Vyvolená K Smrti

Lisa Jackson

Domino (2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Detektiv Regan Pescoliová pracuje na případu Vraha od Medvědí řeky už několik měsíců. Ani v nejhorším snu by ji však nenapadlo, že sadistický maniak zaútočí i na ni. Regan moc dobře ví, že v jeho zvrácené mysli existuje jakýsi šílený plán, jehož základní součástí jsou oběti přivázané k osamělým stromům v mrazivé pustině montanských hor. Tam je pochopitelně nečeká nic jiného, než osamělá smrt, která přichází až po dlouhých hodinách nesnesitelného trápení.

Nate Santana doposud nepotkal ženu, která by se jen vzdáleně podobala Regan Pescoliové. Teď ale zmizela a Nate tuší, že jí hrozí smrtelné nebezpečí – a že jediný člověk, který mu Regan pomůže najít, je její kolegyně Selena Alvarezová. S každým krokem, který v pátrání učiní, jsou však blíže strašlivé pravdě o podrobnostech Reganina zmizení i údělu, k němuž ji vrah předurčil.

V liduprázdných montanských lesích se skrývá zlo. Pokud mu chtějí policisté a Nate Santana učinit přítrž, musí pochopit vrahův zvrácený plán a rozluštit vzkaz, který jim postupně zanechává na každém místě činu…

Copyright © 2009 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2010 by Jakub Volný

Cover art © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu CHOSEN TO DIE,

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corporation,

New York 2009,

přeložil Jakub Volný

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3,

Ostrava 1, v březnu 2010

ISBN 978-80-7303-508-2

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako vždy mi při psaní této knihy pomáhala celá řada lidí. Ve většině případů jde o již tradiční pachatele: Nancy Bushovou, Alexe Crafta, Matthewa Crosea, Niki Croseovou, Michaela Crosea, Kelly Fosterovou, Marilyn Katcherovou, Kena Meluma, Robin Rueovou, Johna Scognamiglia, Larryho Sparkse a další. Pokud v této knize najdete nějaké chyby, pak vězte, že jsem je udělala já a nikdo jiný.

1

VČERA

Regan Pescoliová byla rozpálená do ruda.

Ne však sexuálním vzrušením.

Žhnula vzteky. Ovládal ji hněv. Zuřila.

Volant svého Jeepu Cherokee svírala tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. Skřípala zuby a čelním sklem napjatě sledovala zasněženou silnici, jako by se na ní mohl každou chvíli objevit ten šmejd, který ji tak vytočil.

„Sakra,“ zaklela polohlasem, když služební auto sklouzlo na zledovatělé krajnici. Srdce jí divoce bušilo, tváře hořely, a to navzdory arktickým teplotám venku.

Nikdo, nikdo na světě, nedokáže Regan dopálit tak jako její bývalý manžel Luke „Štístko“ Pescoli. Což se mu dnes podařilo na výbornou. Jenže tentokrát už zašel příliš daleko. Překročil pomyslnou hranici. Zatraceně! Za celé ty roky společného života se od něj nedočkala ničeho dobrého.

A dnes si ten hajzl z ničeho nic dovolil odvést jí děti.

Sílené tempo, kterým se Regan hnala po úzké silnici mezi ostrými skalami a hlubokými stržemi, nedokázaly zmírnit ani uklidňující vánoční melodie linoucí se z autorádia. Přes zamlžené čelní sklo sotva viděla klikatou cestu před sebou, přesto přitiskla pedál plynu až k podlaze, kdykoliv mohla. Před očima měla jen rudou mlhou zahalený obrázek toho hajzla Lukea Pescoliho a jeho nové ženy, barbíny Michelle.

Bariéra vysokých hor oddělující jejich domovy jí dosud vyhovovala. Dnes se ovšem k Lukeovi potřebovala dostat co nejrychleji a obtížná trasa ji jen zpomalovala.

V hlavě jí jako přeskakující deska pořád dokola zněl jejich poslední hovor, kdy jí oznámil, že si vzal její děti. Děti, které vychovávala prakticky sama! Tím svým povýšeným hlasem jí sdělil: „Popovídali jsme si, já, děti i Michelle, a došli jsme shodně k závěru, že Jeremy s Biancou budou žít u nás,“

To ji rozzuřilo. Ještě než práskla telefonem, řekla do sluchátka mrazivě pevným výhrůžným hlasem: „Sbal dětem věci, Lukeu, protože si pro ně přijedu. Včetně Cisca. Chci zpátky svého syna, svou dceru i svého psa. A jedu si pro ně teď hned!“

Zamkla dům a nasedla do auta. Nemyslela na nic jiného, než jak dostat zpátky své děti. A jak zastřelí Lukea.

Když se na zasněženém a zledovatělém povrchu pomalu rozjela, motor jeepu na protest zaječel. Natáhla se pro krabičku cigaret, kterou si v přihrádce šetřila pro „extrémně stresové situace“, byla však prázdná. „Paráda!“ Zmačkala ji do kuličky a hodila na zem před sedadlo spolujezdce. Chtěla se toho zlozvyku zbavit… Jednou provždy. Třeba je tohle začátek naprostého konce s kouřením, řekla si.

„Ou, venku je taková zima,“ stihl se z rádia ozvat hlas nějaké countryové zpěvačky, než ho Pescoliová nasupeně přepnula na CD přehrávač.

„Máš sice recht, holka, ale nestojím o to, aby mi to někdo připomínal i z rádia,“ zamumlala a zahnula do zatáčky. Pneumatiky na sněhu podklouzly, brzy se ale hluboký vzorek zaryl do uježděného sněhu.

Pescoliová si toho sotva všimla.

Stejně tak prakticky nevnímala stromy, které na okraji cesty vystupovaly z mlhy jako mlčenlivá stráž. Jejich větve se prohýbaly pod vysokými sněhovými čepicemi. Kmitající stěrače odháněly z čelního skla neodbytné vločky a z topení proudil do vozu teplý vzduch. Ačkoliv zapnula ventilátor na plný výkon, na vnitřní straně oken se přesto srážela pára.

Znovu zatoužila po cigaretě. Stačil by jí jediný šluk! Připravovala se na konfrontaci se svým bývalým mužem. Takhle tedy měly vypadat její úžasné Vánoce? „Šťastné a veselé“? „Pokoj všem lidem dobré vůle“? Nic takového jí ale díky Lukeovi Pescolimu nečekalo. Vzpomněla si znovu na všechny ty kecy o tom, jak by měli udělat Vánoce hezké zejména pro děti, jak by se k sobě měli chovat slušně a mile, jak by měli krotit emoce. Taková blbost!

Neměl právo vzít si její děti.

Ano, pracovala na úřadu šerifa hodně přesčas. Navíc ještě nedávno bylo potřeba každého volného člověka kvůli sněhovým bouřím, neustálým výpadkům proudu a silničním uzavírkám. A především – pořád tu byl otevřený případ vraha od Medvědí řeky, prvního masového vraha v historii téhle části Montany.

Tenhle chlap jí naháněl hrůzu. Šlo o trpělivého, disciplinovaného a inteligentního vraha, který kdovíjak dokázal na několik desítek metrů prostřelit pneumatiku nic netušící oběti. Tu pak „zachránil“ a odvlekl na nějaké opuštěné místo, kde jí ošetřil rány. Získal si její důvěru a pak ji donutil jít nahou do divočiny, kde ji přivázal ke stromu a nechal zemřít pomalou, trýznivou smrtí umrznutím.

Bože, jak ráda by ho dostala!

Zatím se mu povedlo zavraždit pět žen. Jeho poslední oběť Zoe Estesovou našli ještě živou a přepravili ji do nemocnice. Zemřela však dřív, než stačila přijít k vědomí a toho bastarda identifikovat. Nějaké důkazy samozřejmě k dispozici měli. Našla se havarovaná auta obětí, a dokonce vzkazy připevněné nad hlavami mrtvých na každém místě činu. Neměli ale nic, co by je mohlo dovést k podezřelému. Vlastně neměli ani žádného podezřelého. Oběti navzájem nic nespojovalo, v hledáčku policie se tedy nikdo neobjevil. Zatím.

Jenže to se změní. Musí!

Zatímco se Pescoliová honila za šíleným maniakem, Stístko měl tolik drzosti, aby ji odvedl děti a pak jí blahosklonně dal vědět, že bude žádat o jejich plné opatrovnictví.

Ten hajzl!

Telefonem mu práskla už před půl hodinou. Pak jen zavolala své parťačce, aby ji v práci kryla. Nyní ji od domu toho šmejda dělilo necelých patnáct minut. Uvědomila si, že CD, které v autě hraje, patří právě jemu. Vyškubla ho z mechaniky a hodila na zem, hned vedle zmačkané krabičky od cigaret. Vzpomněla si matně na svého současného partnera Natea Santanu. Dokázal ji pořádně rozhicovat, to ano, trochu se však bála zklamání. Vlastně hodně. Kovboj a navíc fešák: s takovými si raději nic nezačínat.

Beztak teď na něj nemá ani pomyšlení. Hlavou se jí honily mnohem důležitější věci.

Mizera Štístko Pescoli!

Kola jeepu se opět sklouzla po ledu a Regan musela rychlým pootočením volantu změnit jejich směr. Těmito horami jezdila ve sněhových bouřích už celé roky. Dnes ale byla rozzuřená. Možná jede příliš agresivně, uvědomovala si nejasně.

Vedla ji zloba.

Celé tělo jí zaplňoval pocit křivdy.

Do další zatáčky se vřítila příliš rychle. Dostala smyk. Na poslední chvíli vymanévrovala vůz zpátky na pevnou cestu. Nervózně zašilhala napravo, kde se otevírala hlubina Vlčího průsmyku.

Podřadila. Pneumatiky však znovu proklouzly, jako by silnici tvořil jednolitý ledový povlak. Pomalu se blížila k vrcholu nejvyššího kopce. Už jenom pár metrů a pojede dolů…

Znovu jí podklouzla kola.

„Opatrně, holka!“ přikázala si, když vjela do poslední zatáčky stoupání.

Prásk!

Celým lesem se rozezněl ostrý výstřel z pušky.

Regan se instinktivně shýbla a sáhla do podpaží pro služební pistoli.

Jeep se zakymácel a jí okamžitě došlo, co se stalo. Uprostřed vánice na ni kdosi vystřelil.

Žádný kdosi! opravila se. Vrah od Medvědí řeky! Takhle přece loví své oběti!

Do srdce se jí zařízl ostrý hrot strachu.

Šlápla na brzdy, ale auto dostalo smyk. Bezpečnostní pás se zasekl. Kroutila volantem na všechny strany, zbytečně.

Jeep se zcela nekontrolovatelně potácel od krajnice ke krajnici.

V záchvatu paniky sáhla po telefonu, který jí vypadl z ruky poté, co vůz vyjel ze silnice. Pak už jen vnímala, jak se neovladatelně řítí mezi kmeny stromů po ostrých kamenech. Slyšela ohlušující skřípění demolovaných plechů a rozbíjejícího se skla. Airbag vystřelil.

Žuch! Jeep dopadl na bok. Rozbitým okénkem dovnitř pronikl hrot balvanu a staré spadané větve. Regan vystřelovala do ramene a krku pronikavá bolest. Jasně si uvědomovala, že je zraněná.

Ze spánku jí prýštila horká krev a stékala na tvář. Vzápětí se dal vůz opět do pohybu. Sjel ze srázu jako na saních a pak se přetočil na střechu.

Dobrý Bože, smiluj se…

Volnou rukou se chytila volantu, v druhé pořád držela pistoli. Svět se jí točil před očima. V duchu si rázem představila všechny oběti vraha od Medvědí řeky. Jen bleskové výjevy nahých žen uvázaných ke stromu. Viděla jejich promodralou pleť. Sněhové vločky ve zmrzlých vlasech. Krvavé šrámy po těle od pevně utaženého lana.

Bože, to ne!

Řach!

Předek auta se zaryl do země. Regan náraz tvrdě otřásl. Rameno měla v jednom ohni, k obličeji se jí lepila tkanina airbagu, oči měla plné prachu, který z něj po nafouknutí vyletěl.

Pak se jeep kutálel dál mezi stromy. Regan slyšela skřípění plechu a praskání pneumatik, viděla, jak se oddělil kryt motoru.

Pescoliová se nemohla pořádně soustředit. Musela zůstat při vědomí. V autě s sebou vždy vozila pušku, rychle po ní sáhla. Jestli se jí podaří havárii přežít a ten maniak ji přijde zachránit, zastřelí ho. Bez otázek. V duchu se jí bleskově promítl celý život. Viděla své děti, prvního manžela, který zahynul ve službě, druhého manžela, Lukea, a nakonec Natea Santanu, sexy tuláka, s nímž si neměla nikdy nic začínat.

Tolika věcí by mohla litovat.

Takhle nesmíš přemýšlet! Hlavně zůstaň při smyslech. Přežij. Připrav se na toho šmejda a odpráskni ho, jakmile se objeví.

Zatnula zuby bolestí a zatahala za pojistku na pušce. Ta se však ani nepohnula. Zoufale vzdychla. O to pevněji sevřela rukojeť pistole. Alespoň nějakou jistotu tedy má.

Nejdřív střílej, na otázky zbude dost času potom.

Znovu se ozval hlasitý skřípot plechu, když se střecha kolem vnitřní bezpečnostní výztuže zhroutila a sesypala se na ni.

V ten okamžik pochopila, že umírá.

Nádhera!

S potěšením sleduji, jak jeep opouští silnici a řítí se do propasti. Stromy se otřásají, z větví padá sníh, zvuky mačkající se kapoty a rozbitého skla přehlušují rámus bouře.

Teď ale nesmím usnout na vavřínech ani se plácat po zádech. Zatím mám za sebou jen začátek. Regan Elizabeth Pescoliová, detektiv Pescoliová, je úplně jiná než ty předchozí.

Mohla by mě poznat.

Pokud ovšem přežila nehodu.

Možná jen nebude při vědomí.

Na každý pád se musím mít na pozoru.

Urychleně balím plachtu, na níž jsem ležel, a strkám ji do batohu. Pak si nasazuji lyžařské brýle, kuklu a čepici tak, aby mě nikdo nemohl identifikovat. Ještě jednou se ujišťuji, že jsem svou identitu dostatečně zamaskoval, zvedám pušku a opouštím místo se skvělým výhledem na silnici. Brodím se hlubokým sněhem a děkuji za hustou vánici, jež skryje moje stopy.

Parkuji asi tři kilometry od místa, kde jeep sjel ze silnice. Tri kilometry náročným kopcovitým terénem. Bude mi trvat hodiny, než se vrátím k autu. Pescoliová navíc není žádný drobeček a hrozí nebezpečí, že se mnou bude chtít bojovat.

