého pevně spoutali, dostrkali ho k čekajícímu autu. Biggs už zářil. Nejzlořečenější desperát v dějinách státu Washington byl dopaden pod jeho velením a velký Biggs už nepochybně zvažoval, jak z toho vytřískat politické body. Ne že by na tom záleželo. Vraždící maniak se dostane za mříže a jeho hrůzovláda zde rázem skončí. Reba bude moci odpočívat v pokoji.

Dern si proklestil cestu k šerifovi a přitom odstrčil pár policistů probírajících jejich další krok.

„Chviličku,“ prohodil Biggs k jednomu svému člověku, přerušil debatu a otočil se na Derna. Z krempy klobouku mu kapalo, ale zubil se od ucha k uchu, zjevně díky pocitu, že drží límec století. „Potřebujete něco?“

„Jo. Promluvit si s Reecem.“

Šerif se rozesmál. „Vy a milion dalších.“

Dern stál v lijáku, téměř se dotýkal Biggse nosem, v kotníku mu tepalo a byl celý promrzlý, tudíž neměl náladu na vtípky. „Potřebuju s ním promluvit. Beze mě byste se k tomuto zatčení nedostali. Zavedl jsem vás sem. Sám jsem ho chytil. Chci s ním mluvit.“

„Uvědomuji si, že jste byl integrální součástí akce Reeceova zatčení, ale nemohu…“

„Jistěže můžete, šerife.“ Málem Biggse poslal do horoucích pekel, ale raději poznámku spolkl. Zřejmě však zafungovala telepatie, protože Biggs pohrdavě odfrkl a zdálo se, že si to rozmyslel. „Víte co? Podívám se, co s tím můžu dělat. Nechte si mezitím ošetřit ten kotník.“

„Seru na kotník! Potřebuju s ním hned mluvit!“

Biggsovi zmizel úsměv ze rtů. „Ani omylem, synku. Ve frontě na něj stojí mnohem důležitější lidi. Měl jsi svou šanci, když sis tam hrál na osamělého kovboje a pletl se do cesty profíkům.“

„Já jsem ho našel.“

„Jo jo, vím,“ uzavřel debatu Biggs. Potom ještě dodal: „Poslyš, možná dostaneš příležitost později, v mé kanceláři. Jenže tam budou federálové, tak nemůžu nic slibovat. Nic víc. Ber, nebo nech ležet.“ A bylo po všem. Ani se nenamáhal poděkovat.

Hajzl!

V Dernovi všechno vřelo. Nevšímal si bolavého kotníku a rozhodl se, že to tedy „bere“. Přitom sledoval, jak vozidlo se zadrženým Reecem, spoutaným na rukou i na nohou, odjíždí do přístaviště v Monroe, odkud ho převezou přes záliv na pevninu.

„Tudy!“ ozval se tlusťoch, přistoupil zezadu k Dernovi a poplácal ho po zádech. „Vezmu vás na ošetřovnu. Musíte si ten kotník nechat ošetřit.“

„Odvezte mě prostě na stanici.“

„Ale…“

„Nepřete se, ano? Je to můj kotník, zatraceně.“

„Udělej to, Orvine,“ rozkázala policistka, a tak odhalila Dernovi tlusťochovo skutečné jméno. „Tohle je to nejmenší, co můžeme udělat.“

„Oukej, seru na to. Biggs nebude mít radost.“

„Ten ji beztak nemá nikdy,“ opáčila policistka a zamířila k autu. Směrem k Dernovi prohodila: „Tak na co ještě čekáte? Nastupte si!“

Orvin se usadil za volantem služebního džípu a Connie, policistka, s níž už Dern mluvil ohledně zbraně, mu nabídla zadní sedačku, ručník a přikrývku. S námahou vlezl dovnitř a vzápětí vyrazili s konvojem dalších vozidel směrem k Monroe, kde byl objednaný kyvadlový přívoz na pevninu. Všem se zvedla nálada, policisté se zasypávali informacemi o svém podílu na zatčení a přitom čekali, až na ně přijde řada s plavbou na pevninu.

Zatímco Dern seděl v džípu a čekal na další loď, vylovil z kapsy bundy telefon. Byl promáčený mořskou vodou a pokrytý pískem, tak se samozřejmě ani nedal zapnout.

„Skvělé.“

„Možná vyschne,“ konstatovala Connie, která si všimla Dernových pokusů o oživení přístroje. „Mezitím si můžete půjčit můj.“

„Máte číslo na Avu Churchovou?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale určitě ho dokážeme najít, až se vrátíme na stanici.“

„Nevadí.“

Ava zřejmě stále ještě je v kanceláři šerifa, tak se s ní pokusí spojit přímo tam. Když je Reece v železech, Ava je v bezpečí; alespoň u šerifa. Překvapivě pocítil příval úlevy. Snad teď Ava najde trochu klidu. Už žádné halucinace o synovi, žádné skákání do zálivu ani šplhání na pitomou střechu uprostřed noci. Když byly odhaleny mystifikace Jewel-Anne – a tím pádem skončily – a Reece je zadržen, Ava konečně může pokračovat ve svém životě.

Co ti je sakra do toho? Je pořád provdaná za toho kreténa. No ne?

Což byl problém. Velký problém. Ať už si to skutečně přiznal nebo ne, zamiloval se. Teď hleděl přes zamlžené okénko džípu, tiše se proklínal a nadával si do hlupáků. Ava je vdaná, má za sebou vleklé psychické problémy, je posedlá touhou po nalezení dítěte, které už patrně zemřelo, jednou se pokusila o sebevraždu, věří v teorie spiknutí, zaflirtovala si s paranoiou, a když dá průchod svému hněvu – což dělá dosti často –, má jazyk jako břitva.

Tudíž ne tak úplně žena stvořená pro modelový milostný vztah.

„Hej, jedeme!“ Connie ukázala na přívoz, který bafal přes záliv. „Už to nebude dlouho trvat.“

Jenže se mýlila. Trvalo ještě půldruhé hodiny, než jejich vůz najel na pevninu v Anchorville, kde se zvěst o Reeceově zatčení rozšířila rychlostí požáru a lidé se ji dozvídali v obchodech, restauracích i kancelářích. V přístavišti se shromáždil dav lidí, vyměňovali si historky, snažili se vytřískat informace z policie, když přistál trajekt u břehu a policejní auta pomalu projížděla úzkými uličkami na stanici.

Přestože se nad městem rozzuřila bouře, dychtiví novináři na ně čekali. Všude byly přenosové vozy, reportéři, kamery a satelity, schody do kanceláře šerifa byly v obležení. Shromáždil se zde i dav zevlounů, který se stále zvětšoval, lidé se choulili v nepromokavých bundách a kapucích, pod stromy nebo v autech, v naději, že zahlédnou aspoň na chviličku nejznámějšího místního zločince.

Dern si pomyslel, že je to nechutný mediální cirkus, ačkoli vůči zadrženému muži nechoval ani trošku soucitu. Rozhodně nevnímal žádné příbuzenské propojení. Reece byl usvědčený vrah. Tečka. A čím dřív se Dern dostane za policejní pásku a zjistí, co ten mizera ví, tím dříve budou moci Reece zavřít za mříže a klidně i zahodit klíč, to bylo Dernovi jedno.

Na druhou stranu Joe Biggs si celého dramatu náležitě užíval. Z auta vystoupil samý úsměv, a místo aby šel zadními dveřmi, objevil se vpředu u hlavního vchodu, k němuž vedlo pár schodů. Zářil jako sluníčko, poskytl novinářům bleskový rozhovor a do nejednoho nataženého mikrofonu hrdě prohlásil: „Konečně jsme ho dostali!“

Přes špatné počasí byl šerif Joe T. Biggs zjevně ve svém živlu. Dav před stanicí narůstal. Dern, který spěchal do budovy, viděl ten cirkus přes okna zalitá proudy deště. Z několika rychle položených otázek se zdálo, že většina obyvatel Anchorville je zklamaná, že se Reece někde nezakopal a že ho nedostali ven v ostré palbě. Ano, Reece byl kriminálník a vrah, ale byl také součástí místního koloritu, nenáviděný i obdivovaný zároveň, všichni ho znali. Zatímco vysoké procento občanů tohoto městečka bude nyní lépe spát, když chytili šílence, jenž před pár lety rozpoutal příšerná jatka, najde se určitě skupinka místních, kteří neradi uvidí, že je tajemství vyřešeno a legenda zničena.

Dern byl určitě rád, že je po všem, ale znervózňovalo ho, že s dotyčným nemohl mluvit mezi čtyřma očima. Chtěl mít jen pár minut o samotě s Reecem, jenže Biggs prohlásil, že má štěstí, že ho vůbec vpustí do místnosti, odkud bude moci sledovat vyšetřování jednostranně průhledným zrcadlem. Vůbec nezáleželo na tom, že Dern celé pronásledování vedl, vlastně ho vyprovokoval, protože přišel s informací vedoucí k Reeceově zatčení. Nebylo důležité, že patřil do policejních záloh, ba dokonce ani to, že byl s Reecem spřízněn. Joe Biggs stál neochvějně na svém. Toto byl velký okamžik jeho oddělení.

„Máte vůbec kliku, že vás pouštím tak blízko,“ prohlásil na Dernovu adresu, než se vrátil k rozhovoru s policistkou odpovědnou za kontakt s veřejností a zeptal se jí, zda už mu volal guvernér, aby mu pogratuloval.

Dern stál nyní znechuceně ve tmě a díval se průhledným zrcadlem na Lestera Reece, kterého na druhé straně vyslýchala žena, již Dern neznal. Reeceovi se představila jako detektiv Kim. Neměřila víc než sto šedesát, byla drobná, ale jednoznačně tvrdá. Měla brýle bez obrouček, krátké černé vlasy a odhodlaný výraz, z něhož bylo možno vyčíst, že své otázky klade naprosto profesionálně.

Reece na to nemínil přistoupit.

Přestože byla policistka chladně nad věcí, Reece seděl na židli s bojovným výrazem, ruce založené na hrudi, oči mu nenávistně blýskaly.

„Povídám vám, že jsem to neudělal,“ opakoval popáté. „Žádnou z těch ženskejch jsem nezabil. Kruci, dvě z nich ani neznám! Chcete mi to prostě přišít, protože je to pro vás lehčí než najít opravdickýho vraha!“

Vyšetřovatelka zachovávala klid. Poslouchala. Předstírala, že ho chápe, ale byla vytrvalá.

„Můžete se mě na to ptát třeba tisíckrát a odpověď bude furt stejná. Ani jednu z nich jsem neoddělal.“ Začínal být podrážděný, byly vidět jeho zažloutlé zuby, bezkrevné rty ohrnoval v úšklebku pod prošedivělými vousy. Zíral do zrcadla, jako by věděl, že ho Dern sleduje.

„Co Noah Church?“

„Kdo?“

„Chlapec, který z ostrova zmizel před pár lety.“

„Co je s ním?“

„Víte, co se tomu chlapci stalo?“

„Cože? Jste se všichni posrali? Ne, sakra! Nemám s tím nic společnýho. Nic!“ Reece se vehementně bránil.

„Co o něm víte?“ zeptala se vyšetřovatelka klidně.

„Jak jsem říkal, nic!“

„Jste jeho biologický otec?“

„Cože?“ Byl v nelíčeném šoku, jen energicky kroutil hlavou a dlouhé vlasy mu divoce vlály a podtrhovaly jeho slova. „Ne, do prdele, ne! Co se tady kurva děje?“

„Ale měl jste vztah s Jewel-Anne Churchovou?“

„Znal jsem ji. Jo, v blázinci. Ale nešoustal jsem ji. To je velkej rozdíl! Kurva fix! Vy jste všichni magoři!“

„Proč ne?“

„Co proč ne? Proč jsem jí nesáhl pod sukni? Do hajzlu, nechtěl jsem, rozhodně ne v tý nemocnici! Její fotr by mě zabil. Nebo něco horšího.“ Pak se jeho výraz změnil a prohnaně se podíval do zrcadla. „Ale víte, chtěla to. Chtěla, abych ji vojel. Pekelně mě provokovala.“ Teď hlavou naopak kýval a oči mu blýskaly. „Párkrát si vzala pořádnej výstřih a dovolila mi, abych se jí podíval na kozy. Hezký, mimochodem.“

„Ale určitě jste ne…“

„Už jsem řek, krucinál! Co byste chtěli? Test DNA! Tak si ho klidně udělejte!“ Pod plnovousem mu křečovitě cukaly svaly, jak zatínal zuby. „Možná jsem cvok, ale takovej šílenec nejsem!“

„Není to totéž?“

„Poslouchej, čubko,“ vybuchl Reece vzteky, zatímco ho Dern a šest dalších lidí pozorovalo přes zrcadlo. „Já jsem ty ženský nezabil a nešoustal jsem Jewel-Anne Churchovou a rozhodně teda nejsem fotr toho zmizelýho děcka! Chápete? Tohle mi nepřišijete! Ani se vo to nepokoušejte!“

„A vy nebuďte nezdvořilý. Jasný?“ Přísně si ho změřila, a jakmile bylo vidět, že Reece uvolnil strnulé držení ramen, položila další otázku: „Víte, kde je?“

„Kdo jako? Co? Ten kluk? Ne!“

„Nemáte tušení?“

„Možná je už mrtvej. Kdo ví? Co má tohle krucinál znamenat?“ V koutcích úst měl sliny. Otřel si je hřbetem ruky.

Vyšetřovatelka Kim se nevzdávala. „Povězte mi o Jewel-Anne Churchové, o vašem vztahu.“

„Už jsem to povídal, objevila se, když jsem byl na klinice. Podle mě ji fascinoval vraždící cvok. Nevím. Každopádně naznačila, že by mě nechala, abych ji měl, chápete?“ Kýval hlavou a rukama naznačil obscénní gesto. „Dokonce zašla tak daleko, že mi nabídla možnost útěku; našla papínkovy klíče, ty, které myslel, že ztratil.“ Očima metal blesky. „To byl totiž jeden z důvodů, proč dostal padáka, jasný? Ztratil klíče a nenamáhal se vyměnit podělaný zámky. Ona je furt má…, teda měla…“

„Pomohla vám tedy uprchnout a vy jste šel kam?“

„Co myslíte? Dostala mě pryč z ostrova, dala mi nějaký prachy, a tak jsem zdrhnul. Horem pádem přes vodu do Kanady.“

„Proč jste se vrátil?“ zeptala se.

Neodpovídal.

„No tak, Reeci, co je? Měl jste najednou horkou půdu pod nohama a nemohl jste vyrazit na sever?“ Když zatčený nereagoval, Kim pokračovala: „Když zkontaktuji kanadskou policii, zjistím, že podezřelou smrtí zemřely ještě i nějaké další ženy? S proříznutým hrdlem?“

„Ne!“ Reece bouchl pěstí do stolu, až nadskočil diktafon. Obličej zkřivil hněvem, který nedokázal tak úplně potlačit. Zdálo se, že je na pokraji rozhodnutí, zda nevyložit karty, sváděl vnitřní bitvu. Přesně ve chvíli, kdy si Dern myslel, že se Reece zhroutí, zatčený prohlásil: „Chci právníka, kurva!“ Vzápětí se hněvivě podíval vyšetřovatelce za záda přímo do zrcadla. „Přesně tak, hajzlové!“ křikl na ty, kdo se skrývali za sklem. „Slyšíte? Znám svá práva a už nic neřeknu, dokud mi neseženete právníka. Pamatujete si na něj? C. Robert Cresswell. Sežeňte ho!“

Každý, kdo o Reeceově případu aspoň trochu něco věděl, znal jméno právníka, který mu pomohl vyhnout se vězení a nechal ho namísto toho zavřít na psychiatrickou kliniku s ostrahou, na Mořský útes.

Reece znovu obrátil pozornost k ženě, která ho vyslýchala. „Takže dokud sem Cresswell nedorazí, můžete si tady všichni vysedávat, jak chcete. Nedostanete ze mě už ani slovo, kurva.“

45. kapitola

„Nemůžeme ji tady už držet,“ prohlásil Snyder před místností pro výslechy, kde spolu s Lyonsovou vyslýchali Avu Garrisonovou. Stanice se proměnila v blázinec, protože po dopadení Lestera Reece nepřestávaly vyzvánět telefony, všude se rozléhal šum hovoru a do služby přicházeli další a další policisté. Atmosféra byla doslova nabitá elektřinou a vzrušením.

A v tom rozruchu se s Lyonsovou pokoušel najít díru ve výpovědi Avy Garrisonové.