S tím se ale už dokážu vypořádat.

Z kopce sestupuji stranou odvrácenou od silnice. Volím cestu odpadní šachtou, abych co možná nejvíc zahladil stopy. Je tmavá, úzká a prodlouží sestup. Kilometr navíc mi nevadí. Nejen, že ztížím hledání těm slaboduchým fízlům, nechám navíc detektiva Pescoliovou hezky vychladnout. Jen ať se jí mráz začne pěkně zařezávat až do morku kostí. Pak přijme pomoc od každého. I když se asi bude mít na pozoru.

Nevěřím, že by někam utekla. Rozhodně ne po takové nehodě. Z auta by se sama vysoukala jen zázrakem. Ale i kdyby se jí to povedlo, já budu připraven.

Při tomto pomyšlení se mi do krve uvolňuje adrenalin. Vždycky jsem měl rád lov, stopování kořisti, testování svých schopností tváří v tvář těm nejlepším protivníkům.

Pod maskou se musím usmívat. Regan Pescoliová mezi takové protivníky bezpochyby patří.

Utíkej, radím jí v duchu a ukazovákem pravačky hladím spoušť. Jen utíkej, ty hloupá fízlovská čubko.

Stejně daleko neutečeš.

Pescoliová mohla sotva dýchat.

Hrud měla jako ve svěráku. A ta bolest… Bože, ta bolest…

Připadala si, jako by na ní spočívala celá váha havarovaného jeepu, jako by jí drtil svaly, vytlačoval vzduch z plic, život z těla.

Příliš to dramatizuješ.

Uteč odsud.

Jednoduše vypadni!

Zachraň si život.

Moc dobře víš, co se děje. Není to žádná sláva. Vlastně je to spíš katastrofa.

Zoufale se pokusila uvolnit pás a odstrčit ten zatracený airbag z tváře. Ramenem jí ale projela ostrá bolest. Vykřikla.

Bože!

Jindy poslušné tělo se teď odmítalo hnout.

No tak! Dělej! Nemáš času nazbyt!

Někde venku na ni číhá vrah.

Cítila jeho přítomnost.

Nepochybovala, že se k ní blíží s touhou zabíjet.

Dobrý Bože na nebesích, pohni se, ty lemro! Vypadni odsud!

Zatnula zuby a protlačila ruku až do prostoru mezi sedadly, kde nahmatala konec bezpečnostního pásu. Vší silou stiskla pojistku. Snažila se nekřičet bolestí.

Cvok!

Konečně!

Tak, teď už jen stačí otevřít zmačkané dveře nebo se protáhnout předním oknem. Nic se ale nestalo. Pás se pohnul jen o několik milimetrů.

Cože? To ne!

Zkusila tlačítko zmáčknout znovu.

Ozval se tentýž kovový zvuk, ale pás se ani nepohnul. Zasekl se. Stejně jako ta zatracená pojistka pušky!

Zachvácená panikou znovu a znovu škubala za zapínání pásu. Při každém pohybu se bolestivě zašklebila. Vrah se může každou chvíli objevit! Pak všechny její naděje skončí.

Nevzdávej se! Ještě pořád máš čas!

Krev, která jí vytékala z rány na spánku, zamrzala pomalu na kůži. Třásla se po celém těle, hlasitě jektala zuby, kolem páteře jí z nervozity vyrážely krůpěje potu. Rozbitým sklem se dovnitř dral vítr a hnal s sebou i vločky sněhu.

Každou vteřinou by se tu navíc měl objevit ten chorý psychopat.

Proboha! Snaž se trochu! Vypadni už konečně z toho vraku!

Kdyby tak alespoň dosáhla na policejní vysílačku nebo mobil…

Znovu se pokusila uvolnit záchranný pás. Bezúspěšně. Ten krám se zkrátka zasekl. Zatraceně! Bude muset pás přeříznout… Ale čím? Zašátrala po palubní desce a nahmatala přihrádku před sedadlem spolujezdce. Pokusila se ji otevřít, ale byla poškozená a dvířka nešla odklopit. „Proboha,“ zašeptala zoufale a pokusila se dovnitř prostrčit prst. V levé ruce stále pevně svírala pistoli. Vzpomněla si i na nůž v kapse. Kdyby tak na něj dosáhla! Nebo alespoň na vysílačku… Nebo mobil… Případně na svou policejní bundu. Nebyla však ve službě, a tak ji nechala položenou na zadním sedadle i s malou vysílačkou, kterou nosila na rameni. Nenapadlo ji, že by něco takového při konfrontaci s Lukem potřebovala.

Zatnula zuby a přesunula ruku ke kapse, kde nosívala švýcarský otevírací nožík. Tím by mohla pás přeřezat.

S obtížemi došmátrala pravačkou ke kapse kalhot. S vypětím všech sil krotila paniku. Nesmí podlehnout šoku. Pak by se odsud nedostala už nikdy.

Na to ani nemysli! Prostě pokračuj. Ty to zvládneš, máš na to!

Pokusila se zahnat hrůzu, která se jí čím dál více zmocňovala, a prsty se dotkla nožíku. Dělej, dělej holka! Zabořila ruku hlouběji do kapsy. Napjatě poslouchala, zda mezi bušením svého srdce a ševelením větru nezaslechne kroky, zapraskání větvičky, zkrátka jakýkoliv zvuk, který do téhle divočiny nepatří. Zvuk blížícího se vraždícího psychopata.

Její kolegové by ji dokázali najít, kdyby měli dostatek času. Bez problémů dokážou její auto lokalizovat. I když její jeep nebyl vybavený palubním počítačem, měl zabudovanou speciální vysílačku, podle níž na oddělení dokázali přesně určit polohu každého policejního vozu.

Jenže právě v tuhle chvíli na oddělení nebyl nikdo, kdo by ji mohl postrádat, obzvláště když sama požádala vlastní parťačku o volno, aby si vyřídila soukromé záležitosti. Umrzla by tu, než by vůbec někomu začala chybět.

V duši se jí mísil strach a hněv, konečně však nahmatala nůž a pevně ho stiskla.

Zaplať pánbůh!

Pomalu a obezřetně vytahovala nástroj z kapsy. Syčela bolestí. Když ho konečně vyndala, chvěly se jí ruce námahou i zimou. Otevřela ho a nejprve propíchla airbag, který zasyčel a splaskl. Odhrnula ho stranou a začala řezat do pásu. Přestala cítit tváře i prsty, do těla se jí zakusoval mráz.

Kdyby nebyla zraněná, poradila by si s pásem během chvilky. Nyní však neměla potřebnou sílu. Po chvilce spíš vycítila, než doopravdy viděla, že má společnost.

Zatraceně!

Ztuhla. V prstech levé ruky pevně svírala rukojeť svého poloautomatu. V jejím stavu se jí pohotová pistole náramně hodila. Jakmile se dostane ze sevření, může se znovu pokusit uvolnit pojistku na pušce.

Zatím však neslyšela nic než skučení větru a zběsilý tlukot svého vlastního srdce. Viděla jen miliony bílých vloček padajících v zuřivém víru z temné oblohy. Mátly ji stíny a představy její vlastní fantazie. Srdce jí bilo jak o závod.

Já vím, že tu jsi, ty šmejde. Tak se ukaž!

Nic.

Olízla si rozpraskané rty. Třeba se jí jenom něco zdálo. Nikdy moc nevěřila na „šestý smysl“, „ženskou intuici“, nebo dokonce na „policejní instinkt“. Ale teď, v tomhle zmrzlém kaňonu…

Co se to teď šustlo v tom mlází necelé tři metry od vozu? Opravdu se tam něco pohnulo?

Přimhouřila oči. Na tváři ucítila ledové krystalky.

Nic.

Ale ano! Něco se tam skutečně pohnulo! Upustila nůž, sevřela pistoli oběma rukama a vystrčila hlaveň rozbitým oknem. V houští se opět mihl stín.

Přitiskla prst ke spoušti.

Prásk!

Kulka se zaryla do kmene zasněžené borovice. Ozvalo se zachroptění. Zpoza závěje vyskočil vyděšený statný jelen a jako šedý stín zmizel ve vánici.

„Proboha,“ zašeptala. Ruce se jí roztřásly ještě silněji. Jelen. Podělaný jelen!

Zhluboka vydechla a začala znovu řezat. Po chvíli opět zahlédla v zadním zrcátku pohyb. Přeháníš, chlácholila se.

Podívala se znovu, tentokrát pořádně, nic však neviděla.

Jen klid.

Poslední pohyb čepelí a pás povolil. V tutéž chvíli však na krku ucítila dotyk čehosi ostrého.

Cože?

Chytila se za zátylek. Nahmatala chladnou kovovou šipku. Srdce se jí rázem hrůzou zastavilo. Vytáhla střelu a podívala se na ni.

Vnitřnosti se jí sevřely.

Někdo ji zasáhl šipkou? Nevěřícně si prohlížela jehlu s maličkou nádržkou a pístem. Co v ní asi může být? Droga? Jed? Pocítila nutkavou potřebu zvracet.

Drž se. Hlavně neomdlévej! Ten bastard je někde poblíž…

Ve střepech, které zbyly ze zpětného zrcátka, opět zahlédla pohyb. Temný stín.

Zamrkala. Zdvihla pistoli a otočila se k okénku. Avšak příliš pozdě. Prsty už nereagovaly na příkazy mozku. Před očima se jí mísily nejrůznější výjevy, začalo ji brnět celé tělo.

Takže droga…

V rozbitém zrcátku znovu zaznamenala pohyb.

Puška. Nutně potřebuje svou pušku…

Chtěla se otočit a čelit útočníkovi. Byla už ale příliš zesláblá. Hlava jí klesla na rameno, pistole vypadla z dlaně. Svět kolem ní se začal točit v pomalém rytmu. Výhled zastřela mlha.

„Ne!“ řekla ještě. V ústech jí vyschlo. Neúspěšně se pokoušela sebrat svou pistoli.

A najednou jej spatřila. I přes pokřivený obraz rozbitého zrcátka viděla vysokou postavu celou v bílém s lyžařskou maskou přes celý obličej a velkými brýlemi.

Její mysl se už odebírala do slastných dálav nevědomí, když se k ní neznámý naklonil a hlubokým teplým hlasem řekl: „Detektive Pescoliová.“ Stál od ní jen několik kroků… Kdyby tak dosáhla na pistoli… „Vidím, že jste měla malou nehodu.“

Obrátila k němu pohled a z posledních sil zašeptala: „Táhni do háje.“

„Tam už jsem, detektive, a vy se ke mně připojíte. Budete mi dělat společnost.“

Toho se nedočkáš, ty šmejde, pomyslela si náhle zcela jasně. Sáhla pomalu po pistoli a stiskla spoušť.

Kaňonem se rozlehla celá série výstřelů.

Netrefila se však ani jednou a navíc jí došly síly.

Netrefila se ani z takové blízkosti! Zasáhla strom, skály a bůhvíco ještě.

Vzdychl a mlaskl. „Toho budeš litovat.“

Chtěla vystřelit znovu, ale prsty už odmítaly poslušnost. Počkala, až se přiblíží, a udeřila ho pěstí do obličeje. Prsty zachytila masku a strhla mu ji, nehty ho škrábla do tváře. Překvapeně vykřikl.

„Ty mrcho!“

Jo, to jsem celá já. Teď mám za nehty tvoji kůži a DNA. Jestli mě někdy najdou, je po tobě!

Viděla, jak mu po tváři stéká krev. Otočil se, sundal si batoh a cosi z něj vytáhl. Zástěru? Nemohla pořádně zaostřit…, nakonec předmět poznala…

Svěrací kazajka!

Tělem jí projela čirá hrůza.

Zjevně ji nečeká žádná rychlá a snadná smrt. Bude ji držet při životě a mučit ji. Zabije ji až nakonec, stejně jako ty ostatní.

Na co ale má tu svěrací kazajku? Bude sešněrovaná, ani se nepohne… Třeba zná její nejskrytější obavy.

Před očima jí kroužily bělostné vločky, v nichž se jeho silueta ztrácela.

Jak přicházela o vědomí, mizel i její strach. Cítila jen pevné rozhodnutí: pokud se vůbec někdy probere, srazí toho šmejda na kolena. Srazí ho do té nejhlubší propasti, odkud už nikdy v životě nezahlédne světlo slunce.

Modlila se jen, aby k tomu dostala příležitost.

2

DNES

Kde sakra vězí?

Venku zuřila vánice a Nate Santana rázoval po stáji. K uchu si tiskl mobil, z něhož se ale neozýval žádný zvuk. „No tak, no tak to zvedni,“ uklidňoval se. Věděl ale, že se něco děje.

Regan se zkrátka vypařila.

Na displeji mobilu se stále objevovalo jen: VOLANÉ ČÍSLO JE NEDOSTUPNÉ.

Frustrovaně zasunul telefon do kapsy svých obnošených džínů a přikázal si zůstat v klidu. Vyplašily ho události, které se v tomhle ospalém městečku za posledních několik týdnů staly.

O všechno dobré, co ho kdy v životě potkalo, zatím přišel. A Pescoliová, ta zatracená sexy mrška, byla to nejlepší, co ho potkalo za hodně, hodně dlouhou dobu… Možná dokonce od Santa Lucie…

Ve vzpomínkách se vrátil k ženě, která mu naposledy změnila život. Zaplašil obraz její krásné tváře. Shannon Flanneryová patří do minulosti.

Nyní musí zjistit, proč mu Regan nebere telefony.

Opravdu mu je nebere?

Prsty si pročísl vlasy a zadíval se do vnitřní jízdárny, odkud ho vyzývavě pozorovalo neklidné hříbě.

Santanu většinou pohled na zvířata rozptýlil. Bylo s nimi mnohem lepší pořízení než s lidmi. Jsou mnohem stálejší, a proto jim může opravdu důvěřovat. Tohoto chladného rána hříbě ale sotva vnímal. Myšlenkami se vracel k Regan.

V duchu se obracel jen k ní. A to mu vadilo. Obyčejně si lidi tak blízko k tělu nepřipouštěl. Kašli na ni. Dovolil, aby se úlet na jednu noc změnil v poměr, který hraničil s vážným vztahem.

Při této myšlence zatnul zuby.

Na románek si asi nemohl vybrat horší partnerku. V duchu si spílal celou řadou nadávek, jejichž vulgaritu plynule stupňoval. Už dlouho se mu žádná žena nedostala takhle pod kůži. Vždyť celý den myslí jen na to, jak ji dostat do postele! Ale má to háček – je detektivem na úřadu šerifa!