Nepodařilo se jim to. Snaha na něčem ji nachytat se ukázala být nemožným úkolem, protože žena, která měla být údajně psychicky labilní, podle některých referencí „cvok jako vyšitej“, se nakonec ukázala být tvrdá jako skála. Nedozvěděli se o nic víc, než co už věděli. Bez ohledu na hodiny urputného výslechu se zarytě držela své verze. Nevěděla, jak se nůž dostal do jejího pokoje, a vypadala upřímně překvapeně, když ji konfrontovali a nůž jí ukázali. Ačkoli u ní objevili jeden dlouhý pramen černých vlasů z paruky, která se našla na hlavě Jewel-Anne (a patrně odpovídala vlasům nalezeným na dalších dvou místech činu), Ava odpřisáhla, že ji nikdy předtím nespatřila.

Přestože byla poslední osobou, která viděla Cheryl Reynoldsovou naživu, přestože obviňovala Evelyn McPhersonovou z toho, že má románek s jejím manželem, a dostala se do fyzické potyčky se svou sestřenicí večer před její smrtí, veškeré důkazy, jež se jim podařilo proti ní nashromáždit, byly stále pouze nepřímé.

Neměli nic podstatného, co by ji se zločiny spojovalo.

Nůž, který byl zřejmě vražednou zbraní a našel se v jejím pokoji, na sobě neměl žádné otisky, a veškerá její alibi byla stále pevná. Snyder si mohl jen představovat, jaké žně by měl jakýkoli obhájce hodný své mzdy, kdyby se někdy dostali k soudu. Při tak velkém počtu lidí ubytovaných v Neptunově bráně a jejím okolí existovala celá řada osob, které mohly k Avě do pokoje nastražit nůž i pramen vlasů z paruky. Ať zabil Jewel-Anne Churchovou kdokoli, chtěl naznačit právě toto pojítko – zanechal oběť v paruce, aby policie snadno přiřadila důkazy k sobě.

A k tomu ještě ta divoká historka, jak ji Jewel-Anne psychicky deptala, záměrně Avu mystifikovala a doháněla k přesvědčení, že ztrácí zdravý rozum. Když na Avu policisté vyvinuli nátlak ohledně potyčky s Jewel-Anne, Ava trvala na tom, že její sestřenice a Lester Reece jsou biologickými rodiči jejího dítěte (což byl fakt, který tak příhodně zapomněla po své hospitalizaci na psychiatrii), a líčila jim, jak její invalidní příbuzná bez ohledu na své upoutání na vozík neskutečně spletitým způsobem zařídila, aby si Ava myslela, že slyší a vidí svého ztraceného syna, čímž v ní vyvolávala záchvaty paranoie.

Bláznivější kraviny snad ještě neslyšel. Jenže Ava tvrdila, že má důkazní videozáznam. Podívá se na něj. I video se dá pozměnit, ale pochyboval, že by si s tím Ava Garrisonová dávala tu práci. Jenže kdo ví?

A z pomyšlení, že Lester Reece zplodil syna, ho doslova mrazilo v zádech.

„Ty myslíš, že to neudělala?“ zeptala se zmateně Lyonsová. Opírala se ramenem o stěnu na chodbě a vypadala stejně unaveně, jak se cítil i on. Byla to dlouhá noc přecházející do ještě delšího dne.

„Já vím jen to, že ji nemůžeme dýl zadržovat,“ odpověděl Snyder.

„Ale jistěže můžeme. Ještě chvilku ano.“

„A proč? Abychom ji zlomili? Zabránili jí ve vraždě dalšího člověka?“

„Jo!“ kývala vehementně Lyonsová.

„Vyžádá si právníka.“

„Tak ať.“

Snyder si třel bradu, cítil na ní drsné strniště a upřímně si přál, aby se případ vyvíjel jednoznačněji. Jenže to si koneckonců přál vždycky.

„Motiv, příležitost a prostředky,“ vypočítávala, když kolem nich prošel policista vedoucí spoutaného vězně, zajatec – chlapík v džínech, vychrtlý málem na kost, v mokré mikině s kapucí a tetováním až ke krku – věnoval Lyonsové uznalý pohled. Nezdálo se, že by si toho všimla.

Snyder ano.

Nicméně to ignoroval a pokračoval v námitkách: „Na zbrani nejsou žádné otisky.“

„A co nějaké testy zbytků krve? Nedá se to zjistit, když se v laboratoři prověří krev na čepeli? Dá se tak odhalit DNA oběti – respektive já mám obavy, že několika obětí – a také vraha.“

„To potrvá.“

Odfrkla si a zalovila v kabelce, která jí visela na rameni. „Já říkám zatknout. Pořádně s ní zamávat. Nechat ji vydusit.“

„Ještě ne.“

„Proč? Protože je bohatá a může si najmout nejlepší obhájce, co tady jsou, sakra?“ zaútočila Lyonsová zoufale. Našla v kabelce gumičku a se zručností vypěstovanou léty praxe si začala stahovat své neposlušné vlasy do ohonu.

„Jo. O tom by se mělo uvažovat, jasně. Jenže hlavní je, že prostě nemáme dost důkazů, abychom ji mohli dál zadržovat.“

Lyonsová obrátila oči v sloup, když si konečně doupravila vlasy, ale pár pramínků jí už zpod gumičky vyklouzlo. „Nechce se mi věřit, žes to vůbec vypustil z úst! Dřem se jak mezci, abychom zjistili, kdo zabil ty ženské, a ty ji klidně pustíš. Krucinál, Snydere, přísahám, že jsem někdy víc chlap než ty!“ A s tím odpochodovala.

Ouvej! Jeho mužské ego dostalo trochu kapky, ale nemohl se zdržovat dlouhými úvahami. Měl na práci spoustu věcí a byl natolik pohroužen do případu, že si málem ani nevšiml, jak hezky Lyonsové obepínají džíny zadeček, když se hnala pryč. Anebo jak se jí právě vytvořený ohon při každém kroku pohupuje na zádech.

Málem si nevšiml.

Ať se mu to zamlouvalo nebo ne, bylo načase pustit Avu Garrisonovou na svobodu. Její manžel se už dostavil na stanici, dělal dusno a požadoval, aby si mohla promluvit s obhájcem. Na svobodě to pro ni nebude nijak veselé, usoudil, protože novináři se kolem toho už teď rojili jako sršni. Pro danou chvíli se soustředí na Lestera Reece, jeho bohatou rodinu a právníka. Jenže kruh lidí kolem něj se bude rychle rozšiřovat jako kola na vodě a do středu pozornosti se brzy dostane Ava Garrisonová. Už se začínalo spekulovat, že otcem jejího pohřešovaného syna je nejproslulejší zločinec státu Washington, a ona sama se stala ústřední osobou ve vyšetřování brutálních vražd tří místních žen, přičemž jednou z obětí je údajná biologická matka ztraceného syna Avy Churchové.

Ach jistě, legrace teprve začíná.

Podle Snydera sice vyjde Ava Garrisonová z policejní stanice jako volná, ale nakonec ji novináři uvězní na jejím ostrově.

Mířil ke svému pracovnímu koutu a snažil se přehlížet všeobecné vzrušení panující na chodbách i v kancelářích, nepřipustil, aby se nechal nakazit přímo rozjařeným veselím z dosaženého úspěchu.

Jakmile se ocitl u stolu, popadl myš a zabral se do práce. Za pár vteřin si už bedlivě prohlížel fotografie z místa činu vraždy Jewel-Anne Churchové a škrábal si na papír poznámky. Ty panenky mu dělaly starosti. Proč se tak zdržovat? Je naprosto vyloučeno, že by si tu práci dával Lester Reece nebo Ava Churchová, ale někdo to udělal, aby zdůraznil fascinaci Jewel-Anne panenkami, která patrně plynula z toho, že se musela vzdát svého skutečného dítěte. Kdo ví? Tento směr myšlenek vzápětí opustil a soustředil se na další hádanku.

Proč by vrah na místě vraždy nechával paruku, pokud plánoval další vraždy, další oběti? Vlasy z paruky zjevně nechával na předchozích místech činu záměrně, neznamenalo tedy zanechání celé paruky nějakou zprávu? Bylo smrtí Jewel-Anne Churchové jeho dílo dokonáno? Znovu se v myšlenkách vrátil k zohaveným panenkám. Byly snad odplatou za tu, která byla pohřbena? Nic nesedělo dohromady s ostatními fakty.

Možná by Reece dokázal situaci vyjasnit. Nejnovější vraždy se nijak příliš nelišily od vražd, které spáchal před lety. Jediný problém tkvěl ve skutečnosti, že muž, jenž byl po celou dobu zavrtaný do úkrytu ve sklepeních staré psychiatrické kliniky, nevypadal ani na to, že by dokázal zabít cokoli většího než krysu, která možná ve sklepích strašila.

Jenže i tento dojem, nabádal se v duchu, může klamat. Navíc svedl zatraceně těžký souboj s Austinem Dernem.

Aby se na situaci podíval z jiné perspektivy, usoudil, že vyrazí po chodbě a poslechne si výslech. Aspoň uvidí, co má starý Lester na srdci.

Mohlo by to být prostě zajímavé.

„Běž dovnitř,“ prohlásil Wyatt, když vypnul motor. „Já mezitím uklidím člun.“

Výborně! Ava se mohla přetrhnout, aby vystoupila co nejrychleji. Napínavý přejezd přes záliv za hrobového mlčení byl dostatečně šílený zážitek a brnkání na nervy. Ve vzduchu viselo tisíce obvinění, jako závoj je omotávalo do kokonu naplněného řevem silného motoru člunu. Ava tudíž neměla v úmyslu strávit ani jednu vteřinu navíc o samotě s manželem.

Před loděnicí pohlédla na dům, který kdysi milovala. Studená noc vše zahalila černým pláštěm. Nad vodami oceánu se tyčila temná silueta Neptunovy brány, sídla připomínajícího spíše strašidelný hrad než bezpečné útočiště. Ještě nikdy jí nepřipadalo méně útulné.

Do tmy probleskovalo jen pár světel, ale nestačila na to, aby ji povzbudila. Za posledních čtyřiadvacet hodin se zde odehrála nanejvýš tragická událost, která všechny ochromila. Ještě před dvěma dny byla Jewel-Anne naživu a mučila ji, teď Ava sestřenici už nikdy neuvidí, nebude ji popuzovat tiché šustění kolečkové židle a jedovaté poznámky; Ava si už nikdy nebude přát, aby si Jewel-Anne našla jiného zpěváka k uctívání – Michaela Jacksona, Katy Perryovou, Lady Gaga, prostě kohokoli jiného než Elvise… Ne že by na tom ještě záleželo.

Kráčela k domu a při chůzi kroutila krkem a snažila se uvolnit ztuhlost, která se jí usadila v šíjových svalech. Zdálo se jí, že je vzhůru snad celé dny, a v šerifově kanceláři ji vyslýchali doslova hodiny. Nakonec ji pustili a Wyatt, vždy bezmezně milující manžel, byť žijící v odloučení, trval na tom, že ji převeze zpátky na ostrov. V průběhu plavby se snažil o jakous takous konverzaci, ale ona neměla náladu překřikovat hřmění motoru a popravdě řečeno měla také plné zuby hry na manželství.

Je po všem.

Oba to věděli.

Déšť, který byl ještě před chvílí hodně hustý, postupně slábl a zbyla po něm jemná mlha, opar šplhající po lampách a zahušťující vzduch. Vzhlédla ke světlům městečka Monroe. Touto dobou byl otevřený už jen obchod, jehož neonová reklama na pivo prozařovala mlhu. Ostrov dnes večer působil jako smutné, osamělé místo. Strčila ruce hluboko do kapes kabátu a prošla kolem přístaviště, kde tenkrát skočila z mola do vody, a hlavou se jí honilo, proč si byla tak jistá, že viděla svého syna stát právě tady. Do jaké míry byla její mysl narušená a ochotná všemu uvěřit?

Při pomyšlení na Noaha se jí sevřelo srdce. Podle toho, co slyšela, většinou od Wyatta, Lester Reece popřel, že by chlapce unesl a že by věděl, kde je. Mluvil ten vrahoun pravdu? Nebo provedl onen nemyslitelný čin a ona bude muset po tak dlouhé době čelit strašlivému faktu, že je její syn mrtvý?

Stáhlo se jí hrdlo.

V očích cítila palčivé slzy, ale odmítala se zhroutit.

Až znovu nabere síly, nejméně po osmačtyřiceti hodinách nepřerušovaného spánku, všechno znovu promyslí. Do té doby je opravdu příliš brzy, aby při své únavě vůbec dokázala ovládat myšlenky.

Nejdřív ovšem rozvod. Je jedno, jak jsi strašně unavená. Žádných osmačtyřicet hodin spánku! Zítra hezky vylezeš z postele a konečně zavoláš tomu právníkovi.

Třela si paže, aby se zahřála, a naposledy ještě pohlédla k molu a viděla, že je prázdné a táhne se do rozbouřených inkoustově černých vod zálivu. Dnes ani nikdy jindy neuvidí svého syna stát na jeho konci.

Když vyrazila po pěšině k domu, uvědomila si, že život se synem je pro ni už jen vzdálenou blednoucí vzpomínkou. Znovu cítila slzy v očích a znovu je potlačila. „Prosím, stůj při něm, ať je, kde je,“ modlila se a před ústy se jí v chladném nočním vzduchu srážel dech, místo srdce měla milion střípků.

Možná je načase ostrov opustit. Začít znovu.

Prošla zahradou, v níž vyvrátili pamětní kámen jejího syna a objevili maličkou rakev, a – jestli to ještě bylo vůbec možné – duše se jí rozervala ještě víc.

Skutečně by se dokázala zbavit tohoto domu, který jí přinesl tolik bolesti a zlomil jí srdce? Bude sama, protože už v žádném případě nemíní s Wyattem znovu začínat.

Vešla hlavními dveřmi, shodila ze sebe kabát a odložila ho na věšák ve vstupní hale. V domě cítila pach vystydlé kávy, studeného popela a zvadlých květin. Všude byl však díkybohu klid. Po celodenní palbě otázek obou detektivů potřebovala ticho, čas na umlčení nesnesitelného dunění v hlavě, prostor ke spánku a zapomnění.

Ve spodních místnostech nebyl nikdo krom kocoura, který na ni zíral z lavice v hale, a Ava byla za klid vděčná. Slyšela, jak Wyatt otevírá zadní dveře. Už předtím jí sdělil, že Trent a Ian odjeli ten den na pevninu, a nebyl si jistý, zda se vrátí. Demetria byla po smrti Jewel-Anne úplně mimo sebe a zatelefonovala jedné své sestře, takže nebude na ostrově přinejmenším tuto noc a patrně se vrátí už jen pro své věci. Podle Wyatta měla v plánu natrvalo se odstěhovat, jakmile si sežene nové zaměstnání. Simon, Khloe a Virginia byli patrně ve svých pokojích, takže zbýval Dern. Zůstane tady i nyní, když svého nevlastního bratra našel? To nebylo pravděpodobné.

Ava vyšla po schodech, ale na odpočívadle v patře zaváhala. Namísto aby zamířila přímo do své ložnice, vyrazila po chodbě k zadnímu hostinskému pokoji, kde vyhlédla z okna. Přes mlhu rozeznávala obrysy stáje, ale v okně nahoře se nesvítilo. Dern je patrně ještě pořád mimo ostrov.

Zmocnil se jí zvláštní pocit, jako by byla ještě osamělejší než předtím.

Nemohla si pomoct, aby nevzpomínala na to, jak příjemně se cítila, když ji objímal. Nebo aby si nepřipomínala vzájemný polibek. Skutečně od její návštěvy uplynulo pouze čtyřiadvacet hodin? Teprve den od chvíle, kdy Jewel-Anne ještě žila?

Vyšla na chodbu a spatřila dokořán otevřené dveře dětského pokoje. V jejím nitru se všechno sevřelo, ale přinutila se přejít k nim, vzít za kliku a zavřít je. Někdy bude muset pokoj vyklidit, nemůže ho nechávat navždy jako památník.

Dnes večer ale ne.

To zvládneš, Avo. Zvládneš. Nějak…

Znovu zamířila ke své ložnici, a když přecházela po chodbě, pohlédla přes zábradlí ochozu dolů do přízemí. Za halou si všimla odlesku světla na mramorové podlaze. Bylo jasné, že se v pracovně svítí.

Wyatt byl zřejmě příliš rozčilený, aby šel hned spát.