Copak ti instinkt vůbec nic neradí?

Neříká ti: Ruce pryč?

Přitahovala ho však stejně jako tonoucího záchranná vesta.

Letmým pohledem z okna zjistil, že hustá vánice ještě zdaleka neodezněla. Montanskými kaňony se proháněl mrazivý vítr. Okraje oken pokrývala tenká vrstva ledu. Za nimi chumelilo tak hustě, že nedohlédl na světla z chaty vzdálené sotva pár desítek metrů.

Uvnitř stájí bylo ale příjemné teplo. Topení hučelo a vířilo letitý prach. Nos mu plnil důvěrně známý pach kůže a koní. Zvířata přešlapovala v boxech, čas od času nějaké potichu zařehtalo. Tyhle zvuky a vůně ho většinou dokázaly spolehlivě uklidnit. Popravdě měl ke zvířatům mnohem blíž než k lidem. A to i k ženám.

Alespoň do chvíle, než do jeho života vstoupila Regan Pescoliová.

I se svými dvěma dětmi.

A dvěma ukončenými manželstvími.

Jejich na sexu založený vztah nebyl v ničem romantický ani konvenční.

Žádné sliby.

Ani přísahy.

Žádná pouta.

Jen rozkoš.

Nebo ne?

Tak proč je dnes tak nervózní a popudlivý? Proč ho tolik trápí, že ji nemůže zastihnout? Nebylo to přece poprvé, co si několik dní nezavolali, občas se neslyšeli dokonce týden. Poslední dobou se to ale změnilo. V kontaktu byli skoro každý den. Anebo noc. A Santana si nijak nestěžoval.

Utěšoval se, že v těchto končinách a obzvláště za takového počasí není špatný, nebo dokonce nulový signál ničím neobvyklým. Dokonce ani Brady Long, jeho zaměstnavatel, dědic zdejších dolů a strašlivý pracháč, nebyl ochoten investovat do vysílače. Což ovšem Santanovi vůbec nevadilo. Na to, aby ho pohltily moderní komunikační technologie, byl příliš velký samotář.

Tedy až do dnešního rána.

Tak proč se jí nemůžeš dovolat? Právě teď musí mít práce až nad hlavu. V okolí pořád řádí vrah od Medvědí řeky a navíc bude mít policie kvůli sněhové bouři jeden výjezd za druhým. Domy bez elektřiny, autohavárie, umrzlí lidé. Určitě má dost práce. Nic víc. Hlavně nepanikařit.

Přesto se cítil neklidný. Pořád se mu do duše vtíral neodbytný náznak strachu. Vlasy v zátylku mu vstávaly, žaludek se mu svíral náhlou úzkostí. Už od dětství dokázal vycítit blížící se nebezpečí.

„To dělá ta indiánská krev, která v tobě koluje,“ říkával jeho otec pokaždé, když se mu Nate o svém pocitu zmínil. „Ze strany tvé mámy. Tvůj dědeček, nebo to byl pradědeček? Byl indiánský šaman, nebo nějaký podobný šašek. Dokázal vyléčit lidi dotykem. Nebo uhranout. Teda alespoň podle mámy. Vyrůstal mezi Arapahy, myslím… Nebo Cejeny? Ale na tom nezáleží. Jednou prý ve snu spatřil chřestýše, a proto se stal medicinmanem. Možná i on měl ty divné pocity, o jakých mluvíš ty.“

Pak si vždy vložil do úst kus tabáku, dlouho ho labužnicky žvýkal, a když ho pak vyplivl na zem, otřel si ústa rukávem. „Ale stejně jsou to kecy.“

Santana si nikdy ani na chvilku nemyslel, že by za své instinkty vděčil svým dávným předkům. Dnes cosi cítil. Cosi temného a absolutně zlého. Cítil hrozbu. Pro Regan.

Zatnul zuby. Musí ten pocit ignorovat. Předtuchy neměl rád a nikdy se jimi neřídil. Nechtěl, aby ho někdo srovnával s Ivorem Hicksem údajně uneseným mimozemšťany nebo s Grace Perchantovou. Ta zase chová psy a mluví s mrtvými. Pak je tu Henry Johansen, farmář, který před patnácti lety spadl z traktoru a udeřil se do hlavy. Od té doby tvrdí, že slyší myšlenky ostatních lidí.

Kdepak, pokud se Santana nechce zařadit do společnosti místních bláznů, musí držet jazyk za zuby.

Regan se mu určitě sama ozve. Dříve či později. Stejně jako vždycky. Jejich vztah nestojí na pevných poutech a oba to tak chtějí.

Přešel do vnitřní jízdárny, odkud ho stále pozoroval Lucifer. Statný mladý černý hřebec s bílou náprsenkou a ponožkou měl jeden nepříjemný charakterový rys: nezávislost a touhu po svobodě. Ostatní by řekli, že je zlý. Nate přemýšlel, jestli vůbec nějakého zlého koně zná. Lucifer rozšiřoval nozdry, koulel na Santanu oči, na boku se mu leskl pot. Byl nervózní.

„Ale, neboj se, všechno je v pořádku,“ konejšil ho, ačkoliv hluboko ve svém nitru věděl, že mu neříká pravdu. Porozumění duši zvířat, především koní a psů, považoval Santana za „dar“, kterým se lišil od ostatních lidí. Plně je respektoval, nesnažil se je měnit podle lidských představ. Léta zkušeností a pozorování ho naučila s nimi pracovat.

Někteří o něm mluvili jako o tichém bláznovi, jiní jako o zašeptávači hadů, případně o potomku indiánů. Santana přitom jen používal zdravý selský rozum, své odhodlání a laskavost. Možná v něm tyhle vlastnosti probouzela krev Arapahů, možná také ne.

Sundal z hřebíku ve stěně laso, prosmýkl se brankou do jízdárny a opatrně vykročil ke zvířeti. Okolními kaňony znovu zaskučel mrazivý vítr a opřel se do okenních tabulek. Hříbě sebou škublo.

„Sšš,“ tišil ho Santana a pokračoval v chůzi. Pořád stejně pomalu. Klidně. V srdci ale cítil totéž znepokojení, jaké se zračilo v očích nervózního Lucifera. Věděl, že hříbě může každou chvíli vystřelit.

Žuch!

Dveře stájí se prudce otevřely.

Santana ztuhl.

A Lucifer vyrazil jak střela. Třemi rychlými skoky se dostal až do jeho těsné blízkosti. Zřetelně slyšel jeho zrychlený dech a cítil horko jeho těla proti ledovému vzduchu, který dovnitř přivál mrazivý montanský vítr.

Jeho pes, mohutný hušky, zavyl tak silně, že by probudil mrtvého v sousedním státě. Všichni koně ve stájích začali frkat, řehtat a nervózně přešlapovat.

„Nakito, tiše!“ přikázal Santana a pes si poslušně lehl. Nepřestával jej však sledovat velkýma modrýma očima.

Lucifer běhal se zdviženým ohonem a vyděšeným výrazem divoce po stáji. Kdyby mohl, přeskočil by ohradu a běžel tak daleko, jak by ho jen nohy unesly. Přes celý pozemek Bradyho Longa až do sousedního státu.

„Super,“ zavrčel Santana. Veškerá důvěra, kterou si u hříběte stačil vytvořit, je v čudu. „To je prostě… Super!“

Podíval se ke dveřím. Chtěl vědět, kdo mohl být tak pitomý, aby v takovém počasí otevřel dveře dokořán. „Haló!“ zavolal a vylezl na ohradu oddělující jízdárnu od zbytku stáje. Rukama se přidržel příčného rámu a v následujícím okamžiku už měkce doskočil na zem.

Ve dveřích ale žádnou sněhem zasypanou a zimou se chvějící postavu neviděl. Jen Nakita tiše kňučel a napjatě zíral do tmy venku.

Do stáje stále proudil ledový vzduch. Nikdo tam však nebyl.

Hlasitě dveře zase přibouchl a raději dvakrát zkontroloval závoru. Po zádech mu přejel mráz. Jasně si vzpomněl, že dveře zavřel dobře. I na petlici. Byl si jistý. Zavíral je přece sám.

Anebo ho tolik rozrušilo, že se nemůže dovolat Regan, a na petlici zapomněl? Byla do dřeva zapuštěná jen ledabyle, a měl v úmyslu ji časem opravit. Tenhle úkol ale v seznamu jeho priorit zabíral jedno z posledních míst.

Znovu se mu do duše vkradl ten nepříjemný pocit, že není sám. Neslyšel ale nic jiného než tiché oddychování zvířat v přilehlých stájích a frkání koní, které náhlý pokles teploty vyrušil z jejich obvyklé činnosti. Zadíval se na řadu kójí. Grošovaná klisna a šedý valach zpoza vrátek upřeně sledovali zásobníky krmivá. Lucifer sice už přestal splašeně pobíhat po jízdárně, přesto držel hlavu ostražitě vzhůru a zrychleně dýchal rozšířenými nozdrami. Zpomalil, celý se zachvěl a zabodl do Santany nevraživý pohled.

Nate sáhl po vidlích na stěně a opatrně vykročil k zásobníkům.

Crrrrnk! Rozezněl se telefon.

Úlekem málem vyskočil z kůže.

Levačkou pořád pevně svíral násadu od vidlí a pomalu se zády přesouval ke dveřím, kde visel telefon.

„Santana,“ štěkl do sluchátka. Vnitřek stájí ani na vteřinu nespustil z očí.

„Dobrý den, tady detektiv Selena Alvarezová. Úřad šerifa okresu Pinewood.“

Každý sval v těle mu v tu chvíli ztuhl. „Jo.“

„Pracuji ve dvojici s Regan Pescoliovou.“

To už věděl. Nevěděl ale, jestli je podobně informována i Alvarezová o něm.

„Ech. Hmmm.“

„Pescoliová se dnes neukázala v práci. Napadlo mě, že byste snad mohl vědět, kde vězí.“

Alvarezová tedy je evidentně v obraze. Dobře. „Netuším. Neviděl jsem ji.“

„A co předchozí noc?“

Zatnul zuby. „Ne.“

„Podívejte, vím, že spolu něco máte. Nerada o tom sice mluví, dokážu si ale dát dvě a dvě dohromady. Takže, jestli víte, kde se zrovna…“

„Nevím,“ skočil jí do řeči. „Naposledy jsem s ní strávil noc před několika dny. Od té doby jsem ji neviděl,“ přiznal. „Zkoušel jsem jí už několikrát zavolat na pevnou i na mobil, nikdy ale můj hovor nepřijala.“

„Toho jsem se bála.“ Ženský hlas ve sluchátku tiše frustrovaně zaklel. Santanovi opět po zádech přeběhl mráz. „Kdybyste se o ní cokoliv dozvěděl, dáte mi vědět?“

„Jasně.“ Vycítil, že Alvarezová už chce hovor ukončit, rychle se proto ještě zeptal: „Kde myslíte, že by mohla být?“

„Kdybychom to věděli, nevolala bych vám.“ Zavěsila. V hlavě mu uvízla její poslední slova: Kdybychom to věděli. Ale kdo? My jako úřad šerifa? Pomalu vrátil sluchátko do vidlice telefonu. Úzkostí se mu sevřel žaludek. Neblahý pocit se jen stupňoval.

Pokud ani na policii nevěděli, co se s Regan děje, je to horší, než se obával.

Prásk!

Grace Perchantová s trhnutím otevřela oči.

Vlastně ani nevěděla, jestli je vůbec kdy zavřela.

Zamrkala. Pokoušela se opět si pročistit hlavu. V tu chvíli se jí však znovu v hlavě ozval výbuch. Jako by se blížila bouře.

Rozhlédla se. Kolem ní se sypal sníh. Ocitla se uprostřed silnice v botách, své flanelové noční košili a dlouhém kabátu. Byla jí strašná zima. Jen krok od ní stála její věrná ostražitá fenka Sheena. Pozorovala ji svýma inteligentníma očima, na černém kožichu jí ulpívaly sněhové vločky. Trpělivě na svou paničku čekala.

Jako vždycky.

I když se Grace ponořila do svých vidění.

„Dobrý bože,“ zašeptala a zachvěla se. Skoro necítila prsty na nohou a na rukou, dech se jí měnil v obláčky páry.

V duchu si znovu vybavovala obrázky ze svého snu. Trýznivé, hrubé, realistické výjevy. Byly jako střepy pronikající mozkem.

Zahlédla ženu ve zdemolovaném jeepu, jejíž tělo se kroutilo bolestí. Viděla i lovce. Zlo, které se k ní pomalu blížilo.

Grace se rozbušilo srdce. Obrázek se změnil. Viděla tutéž ženu, nyní ve svěrací kazajce, jak ji muž v kombinéze a se zlem v duši táhne hlubokým údolím zasypaným sněhem.

Scéna se však opět proměnila. Žena byla úplně nahá a přivázaná ke kmeni stromu. Její rudé vlasy pokrývaly sněhové vločky, oči měla vytřeštěné hrůzou, pleť pomalu modrala.

Regan Pescoliová!

Policistka.

Grace se zastavilo srdce. Dostihl ji zdejší vrah. Zaútočil na ni. Plánuje její smrt. Tedy pokud ji už nezabil.

Před několika dny měla podobnou vizi. Zahlédla zrůdný a absolutně zlý záměr vraha. Pokusila se tehdy Pescoliovou varovat. Informovala ji o bezprostředním nebezpečí, které jí hrozí. Detektivka ji však odbyla.

Stejně jako všichni.

Nyní byly její vidiny plastičtější, bližší, jasnější. Vzhlédla k temné obloze. Tělo jí pokrývala tenká vrstva sněhu, zuby jí drkotaly. Jak dlouho tu už vlastně stojí? Jak daleko jako náměsíčná došla po téhle opuštěné cestě?

„Pojď, Sheeno,“ řekla a přitiskla si ruce k hrudi. Okolními hvozdy hlasitě skučel silný vichr. „Domů.“

Obrovský, téměř sedmdesátikilový pes se otočil a vydal se zpátky po jejich stopách pomalu zasypávaných čerstvým sněhem. Šel cestou, po níž sem dorazili, cestou, kterou si Grace ani trochu nepamatovala.

Ušla několik desítek mil, nebo půl míle? Zasněžená krajina vypadala v noci všude stejně. Navíc nemohla nikde najít jediný bod, podle něhož by poznala, kde zrovna je. Stopy ale byly jasné a nepozorovala na sobě jedinou známku omrzlin.

Musí být blízko.

Napůl běžela, aby udržela se Sheenou tempo.

Své vize nenáviděla. Přála si, aby zmizely, jenže ony se vracely. Znovu a znovu. A asi ani nikdy nezmizí, pomyslela si pochmurně a zahalila se do kabátu. Ani si nevzpomínala, že by si ho brala.

Čerstvý sníh křupal pod podrážkami bot.

Vidiny ji začaly trápit ve třinácti. Tehdy došlo k nehodě, při níž zemřeli její rodiče i starší sestra Cleo. Stalo se to jedné zimní noci, která až nápadně připomínala tu dnešní. Pošťuchovala se se sestrou na zadním sedadle, otec mhouřil oči do noci. Jejich staré volvo se pomalu dralo do kopce, motor hlasitě vrčel, kola podkluzovala, v rádiu praskalo.

„Zatracený sníh,“ ulevil si otec polohlasem. „Příští rok se stěhujeme na Floridu!“

„Ne!“ vykřikla na protest Cleo. „Nemůžeme se stěhovat. Žijí tu všichni mí přátelé.“

„To je mi jedno,“ trval na svém otec a vypnul rádio. Tiše zatínal zuby, ostatně jako vždy, když si něco vzal do hlavy. V tu chvíli jeho tvář ozářily světlomety protijedoucího vozu. Z jejího místa za sedadlem spolujezdce Grace připadalo, že otec vypadá starší. Jeho rysy působily drsnějším, trpčím dojmem.

Cleo našpulila ústa a trucovitě přikázala matce: „Mami, řekni mu, že se nemůžeme stěhovat!“

Matka se otočila a podívala se Cleo přímo do očí. „Jistěže se nikam stěhovat nebudeme.“

„Počkejte, já to myslím vážně.“ Otec si zastínil oči. Světla se blížila. Zanedlouho měli najet na úzký můstek, který ve výšce dobrých patnácti metrů překlenoval kaňon pod Srnčí horou.

„To přece nemůžeš myslet vážně!“ Cleo si odepnula bezpečnostní pás, naklonila se dopředu a pohladila otcovo napjaté rameno. „To nemůžeš myslet vážně. Já se nechci stěhovat.“

„Zlatíčko, nikam se ani stěhovat nebudeme. Táta přece pracuje jako předák v dolech. Tak se už upokoj a nedělej si starosti.“

„Ty kreténe, vypni si ta světla!“ vykřikl najednou otec v panice, jak se protijedoucí vůz blížil. Zablikal na něj dálkovými světly.

„Hanku!“ zavolala vystrašeně matka. Světla, dvě zářící koule, oslnila celý vnitřek auta. „Hanku! Pozor!“

Pozdě.

Ve snaze vyhnout se kolizi škubl otec volantem. Auto se ocitlo ve smyku, stalo se neovladatelným. Kufrem vrazili do nákladního vozu, který je zrovna míjel. Volvo se na silnici divoce roztočilo.

Cleo vykřikla a spadla na Grace. Ta se zase hlavou udeřila do bočního okénka. Pocítila ostrou bolest.

„Pozor! Pozor! Prokrista!“ křičela matka. Volvo narazilo do svodidel a vrátilo se na zledovatělou vozovku. Rychle mířilo na druhou stranu mostu.

V následujícím okamžiku už auto za strašlivého zvuku trhaného plechu, praskajících pneumatik a tříštících se oken prorazilo svodidla.

Proboha, proboha, proboha…

Volvo se pomalu překlopilo přes okraj mostu.

Cleo vřeštěla.

Matka se modlila.

Otec nadával. V tu chvíli ztratila Grace vědomí.

Necítila náraz, který matce přerazil vaz a otci zlámal žebra, jež mu následně probodala plíce. Neviděla, jak Cleo vypadla z auta, zachytila se o nárazník a karosérie ji pak rozmačkala k smrti.

Probrala se až po osmnácti dnech v nemocnici, kde jí oznámili, že přišla o celou rodinu. Všichni zahynuli při nehodě. Přežila jen Grace, ačkoliv i ona málem umrzla v ledové vodě. O samotné nehodě však vypovídalo jen několik šrámů a silný otřes mozku. Žádné jiné havarované auto se nenašlo. Když ji lékaři zpravili o smrti rodičů a sestry, řekla jim prosté: „To není pravda,“

Grace je totiž všechny viděla.

Mluvila s nimi.

Se všemi. S matkou, otcem, i s Cleo. A to i nyní, po padesáti letech!

V nemocnici si pochopitelně mysleli, že má halucinace a že si její poraněný mozek jen vytváří neexistující výjevy.

Třesky plesky! pomyslela si nyní, když za zatáčkou spatřila svůj malý domek na návrší nad silnicí. Otřásla se zimou. Znovu nabyla svůj obvyklý klid. Neměla důvod se někomu svěřovat se svými zážitky, stejně by jí nikdo nevěřil. Naopak, každý by se jí vysmál.

Už jako malá holka, ještě před nehodou, se často zasnila. Občas neslyšela dokonce ani zvonek, křik nebo smích ostatních dětí.

Často pak kvůli tomu byla vystavena posměchu. Pokaždé pak přiběhla s pláčem domů, kde ji matka musela utěšovat. Tvrdila jí, že má „zvláštní nadání“. Podle Cleo však byla „úplný magor“. Tehdy její sny nikdo neposuzoval jinak než jako dětské fantazie. Žádný z lékařů nedokázal její občasná „zatmění“ vysvětlit. Ačkoliv se podle IQ testů a různých vyšetření osobnosti řadila mezi ukázkově normální lidi, matka jí vždy říkala, že je mnohem chytřejší než všichni ti posměváčci a že by děti, které o ní mluví jako o zaostalé, měla spíše litovat.

Kamarádi na hřišti ale uměli tnout hluboko a bolestivě zranit její citlivou duši. O to více se jí posmívali po nehodě, kdy jakoby nic mluvila se svými zesnulými rodiči a sestrou. Tehdy si také pořídila svá první štěňata. Dvě vlčata, jejichž matku zabil pytlák. Zároveň se změnil i charakter jejích vidění. Od té doby byla skutečnější, plastičtější, živější.

Posměváčci ve škole měli pravdu, uvědomila si tenkrát. Opravdu začala tak trochu bláznit.

Vystoupala po schodech až ke dveřím a zjistila, že je nechala pootevřené. Uvnitř byla zima. Staré topení nebylo schopné poprat se s ledovým vichrem vnikajícím dovnitř. Zamkla za sebou, rozsvítila a vyzula se.

Necítila se dobře. Byla podrážděná. Nezvykle nervózní.

Pověsila si kabát na věšák a zabalila se do županu. Zapálila v krbu třísky, které si každý večer připravila na mřížku nad ohništěm. Pak se posadila na paty a sledovala, jak se plameny lačně zakously do papíru a tenkých suchých třísek. Zírala do ohně, Sheena si mezitím vlezla do pelíšku, který jí Grace sama ušila.

„Hodná holka,“ pochválila ji a nastavila dlaně co nejblíže k ohni. Po očku se podívala na hodiny stojící na krbové římse hned vedle fotografie její rodiny. Za několik hodin bude svítat. Před očima stále viděla Regan Pescoliovou.

Oheň se víc rozhořel a zlatavými odlesky ozářil stěny domku, v němž bydlela po celý svůj život.

„Je to těžké břímě,“ svěřila se Sheeně, která poklidně spočívala v pelíšku. Obrovskou hlavu si položila na tlapky a podívala se na Grace svýma velkýma oddanýma očima.

Rod Larimer, majitel jedné z restaurací ve městě, o ní mluvil jako o „obecním bláznovi“. Bob Simms, lovec, který před dvaceti lety zastřelil vlčici, se zase na její účet bavil slovy: „Ta je praštěná jako jahodová bublanina. Totální psychouš. Podle mého názoru by měla být v blázinci.“ Manny Douglas, reportér zdejšího plátku, o ní jednou napsal: „…Grace Perchantová, svérázná postavička místního panoptika, jen podtrhuje zvláštní kolorit Medvědího Brodu…“ Manny ji tak hodil do stejného pytle s Ivorem Hicksem, který věří, že ho v sedmdesátých letech unesli mimozemšťané, nebo s Henry Johansenem. Ten pro změnu kdysi spadl z traktoru a teď tvrdí, že slyší, co si ostatní myslí.

A čím se od nich tedy lišíš? zeptala se sama sebe.

Především ne každý ve městě si myslí, že jsem blázen. Někteří dokonce její jasnozřivost považují za dar z nebes. Fascinuje je! Tak například Sandi Aldridgeová, majitelka Divokého Willa, se k ní vždy chovala hezky. Nebo teta Barbara, která se sem přestěhovala, aby se postarala o jediné přeživší dítě svého bratra. Kolikrát jí radila, aby své nadání přijala jako dar od Boha.

Sáhla pro pohrabáč a urovnala dřevo v ohništi. Žhnoucí uhlíky se rozzářily a nad plameny vyskočil v divokém tanci rej jisker. Návštěva úřadu šerifa nebude příjemná. Ani trochu. Šerif Dan Grayson ji zrovna nemiluje a parťačka Pescoliové Selena Alvarezová je chladná jako led. I ona ale má svá tajemství, která si úzkostlivě střeží, lim si byla Grace naprosto jistá. Představa, jak bude Graysona nebo Alvarezovou přesvědčovat o svých vizích, moc příjemná nebyla. Nechtěla už dál snášet výsměch, který ji na stanici bezpochyby čekal.

„Co mám tedy dělat?“ položila Sheeně otázku. Odpověděl jí ale jasný hlas jejího otce. „Buď chytrá,“ radil jí. „Hlavně zas nikomu nic nevykládej.“

Máma s ním ale nesouhlasila. „Vykašli se na to, co o tobě ostatní říkají. Život té ženy je v ohrožení. Musíš jim říct všechno, co víš.“

„Jenže já nic nevím,“ bránila se Grace. Cítila, jak jejími zmrzlými údy pomalu proniká teplo.

„Opravdu?“ zazněl hlas matky z takové blízkosti, že by si na ni mohla sáhnout. Nikoho ale neviděla, ani průsvitné obrysy. Slyšela jen jejich hlasy.

Natáhla se a sebrala z krbové římsy fotografii své rodiny. Dlouze se na ni zadívala, do očí se jí pomalu začaly vlévat slzy. Smutek a sebelítost ale rychle zaplašila.

Před očima se jí znovu zjevil obrázek zmučené tváře Regan Pescoliové. Grace se zhluboka nadechla. Je jen otázkou času, než se sebere a půjde si na policejní stanici vytrpět obvyklou potupu.

„Víš,“ řekla spícímu psovi, „dar je občas jen jiné slovo pro prokletí.“

Selena Alvarezová hlasitě kýchla. Seděla ve své kanceláři na úřadu šerifa. Potichu se vysmrkala a zamračila se na monitor. Několikrát se pokoušela dovolat Pescoliové na mobil, ale bezúspěšně. Volala jejímu bývalému manželovi Lukeovi „Štístku“ Pescolimu, ten syčák ale její hovor nepřijímal. Nakonec se pokusila spojit s Natem Santanou, ani u něj ale příliš nepochodila. Ačkoliv jí Pescoliová jméno svého posledního milence, dalšího životního ztroskotance, neřekla, věděla Alvarezová, na koho se obrátit. Nate Santana byl zkrátka Reganin typ: pohledný tulák, který se do města přestěhoval před několika lety. Pescoliové pochopitelně okamžitě padl do oka.

Co se týče mužů, byla Pescoliová zřejmě nepoučitelná.

Její první manžel Joe Strand to koupil při výkonu služby. O jeho morálních zásadách však nemohlo být pochyb. Byla to její školní láska, jak se jí kdysi svěřila. Přiznala ale také, že jejich manželství zdaleka nepatřilo mezi ta dokonalá. Na chvilku se dokonce rozešli a během té doby jejich postele rozhodně nezůstaly osiřelé. Pak tu byl Luke Pescoli. Sexy fešák, ale jinak budižkničemu. Nyní jí dlužil tisíce dolarů na alimentech.

To byl prostě její hlavní problém. Vybírala si partnery spíše podle vzhledu než podle jejich inteligence či mravních zásad. Nate Santana do tohoto vzorce přesně zapadal. Byl mlčenlivý, černovlasý, měl ostře řezané rysy a pronikavě modré oči, v nichž se nikdy neodrážela ani jedna z jeho myšlenek. Kovboj s tělem atleta a suchým humorem. Podle všeho dokázal stejně dobře krotit divoké koně jako strávit vášnivou noc v posteli.

Skvělý chlap na krátkodobý poměr. Snad. Rozhodně ne partner na celý život. Toho však Pescoliová, alespoň podle svých slov, beztak nehledá.

Alvarezová se znovu vysmrkala. Neměla by si dělat starosti. Pescoliová jí přece volala a omluvila se. Znovu si přehrála její vzkaz: „Ahoj, tady Regan. Podívej, mám teď nějaké osobní problémy s Lukem a dětmi a musím se s nimi vypořádat. Možná mi to bude chvíli trvat. Omluvíš mě, prosím?“ Její hlas zněl pevně. Odhodlaně. Možná dokonce naštvaně.

Tenhle hovor ale pocházel už ze včerejška.

Dnes o sobě ještě vědět nedala.

Něco se muselo stát. Bezpochyby. Pescoliová měla spoustu chyb, ke své práci se však vždy stavěla zodpovědně. Určitě by už zavolala. Obzvláště když teď pohnuli s případem vraha od Medvědí řeky. Tuhle fázi vyšetřování by si určitě nechtěla nechat ujít. Vždyť toho šmejda hledají už celé měsíce.

Alvarezová popotáhla a hodila posmrkaný papírový kapesníček do odpadkového koše pod stolem. Nachlazení jí už pomalu začalo lézt na nervy.

Nepřehání. Určitě ne. I když Pescoliová říkala, že jí řešení osobních problémů možná chvíli zabere čas, něco zkrátka nesedělo.

Alvarezová střelila pohledem k hodinám na stěně. Vzkaz nechala Pescoliová na záznamníku včera pozdě odpoledne. Tou dobou zadržela policie ve Spokane ve státě Washington vraha.

O tom však Alvarezová upřímně pochybovala.

Alvarezové se zdálo, že je všechno špatně. Za chvíli by tam už však měl dorazit šerif Grayson, který prověří, zda jde skutečně o „jejich“ sériového vraha.

Alvarezová tomu moc nevěřila. Policisté zřejmě opravdu zadrželi nebezpečnou osobu, neexistovaly ale důkazy, které by ji spojovaly s předchozími vraždami. Selena se zadívala na fotografie obětí rozložené na stole. Pět žen. Lišily se rasou i věkem, nic je navzájem nespojovalo. Kousla se do rtu a zabubnovala bříšky prstů o desku stolu. Vzpomněla si, jak tvrdě Regan na tomhle případu pracovala.