Výborně. Už není šance, že by se s ním domluvila. Krom toho má stejný problém. Byla sice k smrti vyčerpaná, ale věděla, že spánek jí bude unikat, že jí celou noc budou hlavou stále kroužit myšlenky. Už teď ji měla plnou nejrůznějších obrazů, počínaje mrtvolou Jewel-Anne, přes místnost pro výslechy s policisty až po Austina Derna a představ, jaké by to bylo, kdyby se s ním milovala. Do mysli by se jí dozajista vkradly i vzpomínky na Noaha. Také Wyatt by přidal na nepříjemnosti jejích představ a udržoval by ji vzhůru bez ohledu na nedostatek spánku, jímž trpěla.

Jakmile otevřela dveře svého pokoje, maličko se přikrčila. Když zde byla naposled, vládl v místnosti naprostý chaos. Nicméně když nyní strčila dovnitř hlavu, měla pocit, jako by se vrátila v čase o pár dní nazpět. Někdo – Graciela, Khloe nebo obě – celou ložnici dokonale uklidil a všechno dal na místo. Jistě, při bližší prohlídce si všimla, že chybí předložka, kterou mívala na zemi. Zjevně měla také novou matraci, nepochybně některou z pokojů pro hosty, která nahradila tu, již zřejmě odnesla policie; a všimla si i nových peřin a ložního prádla.

Černý prášek techniků zajišťujících otisky prstů byl také pryč a jí se zmocňoval bizarní dojem, že když se dům vrátil do jakéhos takéhos pořádku, vypadalo to téměř, jako by se nikdy nebylo nic stalo, jako by nebyly zavražděny tři ženy a polapen uprchlý zločinec, pacient z psychiatrie. Život, jaký znala, bude pokračovat.

Na nočním stolku měla jako vždy položené pilulky.

Ach jistě! Jako by je doopravdy brala…

Pak na prchavou vteřinu vážně uvažovala, že si je vezme. Proč ne? Nech se odnést do země snů. Třeba se čtyřiadvacet hodin neprobudíš. Nebylo by to božské?

Dnes večer nic víc dělat nemůžeš, a když je Reece za mřížemi, jsou všichni v bezpečí. Můžeš začít znovu důvěřovat…, ne?

„Přesně tak,“ promluvila nahlas a rozhodla se tomu nechat volný průběh.

Natáhla se pro léky, vysypala si je do dlaně a poté do úst. Napadlo ji, že potřebuje vodu na zapití, a tak přešla do koupelny. Pak spíše ze zvyku než z jakéhokoli jiného důvodu, vyplivla všechny do záchodu a spláchla. Kdo ví, co jsou ty prášky zač? Jen kvůli tomu, že je Reece pod zámkem a Jewel-Anne mrtvá, by neměla Ava podléhat dojmu, že její život zase jede v normálních kolejích.

Jel v nich vůbec někdy?

Otevřela skříňku s léky a přehrabovala se mezi krabičkami na tenké poličce, až našla staré balení obyčejných prášků na spaní prodávaných bez receptu, půl roku prošlých.

„To bude stačit,“ řekla si. Prohlížela si v zrcadle umístěném ve skříňce s léky svou tvář, nasypala si do pusy dvojitou dávku a naklonila se ke kohoutku umývadla, aby je zapila přímo z něj. Doufala, že se brzy propadne do slastného spánku. A zítra, až bude odpočatá a s jasnou hlavou, vymyslí, co si počít se zbytkem svého života.

Převlékla se do obrovského trička na spaní a čekala, až prášky začnou působit. Mezitím se rozhlížela po svém počítači. Nenašla ho… Nepochybně ho sebrala policie, která si odnesla z jejího pokoje všechno, co by ji vzdáleně mohlo zajímat.

„Vynikající,“ zabručela. Pořád však měla mobil a mohla se napojit na internet přes něj a zkontrolovat si poštu. Ospale našla svůj chytrý telefon a všimla si na něm nové aplikace, kterou si tam přidala teprve nedávno, souvisela s kamerou na schodišti, aby v době, kdy nebude u počítače, měla přehled, co se děje na schodech a v uzamčeném druhém patře původně určeném pro služebnictvo.

Přemítala, jestli policisté odpojili i její sledovací zařízení nebo jestli ve snaze odvést ji rychle na stanici, postarat se o mrtvolu Jewel-Anne a najít Lestera Reece, nejvyšší část domu vynechali.

Jaká je pravděpodobnost?

Nula. Jsou důkladní. Ale co když…

Zívla, ťukla na příslušnou ikonku na telefonu a přece jen se jí na maličkém displeji objevil záběr kamery ve druhém patře. Už už se chystala všechno vypnout, když si na záběru všimla nějakého pohybu. „Co to je?“

Zamrazilo ji v zádech a ochromil ji strach.

Přimhouřila oči a znovu zahlédla ten pohyb, jakýsi stín, který se mihl v zorném poli.

Možná se tam dostala krysa nebo kočka nebo něco většího…?

Ne! Ve druhém patře kdosi byl! Málem vyskočila z kůže, když se dotyčná osoba dostala do záběru kamery a zaplnila celou obrazovku. Ava strnula, téměř se neodvažovala nadechnout. Naskočila jí husí kůže. Co to je? Jewel-Anne je přece mrtvá, tak kdo by mohl pochodovat po druhém patře? „Panebože,“ zašeptala, když se obraz vyjasnil a ona osobu na obrazovce poznala.

Khloe Prescottová v celé své kráse.

Její pečovatelka.

Bývalá nejlepší kamarádka.

Proč je ve druhém patře?

Nebylo to náhodou teritorium Jewel-Anne? Tam ukrývala své odporné tajemství v podobě přehrávače.

Celou dobu sis přece myslela, že má Jewel-Anne komplice. Zdá se, že i Khloe měla prsty v deptání tvé osoby, byla součástí spiknutí zaměřeného na tvé dušení týrání.

Avě málem puklo srdce bolestí. Dívala se na Khloe v záběru ukryté kamery. Khloe jednoznačně něco hledala.

Ne, ne, ne, to je celé špatně… Musí to být omyl! Khloe nemohla vědět o plánech Jewel-Anne vůbec nic! To není možné. Khloe se ani náhodou nemohla spiknout s tvou sestřenicí.

A přesto… Na nic jiného to nevypadalo. Ava nevěřícně zírala, co se před ní děje, a s divoce bušícím srdcem sledovala, jak Khloe našla dotyčné zařízení, které vytáhla z police ve skříni, a pak se je horečně snažila rozmontovat. Vytáhla pásku s nahraným křikem nějakého dítěte a rozervala ji na cáry.

Na tom něco nesedí…, naprosto nesedí, pomyslela si Ava a snažila se násilím zaplašit příšernou myšlenku, která se jí začala formovat kdesi v hloubi mysli. Khloe byla přece její dlouholetou kamarádkou, také Noahovou chůvou a později Avinou pečovatelkou, když Avu propustili z psychiatrie u svatého Brendana. Khloe tudíž nemůže být zapletená do něčeho tak odporného jako nechutné pletichy Jewel-Anne.

Náhle ji přepadla další myšlenka, mnohem příšernější než ty ostatní.

Co když Jewel-Anne nezabil Lester Reece? Co to policista naznačoval o panenkách s proříznutým hrdlem? Že by se Reece takovou věcí nezdržoval? Jenže Khloe nesnášela posedlost Jewel-Anne jejími „děťátky“… a Ava posléze pochopila, že nutkavá potřeba Jewel-Anne mít kolem sebe panenky vznikla proto, že se musela vzdát vlastního dítěte.

Dobrý bože na nebesích, je snad možné, že Khloe nějakým způsobem stojí za vraždou Jewel-Anne? Pokud ano, snažila se svalit na Avu podezření tím, že jí schovala do pokoje nůž? Ale Khloe bývala vždycky její přítelkyně, blízký spojenec…

Vždycky ne!

Pamatuješ?

Sblížily jste se před dávnými lety. A vaše kamarádství se začalo hatit na střední, když jsi udělala tu chybu a začala chodit s jejím přítelem Melem Lefeverem. Ano, v té době se už rozešli, ale trvalo jen týden, než jsi s ním po jejich rozchodu začala chodit ty. Khloe v té době krvácelo srdce, ale vždyť to byla jen školní láska! Zdálo se, že je všechno odpuštěno, už před lety.

Možná ne. Je možné, že Khloe v sobě stále nosí tu křivdu? To snad ne…

A co Kelvin? Když zahynul, byla do něj bláznivě zamilovaná a podobně jako Jewel-Anne ti dávala vinu za jeho smrt…

Ava se v duchu vrátila do dob, kdy se jí Khloe vzdálila, bývala zachmuřená a provdala se za Simona Prescotta, muže, k němuž si odskočila brzy po Kelvinově smrti a měla s ním divoký, možná i poněkud násilnický vztah.

„Dobrý bože…,“ zašeptala Ava a snažila se pochopit celou situaci, v níž však nedávalo nic smysl. Nic! Byla unavená, měla otupělou hlavu, léky na spaní začínaly působit. Bojovala s ospalostí, potřebovala zůstat vzhůru, musí zjistit, kde je pravda.

Může se kamarádky zeptat přímo.

Jenže jak by to asi zafungovalo, pokud je Khloe skutečně vražedkyně?

„Ani omylem!“

Obraz na displeji se zamlžil, protože kameru na chvilku překryl nějaký stín. Khloe vzhlédla. Usmála se. Skoro uličnicky.

Cože?

Do záběru vstoupila další osoba. Vysoká. Se širokými rameny. Muž.

Avě se zježily všechny chlupy.

Málem se jí zastavilo srdce.

To není možné! Nemůže to být pravda! Ruka s telefonem se jí rozechvěla, když nevěřícně hleděla na displej. Člověk, který do místnosti vstoupil, byl Wyatt.

Co k čertu pohledává na půdě? Pořád zírala na telefon v ruce, ale vydala se ke dveřím pokoje a nakoukla na chodbu s ochozem, odkud bylo vidět do přízemí. Světlo v pracovně stále prosvítalo pootevřenými dveřmi.

Co se to děje?

Hlavou se jí míhaly desítky odpovědí. Ani jedna uspokojivá.

Když se znovu vrátila do pokoje, sledovala, jak Khloe vítá Wyatta líným, svůdným úsměvem. Ava viděla jen jeho profil, ale i on, zatraceně, oplácel úsměv podobným spikleneckým roztažením koutků.

Fakt?

Opravdu jsou spolčení?

Neměla sebemenší podezření, ale vždyť si byla tak jistá, že Wyatt něco má s Evelyn McPhersonovou.

V záběru se Wyatt blížil ke Khloe, řekl cosi nesrozumitelného, a když se rozesmála a zvrátila hlavu, natáhl ruku a objal ji kolem krku. Khloe se rozzářily oči vzrušením a jednoznačnou výzvou.

Ava naprosto ochromeně sledovala, jak si Wyatt přitahuje Khloe stále blíž. Něco prohodila, on se uchechtl a pak ji políbil. Dlouze. Tvrdě. Jako by na tento okamžik čekal neuvěřitelně dlouho.

Úchyl!

To nebyla Evelyn McPhersonová, s kým měl poměr, ty pitomá. Byla to Khloe! Kristepane!

Opravdu…? Hlavou jí vířily myšlenky. Je možné, že oni dva skutečně zabili Jewel-Anne a ostatní? Ne…, jistěže ne. Rozhodně to udělal Lester Reece. Určitě!

Nebo ne?

V hloubi duše v ní narůstalo mrazivé zděšení. O manželovi si možná myslela leccos, ale ani na vteřinu by ji nenapadlo, že by byl schopný vraždy!

Jenže sis nemyslela, že by si mohl něco začít s Khloe, že? Co vlastně doopravdy víš o Wyattovi… nebo o Khloe? Jen to, co sami chtějí, abys věděla.

Byli oba součástí mystifikační anabáze, kterou vymyslela Jewel-Anne? Zvrtlo se jim při ní něco a krutý žert se vyvinul v cosi strašlivějšího, než bylo pouhé zahrávání si s Aviným psychickým stavem?

Pustila telefon z ruky a přiměla se k pomalému, dlouhému výdechu. V hlavě jí křičel milion otázek, otázek bez odpovědí. Nechtělo se jí věřit, že tito dva milenci jsou nějak zapletení do vraždy Jewel-Anne a do brutálních vražd ostatních žen.

V nejhlubším nitru si uvědomovala, že Wyatt i Khloe v tom všem mají prsty. Jenže neuměla odhadnout, kam až jejich prsty sahají.

Přemýšlej, Avo, přemýšlej! Nemůžeš tady prostě jen stát a snažit se to strávit nebo nějak vyřešit. Musíš něco udělat!

Reagovala však trochu pomalu, prášky, které polkla, začaly působit svým uklidňujícím kouzlem bez ohledu na adrenalin, jenž jí koloval v žilách.

Musíš se jim postavit tváří v tvář.

Ne, to nebude ono. Znovu vzala telefon do ruky a zírala na malou obrazovku, kde viděla, že se stále objímají, líbají a opravdu si to užívají.

Sežeň pomoc. Najdi někoho a konfrontuj je.

Nemožné! Dům byl prázdný. Cítila to už od chvíle, kdy překročila práh. Nikdo uvnitř není.

Krom Khloe a Wyatta.

V nitru cítila mrazivý chlad. Zbavila se snad Khloe úplně všech obyvatel domu? Pak přiměla Wyatta, aby Avu vyzvedl na policii, sehrál roli oddaného manžílka a políčil na ni past?

Natáhla se pro telefon u postele, pevnou linku, aby vytočila číslo policie a pokusila se sehnat detektiva Snydera. Ačkoli ji stále podezříval z těch vražd, určitě by ho to zajímalo. Měli k případům veškeré podklady.

Uchopila sluchátko a přiložila si ho k uchu.

Žádný tón.

Žádné číslo na displeji.

Vůbec… nic.

Zaplavila ji ochromující hrůza.

To musí být nějaká chyba.

Zkontrolovala zapojení do elektřiny, stiskla tlačítko určené pro spojení.

Nic.

Panebože!

Odstřihli tě?

Tohle je dnes večer součástí jejich plánu, podle něhož máš vypadat jako šílenec.

Ještě jednou pohlédla na obrazovku telefonu, kde se milenci právě dolíbali. Usmáli se na sebe, jako by byli spokojení, že jejich dokonalý plán konečně přináší ovoce.

Uteč z domu! Vezmi si člun. Vypadni sakra z ostrova! Hned! Dokud jsou ještě pořád nahoře a zabývají se jeden druhým. Hned utíkej! Vzpomeň si na Jewel-Anne. Tohle je možná tvá jediná šance utéct a zachránit si holý život.

Nejdřív však… vyťukala číslo policie na mobilu a pak rychle zavěsila. Pokud ji chtěl Wyatt skutečně zabít, proč ji nehodil přes palubu cestou z pevniny, před pouhou hodinou? Mohl prohlásit, že upadla nebo skočila, a s její anamnézou by nikdo jeho slova nezpochybňoval. Ne, ne, ne. Byla zmatená. Nechtěl jí ublížit. To nezamýšlel.

Co tedy?

Nemůžeš se potloukat kolem a snažit se to zjistit, to opravdu ne.

Našla džíny a rychle si je oblékla. Jedním okem stále sledovala malou obrazovku telefonu a bleskurychle si na sebe znovu hodila bundu. Vyplíží se z domu, dostane se do člunu a…

A co? Utečeš jako zbabělec? Dovolíš, aby jim prošlo cokoli, o co se snaží? Povíš policii, že spolu mají poměr a zničili jednoduchý přehrávač, který vyluzoval zvuky plačícího dítěte? Myslíš, že ti policie uvěří? Nebo tě spíš bude považovat za paranoika nebo zoufalou ženu nebo za normálního cvoka?

Zhluboka se nadechni, Avo. A braň se! Musíš je porazit v jejich vlastní hře.

Jenže potřebovala pomoc. Sama to nedokáže. Ještě jednou si přepnula displej a vytočila Derna. Tiše se modlila, aby telefon zvedl, aby ho měl zapnutý a aby nebyl mimo signál. Neviděla ho od chvíle, co se připojil k policii při hledání Reece, ale na stanici vyslechla řeči, ze kterých vyplývalo, že Dern byl významně nápomocen při polapení uprchlíka. Teď ovšem neměla nejmenší představu, kde asi je.