Převrátila by každý kámen, jen aby se mohla účastnit zatýkání podezřelého. Osobní problémy, jakkoli důležité, by odsunula stranou. Určitě by se o zatčení dozvěděla také. Zadržení podezřelého se propírá snad ve všech místních novinách i v televizi. Ačkoliv většina zástupců médií odjela do Spokane, zůstalo v Medvědím Brodě dost reportérů, kteří doufali, že ještě něco vytěží z této největší kauzy od doby, kdy Ivora Hickse „unesli“ mimozemšťané.

Zašilhala na hodiny na stěně. Skoro pět… Ne, tohle by si Pescoliová určitě nenechala ujít.

Něco se zkrátka muselo stát.

Přisunula se opět ke stolu a pokusila se nemyslet na zlověstné varování Grace Perchantové. Grace byla zvláštní žena. Měla jakési neobvyklé psychické schopnosti. Pokud tomu ovšem lze věřit. A Alvarezová tomu nevěřila. Věděla o ní jen, že chová psy a že s ní nikdy nebylo moc problémů. Tedy až do chvíle, než přišla do Divokého Willa, kde právě Alvarezová s Pescoliovou obědvaly. Mluvila tiše, v zelených očích se jí zračily obavy.

„Ví o tobě,“ řekla tenkrát Grace Pescoliové. Pohled se jí ztrácel v neurčitu.

„Kdo?“ zeptala se Pescoliová, jako by neznala odpověď.

„Ten predátor. Ví o tobě.“

V tu chvíli Alvarezová pocítila dotek ledového ostnu hrůzy.

„Predátor, kterého hledáte,“ vysvětlovala dál Grace. „Nemá slitování. Je to lovec.“

Pescoliová se tehdy na jasnovidku rozezlila a hrubě se na ni obořila. Sama se ale bála, musela si nyní přiznat. Obě až moc dobře věděly, o kom Grace mluvila. O maniakovi, jehož média pokřtila jako vraha od Medvědí řeky.

Nemá slitování. Je to lovec.

Minimálně v tomhle měla pravdu.

Byl také špičkový střelec.

On, řekla Grace bez váhání. Ne ona. Nejde tedy o ženu, která právě ve Spokane mluvila se svým advokátem a na kterou se budou snažit hodit všechny předchozí vraždy.

Alvarezová se vysmrkala a udělala si v křesle pohodlí. Nebyla žádný strašpytel. Dnes si ale musela přiznat, že se jí do duše vkrádá mrazivý děs. Tak ráda by ho ignorovala!

Tatáž hrůza ji obestírala i při pohledu na fotografie všech pěti obětí. Nebo, napadlo ji, když sebrala ze stolu snímek Emily Kerryové, první mrtvé ze všech známých obětí.

Může jich totiž existovat i více.

Mohou se tu nacházet další nevinné nahé ženy, které vrah přivázal v divočině ke stromu, a odsoudil tak k dlouhé a bolestivé smrti umrznutím.

„Psychopatický šmejde,“ ulevila si Selena šeptem. Zatnula zuby a zadívala se ledem pokrytým oknem do nevlídného dne. Nad horami se převalovaly těžké, bachraté mraky, z nichž se hustě sypal sníh. Blížila se bouře, teplota, už tak hluboko pod nulou, i nadále klesala. Jisté části okresu už teď hlásily potíže s proudem.

„Šťastné a veselé,“ přivítala v duchu blížící se Vánoce.

Hodila fotografii první oběti na stůl mezi ostatní snímky. Chvíli se na všechny dívala. Připadalo jí, jako by ty ženy znala do posledního detailu.

Emily Kerryová, vdaná, bezdětná, učitelka v Boise ve státě Idaho. Jela navštívit své rodiče do městečka Whitefish v Montaně. Její tělo se našlo přivázané ke kmeni vysokého jedlovce. Do kůry nad ni vyryl vrah hvězdičku a nad hlavu jí ještě připíchl lístek s jejími iniciálami. Vyšetřovatelé se domnívají, že vrah na velkou vzdálenost prostřelil pneumatiku Emilyina fordu, který v důsledku toho havaroval. Oběť z něj pak vytáhl, odvedl k sobě a vyléčil ji. Jenže pak ji donutil svléknout se do naha, odvlekl ji na opuštěné místo a přivázal ke stromu, kde umrzla.

Alvarezová se zadívala na detailní snímek Emilyiny tváře, který pořídili na místě činu, daleko od lokality, kde se našlo její havarované auto. Další oběti stihl podobný osud. Nejprve Ninu Salvadoreovou, svobodnou matku z Reddingu v Kalifornii, jejíž rozbitý červený Ford Focus našli několik kilometrů od jejího zmrzlého těla. Poznámka na lístku na kmeni zněla:

E SK N

Nikdo, dokonce ani špičkoví kryptologové nebo agenti FBI se speciálními dešifrovacími programy, nepochopil význam těchto písmen. Pak se v rychlém sledu našla těla Rity Itové a Tiny Silverové. Poté novináři objevili ještě živou Zoe Estesovou. Okamžitě byla převezena do nemocnice, kde ji ale vrah zabil. V přestrojení se vetřel do budovy a vypojil přístroj na umělé dýchání. Zoe tak nestihla nic vypovědět ani identifikovat vraha. Jeho podobu nezachytila žádná z bezpečnostních kamer v nemocnici.

Mají prostě smůlu.

Všechny ženy projížděly samy touhle oblastí pohoří Bitterroot. Vrah jim prostřelil pneumatiku, pak je z místa havárie odvlekl a vyléčil je. Nakonec je přivázal ke stromu a nechal je umrznout. Hvězdičky v kůře se lišily pozicí a vzkazy zase počtem písmen. Výsledek je však jednoznačný: pět mrtvých žen a vzkaz:

STREZ E SK I N

Jak do textu přibývala písmenka, přicházel úřad šerifa i FBI s novými teoriemi ohledně jejich významu. Vyšetřovatelé se domnívali, že vrah mohl písmena zpřeházet. Anebo je zkrátka jen vodí za nos a vzkaz vůbec nic neznamená.

Nikdo ale nepochyboval, že stojí proti disciplinované a vysoce inteligentní osobě, která jim nechce jen něco sdělit, zároveň jim chce ukázat, že je mnohem chytřejší než policie. Pokud jeho vzkaz opravdu něco znamená, pak si musí oběti vybírat ještě předtím, než se vydají na cestu přes pohoří Bitterroot.

Ani jednu z nich sexuálně nezneužil. Tím si byli vyšetřovatelé celkem jisti.

Zjevně netoužil po tělesné nadvládě, nýbrž po té psychické.

V opačném případě by totiž své oběti třeba jen zastřelil nebo je nechal umrznout v havarovaném autě. On je ale nejdříve zachránil a zabil, až potom.

Doposud vyšetřovatelům do tohoto vzorce všechno zapadalo.

Nyní si ale policie ve Spokane a média myslí, že chytili vraha. Překvapivě to je žena.

To tak!

Alvarezová usrkla ze šálku čaje. Vyndala si ze zásuvky pastilku proti kašli, vložila si ji na jazyk a snad už po sté si začala prohlížet svoje poznámky. Jak je četla, opět v ní sílil nepříjemný pocit, že se s Regan opravdu něco stalo.

Znovu vytočila číslo pevné linky do domu Lukea Pescoliho. Znovu se ozval nasládlý rozverný ženský hlas, patřící patrně Michelle Pescoliové. „Dovolali jste se k Lukeovi a Michelle. Právě nejsme doma. Nechte nám ale vzkaz, třeba budete mít… štístko.“

K zblití. Alvarezová podobně afektovaně roztomilé vzkazy z duše nenáviděla. Beze slova položila sluchátko a zadívala se na kopie lístků, které jim vrah zanechal.

Craig Halden, agent FBI spolupracující na případu, se soustředil na hvězdičky vyřezané v kůře stromů nad hlavou každé z obětí. Na průsvitný papír si přenesl polohu všech hvězdiček, a odhalil tak konstelaci souhvězdí Orion. Alvarezová se na toto téma sama soukromě zaměřila a zjistila, že podle mytologie zranil bájného lovce Oriona škorpion. Na následky jedu zemřel a přenesl se na oblohu.

Pokud uvažovala správně, poslední slovo vzkazu znělo „škorpion“, například ve větě STŘEŽTE SE ŠKORPIONA. Pokud ji její instinkt neklame, pak se Pescoliová se svými iniciálami R a P ocitla v opravdovém nebezpečí.

Přesně jak předvídala Grace Perchantová.

„Zatraceně!“ Seleně se sevřelo srdce náhlou úzkostí. Naposledy se podívala na fotografie obětí vraha od Medvědí řeky a vytáhla z balíčku další kapesníček.

Opravdu má být Pescoliová další obětí?

Alvarezová se zamračila. Pokud ano, její auto teď leží kdesi v kaňonu a má prostřelenou pneumatiku. Perfektní zásah špičkového střelce.

V tom případě dříve či později najdou její havarovaný jeep. Nebo má v jejím zmizení prsty její bývalý manžel? Vymkla se jim hádka z rukou?

Tak či tak, obě možnosti představovaly hrozbu.

Vysmrkala se, hodila si do úst dva paraleny a zapila je. Z celého srdce doufala, že se mýlí.

3

Pescoliová měla pocit, jako by ji někdo zmlátil kladivem. Bolel ji každý sval v těle. Jakýkoliv pohyb jí způsoboval ostré píchnutí, které vystřelilo kolem páteře až do mozku.

Pokusila se otočit hlavou. Bolestí zaskučela.

Ležela na zádech. Cítila, jak jejím tělem proniká chlad. Otevřela oči, ale viděla jen temnotu. Zamrkala. Pokusila se rozkoukat. Kde vlastně je? Nebyla schopná se zorientovat. Okénkem pokrytým ledem pronikalo do místnosti jen nepatrné světlo.

Převalila se na bok a opět hlasitě sykla. Hlava a žebra jí duněla bolestí, svaly měla ztuhlé a chladné… K smrti chladné… Nemohla ani myslet. A co teprve rameno…? Proboha. Snažil se jí snad někdo vyrvat paži z kloubu?

Znovu zamrkala a pokusila se zaostřit. Spatřila obrysy malé místnosti, v rohu stála vyhaslá kamna na dřevo, světlý flek na zdi naznačoval vysoké okno, jediný kus nábytku tvořilo její lůžko a úzký spací pytel.

Zatraceně.

Zahlédla ještě dveře. Byla od nich vzdálená sotva tři metry, v jejím současném stavu by to však klidně mohlo být i tisíc kilometrů. Musela si polámat žebra. Zranila se…, určitě má vykloubené rameno.

Mysl měla zastřenou. Za závojem bolesti se jí promítaly mlhavé vzpomínky. Levá paže ji brněla od ramene až k zápěstí. Doufala jen, že nemá natržený sval nebo zlomenou kost.

Instinktivně sáhla po služební zbrani. Pochopitelně nic nenahmatala. Byla úplně nahá, na sobě neměla ani spodní prádlo.

Zjistila také, že je připoutána k lůžku.

Krucinál!

Nasadil jí nejspíš její vlastní pouta! Připadala si jako idiot. Pokusila se pohnout rukou a provléknout ji policejním náramkem. Pochopitelně se jí ale nepodařilo osvobodit.

„Zatraceně!“ zašeptala. Zoufale se snažila rozpomenout.

Alespoň se rozhlédni kolem sebe. Zkus zjistit, kde se nacházíš, co je v místnosti, jestli neuvidíš něco, co by ti mohlo pomoci. Ten šmejd určitě není tak hloupý, aby tu poblíž nechal ležet klíček od pout, telefon, nebo dokonce pistoli.

Zadívala se do tmy, nic užitečného ale nenašla.

Její tělo částečně zakrývala armádní přikrývka. S vypětím všech sil se předklonila a přitáhla si vlněnou deku až k bradě. Poprvé si uvědomila, že drkotá zuby zimou. Nic víc ale neviděla. Dokonce ani sklenici vody. Jen svoje lůžko.

Někdo ji sem přinesl.

Ten někdo může být za dveřmi.

Nabírala k pláči, ale ovládla se.

Mysli, Regan, mysli!

Zavřela pomalu oči a zkusila se soustředit. Odsunula stranou bolest a přistoupila ke vzpomínkám zasutým v temném koutě jejího vědomí. Jela někam autem… Ano. Jasně… Byla vytočená do ruda a mířila k domu svého podělaného exmanžela. Unesl jí děti i psa Cisca… Ano. Blížily se Vánoce a ona zuřila… Ano, jela za svým bývalým mužem… Ale co potom?

Nemohla si vzpomenout.

Znovu zavřela oči ve snaze vybavit si další vzpomínky. Jakékoliv… Slyšela výstřel z pušky? Byl hlasitý? Odrážel se jeho zvuk od skal? Nesl se údolím? Nebo si ho jen vymyslela?

Proboha! Její auto… Dostalo se do smyku… Ztratila nad ním kontrolu. Vzpomněla si na hluk deformovaného plechu a tříštícího se skla. Znovu prožila ty strašné okamžiky, kdy její jeep sjel z vozovky a přepadl do hlubiny kaňonu. Vybavily se jí ty strašné chvíle, kdy se nekontrolovatelně řítila na jeho dno.

Zachvěla se a jen s námahou zadržela výkřik. Znovu začala pátrat v paměti. Zkroucená karoserie, rozbitá okénka, airbag, sněhová bouře, krev… Ano… Měla ruce od krve. Poranila si tvář. Držela v ruce zbraň a čekala. Bezmocně uvězněná ve svém zdemolovaném autě.

A pak… Pak… Co se stalo pak?

Stiskla víčka ještě těsněji ve snaze vybavit si, jak se ocitla nahá na lůžku v téhle zšeřelé místnosti. Už už se jí začaly střípky paměti skládat v nejasné kontury, když zpoza dveří zaslechla šramot.

Srdce jí poskočilo. Ztěžka polkla. Došlo jí, jaký zvuk to vlastně slyšela. Někdo posunul židli po kamenné podlaze. Pak se ozvaly tlumené kroky, jako by kdosi přešel bosýma nohama po místnosti.

Napětím mohla sotva dýchat.

Ten kdosi jde k ní.

Na kratičký okamžik pocítila úlevu. Tu však vzápětí vystřídala mnohem zlověstnější emoce. Paralyzovala ji hrůza. Člověk za dveřmi určitě nepřišel, aby ji zachránil.

Cítila, že se před ním musí mít na pozoru, i když si nemohla vzpomenout proč.

Není to tvůj zachránce, ale věznitel!