Hovor spadl přímo do hlasové schránky. Krucinál! Neměla čas na dlouhé zprávy, ale zašeptala: „Tady Ava. Prosím, vraťte se na ostrov. Rychle. Něco se tady děje. Zavolejte mi!“

Přestože jí srdce bušilo jako zvon, cítila se otupěle a nemyslelo jí to tak rychle, jak by mělo. Znovu pohlédla na záběr kamery.

Dlouhé objetí zaplaťpánbůh skončilo a něco se zjevně změnilo. Pořád ještě stáli blízko sebe a rychle hovořili, ale svádivá hravost zmizela a přerodila se do jiných emocí. Nálada se jednoznačně změnila, zavládlo napětí a v jejich tvářích byl patrný hněv. Wyatt měl zaťaté čelisti a zdálo se, jako by pohled Khloe potemněl, ústa se jí zkroutila v obrovském spalujícím hněvu. Jednoznačně se hádali.

Kvůli Jewel-Anne?

Nebo kvůli něčemu jinému?

Kvůli tobě, Avo. Ona se ho snaží přinutit, aby souhlasil s tím, že tě zabije! Nebo je to možná naopak a on se snaží přesvědčit Khloe, aby tě připravila o život ona.

Každopádně je načase odejít.

Zírala pořád na displej a mířila ke dveřím. Už byla nahoře nad schody, když vtom spatřila v záběru jakýsi posun. Něco se dělo. Hádka zjevně vrcholila.

Panebože. Ava se zarazila jako solný sloup a jen se dívala.

Pohled Khloe byl náhle studený jako led.

Wyatt po ní znovu natáhl ruku, ale Khloe udělal krok vzad a řekla cosi, po čem Wyatt zkameněl. Pootevřel ústa, jako by říkal „Ne!“. Vzápětí sáhla Khloe bleskurychlým pohybem do kapsy, jako had při útoku, a vytáhla nůž.

Cože?! Ava zalapala po dechu.

Wyatt zvedl ruku.

Jenže Khloe s vyceněnými zuby a šíleným hněvivým plamenem v očích zaútočila.

Nůž se zablýskl. Wyatt uhnul útočné ráně, aby ho nůž nezasáhl.

Pozdě.

Ava s hrůzou sledovala, jak se Khloe s vítězoslavným zvířecím výrazem vrhá dopředu a bodá nůž Wyattovi hluboko do hrudi.

46. kapitola

Reece vrahem nebyl. Ačkoli to policie nevěděla, Dern si tím byl zatraceně jistý.

Což znamenalo, že vrah je stále ještě na svobodě.

Vrah, který uměl krutě připravit o život lidi blízké Avě.

Zajistil si odvoz do přístavu. Hlídkující policista ho vysadil poblíž mola a Dern si rychle začal hledat nějaký člun.

Policejní stanice se proměnila v blázinec, novináři a policisté z různých útvarů k všudypřítomnému zmatku také přispěli svým dílem, avšak tady venku, pod stále rozsvícenými bezpečnostními lampami, viděl cáry mlh nad temnými vodami táhnoucími se až daleko za zakotvené lodě; zde panovala poklidná noc, přinejmenším na první pohled.

Jenže on to cítil. Ten hmatatelný strach. Vědomí, že se vlády zmocnilo čiré zlo. Naštěstí už byl konečně suchý, oblečení měl ztvrdlé od slané vody, v níž zápasil před několika hodinami s Reecem. Ze stanice zavolal Rebě a slyšel v jejím hlase, jak se ze všech sil snaží, aby se nervově nezhroutila poté, co zašeptala: „Díky bohu.“ Nakonec dodala: „Děkuju ti, Austine.“ Tím ho dostala nejvíc. Zavěsil zmítaný dohady, proč je pocit uspokojení tak prchavý.

Bez ohledu na polapení Reece a dlouhé hodiny bez spánku Dern cítil neklid, bolely ho svaly, mozek mu jel na plné obrátky. Pokud vrahem není Reece, pak kdo? Kladl si tu stejnou zatracenou otázku celé hodiny dokonce i tehdy, když stál v tmavé místnosti a díval se přes jednosměrné zrcadlo, jak šílenec, který byl jeho bratrem, zapírá, plácá pitomosti a pak zapírá znovu a znovu. Blázen? Ani omylem. S vražednými sklony? Ach ano, to ano. Jenže Reece neústupně trval na svém a působil věrohodně, když tvrdil, že „ty svině nevodkrouhnul“.

Což znamenalo, že se vrah stále toulá venku.

Někdo chladnokrevně zavraždil tři ženy.

Zatím tři.

Zarazil ruce hluboko do kapes plných písku, vytáhl telefon a pokusil se znovu zavolat Avě, ale přístroj stále nefungoval. Když se dozvěděl, že už z policejní stanice odešla s tím pitomcem, kterého pojala za manžela, snažil se zatelefonovat do domu z pevné linky v šerifově kanceláři, ale nedovolal se.

Skutečnost, že se s ní nemůže spojit, mu dělala trochu starosti. Vlastně mu dělala velké starosti.

Ani na vteřinu nevěřil, že Ava je vrah, ačkoli z toho, co vyslechl u šerifa, začínala proti ní policie stavět žalobu.

Dern si uvědomoval, že Ava byla obviněna neprávem. Ať se s Jewel-Anne spolčil kdokoli, obrátil se proti Avě a pokusil se z ní udělat nejen paranoika, ale také vraha.

Předpokládal, že skutečný zabiják musí být někdo, kdo k ní má blízko, někdo, kdo se dokáže snadno dostat z ostrova i na ostrov, někdo, kdo zná vchody i východy sídla zvaného Neptunova brána.

Znovu zkusil oživit telefon. Pořád marně; dost možná už nikdy fungovat nebude. Pocit neúspěchu se v něm mísil s očekáváním nadcházejících potíží.

Uklidni se. Do hodiny budeš zpátky na ostrově.

Jeho kroky se hlasitě rozléhaly po vlhkých prknech mola a vůni slané vody přehlušoval zápach benzínu, nehybný v nastalé mlze, která se začínala valit k pevnině z oceánu. Všechny lodě byly zakotvené na noc, uvázané na svých místech u mola, ale všiml si, že kapitán lodi jménem Infant terrible sedí ještě venku v mlze a do noci mu červeně svítí špička cigarety. Ideální.

„Potřebuju odvoz,“ prohodil Dern k majiteli. S Butchem Johansenem se už několikrát setkal a považoval ho za férového chlapa. „Na Churchův ostrov.“

„To bude drahý…“ Johansen cvrnkl nedopalek do noci, žhnoucí konec opsal ve vzduchu oblouk a pak ihned uhasl v inkoustově černé vodě.

„Dobrá. Hlavně ať to je rychle.“ Zmítala jím nervozita a nemohl si pomoct, aby si nedělal starosti o Avu, která byla na ostrově patrně s vrahem na svobodě.

„Budu se snažit jet co nejrychleji, ale padá mlha.“ Bez ohledu na své obavy Johansen sahal po zapalování už ve chvíli, kdy Dern nastupoval na palubu. Jakmile motor nastartoval a Johansen vymanévroval Infant terrible na volné moře, Dern upřel pohled do kalných vod před sebou. Sice Churchův ostrov neviděl, ale byl tam. Ukrytý v mlze. Ava tam je patrně také, ještě s tím svým pitomým manželem. I tato myšlenka ho znepokojovala. Znovu zkusil zprovoznit telefon, ale až na chabě svítící displej se nic víc nedělo.

Jeho obavy narůstaly.

„Nemáte mobil?“ snažil se Dern překřičet sílící rachot motoru.

„Jen vysílačku.“

„Opravdu?“ Kdo v dnešní době nemá mobil?

„Trochu jsem se chytl se šéfem. Hádejte, kdo prohrál?“ Johansenův pohled neuhýbal od špičky člunu a kalné noci před nimi.

Skvělé. Prodírali se mlhou vpřed, kolem nich kvílel vítr, nicméně pořád nejeli dost rychle. „Nemůžou ty necky trochu přidat?“ křikl zoufale. Bylo to nebezpečné, ale Dernovi to bylo jedno. Poháněl ho jakýsi neklid, strach o Avu.

„Ano, pane!“ S těmi slovy přidal Johansen plyn a člun po hladině málem letěl. Jako kdyby předháněli mlhu, která se mlčky stahovala nad černou mořskou hladinou.

Dernovi to však stále nepřipadalo dostatečně rychlé.

Ach ne, ne… Ava vrávoravě couvala, zatímco s hrůzou hleděla na maličký displej ve své ruce. Khloe stála nad Wyattem, který bojoval o život, lapal po dechu a na košili se mu rozpíjela rudá skvrna.

„Ne…, ne…“ Musí mu pomoct, zachránit ho! Nicméně zlomyslné světlo v očích Khloe naznačovalo, že ještě neskončila, a Ava si vzpomněla na jasně rudý řez přes hrdlo Jewel-Anne. Potřebuje zbraň. Pistoli, nůž, baseballovou pálku. Cokoli, zatraceně! Jen tak může Khloe zastavit a pomoct zachránit Wyatta. Pokud má ještě vůbec dost času. Ach, panebože, prosím!

Věděla, že policie se nemůže dostat na ostrov dost rychle. Záchrana Wyatta tedy zůstávala na ní. Přemístila se do chodby a znovu vytočila číslo policie, drahocenné vteřiny ubíhaly, vteřiny, které mohly znamenat jeho život, nebo naopak smrt.

Ochraptělý dispečer zvedl sluchátko. „Policie. Sdělte prosím, jaký máte problém…“

Než jí stačil položit první otázku, Ava ho přerušila: „Pošlete pomoc do Neptunovy brány na Churchově ostrově! Hned! Můj manžel se stal obětí útoku. On… Panebože, možná už je mrtvý!“

„Madam? Uklidněte se, prosím. Kdo jste a co se vám přihodilo? Přepadení?“

„Jmenuji se Ava Churchová a sleduju, jak se někdo pokouší zavraždit mého manžela! Tady na ostrově. Hned někoho pošlete!“ Nedokázala skrývat paniku v hlase. „Je to žena, má nůž a pokouší se ho zabít!“

„Vy jste svědkem útoku?“

„Sleduji ho na telefonu! Na kameře na svém telefonu,“ pokusila se to vyjasnit a spěchala ze schodů do přízemí. Začínalo se jí nedostávat času. Wyatt může každou vteřinou vykrvácet.

„Cože?“

„Mám na svůj telefon nastavenou kameru. Vidím tedy, co se děje.“ Právě běžela bosa přes vstupní halu do pracovny, čas byl její nepřítel. Když se k ní přiblížila, hodiny po dědečkovi začaly hlasitě odbíjet, každý úder rezonoval a odpočítával vteřiny, údery Wyattova srdce, ačkoli si připouštěla, že její manžel může být už nyní mrtvý.

Pracovnou přímo prolétla, nutila své unavené nohy k rychlému pohybu a otupělou mysl k soustředění, jenže opiát se jí už dostal do krve, a tak se pohybovala neobratně, vrazila bokem do rohu stolu a nakopla si palec o židli. „Ach! Sakra!“

„Madam? Paní Churchová?“

Dispečer byl stále na lince. Ava naléhala: „Jen mě prosím poslouchejte! Snažím se vám sdělit, že Khloe Prescottová napadla nožem mého manžela! Proboha živého, někoho sem pošlete! Hned!“

„Vy to sledujete na mobilním telefonu?“ ozvalo se skepticky.

„ANO, už jsem vám to říkala!!!!“ Zoufale ze sebe vychrlila adresu. „Sežeňte detektiva Snydera nebo Lyonsovou. Prosím rychle!“

„Kdybyste laskavě zůstala na lince, paní Churchová…“

„To nemůžu!“ vykřikla a hovor ukončila, aby znovu vytočila Dernovo číslo. Nic. Rychle mu poslala textovou zprávu: Khloe napadla nožem Wyatta. Na půdě. Pošlete pomoc!

Jakmile zprávu odeslala, přepnula telefon na tichý režim. Nemůže ho nechat zapnutý nahlas, aby na ni případným zazvoněním neupozornil kohokoli, kdo se mohl ukrývat ve stínech kousek od ní.

Pospěš, Avo! Pospěš!

V duchu na sebe křičela, ale tělo ji neposlouchalo. Všechny pohyby měla ochablé, prášky na spaní začínaly působit. Přesto postupovala dál. S jistotou věděla, že Wyatt má v zásuvce stolu zamčenou zbraň – byla mezi nimi jablkem sváru od chvíle, kdy se narodil Noah.

Jistěže byly zásuvky zamčené! „Dělej, dělej,“ pobízela se a sáhla pro schovaný klíč, který našla už před lety. Neobratnými prsty, s obavou, že Khloe může vejít každou vteřinou do místnosti, odemkla Ava zásuvku, kde Wyatt vždycky míval ukrytou zbraň, a prudce ji otevřela.

Prázdná!

„Kruci!“

Sevřelo se jí srdce. Nemohla to však vzdát. Musí najít ten zatracený Ruger, na který byl tak hrdý. Zběsile prohledávala ostatní zásuvky, prudce je otevírala, vysypávala obsah na zem a jako šílená hledala pistoli, ale nic nenacházela.

Má ji Khloe!

Odstřihla telefon a sebrala pistoli.

Co teď?

Už neplýtvej časem! Vezmi si z kuchyně nůž! Rychle! Na magnetickém držáku nad sporákem jich máš půl tuctu.

Se srdcem až v krku mířila Ava pokradmu a tiše ke kuchyni. Žaludek se jí svíral strachy, protože v každém koutě očekávala útočníka. Kdo je ještě zapojený do toho děsivého spiknutí proti její osobě? Trent? Jacob? Ian? Jsou vůbec doma? Cítila, že dům je prázdný, ale pochopitelně zde byla Khloe. A co Simon? Nebo Virginia? Mají vůbec ponětí, že je Khloe vražedkyně?

Vzchop se. Nedělej si hlavu s ostatními. Vypořádej se s Khloe a snaž se dostat k Wyattovi. Možná je ještě čas! Pospěš, Avo, pohni kostrou!

Došla ke klenutému vchodu do kuchyně, ale pohybovala se stále pomaleji a měla co dělat, aby se nepřestala soustředit na to, co dělá. Na prahu do chodby lehce zakopla, nohy jí pomalu vypovídaly službu. Honem, honem! Zvládneš to! S nejvyšším úsilím procházela tmou, do níž pronikalo jen nepatrné bledé světlo ze vzdálené bezpečnostní lampy za oknem a mírně osvětlovalo nepřívětivou místnost.

Kolem okna se mihl stín a ona téměř vyjekla, než jí došlo, že je to černý kocour, který se schovával na lince u dřezu.

Po hmatu našla velký plynový sporák a natáhla se přes hořáky k magnetickým držákům připevněným na obkladových dlaždičkách za ním. Opatrně přejížděla prsty přes nože. Jakmile ucítila robustní rukojeť největšího řeznického nože, sundala ho a zamířila do černé prázdnoty zející pod klenutým průchodem, který vedl k zadnímu schodišti, nicméně poté usoudila, že si ještě vezme i jeden menší nůž a zastrčila si ho do kapsy. „Tak jo, ty svině,“ prohodila tiše ztěžklým jazykem a definitivně vstoupila do naprosté tmy. Jeden krok nahoru. Pak další. Nemohla riskovat a rozsvítit na chodbě ani zapnout baterku. Bude muset vyjít po schodech potichu, nůž připravený k útoku a…

Skřííííp…

Někde v dálce se otevřely dveře.

Panebože!

Avě se málem zastavilo srdce.

Tajila dech a neodvažovala se vyloudit sebemenší zvuk.

Ze schodiště nad ní se ozvaly opatrné kroky. Někdo se tam kradl po špičkách v naději, že nešlápne na vrzavý schod.

Khloe.

Ježíši, pomoc!

Pomalu vydechla, couvala ze dvou schodů, které zatím zdolala, potichoučku postupovala pozpátku, zatímco jí srdce bušilo a na čele a dlaních jí vyrážely ledové krůpěje potu z nervozity. Měla dojem, že nůž v její ruce váží snad padesát kilo.

Zvládneš to, Avo. Zvládneš to. Pomysli na Wyatta… Podváděl tě, možná byl dokonce součástí toho spiknutí namířeného na tvé zdeptání, ale tohle si nezasluhuje…, ani omylem.

Když se ukrývala v hlubokém stínu hned za klenutým průchodem, vyschlo jí v krku. Srdce jí stále bušilo a jeho ozvěnu cítila až v hlavě. Víčka měla těžká jako snad nikdy v životě a záda připlácnutá ke stěně. Byla k smrti vyděšená.