Znovu na sucho polkla, aby zaplašila strach, a pokusila se zamyslet se. Člověka, který ji sem odvlekl, ovládá hrozivý ďábelský záměr.

Zachvěla se.

Čekala.

Kroky se začaly vzdalovat od dveří.

Zatím je tedy v pořádku.

Moc dobře ale věděla, že to nebude trvat dlouho.

V jediném okamžiku se rázem rozpomněla.

Na všechno!

Srdce jí ztuhlo. Zadívala se na dveře, jako by svým pohledem dokázala propálit silná dubová prkna oddělující její celu od místnosti, kde na ni čekal vrah od Medvědí řeky.

„Tak co? Sehnala jste ji?“ zeptal se šerif, když procházel kolem stolu Alvarezové. Na sobě měl bundu z jehněčí kůže, těžké boty a rukavice a podle všeho mířil ven. V ruce držel krempu svého pomačkaného stetsonu, v patách mu cupital jeho černý labrador Sturgis. U Alvarezové se na chvilku zastavil.

„Ještě ne. Nemůžu se jí dovolat.“

„Kruci… Zatraceně!“ Zoufale se ušklíbl, v očích mu zajiskřilo. Kdysi by ho určitě popsala jako vysokého, tmavovlasého a pohledného muže. A možná by to nebylo ani tak dávno. Drsné počasí a marný hon na vraha se na jeho rysech nehezky podepsaly. Ve vlasech se mu začaly objevovat šedé pramínky, tvářil se tvrdě a nepřístupně.

Přesto zůstal jediným zajímavým chlapem, jakého v poslední době potkala.

Stejně jako ona ani Grayson nevěřil, že žena zavřená ve spokaneské věznici je zabiják od Medvědí řeky, který si pro svou krvavou sérii vybral tu nejhorší zimu za posledních padesát let. Dokud on i všichni policisté jeho úřadu neuvěří, že dostali za mříže pravého pachatele, nemá na odpočinek právo. Jenže to si asi budou muset ještě chvíli počkat. Obzvláště když jim zmizela jedna z hlavních vyšetřovatelek případu. „To se mi vůbec nelíbí,“ pronesl pomalu svým hlubokým hlasem. „Zkoušejte to znovu.“

„Budu, nebojte se. Ale věřte mi, Pescoliová telefon prostě nezvedá. Musím se vám přiznat, že jsem s ní naposledy mluvila včera, kdy mě žádala, abych ji omluvila v práci kvůli jistým osobním problémům.“

„Osobním problémům říkáte?“

„Jo. S bývalým manželem a dětmi. Určitě si nevymýšlela.“

Oči mu potemněly. „Takže včera,“ řekl zamyšleně. „Najděte ji. Pošlete hlídku, aby se podívala k ní domů. Určitě bude někdo poblíž. Možná Rule. Nebo spíš Watershed. Zkuste se s nimi spojit.“ Kýle Rule na oddělení pracoval coby silniční policista a vypadal spíše jako elitní hráč basketbalu než jako ochránce zákona. Alvarezová ho měla celkem ráda. Pak tu byl Watershed, skvělý polda, ale také pořádná osina v zadku. Liboval si v obhroublých vtipech a považoval se za lamače dívčích srdcí.

„Jasně, postarám se o to.“ Vypnula počítač. „Stavím se u ní sama. Stejně už musím odejít,“ řekla. Chtěla… Ne, musela něco dělat. V kanceláři už by nevydržela ani minutu. Stejně se jen bezcílně dívala na fotografie obětí vraha od Medvědí řeky a bezúspěšně se pokoušela rozluštit vzkazy, které jim zanechal na místech činu. Ráda by věřila, že má skutečně všechno na svědomí žena zadržená ve Spokane.

„Opravdu?“

„Jasně.“ Odsunula se na židli od stolu a sáhla po zbrani, pouzdru i bundě.

„OK.“ Grayson se podíval na hodinky. „Pošlete ještě někoho k Lukeovi Pescolimu.“ Poškrábal se na tváři. „Občas se mi zdá, jako by touhle dobou všichni zešíleli. Člověk by si myslel, že si každý užívá klidu a míru, ale počet sebevražd a vražd paradoxně roste. A co teprve domácí násilí!“ zabodl pohled do Alvarezové. „Detektiv Pescoliová není zrovna vzorem trpělivého a vyrovnaného přístupu k řešení situací.“

S tím Alvarezová souhlasila.

Grayson si nasadil klobouk na hlavu. „Dejte mi pak vědět, jestli jste ji našla. Kontroloval už někdo dispečink? Nepřišlo nějaké hlášení?“

„Ani tam o ní nic nevědí. Nepřijali ani žádné tísňové volání z policejní vysílačky.“

Grayson se poškrábal na krku a zakroutil hlavou. „Tohle mi na ni zkrátka nesedí. Zkuste prostě zjistit, co se děje.“ Zadíval se z okna do zasněžené krajiny. „Jakmile se trochu umoudří počasí, odletím s Haldenem a Chandlerovou do Spokane,“ řekl. Záměrně uvedl jména dvou agentů FBI, kteří s nimi na případu spolupracovali.

„Ta ženská ze Spokane není náš vrah,“ konstatovala Alvarezová suše.

Graysonovi ztuhly rysy. „Doufám, že nemáte pravdu.“

Alvarezová letmo přelétla pohledem fotografie rozházené na desce svého stolu. „Vůbec nám nezapadá do profilu. Vsadím boty, že má na každou z předchozích vražd perfektní alibi.“

„To právě teď prověřují federálové.“

„Já také.“ Alvarezová v případu vraha od Medvědí řeky věřila jen sama sobě. S rezervou brala i vyšetřování FBI.

„Mezitím se podívejte po Pescoliové.“

„To udělám,“ slíbila. Zasunula pistoli do koženého pouzdra a připevnila si jej pod rameno. Grayson za sebou zavřel dveře a zamířil k východu. Cestu mu ale zastoupila Joelle Fisherová, recepční, a zároveň holka pro všechno. Ačkoliv jí táhlo na šedesát, vypadala o dobrých deset let mladší. Obouvala si boty na vysokých podpatcích, oblékala se do krátkých těsných kostýmků. Nosila vysoko tupírovaný platinový účes, který byl módní někdy v padesátých letech.

Občas působila, jako by se na stanici objevila z jiné časoprostorové dimenze, přesto jí to ale slušelo.

Nyní celá v rudém živě diskutovala o přípravách vánočního večírku, jako by hrůzu jejich hlavního případu ani nevnímala.

„Cortova žena slíbila, že přinese svoje proslulé sušenky. Vyhrála s nimi druhou cenu, a to jen proto, že se do soutěže přihlásila i Pearl Hennesyová se svými zázvorovými krekry. No řekněte sama, kdo by je dokázal porazit!“

Alvarezovou její slova ale pranic nezajímala. Čím míň toho bude o rodině zástupce šerifa Corta Brewstera vědět, tím lépe. Neměla ho ráda, ačkoliv sama vlastně ani pořádně nevěděla proč. Brewster byl rázný chlap, který v úřadě pracoval už dlouhá léta a po čtvrt století žil s jedinou ženou. Byl oddaným otcem čtyř dětí a působil jako jáhen ve zdejším metodistickém kostele. Přesto na něm bylo něco divného. Falešného.

To protože už od puberty každého jen podezříváš. A to kvůli svému malému tajemství, o něž se s nikým nechceš podělit.

Ignorovala zlomyslný hlas v hlavě a uvědomila si, že neopodstatněná averze vůči Cortu Brewsterovi není nic špatného. Nedávno například došlo k incidentu, který její nedůvěru ještě prohloubil. Zjistilo se totiž, že Pescoliové syn Jeremy randí s Cortovou patnáctiletou dceruškou. Obě děti byly zadrženy kvůli popíjení alkoholu a Brewster z toho mohl explodovat vzteky.

Šťastné a veselé!

Joellino žvanění zarazila až šerifova přísná tvář.

„OK. Dělejte, jak myslíte, máte volnou ruku,“ odbyl ji Grayson, kterému v tu chvíli zazvonil v kapse mobil. Přijal hovor.

Alvarezová si pospíšila, aby unikla Joellině neúnavné konverzaci o vánočním pečivu. Omotala si kolem krku šálu, dopnula bundu a vyšla na schodiště, kde foukal mrazivý vichr a mrzlo, až praštělo. Navlékla si rukavice a vyrazila okolo třepetající se národní vlajky ke svému autu.

Koutkem oka zahlédla dodávku novinářů, která jako poslední zůstala stát u chodníku přes ulici. Řidič držel v ruce šálek s kávou tak horkou, až pára zamlžila skoro celé okénko. Většina ostatních zástupců médií se už přesunula do Spokane. Jen tenhle jediný neúnavně setrvával před úřadem šerifa. Zašpiněný bok dodávky zdobila oranžová šmouha a písmena KBTR.

Alvarezová se vozu vyhnula jako táboru leprotiků. S médii jednala jen zřídka a přivítala by, kdyby tomu tak bylo i nadále. Na to měla svůj soukromý život příliš ráda. Když konečně dorazila ke svému Jeepu Cherokee, oprášila z čelního skla pěticentimetrovou vrstvu čerstvého sněhu a seškrábla ledový povlak. Pak si všimla, jak po silnici jede Ivor Hicks. Paráda, pomyslela si při pohledu na něj, jak se tiskne k volantu své rozhrkané rachotiny. Na hlavě měl naraženou loveckou čapku s oranžovými náušníky. Na cestu poulil oči dvojnásobně zvětšené za tlustými skly brýlí.

Sůva!

A totální pošuk. Vždyť i taková Grace Perchantová proti němu působila jako dokonale spořádaná osoba.

Ivor zaparkoval na silnici a vystoupil. Jeho vysoké boty se zabořily do sněhu, který pluh shrnul k chodníku.

„Je tam šerif?“ zeptal se Alvarezové. Zamlžily se mu brýle.

„Právě odchází. Alespoň myslím.“

„Možná bych ho ještě dohnal…“ Navzdory pokročilé artritidě se čile vydal směrem k budově úřadu šerifa. Alvarezová si oddychla. Rozhodně ji teď nezajímaly žádné únosy mimozemšťany, obzvláště ne ten jeho. Pořád dokola tvrdí, že mluvil s Krytorem, kapitánem ještěrčích spojených armád, a podobné ptákoviny. Nejradši pak o těchto věcech diskutuje se zástupci policie. Jeho zaujetí pro věc navíc většinou násobí jeho láska k Jacku Danielsovi.

Dnes si bude muset s Ivorem poradit Grayson.

Alvarezová usedla za volant služebního jeepu a během několika vteřin už opouštěla parkoviště. Stěrače pozvolna odstraňovaly poslední zbytky ledu na čelním skle. Zapnula naplno topení a zařadila se mezi auta směřující kluzkou silnicí dolů po úpatí Srnčí hory. Horní část města včetně úřadu šerifa a vězení se nacházela na kopci, který se tyčil do výšky dvou set metrů nad nejstarší částí Medvědího Brodu, „Osadou“, jak ji nazývali místní. Hlavní ulici lemovaly obchody, restaurace, kanceláře, a dokonce i budova soudního dvora. Vedla souběžně s řekou a nabízela úchvatné výhledy na vodopády hned nad městem.

Jak se blížila na periferii, zachrčelo jí policejní rádio. Znovu zkusila zavolat své kolegyni, byla však přesměrována na záznamník. Pokusila se vytěsnit z mysli temné obavy. Existuje tisíc důvodů, proč Pescoliová nezvedá telefon, a dalších tisíc, proč se dnes neukázala. Nemusela se přece hned stát další obětí sériového vraha…

Její iniciály ale do vzkazu zapadají, nebo ne? Písmena R i P by jen potvrzovala teorii, že vrah z iniciál jmen obětí skládá zlověstný vzkaz: STŘEŽTE SE ŠKORPIONA.

„Co to má, zatraceně, znamenat?“ přemýšlela nahlas. „Střežte se škorpiona? Co tím ten šmejd myslí?“ Šlápla na pedál plynu a vyrazila do kopců. Budov pomalu ubývalo a nakonec už jela jen zmrzlým lesem.

Alvarezová nepředpokládala, že by našla Pescoliovou doma, pokud by ovšem nebyla smrtelně nemocná. I tak by ale její parťačka alespoň zavolala. Jenže co když se zranila a nedostane se k telefonu?

Anebo ji unesl vyšinutý vrah.

Selena se zachvěla a násilím tohle pomyšlení vypudila z hlavy. V záznamníku zněla Pescoliová podrážděně, jako by chtěla svému exmanželovi vlastnoručně zakroutit krkem. Na to už ale byla zvyklá. Regan měla s Lukem strašlivé manželství, a jak sama často říkávala, ještě strašlivější rozvod.

Alvarezová pokračovala po vyplužené okresní silnici, kde byl sníh posypaný štěrkem, který při jízdě bubnoval do podlahy. Pokud chtěla zabočit na vedlejší cestu, musela zdolat ztvrdlý sněhový práh.

Cestu k domu Pescoliové lemovaly jako čestná stráž borovice a sosny, jejichž větve se ohýbaly pod nebývalým přívalem sněhu. Čerstvý prašan už téměř zcela zasypal vyjeté koleje na silnici. Bylo zřejmé, že tudy už delší dobu neprojelo žádné auto.

Po klikaté cestě se pohybovala pomalu, nechávala za sebou stopy. Zanedlouho přejela po můstku kousek od bydliště Pescoliové. U domu stál Jeremyho vůz a vršil se na něj čerstvý sníh. Dveře od garáže byly zavřené, z domu se linulo jediné světlo z lucerniček na vánočním stromku.

Alvarezová zaparkovala hned vedle Jeremyho auta, vytáhla z balíčku kapesníček a důkladně se vysmrkala. Pak vystoupila a vydala se hlubokým sněhem ke vchodovým dveřím. Na prahu se zastavila a opatrně zaklepala. Dům byl ale tichý jako hrob. Zevnitř nevycházel žádný zvuk hlasů, televize nebo jejich pejska Cisca. Naprosté ticho. Nic se neozývalo ani z okolních temných houštin.

Zazvonila na zvonek a znovu zaklepala. Znovu se ale žádné odpovědi nedočkala. „Regan!“ zavolala. „Tady Alvarezová!“ Volání se odrazilo od vysokých skal nedaleko domu Pescoliové. Obešla verandu a nakoukla do všech oken, přičemž si dlaní stínila svůj odraz ve skle. Podle všeho nikdo nebyl doma. Kromě mdlé záře z vánočního stromku se nikde nesvítilo. Dokonce ani televize nehrála. Všimla si nádobí na lince a otevřené krabice od pizzy, nezaznamenala však žádnou známku života. Nic nezvyklého.