Kroky nyní zněly hlasitěji.

A blíž.

Pomoc!

Napínala uši a snažila se něco zahlédnout v černočerné tmě, čekala, počítala údery svého srdce, připravená k útoku. Počkej si na vhodnou chvíli. Hlavně ji musíš překvapit, vrhneš se na ni a vykroutíš jí z ruky ten zatracený nůž. Stačí, když ji odzbrojíš. Nic víc dělat nemusíš. Ach, pane bože… V chladné místnosti se stále potila, zatímco oběma rukama svírala zbraň.

Kdesi daleko předaleko zaslechla rachot lodního motoru.

Podlomila se jí kolena. Díkybohu!

Dern. To určitě bude Austin Dern.

Pospěš si. Ach, panebože, pospěš si!

Kroky sestupující ze schodů se náhle zastavily. Jako by i Khloe zaslechla blížící se člun. Pak se znovu ozval nepatrný pohyb, tiché doteky bot na podlaze, blížily se k ní, ale zarazily se někde uprostřed kuchyně.

„Avo?“ promluvila Khloe tiše a Ava by se nejraději propadla podlahou. „Já vím, že jsi tady dole.“

Cože? Ne…, ach, prosím ne.

„Vylez, vylez, ať jsi, kde jsi.“

Ava se nehýbala. Jen ve tmě stále držela nůž napřažený nad hlavou. Všechny svaly v těle měla napjaté. Ale byla unavená…, ach, tak unavená. Musela se vší silou přemáhat, aby zůstala nehybná, připravená k útoku.

„A-avo!“ zahlaholila jakoby nic Khloe. „A-avo-o!“

Avě stékal pot do očí a cítila, že má vlhké dlaně a nůž jí v nich klouže. „Tys to všechno viděla na své špionské kameře, co?“

Ava s námahou polkla. Neodpovídala. Nůž se jí kymácel v ruce.

„Aha, chápu…, ty si myslíš, že mě dostaneš, nemám pravdu?“

Zavrávorala, nůž jí připadal nesmírně těžký, omamné látky v krvi ji zpomalovaly, ani adrenalin na sedativa nestačil.

„Tedy, kamarádko, to se nikdy nestane!“

Teď, nebo nikdy!

Ava pevně sevřela velký nůž, zvedla ho do vzduchu a vrhla se vpřed.

V tom okamžiku jí svět zbělel před očima. Naprosto ji oslepilo zářivé světlo. Jen krátce spatřila překvapený výraz Khloe a neskutečně silnou svítilnu v jedné její ruce.

Ve druhé měla Khloe stejný nůž, který zabodla do hrudi Wyattovi.

Vzkaz ho našel pozdě. Po půlnoci. Operátor nouzového volání dohledal Snydera a předal mu zprávu, kterou mu zanechala Ava Garrisonová na tísňové lince. Tvrdila v ní, že viděla, jak na jejího manžela zaútočila Khloe Prescottová a že už je Wyatt Garrison možná mrtvý. Snyder si nahrávku poslechl dvakrát. Nechápal, co se děje, nemohl ani začít nějak si skládat informace k sobě, ale nechtěl plýtvat časem, a tak se spojil s kapitánem člunu ze šerifova oddělení a zamířil z policejní stanice přímo do přístaviště. Byl vzhůru už víc než čtyřiadvacet hodin a cítil se k smrti unavený, ale únavu setřásl, nechal svůj bicykl v kanceláři a usedl do jednoho ze služebních aut. Pustil majáček i houkačku a řítil se ulicemi k přístavu.

Lyonsová bude nepochybně pěkně naštvaná, že jí nezavolal, ale neměl v úmyslu čekat. Na tom zvukovém záznamu slyšel v hlase Avy Garrisonové nelíčenou hrůzu a věděl, že se dostala do potíží. Pěkně velkých.

Byla podezřelá, to ano, ale poté, co ji většinu dne vyslýchal, nedokázal uvěřit, že by volala o pomoc, kdyby ji skutečně nepotřebovala.

První skupina policistů reagujících na výzvu už vyrazila na ostrov, k němuž mířil kutr pobřežní stráže i vrtulník. Jenže Snyder měl v úmyslu dostat se na ostrov také.

Jednu křižovatku přelétl na oranžovou a na červenou zpomalil, ale ulice zely prázdnotou a on měl zapnutý majáček i sirénu, a tak na tu červenou projel a do zatáček u pobřeží najížděl trochu příliš rychle – díky tomu mu pneumatiky na parkovišti naproti přístavišti zakvílely v rekordním čase. U vody se tvořila mlha, tenké chuchvalce, které byly příslibem pořádně husté mlhy ještě před svítáním.

Člun na něj už čekal.

Lyonsová, čert ji vem, byla už na palubě.

„Co ti sakra trvalo tak dlouho?“ podivila se, hodila mu záchrannou vestu a vyslala k němu další šibalský úsměv, jímž jasně říkala, ať na ni už laskavě nic nezkouší.

„Běž do háje,“ zabručel, ale byl rád, že ji vidí.

„Pozdějc.“ Mrkla a obrátila se na kapitána: „Jedem!“ Člun vyrazil od břehu, řítil se po temné hladině, prodíral se mlhou a mířil kamsi do neznáma.

„Ty zatracená krávo!“ vřískala Khloe, když se na ni Ava vrhla a zabodla jí nůž hluboko do ramene. Baterka jí upadla, třískla o dlaždice a opile se koulela pryč, zatímco paprskem bláznivě ozařovala střídavě strop a stěny.

Khloe zaječela, mávala volnou rukou, snažila se znovu a znovu Avu bodat, i když upadly na podlahu.

Prásk! Ava se uhodila kolenem o zem, ale popadla Khloe za zápěstí dřív, než ji stačila zranit.

V podivném světle kutálející se baterky měla Khloe obličej stažený bolestí a nenávistí, pohled zavrtávala hluboko do své protivnice. Její rány nožem Avu minuly, ale kopala ji jako šílená a špičkou pevné boty se Avě trefila do holeně.

Té vystřelila bolest do celého těla, a tak povolila sevření.

Odkutálela se pryč a zaslechla mlaskavý zvuk, jak si Khloe vytrhla nůž z ramene a znovu zakvílela. Nůž zarachotil na podlaze. Ava se zoufale snažila utéct, vstát, ale bosé nohy jí v teplé lepkavé krvi klouzaly a vytvářela za sebou rudé šmouhy.

„Měla jsem tě zabít, když jsem měla šanci,“ zavrčela Khloe.

„Proč jsi to tedy neudělala?“ obořila se Ava na ženu, která kdysi bývala její přítelkyní. Přinuť ji mluvit a udržuj si ji v zorném poli… Ani na okamžik se nenech ničím rozptýlit. „Mělas spousty příležitostí.“

„Muselo to vypadat jako nehoda, ty pitomá. Co myslíš? A to je trochu těžší, než jak se to jeví ve filmu.“

„Ale ty ostatní? To nebyly nehody.“ Ava při mluvení upírala pohled na nůž v prstech své protivnice a doufala, že už je policie na cestě. Nebo Dern. Nebo kdokoli. Slyšela přece blížící se člun. Kde sakra vězí?

Khloe se plazila k ní a snažila se vydrápat na nohy. Nůž. Kde je tvůj zatracený nůž? Je zraněná. Mohla bys stihnout zaútočit jako první a zaskočit ji nepřipravenou, ale potřebuješ nůž. Zoufale tápala v tmavé místnosti a pak si vzpomněla na nůž ve své kapse a tucty v zásuvkách a na držácích zde v kuchyni.

„Nemusely to být nehody,“ vysvětlovala Khloe a zjevně si užívala, že může Avě vyprávět o svých plánech, o tom, jak chytře je zosnovala. „Policie si tudíž bude myslet, že je zabila bláznivá ženská. Cvok jako ty.“

„Neměla jsem důvod.“ Opatrně, s pohledem stále upřeným na Khloe, strčila ruku do kapsy.

„Tys je nenáviděla…“

„Ne! Cheryl ne!“ vykřikla a pomyslela na laskavou ženu, která ji vzala pod svou ochranu a ochotně ji hypnotizovala ve snaze vymýtit Aviny démony. Prsty se dotkla špičky nože v kapse, ale musela nechat Khloe mluvit, doufala, že ji to rozptýlí. „Proč bych zabíjela Cheryl?“

„Protože znala všechna tvá tajemství. A jakmile konečně najdou nahrávky z tvých sezení, které jsi ukryla pod podlahou ve svém šatníku, budeš s těmi vraždami propojená.“

„Jaké nahrávky? Nikdy jsem…“

Khloe zářily oči zvráceným pocitem pýchy. „Však oni je najdou,“ ujistila Avu a maličko zavrávorala. Stále krvácela, po ruce jí stékaly rudé krůpěje a vytvářely jí na kůži pramínky.

„Tys je všechny zabila,“ obvinila ji Ava. „Proč?“

„Drž hubu!“ vřískla Khloe. „Na tom nezáleží. Věděly příliš mnoho. Ať tak či onak všechno zjistily. Dozvěděly se o Wyattovi a o mně. Musely… musely zmizet.“ Těžce dýchala, namáhavě vdechovala, jednu ruku ochablou, ale v očích jí blýskalo. „Pověz mi, ty svině, jaké to je ztratit svou životní lásku?“

„Co?“ Ava na okamžik pomyslela na Derna.

„Manžela přece!“ zavrčela Khloe. Ava se od ní snažila odtáhnout a usilovně přemýšlela. Snažila se přijít na to, jak vážně Khloe zranila. Rána mohla být hluboká…, jenže Khloe se stále pohybovala, stále se jí dařilo přecházet dlouhou místností.

„Wyatt. Musíme ho zachránit!“ Sevřela v kapse prsty kolem střenky nože.

„Je mrtvý.“

„Ne!“

„Ale jo. Postarala jsem se o to,“ ušklíbla se lišácky Khloe. „Já věci dotahuju do konce.“

„Ale… ty a on…, proč…, panebože?“ zašeptala Ava a zvedl se jí žaludek. Ne že by ho milovala, to už vůbec ne, ale při pomyšlení, že přišel o život rukou Khloe… „Jak jsi mohla?“ Jenže to byla špatná otázka. Vždyť jak se mohla tato žena, kterou považovala za přítelkyni, stát krutým nelítostným vrahem?

„Proč ti na tom záleží?“ prohodila Khloe a zkřivila rty do nepovedeného úsměšku. „Svádět ho bylo tak debilně snadné. Udělala jsem to, abych se ti dostala na kobylku, chápeš?“ Zubila se, sice to trochu vypadalo jako hrůzný škleb, ale koutky se jí stále roztahovaly a zdálo se, že jí činí potěšení kráčet stále směrem k Avě, pomalu se blížit, prodlužovat děs své oběti.

„Proč se mi dostat na kobylku?“

„Kvůli všemu, sakra! Tomuhle baráku! Prachům! Kvůli tomu, že se s tebou zacházelo jako s princezničkou, zatímco já jsem se musela starat o všechny ty svý bratříčky a sestřičky. Jak si myslíš, že se cítím, když pro tebe pracuju? Když pro tebe musí pracovat moje matka a manžel?“ Khloe rozhodila rukama, nůž se zachvěl, z rány jí kanula krev.

Nenávistný hněv, který v ní dřímal celá léta, vyvřel na povrch. „A pak chlapi. Nejdřív na střední. Nebylas spokojená dřív, dokud jsi nezačala chodit s mým klukem.“

„Já? Ale to jsou už roky…“ Ava nedokázala pochopit čirou nenávist prýštící z Khloe. Sevřela nůž ještě křečovitěji.

„A pak Kelvin… Právě když jsem si myslela, že pokud se za něj provdám, mám šanci na lepší život…, možnost vychutnat si trochu toho, co považuješ za samozřejmé, ty ho přesvědčíš, aby vytáhl plachetnici.“

„Byla to nehoda.“

„A tys po ní čirou náhodou všechno zdědila.“ Khloe znechuceně ohrnula ret a stále se blížila. „Takže vidíš, že Wyatt byl prostředkem, jak se k tobě zase dostat. Přes něj můžu získat část tohohle.“ Zakývala nožem a ukázala na interiér kuchyně, ale myslela celý dům, pozemky, vše z Neptunovy brány.

„Ale tys ho zabila!“ Nedávalo to žádný smysl. Ava stále uhýbala. Musí zkrátka prodlužovat tento rozhovor, než dorazí pomoc. Zdálo se, že Khloe je ochotná oddávat se zlomyslnému uspokojení a vylíčit Avě všechny nejmenší podrobnosti. Obě totiž věděly, že Aviny naděje na únik jsou mizivé.

„Protože ten posera vycouval! Rozhodl se to nedotáhnout! Ten kretén mlel cosi o tom, že by se to s tebou pokusil ještě napravit. Zamlouvalo se mu být s tebou ženatý a mít všechno. Proto byl pro něj rozvod nemyslitelný. Raději by tě měl živou a odsunutou někde v luxusním blázinci, aby mohl sám všechno řídit.“

„A ty…“

„Měla jsem lepší nápad! Věděla jsem, co provádí Jewel-Anne, a jen jsem se přidala. Kdyby se jí podařilo udělat z tebe dostatečně velkého cvoka, zabila by ses sama. Když se to nestalo, přešla jsem k plánu B.“

„K vraždám. Nastraženým tak, aby ukazovaly na mě.“

„Podívejme… Nejsi tak blbá, jak vypadáš.“

Ava nechala Khloe mluvit, zatímco se sama pozpátku sunula k protější zdi. Už byla blízko. Kdyby se jí tak podařilo popadnout dveře a praštit jimi Khloe do obličeje, bodnout ji do břicha a pak zmizet, měla by možná šanci. Ale kam? Kam půjdeš?

Do loděnice! Kdyby měla dost času. A klíčky jsou v zapalování. Ach, panebože, kdyby jen… Nechej ji mluvit. Proboha živého, pořád rozptyluj její pozornost. „Co… a co Simon?“

„Co je s ním?“

„Je to tvůj manžel.“

„Ne moc dlouho. Od toho úchylného debila mám až moc modřin. Rozvádím se s ním. Kretén. Ví to. Nebude dělat potíže.“ Na okamžik se zarazila a zamrkala, jako by se snažila polapit mizející myšlenky. Možná bylo její zranění vážnější, než se zdálo.

Ava znovu zaslechla zvuk lodního motoru…, nebo dokonce více než jednoho. Prosím…, ach, prosím…

Khloe udělala další krok dopředu. „Víš, tohle by bylo mnohem snadnější, kdyby ses prostě utopila, když jsi měla. Však víš, když sis myslela, že vidíš toho svýho zatracenýho spratka. To by bylo dokonalý!“

„Noaha?“ zašeptala a zády se už téměř opírala o rám dveří.

„Jistěže Noaha. Ty léky, co jsme ti dávali, byly vyměněné. Halucinogeny. Ale tys na to přišla, že?“

„To je neuvěřitelné.“

„Fakt? Pro toho kluka bys udělala cokoli. Věděli jsme, že tebou můžeme manipulovat, když ho použijeme.“

„Kdo my?“

„Jewel-Anne, Wyatt a já. Kdo jiný? A naprosto dokonalý fór v celém tom plánu tkvěl v tom, že ani nebyl tvůj. Vůbec ne. Ironie osudu, co? Vůbec to nebylo tvý děcko!“

„On byl… je… můj!“ Musela se hrozně snažit, aby ze sebe ta slova vysoukala, aby vůbec zůstala v omámeném stavu trochu při smyslech.

„Aspoň že žil se svým pravým fotrem.“

„Počkej…, cože?“

„Ty to fakticky nevíš?“ divila se Khloe a blížila se k ní, aby ji zavraždila. „Lester Reece není Noahův otec. To byla všechno parádní lež. Čistě pro případ, že bys na to přišla.“

„Na co?“ Avě se točila hlava. Stále ještě nemohla strávit, že byl Reece milenec Jewel-Anne a Noahův biologický otec. „Wyatt?“

Khloe se zlomyslně zašklebila se zjevným uspokojením.

„Wyatt a Jewel-Anne?“ Ava měla dojem, že se snad pozvrací.

„Jistě! Kristepane, ty jsi ale naivka! Proto přece Wyatt trval na tom, aby zůstala na ostrově, přímo tady v domě!“

Šokovaná Ava se snažila nějak si všechny informace urovnat. Nic z toho, co Khloe říkala, nedávalo smysl a Avino uvažování se stále zpomalovalo, sedativa nad ní odhodlaně přebírala vládu. Drž se toho malého nože v kapse. Neumdlévej.

„Zbouchnul tebe i Jewel-Anne ve stejnou dobu, kruci. Jak úchylné se ti to jeví?“

Ava se při té myšlence v duchu přikrčila. Wyatt a Jewel-Anne? „To není možné.“

„Není možné? Je to pravda, jako že je bůh nade mnou. Prosím tě, Avo. Nenapadlo tě nikdy, kde se v Jewel-Anne bere ta arogance? Proč vždycky vypadala tak vychytrale? S Lesterem to skončila dřív, než došlo k početí Noaha. Nikdo jiný než Jewel-Anne a Wyatt to nemohl vymyslet líp.“

„To jsou všechno nějaké divné hry!“ pronesla s těžknoucím jazykem. Drž pořádně ten nůž! Vystihni správný okamžik. Nevzdávej to, Avo. NEVZDÁVEJ to!

„Ještě ke všemu neumíš přijmout pravdu, Avo? Důvod, proč si Jewel-Anne připadala tak nadřazeně, byl ten, že tě něčím převyšovala, stála nad tebou, nad ženou, která měla všechno.“ Khloe se do slov vmísila skutečná emoce, prýštila z ní nelíčená nenávist. „Tvůj dokonalý manžílek, právník a nádherné děťátko, přestože nebylo tvoje.“

„Ty jsi šílená,“ šeptala Ava a maličko couvala. Ze všech sil se snažila zůstat vzhůru. „A tys jí pomáhala… To tys pohřbila panenku v rakvi. Tys ji zabila a prořízla hrdlo těm dalším panenkám.“

„Už jsem říkala, že toho moc věděla. Přesně jako ostatní.“

„Nevěřím ti,“ prohlásila Ava, přestože to byla lež.

„Jen pomysli na jizvy na své paži. Jak si myslíš, žes k nim přišla, co? Fakticky věříš, že ses pokusila o sebevraždu?“ provokovala ji Khloe. Ava narazila ramenem na stěnu. Uteče z místnosti, už se přiblížila k zadním dveřím. „Nepamatuješ si, kdo ti pomáhal do vany, kdo tě namydlil, kdo ti dal víno… s troškou něčeho dalšího?“

Ava zamrkala. Snažila se přemýšlet. Pane bože, měla tak těžkou hlavu…, hrozně těžkou. Přesně jako té noci, kdy jí Wyatt pomáhal do vany, přimísil do vody bublinkovou pěnu, políbil ji na šíji a přiložil jí k zápěstí žiletku…, bublinky ve vaně zrůžověly její krví…

Znovu se jí zvedl žaludek. Wyatt? Byl to Wyatt? Omámil ji a podřízl jí zápěstí při pokusu předstírat její sebevraždu? Všechno v ní křičelo ne, ale ten pocit rychle pominul, když jí došlo, že pro Wyatta Garrisona představovala záruku luxusu a dlouhou dobu mu ulehčovala život. Nedovolil by si požádat o rozvod – bylo by to pro něj finančně příliš nákladné a on byl dostatečně chamtivý, aby chtěl všechno, co měl. A kdyby ji zavraždil, vypadalo by to podezřele. Jenže pokud by propadla šílenství a zabila se sama…, stal by se z něj dokonalý mučedník. Ava cítila žluč na jazyku.

„Takže teď ti to konečně došlo, co?“ prohlásila Khloe s potěšením, byť její hlas zněl slaběji.

Nůž! Začala ho vytahovat z kapsy, ale Khloe svírala baterku a zakymácela s ní. „No no no!“ okřikla Avu a postavila baterku na kuchyňskou linku. „Ať tě to ani nenapadne! Jistěže, máš ještě jednu zbraň. Zálohu. Nůž? Pepřový sprej? Zapomeň na to.“ Vtáhla vzduch mezi zuby, jako by ji náhle něco zabolelo.

Výborně!

„A pokud jde o toho kluka, co sis o něj pořád dělala takové starosti, zapomeň na něj. Té noci zemřel, Avo. Odešel a utopil se…“

„Další lži!“ zaječela Ava a všechno se v ní svíralo. Pevně obemkla prsty nůž.

„Tak si to přiznej, Avo. Je pryč. A tys obětovala tolik peněz, času i svou příčetnost, abys hledala spratka, který se nikdy nevrátí. Dítě počaté tvým manželem při milostném románku s tvou sestřenicí.“

Ava stěží vnímala všechno to vysvětlování a chvástání, protože jí hlavou hřmělo hlasité odmítání. A když slyšela, že je Noah mrtvý, její zoufalství se jen prohloubilo. Jenže Khloe nyní, v okamžiku, kdy se zbavovala svého vnitřního břemene a předhazovala Avě bůhvíjak není chytrá, už nedokázala přestat. „Wyatt se s Jewel-Anne po té nehodě rozešel a ona mu nikdy nedovolila zapomenout, že jí něco dluží. Byla to kurevská mrcha. Jenže to bylo v pohodě. Aspoň jsem do toho mohla snadněji vstoupit já. Wyatt mě nejprve utěšoval po ztrátě Kelvina, chápeš, jenže brzo se to nažhavilo. Pokud jde o Simona, je to jen další figurka. Určená hlavně k tomu, aby Wyatt žárlil a konečně něco udělal, hodil prdelí a našel způsob, jak se tě zbavit! Jenže posléze bylo jasné, že se nikdy k ničemu nerozhoupe.“ Hořce se smála. „A ty jsi tak pitomá, nemělas ani střípek podezření, že je Wyatt zapletený se mnou, a ne s tou slabošskou ukňouranou cvokařkou!“ Opřela se o kuchyňskou linku, jako by už nedokázala stát. „Víš, Avo, ty si fakticky zasluhuješ umřít. Bude to sranda.“

Náhle ji zřejmě všechno to mluvení unavilo a zalapala po dechu.

Ozval se hlasitý skřek.

Khloe zavrávorala.

Po podlaze přeběhl tmavý stín, syčel a prskal.

Kocour!

Když se Khloe snažila najít rovnováhu a přepadávala stále dopředu, Ava prudce vytáhla nůž z kapsy, opřela se o zem a vstala ve snaze uhnout výpadu.

Pozdě. Khloe zaútočila.

Ava ucítila v paži výbuch bolesti. Zavrávorala.

„Bolí jako svině, co?“ provokovala Khloe a znovu nůž zvedla.

„To mi povídej!“ Ava se vší silou vrhla po Khloe. Zabodla jí nůž hluboko do hrudi, až se Khloe zapotácela a couvala. Ava se otočila jako na obrtlíku a běžela k zadním dveřím. Ramenem otevřela síťku ve dveřích a vyřítila se ven tak rychle, jak ji dokázaly nohy nést po pěšince k přístavišti.

Běžela co nejdál od Khloe.

Co nejdál od Neptunovy brány.

Co nejdál od strašlivého vědomí, že její syn je mrtvý.

Běžela stále rychleji, nutila nohy k pohybu, klopýtala, na vlhkém štěrku jí to klouzalo, na kůži cítila hutnou, vlhkou mlhu.

Myšlenky jí vířily v hlavě jedna přes druhou, přehrávala si strašlivé, bolestné scénáře. Wyatt se ji pokusil zabít už před dávnými lety. Snažil se, aby to vypadalo, jako když chtěla spáchat sebevraždu, a teď je už dokonce mrtvý, leží v kaluži vlastní krve, ale nejvíc ji zraňovala a do očí vnášela slzy dusivá pravda, že Noah je mrtvý.

Dobrý bože, proč musel ztratit svůj mladičký život?

V mysli jí probleskovaly vzpomínky na syna, jak se smál, běhal, volal na ni: „Mami, pojď taky! Mami!“ Zachichotal se, pak utekl, droboučké nožky se mu rychle pohybovaly a on se ohlížel přes rameno, aby se ujistil, že ho maminka dohání.

Tak sladké dítě!

Ach, miláčku, maminka tě miluje… Maminka…

Cítila, že jí stéká teplá krev po ruce, a stále mířila k loděnici. Kdyby tak dokázala ten zatracený člun nastartovat…, ale když běžela, všimla si nějakého světla, které poskakovalo vedle ní…

Paprsek z baterky, kterou třímala Khloe.

Za jejími zády zněly nejisté kroky.

Utíkej, utíkej, honem! Je zraněná. Hůř než ty. Dokážeš ji předběhnout.

Rychle se ohlédla a spatřila, jak Khloe bojuje, obličej zkřivený bolestí, krvácející z jedné ruky, na hrudi se jí zvětšuje rudá skvrna, ve volné ruce svírá baterku a nůž. Oči, které na Avu upírala, byly temné opovržením, ohrnovala rty a cenila zuby. Vpřed ji poháněla čirá nenávist, byla neúnavná a její úmysly byly jasné. Hodlala se Avy zbavit stejně jako ostatních. Neměla už chuť navléct to tak, aby to vypadalo, jako když ostatní ženy zabila Ava. Teď se její odhodlání zaměřilo na jediný cíl: Ava musí zemřít!

Ava z kopce směrem do přístaviště doslova sprintovala, krkolomně, neobratně. Bosé nohy jí plácaly o vlhká prkna mola, do plic vtahovala slaný vzduch a při běhu cítila úlevu, její strach se rozpouštěl.

Mlha houstla, začínala být neproniknutelná. Ačkoli neviděla na druhou stranu zálivu, slyšela jednoznačné hučení lodních motorů, které se přibližovalo, ale najednou už po záchraně tolik netoužila.

Černé vody, které se táhly do nekonečné mlhy z přístaviště, ji vábily, lákaly ji, nabízely jí úlevu od šílenství a bolesti, které prostoupily její život. Bylo by tak snadné skočit…

Khloe jako by vycítila, co se děje, křikla: „Ne, Avo! Ne! Dopřej mi tu satisfakci…“

Pozdě. Přinutila nohy k ještě rychlejšímu pohybu a stále se blížila k hluboké temné nicotě před sebou. Prkna mola pod jejíma nohama náhle skončila, ale ona se nezastavila. Na konci mola se vysoko odrazila a její tělo i mysl padaly do vlídné temnoty.

Dernův mobil se na vteřinku probudil k životu a on na něm spatřil Avinu zprávu.

„Khloe napadla nožem Wyatta. Na půdě. Pošlete pomoc!“

Co sakra? Khloe napadla Wyatta? Znovu se pokusil jí zavolat, ale jeho zatracený telefon definitivně zkolaboval.

„Jak dlouho ještě?“ křikl na Johansena.

„Pět minut.“

To je dlouho. Pět minut je až moc dlouho.

„Zkuste to za tři,“ snažil se Dern překřičet vítr a ustaraný pohled upíral do tmy před sebou. „A zavolejte vysílačkou policajty. Budeme potřebovat posily.“

„Na co?“ podivil se Johansen.

„Taky bych rád věděl.“

Vydrž, Avo, prostě krucinál vydrž!

Když se Johansen natahoval po mikrofonu vysílačky, spatřil Dern pár pomrkávajících světýlek městečka Monroe daleko před nimi. Možná to zvládnou. Ještě mají šanci. Panebože, upřímně v to doufal. Nikdy v životě si nepřipadal tak neschopný. Odevzdaně skřípal zuby.

Khloe Prescottová? Že by za vším stála ona? Vražedkyně? Takže ne Wyatt? Dern by vsadil svůj život na to, že za spiknutím namířeným na deptání Avy stojí její idiotský manžílek. Podle Derna se dal dohromady s její mrtvou sestřenicí. Ale teď je právě Garrison zraněný? Možná mrtvý? Rukou Khloe?

Jeho obavy o pár stupínků vzrostly. Jen doufal, že Ava neudělá nějakou hloupost. Zíral přitom před sebe a snažil se v mlze rozeznat velký dům nebo přístaviště Neptunovy brány. Jenže neviděl nic než tmu.

To nebylo dobré znamení.

Zatraceně, pospěš!

Musí se k ní dostat.

Než bude pozdě.

Avu pohltila ledová voda, pro její tělo to byl obrovský šok, na okamžik měla pocit, jako když jí nervová zakončení jiskří a probouzejí zatracený mozek k činnosti, zatímco klesala do temných hlubin. Bohužel moment naprostého probrání trval jen pár vteřin. Doufala, že ospalost, kterou pociťovala, pádem do vody zmizí. Jenže v tom se mýlila. Jakmile tělo přivyklo chladu, víčka jí znovu ztěžkla. Adrenalin v kombinaci s ledovou vodou nedokázal zvítězit nad omamnými látkami v jejích žilách. Hluboko ve slané vodě kopala a snažila se plavat, ale bez své obvyklé síly. Bojuj, Avo, bojuj, nabádala ji rozumová stránka mozku tiše, zatímco ta druhá, smutnější polovina, zvažovala možnost, že by se vzdala. Vykašle se na to…

Pomalu se vynořovala na hladinu, vzduchové bublinky z plic nad ní stoupaly jako spirálky.

Pod vodou panovalo ticho a klid, přestože slyšela vzdálený rachot lodních motorů, brumlajících ve vodě. Stále se přibližovaly.

Vynořila se, odhodila si vlasy z očí a lapala po dechu.

V matném namodralém světle bezpečnostní lampy u loděnice stála Khloe jako na stráži, jako by nechtěla Avě dovolit, aby vylezla ven z vody. Byla bledá a hubená, poněkud nejistá, pořád však mávala nožem, pořád v sobě měla bojovného ducha, jako by si vůbec nebyla vědoma krve stékající po její ruce či obrovské skvrny vpředu na svetru.

„Do toho! Zůstaň si tam,“ zavrčela Khloe, když našla pohledem Avu, a zjevně byla spokojená, že ji přinutila utopit se. „To je dokonalé. Umřeš smrtí cvoka, protože nic jiného ani nejsi!“ zakřičela, ale hlas už měla ochraptělý.

Ty zemřeš první, pomyslela si Ava a s námahou se snažila udržet nad hladinou a plavat směrem k přístavišti.

„Jen si to zkus, svině!“

Bojovnost ji opouštěla, pomalu se nořila do mrazivých slaných hlubin. Kdysi byla dobrou plavkyní, ale nyní se cítila ochablá, po ztrátě krve se nahlodala i její vůle k životu.

Začala se potápět, ale znovu se vznášela ve vodě nahoru, snažila se překonat sedativa. Chladná voda vířila kolem ní a ona cítila, jak klesá ještě hlouběji. Když se vynořila, hlavou jí prolétly představy Derna a Noaha, rozkašlala se, síly ji opouštěly. Naposled se podívala směrem k přístavišti, uviděla Khloe a tentokrát k ní kdosi zezadu z temnoty běžel.

Díky bohu!

Konečně jí někdo pomůže!

Byl vysoký, běžel rychle a vypadal povědomě, rázně se přiblížil k přístavišti a Khloe se ohlédla.

Dávej pozor! chtělo se Avě křiknout a příchozího varovat. Bacha na ni, má nůž! Jenže když se pokoušela přinutit své rty zformovat slova, začala svého zachránce poznávat. Nevěřícně vytřeštila oči. Ne, ne, ne! To není možné!

Jakmile dotyčný přiběhl do matného světla lampy, Ava viděla, že se jí před očima odvíjí cosi nemožného. Wyatt se postavil vedle své milenky.

Nevěřila svým očím. To jsou snad halucinace.

Byl mrtvý po ráně nožem, kterou mu zasadila Khloe. Dokonce i ona přiznala, že ho zabila…, že ho nechala zemřít.

Ava upírala pohled ke břehu jako hypnotizovaná, držela se nad hladinou a hlavou jí prolétaly zmatené myšlenky. Je skutečný? Nebo je výplodem její zmučené mysli?

Jako Noah.

Tys fakticky zešílela!

Nevěřícně se dívala, jak oběma rukama objímá Khloe, přitahuje ji k sobě, ohlíží se na záliv a svou tonoucí manželku. V tu chvíli se usmála…, jako by toto všechno bylo součástí jeho, případně jejího, vlastně ne, spíše jejich plánu.

Roztříštěná mysl Avě napovídala, že Wyatt je výplodem její fantazie. Určitě tomu tak musí být… Jinak by to nedávalo smysl. Pokud je Wyatt skutečně naživu, proč by s Khloe podstupoval takové útrapy, aby tě přesvědčil, že je mrtvý, že ho Khloe zabila?

Aby zajistil její pád do šílenství, nebo ještě lépe, aby vypadala před ostatními ještě labilnější, ještě větší paranoik, až bude mluvit s policií?