Obešla celé stavení stojící na úbočí kopce. Vzadu, kde se zvedal svah, na kterém dům stál, nahlédla do okna od Jeremyho pokoje. I tam ale neviděla nic jiného než tmu.

Uvnitř nikdo nebyl.

Jakmile zkontrolovala všechna okna, zamířila ke garáži. Musela si stoupnout na špičky, aby dosáhla k maličkému okénku v zadní stěně. Ani tam ale nic zvláštního neviděla.

V domě nebyl vůbec nikdo.

Pocit nervozity a neurčité hrozby v ní ještě zesílil. Začala prohledávat místa, kde tušila schovaný náhradní klíč. Pod rohožkou ani v květináčích vedle dveří nic nenašla. Pak zkusila štěstí v okapech a za okenním rámem.

Nikde nic.

Pescoliová je polda. Určitě by ho neschovala někde poblíž dveří.

Vrátila se tedy ke garáži a začala hledat tam. Bezvýsledně. Pak znovu obešla celý dům a zastavila se u zadní strany krbu, kde si povšimla skulinky.

„Za zkoušku to stojí,“ řekla si a zuby stáhla rukavici. Pak strčila do skuliny ruku a nahmatala kousek ledového kovu. „Heuréka!“ zamumlala. Vmžiku svírala klíč v dlani a mířila k zadním dveřím. Když odemkla, vešla do kuchyně, stále prosycené silnou vůní papriček a sýra.

„Regan?“ zavolala a obezřetně vykročila do útrob domu.

V obývacím pokoji s přilehlým jídelním koutem a kuchyní nikdo nebyl. V rohu poblíž krbu stál vánoční stromek, pod jeho nazdobenými větvemi leželo několik balíčků. Po konferenčním stolku a gauči se válely včerejší noviny s články o vrahovi od Medvědí řeky. V koupelně viděla jen spoustu kosmetických přípravků, jinak nic. Na zrcadle se nesrážela pára, ve vaně ani v umyvadle nebyla jediná kapka vody. V pokoji Reganiny dcery našla strašlivý nepořádek. Na podlaze i dvojlůžku se válela CD, lahvičky od laků na nehty, DVD a kusy oblečení. Knihovna byla k prasknutí nacpána plyšáky a panenkami, z nichž, jak Alvarezová předpokládala, Bianca zanedlouho vyroste.

Pak přešla do ložnice Pescoliové. Ta byla jen o chlup větší a uklizenější než pokoj její dcery, byla ale také prázdná.

Pak Alvarezová sešla po rozvrzaných schodech do přízemí. Vstoupila do pokoje Jeremyho. V místnůstce tři krát tři metry velké se u nohou postele tísnila televize, herní konzole a počítač. Nebýt lávové lampy vydávající zvláštní mdlé světlo, panovala by v ní naprostá tma. Zpoza postele vykukovalo špinavé nádobí, stěny zdobily plakáty rockových zpěváků a hvězd NBA. Nad tím vším se vznášela nasládlá vůně marihuany.

Takže Jeremy vyhuluje travku!

Super, pomyslela si. Přesně tohle Pescoliová potřebuje. Náctiletá dcera, která dospěla příliš brzy, a syn, co hulí trávu a ještě si něco začal s rozmazlenou dceruškou zástupce šerifa. Naposledy pohledem přelétla jeho pokoj. Nejraději by toho kluka vší silou nakopala do zadku.

Kdyby tu ovšem byl…

Na nočním stolku stála zarámovaná fotografie Jeremyho biologického otce Joea Stranda. Chlapce však prakticky celý život vychovával Luke Pescoli.

Z toho bych asi začala fetovat také, pomyslela si Alvarezová. Pak tu byla Pescoliové dcera Bianca, jejíž sebestřednost byla až odstrašující.

Coby samoživitelka musela mít Pescoliová plné ruce práce.

Nic v Jeremyho pokoji však nedalo Alvarezové jediné vodítko, kde by se mohla nacházet jeho matka. Vrátila se do patra a přešla do kuchyně. Když stála u sporáku, na němž ležela pánev se zbytky jídla, připadala si najednou jako vetřelec v soukromém životě své partnerky. „Tak kde jsi?“ ptala se šeptem. Přikročila ke stolku, kde leželo několik obálek obsahujících nezaplacené složenky.

Nikde ani náznak boje nebo únosu. Neviděla vlastně nic, co by poukazovalo na násilné vniknutí do domu. Jen dveře byly z vnitřní strany poškrábané. To ale bezpochyby způsobil jejich pes Cisco, kterého v domě také nenašla, ačkoliv měl ještě vodu v misce.

Oknem se zadívala na zasněženou plochu před garáží. Sotva znatelné koleje ukazovaly, kudy projížděl vůz. Od jeho odjezdu muselo napadnout dalších deset, patnáct centimetrů nového sněhu. Znamená to tedy, že Pescoliová dům opustila už před dvanácti hodinami? Možná ještě dříve?

Alvarezová otevřela dveře do garáže a posvítila si na její vnitřek baterkou. Na zemi viděla kaluže vody v místě, kde stál jeep její kolegyně. Jak je to ale dlouho?

Vrátila klíč do skrýše v zadní části domu. Neměla nic, zůstala jí jen mrazivá předtucha, jejíž intenzita pomalu rostla.

Něco se muselo stát.

Po cestě ke svému vozu se ještě otočila a podívala se na dům z odstupu. Pokusila se zavolat Graysonovi, ale ten hovor nepřijímal. Nechala mu tedy vzkaz na záznamníku, nasedla do auta a rozjela se cestou, kterou se pravděpodobně vydala Pescoliová k Lukeovi.

Doufala jen, že toho hajzla zastihne doma.

4

„Dobrý Bože, pomoz mi,“ doléhá ke mně vyděšený ženský šepot potemnělou chodbou, když se blížím ke konci svého cvičení.

Devadesát tři. Devadesát čtyři. Devadesát pět.

Poctivě počítám každý klik. Pot mi stéká do očí, paže se mi začínají třást. Dlaně pevně přiléhají k chladné kamenné podlaze. Oheň z krbu plní místnost skotačícími zlatavými stíny. Tváře mi hoří. Škrábance se ještě zcela nezhojily. Pálí mě v nich slaný pot.

Venku je mrazivá noc, prázdným kaňonem hučí bouře, velké sněhové vločky se bezhlesně přidávají k hlubokým závějím na zemi. Maličké bílé krystalky vody mi pomáhají.

„Pomoc! Prosím…“

V jejím nářku zcela zřetelně slyším zoufalství. Tenhle zvuk miluji. I když narušuje mou koncentraci.

Devadesát šest. Devadesát sedm.

Jsem v perfektní formě. Jako kámen pevné svaly na zádech se mi lesknou chladivým potem, ramena a paže doslova křičí bolestí. Mám rád to slastné utrpení namáhaných svalů.

Devadesát osm. Devadesát devět.

Už kňourá. Kňučí a skučí jako štěně se zalepenýma očima, které bezmocně hledá v temnotách svou matku.

Skvělé!

Ustávám v pohybu. Ale jen na okamžik. Vychutnávám si poslední klik. Na pokraji svých sil se hrudí už téměř dotýkám země. Pak pomalu rovnoměrně zvedám své tělo opět nahoru. Naposledy zastavuji svůj trup ve vyvážené, pevné poloze a prohlížím si svůj odraz v zrcadle před sebou. Dívám se na dokonalé tělo, ocelové svaly, husté vlasy, pohlednou tvář a naběhlé, divoce pulzující žíly.

Sto!

„Proboha… Slyšítě tu vůbec někdo?“ kňučí.

Nadešel čas.

Povoluji napětí svalů a potichu si stoupám na nohy. Beru si ručník přehozený přes opěradlo židle a otírám si pot. Kochám se jejím nářkem. Čím déle bude čekat a bát se, tím rychleji mi začne důvěřovat.

Už běžím, říkám si v duchu. Vím, že se musím ozvat, musím sehrát svou roli. Musím se chovat, jako by mi na ní opravdu záleželo. Dopřeji jí pohodlí a dám jí prášky na utišení bolesti, uvařím čaj a nabídnu pocit bezpečí. Nakonec po mně bude chtít ještě víc a bude mě prosit, abych ji zachránil. Nebude to tak snadné. Na to jsem ale připravený. Jde o tvrdohlavou, inteligentní ženu, která se nenechá jen tak zmanipulovat. Ale já najdu způsob, jak ji zlomit, jak si získat její důvěru, jak ji přinutit, aby mi odevzdala celou svou duši i tělo.

Které já ale nepřijmu.

Bude žadonit, abych se jí dotkl, objal ji, šeptal jí do ucha falešná, prázdná slova lásky. Už vidím tu naději v jejích očích, chvění jejích rtů. Na těle už skoro cítím dotyk jejích rukou, které se budou posouvat dolů po břiše ve svůdném vyzvání.

Já ale odolám.

Stejně jako vždycky.

Házím do ohně další polínko. Jiskry se rozlétají na všechny strany a plameny se lačně zakusují do vyschlého dřeva. Řeřavé uhlí se barví do ruda a příjemně zútulňuje prostou chatu. Rychle vcházím do maličké koupelny a zběžně se sprchuji. Musím ze sebe smýt veškeré důkazy o své předchozí činnosti. Hned poté se oblékám do čistých džínsů a svetru. Vypadám jako obyčejný horal.

Bezhlesně přecházím kolem pokoje, odkud se neustále ozývají její vzlyky, a vstupuji do kuchyňky. Na kamnech už stojí konvice plná vroucí vody.

Nádhera.

Beru z poličky hrnek a nalévám do něj vodu až po okraj. Pak do něj vkládám sáček čaje a sleduji, jak tekutina nabývá barvu tabáku. Hlavou se mi míhá záblesk jakési vzpomínky. Vidím obrázek ženy, jak noří sáček čaje do prasklého hrníčku. Je krásná. Má plná prsa a rudé rty. Pořád se nad ní vznáší aura věčné nespokojenosti. Voní cigaretami a levným parfémem a nejspíš bude mou matkou.

Ale i ona je falešná stejně jako všechny ostatní.

Chvějí se mi ruce.

Jasně si vzpomínám na její výsměšná slova.

„Hlupáku!“

„Tupce! Nešiko!“

„Jsi rozený ztroskotanec!“

Ruce se mi už třesou tak silně, že málem vylévám čaj přes okraj šálku.

Okamžitě představu zaháním a s horkým hrníčkem v ruce mířím chodbou až ke dveřím další vyvolené. Už nedělá tolik hluku. Jako by se snažila zakrýt fakt, že tak zbaběle skučela. Jako by se pokoušela vzchopit se.

Což ale nikdy nedokáže.

Zlehka klepu na dveře a opatrně je otevírám. Temnou místností se nese pokojné praskání hořícího dřeva.

Ona leží na posteli. Je vyděšená. Má vytřeštěné oči. Po tvářích jí stékají velké slzy.

Jsem její spása, nebo záhuba?

Její rytíř v zářivé zbroji?

Její zachránce?

Nebo ztělesnění zla?

To už brzy zjistí.

Dveře jí otevřel sám Luke Pescoli v celé své kráse. Tělem prakticky zahradil vchod do jednopatrového domu. Na sobě měl triko s dlouhými rukávy a tepláky. Vrabčí hnízdo na hlavě poukazovalo na to, že několik posledních hodin strávil na gauči před televizí, jejíž obrazovka blikala v pozadí. Právě běžely odpolední zprávy. Událostí dne bylo samozřejmě zatčení ženy považované za sériovou vražedkyni. Domem se od dveří k televizi a zase zpátky proháněl i Reganin malý teriér Cisco. Štěkal, kvičel, drápky škrábal do plovoucí podlahy.

„Cisco, tiše!“ přikázal přísně Pescoli a zabránil nohou, aby pejsek utekl ven.

Už po cestě k domu se rozhodla, že rozhovor povede čistě profesionálně. S Lukem se sice už kdysi setkala, ale jen letmo, rozhodně nemohla tvrdit, že ho zná. „Dobry den, pane Pescoli. Jsem detektiv Selena Alvarezová z…“

„Jasně, já vím,“ přerušil ji. „Co byste potřebovala?“ zeptal se a rukama i nohama krotil vyskakujícího psa.

„Hledám Regan.“

„Regan?“

Alvarezová za ním zahlédla přeslazený růžový vánoční stromek, zevnitř k ní zavanula pronikavá vůně skořice. „Ano, vaši bývalou manželku.“

„Jasně, to mi došlo. Nechápu ale, co to má znamenat. Regan tu není. Netuším, proč by měla být právě tady.“

„Ztratila se. Na záznamníku mi ale nechala vzkaz. Prý si s vámi potřebovala něco vyřídit…“

„Ztratila se?“ přerušil ji znovu. V očích mu rázem zahořela ostražitost. „Co tím myslíte? Jak se ztratila?“

„Neukázala se dnes v práci, doma jsem ji také nenašla.“

„Děláte si ze mě prdel?“ ptal se nevěřícně.

„Lukeu!“ zazvonil mu káravě za zády ženský hlas. Z obývacího pokoje vyšla jeho současná žena Michelle.

„Pozor na jazyk. Nezapomeň, že tu je i Bianca.“

„No, to je toho,“ řekla Reganina dcera a připojila se k otci u dveří. Změřila si Alvarezovou podezíravým pohledem. „O čem to mluvíte? Máma se přece nemohla nikam ztratit. Co se stalo?“ Vzhlédla k Pescolimu. „Jenom si ze mě střílíte, že jo?“ Tvářila se ale vyplašeně. V očích, které se tak podobaly otcovým, se zračilo znepokojení.

Luke ji ale odbyl mávnutím ruky. „Povězte mi všechno od začátku,“ navrhl Alvarezové.

„Přesně to jsem chtěla udělat.“

„Dobře. Pojďte ale dovnitř,“ řekla Michelle. Podívala se na svého manžela a našpulila rty jako malá holka. „Venku mrzne, až praští, a už tak platíme dost vysoké účty za elektřinu.“

Luke váhavě ustoupil ze dveří a gestem ruky pozval policistku dál. Alvarezová si oklepala boty od sněhu a vstoupila. Na okamžik ji téměř oslepila okázalá vánoční výzdoba. Kromě růžového stromku nemohla přehlédnout ani řetěz elektrických žároviček kolem krbu a svíčky na stolcích. Na parapetech a pod stolkem stály keramické sošky skřítků s vykulenýma očima a zlomyslným úsměvem, alespoň tedy podle názoru Alvarezové.