Nechápala to, nedokázala postihnout hlubiny jejich zvrácenosti.

Cítila, jak ji voda stahuje dolů, jak se dostává pod hladinu, a zírala rozmazaně přes vodní clonu, jak Wyatt Khloe prudce políbil, mnohem vášnivěji, než by si myslela, že je vůbec schopen. Významně. Zraněná žena se mu pokoušela jeho ohnivou vášeň oplatit, ale již omdlévala, krev jí kanula z paže a nakonec upustila nůž i baterku.

Ava si ve své poslední jasnější chvilce uvědomila, že jeho vražda byla celá sehraná, jen aby Avu přinutili k nějaké reakci, vylákali ven, do přístaviště a do vody. Hloupě jim na to skočila. Není divu, že nůž, který Khloe přinesla dolů, zářil čistotou, nebyly na něm žádné stopy krve. Wyatt měl na sobě zjevně neprůstřelnou vestu.

Jenže Khloe nikoli. Byla vražedkyní do hloubi duše, byla si tak jistá, že Avu přemůže, až si přestala dávat pozor a stala se zranitelnou.

Ava přes clonu mořských vod sledovala, jak se líbají a nevšímají si jí. Vědí, že nakonec vyhráli. Ona zemře tak, že bude vypadat jako paranoidní cvok, jak ji koneckonců odjakživa označovali. A dokonce i zranění Khloe, která byla viditelná, budou klasifikována jako výsledek její potyčky s Avou, ovšem ta bude vykreslena jako šílený psychotik, útočník mávající nožem.

Dokonalý plán…

Jenže najednou se zdálo, že Khloe vrávorá, vyklouzla z Wyattova sevření.

Ne že by to mělo nějaký smysl.

Už ne.

Ava pomalu klesala pod hladinu, voda se nad ní zavírala, nacházela se přesně v poloze, v jaké vždy vídala svého syna. Bůh mi pomoz. V hlavě jí tepalo a pravidelné buch, buch, buch, které slyšela, nějak vypadávalo z rytmu tlukotu jejího srdce. Objevilo se zářivé světlo stejně bělostné jako měsíc.

Už na tom nezáleželo.

Strašná zima, taková zima.

Zářivé světlo ji vábilo.

Je načase na všechno se vykašlat.

„Máte na palubě nějakou bouchačku?“ křičel Dern přes hřmění lodního motoru, když se Infant terrible blížil k ostrovu. Příď člunu prorážela vlny, stáčela se k Neptunově bráně, která byla již tak blízko, že se začínaly z mlhy vynořovat obrysy doku a loděnice. Za nimi v závěsu jely další čluny, patrně plavidla ze šerifova oddělení, ale Infant terrible stále vedl. Přesto se Dern obával, že jedou příliš pozdě. Při tom pomyšlení se mu svíraly útroby a málem vyskočil z kůže netrpělivostí, aby se dostal na ostrov co nejdřív.

Johansen stál u kormidla a mžoural do kalné temnoty. „Mám harpunu. Proč?“

„Nic víc?“

„Jasně, kurva, nic víc. Nic víc jsem nikdy nepotřeboval. Jsem kapitán lodi, ne vrah!“

„Vytáhněte ji! Počkat, nemáte pistoli na světlice??“

„No…, jo.“

„Taky ji vytáhněte.“

Johansen po něm vrhl podezíravý pohled. „Proč? Co se krucinál děje?“

„Nevím, ale nic dobrého.“

Zíral do temnoty a viděl bezpečnostní lampu připevněnou na stěně loděnice, která se mu dostávala do zorného pole. Její namodralé slabé světlo ozařovalo přístaviště a rozeznával ještě siluety dvou lidí. Tiskli se k sobě. Objímali se. Vlastně se navzájem podpírali.

„Co to kurva je?“ Johansen je také zahlédl.

Byli tak zaujati sami sebou, že ani nevzhlédli, když se člun přiblížil. A pak zahlédl třetí osobu, ve vodě, obličejem dolů.

Zastavilo se mu srdce.

Ava! Ach, pro lásku boží… „Tamhle!“ ukázal na nehybné tělo, ale Johansen už otáčel příď, aby se k nehybné postavě přiblížili.

„Zmetek zasranej,“ mumlal Johansen.

Ježíši, ach bože! To nemůže být Ava.

V přístavišti na ně muž mával, ať zmizí.

Jako by se bál, že do tonoucí ženy najedou.

„Co se tady ksakru děje?“ podivil se Johansen. „Není to…“

„Wyatt Garrison.“ Ten hajzl v celé své kráse. Zapletený s jinou ženou… S Khloe? S tou, která ho údajně pobodala? Teď se objímali.

Celá ta scenerie působila bizarně, neodpovídala Avině vyděšené textové zprávě, a přesto dokonce i z dálky viděl temné skvrny na Garrisonově košili. Zaútočila na něj v milenecké hádce, po níž se usmířili?

Nechápal, co se sakra na tomhle pitomém ostrově děje, ale neměl čas to zjišťovat. Johansen vytáhl harpunu i pistoli na světlice. Dern cítil, že času rychle ubývá, popadl menší zbraň a zkontroloval, jestli je nabitá. Serval ze sebe bundu, skopl boty a vyskočil na okraj lodi. Přitom si strkal pistoli za pas džínů.

„Panenko Maria!“ vydechl Johansen a zastavil člun v co nejmenší vzdálenosti od těla, do jaké si troufl. „Co to kurva provádíte?“

„Co myslíte?“ Dern slyšel křik z přístaviště, ale i tak skočil. Hluboko. Do slaného, pekelně ledového moře. Všichni ostatní mu byli ukradení, potřeboval se dostat k Avě. Nemůže být mrtvá. Nemůže! Určitě musí být ještě čas!

„Co to do prdele…?“ Snyder hleděl k přístavišti, když se přibližovali k ostrovu. Infant terrible už zůstával na místě ve vodě nedaleko loděnice, kde stáli dva lidé, muž a žena, a tiskli se k sobě. Další muž plaval a vypadalo to, jako když se na hladině vznáší obličejem dolů mrtvola.

„Zdá se, jako když se právě odehrála nějaká zásadní sračka,“ konstatovala Lyonsová a vytáhla pistoli z pouzdra. „Najeďte tam,“ přikázala kapitánovi. „Večírek začíná!“

I Snyder vytáhl zbraň, jakmile zahlédl, jak to v přístavišti vypadá. Zdálo se, že se ten chlap – Garrison? – vzpamatoval a konečně si všiml policejního kutru. V obličeji se mu změnil výraz ze zvědavosti v čirou hrůzu, jako by se právě v tom okamžiku probral a to šílenství, které se kolem něj odehrávalo, mu došlo v plné šíři.

Když se policejní člun přiblížil, začal couvat a ženu táhl s sebou. Vypadala však jako mrtvá. Na svetru měla viditelnou šarlatovou skvrnu podobnou té na hrudi Garrisonovy košile.

Co se tady krucinál stalo?

„Tohle nevypadá vůbec dobře,“ konstatoval, ale Lyonsová byla nažhavená. „Máme tady opozdilce.“ Dva lidé ve vodě, další u kormidla Infant terrible. Příliš mnoho lidí, kteří by se mohli plést do cesty. Jedna osoba vypadala již mrtvá.

Lyonsová poznamenala: „Možná teď konečně dostaneme nějaké odpovědi.“

Nad nimi se v mlze ozývalo hlasité cvakání vrtule helikoptéry, předznamenávající její přílet, hřměla jim nad hlavou a reflektory osvětlovala scenerii.

Garrison náhle vypadal jako zvíře polapené v kleci – opustil ho postoj suverénního právníka –, vzhlédl vzhůru a pak se pohledem vrátil k policejnímu kutru. Zdálo se, že panikaří a snaží se odvléct po smrti ztěžklou Khloe Prescottovou někam s sebou.

„Nemá kam utéct. Je na ostrově, zpropadeně,“ ulevila si Lyonsová a zvedla megafon. „Tady policie!“ prohlásila a její zesílený hlas zněl nad vodou. „Wyatte Garrisone, zvedněte ruce nad hlavu!“

Wyatt rozkaz zcela ignoroval, změnil směr a táhl Khloe k loděnici.

„Ani omylem, Jose! Pohni se,“ vybídl Snyder kapitána a sáhl po zbrani. „Zablokuj výjezd z loděnice. Nedovol, aby se s tou lodí dostal na otevřené moře.“ Ukázal palcem na druhý člun. „A vysílačkou zavolej toho paka, co řídí tu zatracenou loď Infant terrible. Vyřiď mu, ať nám jde kurva z cesty!“

Dern plaval k Avinu nehybnému tělu, co mu síly stačily.

Klap, klap, klap! Zvuk vrtule helikoptéry řval nocí a s ním přicházel i silný paprsek světla ozařující rozčeřenou hladinu a pozemky patřící k rodinnému sídlu.

Panebože, jak se tohle stalo? Cožpak ji jednou zachránil jen proto, aby ji znovu ztratil? Zaplavil ho neskutečný hněv, adrenalin v žilách ho k ní poháněl rychleji.

Vydrž, Avo. Pro lásku boží, hlavně vydrž!

Klid noci pročísl rachot dalšího lodního motoru, ale Dern se soustředil na tělo, které se ochable vznášelo na vodě. Netrvalo mu to ani pár vteřin a už po ní chňapl, otočil ji a přesně podle svého výcviku s ní plaval ke břehu a k přístavišti, kde na něj nevěřícně zíral Wyatt.

„Tady policie!“ křičela do megafonu nějaká žena a zvuk se nad vodou rozléhal. „Wyatte Garrisone, zvedněte ruce nad hlavu.“

Wyatt vzhlédl k helikoptéře a pak obrátil pohled zpátky na Derna. „Kurva fix!“ Táhl Khloe k loděnici, ale byla příliš těžká, vláčela zcela bezvládně paty po prknech. Když Dern doplaval ke břehu a vrtulník jim hřměl nad hlavou, policistka Garrisonovi znovu přikázala, aby zůstal stát, tentokrát pustil Khloe, a jako by viděl marnost snahy o její záchranu, zřejmě se rozhodl spasit svou vlastní zatracenou kůži. Khloe se zhroutila na dřevěné molo a on se rozběhl k loděnici.

„Stůj!“ přikázala policistka a policejní člun ihned udělal takový manévr, aby odřízl Garrisonovi možnost k úniku. Uklouzl, zastavil se, obrátil se a veškeré příkazy policie ignoroval. Dern mezitím vytáhl ochablou Avu na břeh, přenesl ji přes kameny u přístaviště a sledoval, jak krvácí z rány na paži.

„Vydrž, prosím tě, Avo,“ zašeptal strachy bez sebe, že již zemřela. Při tom pomyšlení se cosi v hloubi jeho duše bolestně sevřelo. Neměl představu, jak dlouho byla ve vodě, ale když ji položil na písečný pruh a zkontroloval jí puls, nedýchala. Nic pod konečky prstů necítil. Je pozdě! Už je po ní, tělo jí chladlo, pleť měla namodralý tón.

„Vzpamatuj se, Avo,“ přesvědčoval ji. „No tak!“ Zahájil umělé dýchání. Násilím jí tlačil vzduch do plic, prováděl masáž srdce a mluvil na ni. „Zvládneš to. Sakra, nevzdávej se!“ Znovu jí vdechl vzduch do plic. „Avo, prosím! Vrať se mi. Panebože…, neumírej. Slyšíš mě? Říkám NE-U-MÍ-REJ! Miluju tě, zatraceně. Slyšíš? Já tě miluju.“ Zlomil se mu hlas, a ačkoli si moc přál, aby žila, pořád nic necítil. Jeho umělé dýchání nemělo odezvu.

Vůbec nic se nedělo.

„Utíká!“ vykřikla Lyonsová a tiše pro sebe zaklela, když Garrison doběhl k loděnici. Jenže zároveň viděla, že má zablokovanou únikovou cestu. „Hajzl jeden! Do prdele, má bouchačku!“

Snyder zaostřil pohled na právníka a zahlédl, jak sahá do kapsy a vytahuje pistoli. „Hajzl!“ Tohle se nevyvíjelo dobře. Vůbec se to nevyvíjelo dobře. Dern mezitím vytáhl utopence na břeh a pokoušel se o umělé dýchání, ale zdálo se, že je na to pozdě. Ačkoli Snyder neviděl utonulé do obličeje, vsadil by odznak na to, že jde o Avu Garrisonovou.

Lyonsová znovu zapnula megafon. „Wyatte Garrisone, odložte zbraň. Pomalu! Potom… Ach, sakra!“

Prásk! Prásk! Prásk!

Garrison střílel jako šílenec. Jedna kulka trefila trup policejního člunu a druhá rozbila sklo kapitánské kajuty. Pak se otočil a zamířil na Derna a nehybné tělo vedle něj.

„Ani omylem, kruciš!“ zavrčel Snyder a vytáhl zbraň. Vypálil první varovný výstřel, zatímco Lyonsová křičela do megafonu: „Odhoďte zbraň!“

„Do háje, on to udělá!“

Ava zalapala po dechu, v plicích jí zachrčelo a z nosu i úst jí vytékala voda. Plíce měla v jednou ohni a kašlala, když do nich vtahovala zase vzduch, jeden nádech za druhým. Byla tma a svět kolem sebe vnímala nejasně, ale viděla Dernův obličej. Nad ním se vznášelo jasné světlo a zněl ohlušující rámus, dostali se do poryvů šíleného větru.

Kde to jsem? Ucítila pod sebou písek, věděla, že je venku.

Co se děje?

„Avo!“ Dern se na ni zazubil a s ní se všechno zatočilo. Rychle se převrátila a dávila, slaná voda se jí řinula z nosu i úst, zvracela vodu ze žaludku a z plic, všechnu vodu, která do ní natekla.

Podruhé se jí udělalo špatně, protože si uvědomila, co se děje.

Prásk! Prásk! Prásk!

Výstřely?

Ihned jí to došlo, a když se na ni Dern vrhl, aby ji instinktivně zalehl a chránil vlastním tělem, pohlédla mu za rameno a spatřila Wyatta, jak se krčí u loděnice, pistoli namířenou přímo na Dernova záda.

„Ne!“ vykřikla a v očích se jí objevil výraz čiré hrůzy.

Dern se otočil a ruka mu automaticky vylétla za pas promáčených džínů.

„Bacha!“ zaječela, přestože měla ochraptělý hlas.

Prásk!

Další výstřel z Wyattovy pistole.

Ucítila spršku písku, jak vedle ní dopadla kulka.

Dern vyskočil tak, aby stál mezi ní a hlavní Wyattovy pistole, a vystřelil. Zahřměly ještě další zbraně a Ava se přikrčila. Loděnici zasypal déšť kulek. Všude odletovaly třísky z prken. Ava s hrůzou sledovala, jak Wyattovi rozstřelili obličej. V poslední chvíli se mu v očích usadil šílený výraz a zavřískl bolestí, protože mu v šarlatovém gejzíru odletovaly z tváře kusy kůže a masa. Jiskry ve vlasech se mu vznítily, takže mu z temene hlavy šlehaly plameny. Ječel, tělo se mu cukalo jako hrůzostrašné loutce, protože ho trefily další kulky, otočil se, stále hořel, krev mu crčela z těla a vzápětí se zhroutil do černých vod.

Znovu ji přemohla nevolnost.

Pak si ji Dern přivinul k sobě a srdce mu tlouklo jako kladivo, zatímco kolem pokračovala policejní akce.

„Budeš v pořádku,“ zašeptal jí do vlasů.

V bezpečném přístavu jeho náruče mu věřila. „Miluju tě,“ hlesla tiše a pak se všemu poddala, poté, co ztratila hodně krve a téměř utonula, zavřela oči a dovolila si luxus stáhnout se do bezpečí propasti bezvědomí. Měla pocit, že slyšela, jak se mu zlomil hlas, když říkal: „Taky tě miluju.“ Jenže pak už nebylo nic…

47. kapitola

Ava bude v pořádku.

Lékaři, kteří o ni pečovali, Dernovi sdělili, že bude zdravá, jen se pomalu dává dohromady. Kóma, do něhož upadla, bylo údajně důsledkem jejího zranění a veškerých duševních traumat, jež utrpěla. Považoval to všechno za pitomosti, ale následujících osm hodin strávil u jejího lůžka, pak odjel domů, aby se osprchoval, převlékl a postaral se o zvířata. Bez ohledu na všechny zmatky potřebovali koně i jeho pes, aby se jim věnoval.

Jakmile dokončil své povinnosti, zavolal do nemocnice díky předplacenému mobilu, který používal na telefonáty Rebě. Zjistil, že Ava stále tvrdě spí, a usoudil, že se pustí do malého pátrání na vlastní pěst.

Z domu odešli všichni jeho obyvatelé, samozřejmě i Avini zaměstnanci, a rodina se rozpadla. Bylo přímo strašidelné procházet halou a vědět, že Wyatt a Khloe, kteří oba zahynuli, do tohoto domu už nikdy nevkročí. Stejně jako doktorka McPhersonová nebo Jewel-Anne. Dokonce i Demetria opustila svůj pokoj.

Dům přízraků, pomyslel si a poslouchal ozvěnu svých vysokých bot na dlaždicích v hale. Dnes, alespoň protentokrát, mlčely dokonce i ty zatracené hodiny po dědečkovi.

Nebyl si úplně jistý tím, co hledá, a myslel si, že patrně nic nenajde, ale systematicky procházel pokoje jeden za druhým a nakonec se dostal až na půdu – na místo, kde zahájila Jewel-Anne své psychické deptání Avy. Vypadalo to tady strašidelně, nábytek zakrytý plachtami a často polámaný, osvětlení matné. Za lepších časů zde bydlelo služebnictvo a on nyní procházel z malé kuchyňky do obývacích prostor a k ložnicím, ale nenašel nic zajímavého.

Vrátil se ke schodišti a už už chtěl odejít, když vtom mu padl do oka nějaký záblesk. Sklonil se a za závěsem na parapetu našel kompaktní disk Elvise Presleyho. Zřejmě s ničím nesouvisel, ale působil zde nepatřičně. Zvedl ho tedy. Plastový obal praskl, snadno se otevíral a disk byl zjevně poškrábaný. Není divu, že ho kdosi odložil. Už už ho chtěl vrátit, když si povšiml útlého bookletu uvnitř, na němž byly Elvisovy fotografie zamlada a texty písní z alba. Booklet v obalu vydržel celou dlouhou dobu používání disku. Dern listoval tenkými stránkami a najednou z bookletu vypadl čtvereček papíru a snášel se k zaprášené podlaze.

Patrně o nic nešlo, možná se jednalo jen o účtenku, ale když se sklonil, aby papírek zvedl a rozložil ho, viděl, že nejde o účet, ale o fotografii asi čtyřletého chlapce, který nesměle vzhlížel k fotoaparátu, na tváři jen náznak úsměvu. Vzadu byla pouze krátká poznámka psaná rukou. Dern už to písmo někde viděl.

Noah, čtyři roky.

Málem se propadl prkny v podlaze. Do háje! Ten malý je naživu! Avin syn žije, sakra! Ta manipulátorka Jewel-Anne to celou dobu věděla, a přesto Avu bolestně psychicky týrala. Přitom Noah žije!

Jenže kde?

Fotografie zjevně patřila Jewel-Anne, takže kdo ví, kde asi může Noah být… Jenže vzápětí si uvědomil, že popisek nepsala Avina sestřenice. Ne, ten rukopis znal – ze vzkazů pro částečně ochrnutou ženu.

Od její ošetřovatelky.

U všech čertů, tak Demetria ví, kde se chlapec nachází!

Okamžitě letěl dolů po schodech, aby se rychle spojil se Snyderem a zpropadenou ošetřovatelku našel. Tak či onak, i kdyby trakaře padaly, Dern Avina syna najde.

„Paní Garrisonová?“ Tichý ženský hlas. „Slyšíte mě? Avo?“

Zvuky zněly z dálky. Z velké dálky. Nějaká ruka se dotkla jejího ramene.

Ava pootevřela oko a v ostrém světle ho raději zase zavřela.

„Probírá se.“ Další hlas. Mužský.

„Paní Garrisonová, jak se cítíte?“ Znovu ženský hlas.

Jako v pekle.

„Slyšíte mě? Jsem Karen, vaše ošetřovatelka. Avo, můžete pro mě něco udělat a probrat se? Jste v nemocnici.“

„Cooo?“ zaskřehotala.

„Avo? Díky bohu!“

Otevřela jedno oko a u postele, na níž ležela, spatřila Austina Derna. Měla pocit, že jí vnitřek krku kdosi vyčistil smirkovým papírem a s očima to bylo ještě horší. „Co se stalo? Kde…?“ Náhle si však začala dávat dohromady střípky děsuplné noci.

„Psst.“ Políbil ji na čelo a pak se pokusil zvednout, ale ona mu pevně sevřela ruku, až se napjala hadička umělé výživy, na kterou byla napojená.

„Pověz mi to.“ Když se ohlédl na sestru, vysokou štíhlou ženu s kudrnatými zrzavými vlasy, Ava zaťala ruku v pěst. „Hned.“

„Klidně,“ vyzvala ho sestra. „Ale chce s ní ještě mluvit policie.“

„Za chviličku.“ Dern vypadal, jako by si prošel peklem tam a zase zpátky. Stiskl jí ruku. „Něco ti chci ukázat…“ Sáhl do kapsy a vyndal fotografii asi čtyřletého chlapce, nesměle upírajícího pohled do objektivu.

„Cože?“ zašeptala, ale ihned věděla, že ten chlapec je Noah. Zamrkala, kousala se do rtu a přemáhala slzy.

„Našel jsem ho. Je v pořádku. Zdravý.“

„Tys ho našel?“ Avě se zalily oči slzami. Byla si jistá, že se přeslechla. Určitě jde o další halucinaci, o kterou se postaraly omamné látky… „Nelži mi, Derne… Mluvím vážně.“

„Já taky.“

Jen stěží si dokázala připustit, aby tomu věřila i v hloubi srdce. Po všech těch letech! Pevně mu stiskla ruku. „Kde? Jak?“

„Za vším stála Demetria. Také Wyatt. Drželi ho v Kanadě. Ve Vancouveru.“

„Cože?“

Rychle mrkala a odhodila pokrývku. „Musím se odsud dostat. Noah… Já ne…“

„Přijede k tobě domů,“ ujistil ji Dern. „Stará se o to Snyder.“

„Panebože!“ Je to možné? Tohle je skutečnost, ne výplod její až příliš ochotné fantazie ani sen.

„Dostaneš ho zpátky.“

„Ach…, ach bože, konečně.“ Při představě, že ho zase spatří a obejme ho, ji bodlo u srdce. Slzy se jí řinuly po tvářích, ale v duchu plesala. Téměř nedokázala uvěřit té novině, jenže na té fotografii… na té fotografii byl Noah! „Je v pořádku?“ zeptala se a snažila se nezmatkovat. „Doufám, že ano.“

„Je v pořádku,“ ujistil ji Dern.

Ošetřovatelka jim do toho vstoupila: „Myslím, že to stačilo.“

„Ne! Musím za ním!“ prohlásila a snažila se vstát.

„Ne… Počkejte,“ zarazila ji sestra. „Seženu doktora, aby vás co nejrychleji propustil. Slibuju.“ Usmívala se a zamrkala, jako by měla v očích slzy. „Věřte, že vás chápu. Jsem také matka.“

Dalších pár dní se vleklo pomalu jako slimák, a když Avu propustili do domácího ošetřování, přistihla se, jak pouze vyhlíží z okna na moře nebo zběsile zvedá telefon, jen aby zjistila, že je to nějaký novinář, a tomu pak neřekla nic než: „Bez komentáře.“ Dern, jediný člověk, který zůstal, byl naštěstí stále u ní.

Postupně se sbližovali, byť Ava ještě nepohřbila Wyatta. Všechno, co její mizera manžel se svou milenkou naplánovali, bylo provedeno dokonale až do samotného konce. Tehdy se jim celá akce rozpadla pod rukama a oba byli zabiti. Policie uvěřila, že vraždy spáchala Khloe, a Wyattova role v tomto spiknutí nebyla příliš jasná. Jednoznačně se ovšem snažil navodit takovou situaci, aby to vypadalo, že Ava zešílela; jeho záměrem bylo dovést ji k sebevraždě, ačkoli počáteční snahy Jewel-Anne o Avino deptání měly prapůvod v závisti a pocitu viny kvůli tomu, že se vzdala svého syna.

Avě to všechno připadalo hodně podivné. Byla spokojená s tím, že jsou Khloe a Wyatt mrtví a dostali, co si zasloužili. Přesto ji to naplňovalo i smutkem. Všechno bylo stále příliš spletité. Nedokázala si pomoct, aby neuvažovala o tom, zda někdo z ostatních na ostrově nepojal podezření, pokud jde o to, co se dělo. Trent a Ian? Jacob? Všichni byli údajně v šoku a jsou nevinní.

Virginia a Simon byli tu noc, kdy Khloe předstírala smrt svého milence a pokusila se zavraždit Avu, příhodně mimo ostrov. Nyní svou nevinu odpřísáhli a odstěhovali se. I Avini bratranci se předvedli v pravém světle a hledali si jiné bydlení. Trent utekl a Ian odešel po dlouhých lamentacích, že musí uklidit svůj pokoj. Dokonce i Jacob se připravoval na změnu s tím, že chce co nejrychleji z tohoto „úchylného baráku hrůzy“ odjet. V den, kdy Avu málem zavraždili, byl doma, zřejmě naprosto zkouřený, a televize mu vyřvávala naplno, až praskaly bubínky. Přísahal, že neslyšel vůbec nic mimo stěny svého pokoje a že se mu přes ohlušující randál televize podařilo nějak usnout a všechen ten rozruch prospat.

No jistě…

Avě to však bylo jedno. O žádného z nich se nezajímala. Může si sehnat nové zaměstnance a s rodinou se rozešla. Ti, kdo se s ní nakonec budou chtít znovu spojit – možná Zinnia nebo teta Piper –, to zkusí sami. Nebo možné ne. Prozatím to vypadalo, jako když jí všichni poskytují prostor a čas, který potřebovala.

Zůstala tedy sama s Dernem, s mužem, kterého den za dnem více poznávala, odhalovala jeho minulost vrstvu po vrstvě.

Zatím se jí to jevilo dobře. Měla pocit, že mají nějakou naději – až se usadí prach na troskách jejího života.

Nejdůležitější ze všeho byl samozřejmě Noah.

Třetího dne se konečně ozval telefon. Ava už měla pocit, že doopravdy přijde o rozum. Její syn se vrátí domů – s pomocí detektiva Snydera. Čtyřletého Noaha vyrvali z rodiny, která jej ukradla, takže návrat nebude lehký. Ava se však obrnila trpělivostí.

Od Pacifiku se valila mračna, přílivové vlny pravidelně narážely do břehů a ona čekala na konci mola na syna a nevšímala si odštípnutých třísek po kulkách a skvrn od krve, které voda ještě nesmyla.

Po boku jí stál Dern. Během dvou dnů, které strávila v nemocnici, právě on přišel na to, co se přesně stalo. „Musela to být Demetria,“ vysvětloval jí, když ji konečně propustili domů. „Nikdo jiný by neudržel tajemství, a ona byla navíc největším spojencem Jewel-Anne, její důvěrnicí. Jewel-Anne Demetrii přesvědčila, aby té noci na vánočním večírku jejího syna ukradla. Wyatt o všem věděl. Vymysleli to tak, že ho unesou poté, cos ho uložila. Měli připravený člun. Unesli ho přímo z pokoje a měli známou, která zoufale chtěla dítě, a ta ho převezla přes záliv. Pak pokračovali na soukromé letiště a letadlem ho tajně propašovali do Kanady. Do Vancouveru. Tam se s falešnými doklady Noah ztratil v davu. Naštěstí se to teď všechno vyjasnilo.“ Dern ji objal a dodal: „Demetria se cítila hrozně, když přišla o Jewel-Anne. A z těch vražd je naprosto šokovaná. Když jsem ji konfrontoval a ukázal jí tu fotografii, úplně se zhroutila, se vším se mi svěřila a teď se jí zabývá policie, FBI a kanadské úřady. Z právního a policejního hlediska je to naprostý zmatek, ale jedna věc je jistá: svého chlapce dostaneš zpátky.“

„Díky bohu.“

„Nejdřív to bude těžké. Pořád si myslí, že jeho ‚máma‘ je ve Vancouveru. Ta pochopitelně půjde před soud…“

„Bude se mu po ní stýskat.“

„Otec asi před rokem odešel, takže…“

„Takže tuto mezeru nebude tak těžké zaplnit.“ Vzhlédla k němu a on se zazubil tím sexy úsměvem, který byl jejímu srdci čím dál dražší. „Nabízíš se dobrovolně?“

„Znáš můj názor.“ To byla pravda. Vyznal jí lásku a prozatím měl v úmyslu zůstat na ostrově s ní, ačkoli vlastnil nějaké pozemky v Texasu.

S Dernem bylo možné cokoli, ale z jejich vzájemného vztahu měla dobrý dojem. Velmi dobrý dojem.

Teď se ovšem všechno točilo kolem Noaha; jenže tak tomu přece bylo vždycky.

Člun se blížil ke břehu, přídí rozrážel šedavou vodu a za sebou vytvářel vysokou vlnu. Ava měla napjaté snad všechny svaly v těle. Zvedl se vítr, házel jí vlasy do obličeje a vůně moře byla dnes velmi výrazná. Shora se ozýval naříkavý křik racků, provokovali psa, který cítil ve vzduchu napětí, a tak neopouštěl Derna a stál mu po boku, dokonce i když těsně podél břehu proplul lachtan.

Ava si lachtana téměř ani nevšimla. Veškerou pozornost soustředila na kutr, loď kanceláře šerifa, a jeho drahocenný náklad.

Srdce jí divoce tlouklo a nervy měla napjaté jako struny, zatímco čekala na molu u přístaviště, kde kutr přistál a zakotvil.

Detektiv Snyder oblečený v uniformě pomohl na břeh malému štíhlému chlapci.

Srdce jí pukalo. Noah! Přestože byl vyšší a už neměl tak dětsky naducané tvářičky, jednoznačně ho poznávala, ty jeho husté hnědé kudrnaté vlasy a kulaté oči, kráčel po molu a držel se Snydera za ruku.

Hrdlo měla v jednom ohni. Stažené. V očích ji pálily slzy. Pamatuje se na ni? Byla to zřejmě příliš těžká otázka.

Dern jí stiskl rameno a ona vykročila kupředu.

„Noahu?“ promluvila a chlapec se nedůvěřivě zamračil.

„Jmenuju se Peter.“

„Jistěže. A já jsem… Ava,“ představila se a v duchu se nabádala k pomalému tempu. Panebože, ach bože, moc si přála, aby se na ni pamatoval, a v jeho pohledu se objevil jakýsi zvláštní záblesk, když se zadíval na dům, na zahradu okolo a do Avina obličeje. Jenže pokud čekala, že si na ni zničehonic vzpomene a vběhne jí do náruče, mýlila se. Namísto toho přelétl očima k Dernovi, znovu k ní a pak k Roverovi. „To je váš pes?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývla a přemáhala slzy.

Nesměle se usmál. „Vždycky jsem chtěl psa.“

„Je tvůj,“ opáčil Dern.

„Fakticky?“ Noah překvapeně otevřel pusu a obličejík se mu rozzářil.

„Fakticky.“

Noah udělal pár kroků, aby Rovera pohladil, a dostalo se mu vlhkého oblíznutí obličeje. „Jééé!“ vyjekl radostně, ale hladit psa nepřestal. Ava polykala slzy a tiskla Dernovi ruku, pak se ale pustila, přistoupila k synovi, sklonila se k němu a objala ho. „Vítej doma,“ řekla a hlas se jí zlomil. „Ach. Noahu, vítej doma.“

„Říkal jsem vám, že se jmenuju Peter,“ zopakoval.

„No jasně.“ Rozesmála se. „Tak teda, Pete, jsem ráda, že tě tady mám!“

Pes najednou zahlédl veverku, ostře zaštěkal a rozběhl se za ní. Peter neváhal a hnal se za psem. Od doby, kdy ho před dvěma lety viděla naposled, neskutečně vyrostl.

„Myslím, že bude v pořádku,“ poznamenal Snyder, když sledoval, jak chlapec běží za psem. Odkašlal si. Obrátil pohled zpět k Avě a rychle kývl, jako by byl spokojený. „Víte, podle mého vy všichni budete v pořádku.“

Ava se zazubila. Ta myšlenka ji hřála u srdce. „To se spolehněte,“ ujistila ho a pak se zbavená všech svých břemen také rozběhla a snažila se dohonit chlapce, o němž si myslela, že ho navždy ztratila, syna, který konečně přijel domů. Nadobro.