„Kdy jste Regan viděli naposledy?“

„Minulý týden. Vyzvedávali jsme u ní děti,“ řekl Luke.

„V pátek,“ doplnila Michelle. Pokynula Alvarezové směrem k několika židlím u nezapáleného krbu. Selena si všimla, že nad pečlivě poskládanou hranicí polínek visí z komína plastová maketa těžké boty a červených kalhot. Aha, Santa Claus už nese dárky. „Odpoledne.“

„Od té doby jste ale spolu mluvili.“ Koutkem oka zahlédla zpravodajství místní televize. Na obrazovce právě policisté strkali do policejního antonu jakousi ženu. Mimořádné zpravodajství, hlásal titulek. Policie zadržela podezřelou osobu v případu vraha od Medvědí řeky.

Usadila se na okraj modře polstrované židle, exmanžel její partnerky mezitím klesl na gauč. Patrně na své obvyklé místo. Zrádce Cisco vyskočil za Lukem a otočil k Alvarezové své černé korálkové oči.

„Jo. Včera. Když zjistila, že mám děti u sebe.“ Zašilhal k televizní obrazovce. „Tak jste zřejmě konečně chytili toho zmetka.“

„Ještě musíme ověřit několik detailů,“ vyhnula se přímé odpovědi Alvarezová.

„Regan možná odjela do Spokane, aby se mohla zatčení zúčastnit osobně.“

„O tom by přece úřad šerifa věděl, ne?“ ušklíbla se sarkasticky Bianca. Nervózně se pak kousla do spodního rtu.

„Co říkala?“ zeptala se Alvarezová ve snaze vrátit se k původnímu tématu.

„Do telefonu?“

Selena mlčky přikývla.

Pokrčil rameny. „Ze vyráží. Řekl jsem jí…, ech…, zkrátka jsem jí řekl, že s Michelle zažádáme o plnou péči o Biancu a Jeremyho. No a Regan to tak nějak vytočilo. Oznámila mi, že si pro děti přijede, tak ať je sbalíme.“

„A přijela tedy?“

„Ne.“ Odvrátil rozpačitě pohled od pevných očí detektiva Alvarezové. „Myslel jsem, že po cestě vychladla a změnila názor.“

„Opravdu?“

„Jo, opravdu. Tohle ona totiž občas dělá, víte?“ Rozrušil se a přestal se ovládat. „Občas něco řekne, ale nakonec se zachová úplně jinak. Taková už prostě je.“

„Jo,“ vzdychla souhlasně Michelle.

„Pracujete spolu, ne? Sama přece musíte vědět, jak impulzivně občas jedná,“ dodal Luke.

„Pokud šlo o děti, chovala se naprosto vyrovnaně.“ Teprve teď si Selena všimla nepřítomnosti Reganina syna. „Jeremy tu není?“

„Ne, jel do města.“

„V tomhle?“ zeptala se a pokynula bradou k oknu, za nímž hustě chumelilo.

„Je mu přece skoro osmnáct. Na sněhu řídí už od chvíle, kdy dostal řidičák. Na tom přece nic není. Jeho auto jsme nechali u Regan, tak jsem mu půjčil svoje.“ Zarazil se, jako by mu právě něco došlo. „Počkejte, říkala jste, že jste byla i u ní doma?“

„Ano. Tam jsem ji nenašla. Chybí i její auto.“

„A nebere telefon?“ Pescoli se natáhl pro svůj přístroj a v bláhové naději vyťukal číslo své bývalé manželky. Když neuspěl, zkusil ještě několik jiných čísel. „Mobil jste asi zkoušeli?“ zeptal se s telefonem přitisknutým k uchu.

„Ano,“ odpověděla Selena opatrně.

Zamračil se. Jeho hovor byl patrně právě přesměrován do schránky. Zavěsil a zadíval se zamyšleně na přístroj.

„Tati?“ zeptala se Bianca chvějícím se hláskem. „Co se stalo s mámou?“

„Asi se teď někde válí s nějakým ztrosko…“

„Lukeu, už toho nech!“ varovala ho Michelle. Její dokonale tvarované rty se zkroutily v káravém gestu.

Třeba není tak špatná, pomyslela si Alvarezová.

„Najdete ji, že ano?“ zeptala se Bianca. Pohledem přejížděla z otce na Alvarezovou.

„Samozřejmě,“ uklidňovala ji Selena a znovu zaplašila své vlastní obavy. „Víte co? Povězte mi všechno, co se stalo, když včera zavolala.“

Zadíval se dlouze z okna. Sledoval, jak se těžké sněhové vločky zvolna snáší k zemi. „Pohádali jsme se po telefonu. To už ale víte. Myslel jsem, že sem přijede a bude chtít v hádce pokračovat. Jenže se neukázala. Zkrátka po cestě vychladla, řekl jsem si. Vždyť jsou skoro Vánoce. Je až po krk zavalena prací na tom případě. Myslel jsem si zkrátka, že se na to vykašlala. Věřte mi nebo ne, takhle se to opravdu stalo.“

V kuchyni zazvonil časovač.

Michelle vystřelila ze židle, jako by seděla na pružinách, a odcupitala za zvukem.

Bianca se podívala otci přímo do očí. „Nestalo se mámě nic, vid?“

„Jasně že ne,“ řekl Luke a věnoval jí úsměv sálající sebedůvěrou.

Alvarezové v tu chvíli zazvonil mobil. Vytáhla přístroj z kapsy a poodešla ke dveřím, aby měla alespoň trochu soukromí. „Alvarezová,“ představila se a připravila si do dlaně další kapesník. Ve sluchátku se ozval hlas zástupce šerifa Corta Brewstera.

„Našel se vůz Pescoliové. Prý někde u Vřesového sedla.“ Alvarezové se sevřel žaludek. Přesně tou cestou sem Regan mířila. „Na místě už je Rule. Auto je havarované a zapadané sněhem. Jede tam další jednotka i odtahový vůz.“

Alvarezová se opatrně podívala přes rameno. Bianca na ni zírala vyděšeným pohledem, Štístko Pescoli sledoval zprávy. Proboha!

„Viděl už někdo řidiče?“ zeptala se potichu.

„Ještě ne,“ odpověděl pochmurně. „Podle Rulea leží na autě dobrých dvacet centimetrů čerstvého sněhu. Nemůže zatím s určitostí říct, jak moc je rozbité a jestli je někdo vevnitř.“

„Jedu tam,“ řekla. V hlavě si rychle začala srovnávat to, co jí zástupce šerifa řekl, i to, co jí neřekl. Teplota v autě musela přes noc klesnout hluboko pod nulu, a jestli se Regan nedostala ven…

Zaklapla telefon a otočila se opět do obývacího pokoje. Bianca ji pořád sledovala napjatým pohledem.

„Budu muset jít. Kdybyste si na něco vzpomněli, zavolejte mi.“

„To bylo kvůli mámě, že jo?“ uhodla Bianca. „Nebo ne?“

„Nevíme. Možná se nám podařilo lokalizovat její vůz. Zatím ale nic nevíme jistě.“

„Kde?“ ptala se dál Bianca. Vstala z gauče.

Konečně si získala i Lukeovu pozornost. Vypnul dálkovým ovladačem televizi. Michelle se objevila ve dveřích z kuchyně s chňapkami v rukou a také čekala.

„Zatím opravdu nevíme nic, ale doufám, že brzy něco zjistíme,“ uklidňovala je Alvarezová. „Ozvu se.“

„Ne… Chtěla bych jet s vámi.“ Bianca se už hrnula ke dveřím, když ji Luke zadržel. Zdálo se, jako by konečně pochopil, jak vážná je situace.

„Podívej, nemůžeme se plést policii do práce, melounku. Paní Alvarezová nám slíbila, že se ozve, tak budeme čekat, až to udělá.“

Alvarezové bušilo srdce. Letmo se rozloučila s Pescoliovými a vyšla ven. Ať už se Regan stalo cokoliv, rozhodně to nebude nic dobrého.

Věděla to.

Došlo to i Lukeovi Pescolimu.

Jen Bianca se stále nevzdávala dětské naděje.

5

Alvarezová zastavila na zledovatělém povrchu silnice vedoucí přes Vřesové sedlo a nervózně sledovala, jak do kaňonu pod ní slaňují záchranáři. Byla už tma, strží se proháněl vítr, bouře však ustala. Nový sníh se už z nebe nesypal. Alespoň pro teď.

Alvarezová dorazila na místo spolu s několika dalšími policisty a členy záchranářského týmu. Byla unavená, hladová, úzkostí se jí svíral žaludek a trápilo ji nachlazení. Cestu policisté uzavřeli. Blikající majáky na autech, oranžová světla, stroboskop baterek, předních i zadních světlometů, blinkrů, zapálených cigaret, to vše vytvářelo na hrozivě bílém pozadí zasněženého hvozdu téměř snové aranžmá.

Hluboko pod nimi ležel vrak jeepu Pescoliové zpola zasypaný sněhem. Tým záchranářů už po lánech šplhal zpátky.

„Uvnitř jsme nikoho nenašli,“ hlásil okamžitě hasič Randy, když se vrátil. Zakroutil hlavou a otočil se k druhému hasiči Gary Goodwinovi, s nímž se Alvarezová už několikrát setkala. „Nemáš cigáro?“

Goodwin zalovil v kapse, vytáhl krabičku winstonek a se zapalovačem ji podal kolegovi.

„Co kabelka?“ zeptala se Alvarezová Randyho, který se právě prsty schovanými v tlustých rukavicích dobýval do krabičky.

„Nic takového jsem neviděl.“

„A zbraně? Určitě s sebou měla pistoli a pušku.“

„Nic,“ kroutil hlavou. „Tam dole je ale větší tma než tady. Svítil jsem si sice baterkou, ale je možné, že mi něco uniklo.“ Zapálil si cigaretu a vrátil zapalovač svému kolegovi.

„Určitě ne,“ oponoval mu Goodwin a podíval se znovu dolů z kopce. „Nějaké krámy se tam povalovaly. Sluneční brýle, prázdná krabička od cigaret, nákupní tašky. Jeep je ale úplně zdemolovaný, možná na něco narazíme ještě zítra za světla.“ Moc přesvědčivě to neznělo. Zastrčil si cigaretu do úst.

Alvarezová mlčky přikývla. Určitě s ním bude souhlasit i zbytek vyšetřovatelů. Pokud Pescoliovou opravdu unesl vrah od Medvědí řeky, vzal z jeepu stejně jako u svých předchozích obětí všechny možné důkazy.

Seleně se udělalo mdlo. Rozkašlala se a oba muži od ní ustoupili. Zamávala na ně a vysvětlila: „Nekašlu kvůli těm cigaretám. Jsem nachlazená.“

Oba hasiči ale zůstali na svých místech a Alvarezová se jim nedivila. Když ji kašel přešel, zadívala se do krajiny. Museli teď doufat, že vrah dodrží svůj modus operandi a pokusí se Regan uzdravit, než ji nechá zmrznout v pustině. Získali by tak alespoň trochu času. Snad ještě pořád existuje naděje, že Pescoliová žije a má dostatek sil, aby se pokusila o útěk. Jestli si vážně neporanila hlavu, bude vědět, proti komu stojí. Ostatní oběti tolik štěstí neměly.

Štěstí?

Strávila u havarovaného vozu ještě půl hodiny, pak se rozhodla odjet. Beztak tu už neměla co dělat. Chlapci z laborky důkladně pročešou auto i okolí. Jeep pak bude odtažen do policejních garáží, kde ho znovu celý prohledají. Co když v něm vrah nechal stopu?

Zatím si ale dával zatracený pozor.

Regan Pescoliové mezitím ubíhaly cenné minuty života.

Alvarezová si promnula ruce v rukavicích ve snaze navrátit do prstů alespoň trochu citu. I nohy jí začaly pomalu zábst, ačkoliv je měla navlečené do tlustých vlněných ponožek. Navíc přestávaly účinkovat léky, které si před několika hodinami vzala. Teklo jí z nosu, zaléhalo jí v uších.

Přistoupila až k okraji strže a ještě jednou se zadívala do kaňonu směrem k havarovanému vozu své partnerky.

Jak mohl vrah od Medvědí řeky vědět, že právě v ten konkrétní okamžik pojede Pescoliová po téhle silnici?

Mohl to vůbec vědět?

Otočila se a frustrovaně se podívala na kopec tyčící se nad strží. Odtamtud by měl skvělý výhled. I když hodně vzdálený.

Pokud vydrží počasí, pokusí se ten kopec prohledat. Třeba najdou nábojnici nebo místo, kde střelec ležel. Možná se na ně konečně usměje štěstí.

Přimhouřila oči a zadívala se do temnoty. Opravdu ten šmejd čekal právě tam? Ve sněhové bouři?

Musel vědět, že tudy Pescoliová pojede.

Představovala si ho, jak tam čeká. Trpělivě. Tiše. S prstem na spoušti.

Zachvěla se hrůzou temnější než noc.

Nechápala to. Odkud mohl vědět, že se Pescoliová vydá právě sem? Od jejího exmanžela? Nebo snad od dětí? Nebo se jí nějak naboural do telefonu a odposlouchával její hovory?

Nebo měl ten psychopat jen štěstí?

Jakou by tak mohl mít šanci?

Znovu narazila na to proradné slovo. Štěstí. A jeho odvozeninu Štístko. Přezdívku Lukea Pescoliho. Zvláštní, zneklidňující shoda.

Nesmysl! Nehledej významy někde, kde nejsou.

Vysmrkala se, aniž by však spustila pohled z kopce nad kaňonem. Jeho vrchol byl schován ve tmě. Znovu si ho vybavila, jak tam leží v husté vánici a čeká na projíždějící jeep. Nějak se musel dozvědět, že právě tudy pojede. Nikdo, dokonce ani naprostý pitomec, by si nelehl v takovém počasí a několik hodin, nebo dokonce dnů nečekal, jestli se právě zde neobjeví jeho oběť.

Nezapomeň ale, že tenhle chlap je totální psychopat. Měsíce, možná roky musel vybírat ty správné oběti. Co když ho to čekání v závějích jen přivádí do varu?

Opět si v duchu představila vraha, jak leží ve sněhu nebo na nějaké podložce, která by ho chránila před chladem, pokládá hlaveň pušky na padlý kmen či jiný podstavec a míří na klikatou horskou silnici pod sebou.

Je to lovec. Zabiják s ďábelsky dobrou muškou.

Přimhouřila oči a kousla se do rtu. Přemýšlela, jak se mohl vrah od Medvědí řeky trefit do pohybujícího se auta, že se zřítilo zrovna do kaňonu.

Dýchla si na ruce a sledovala, jak se horký vzduch mění v páru.

Jak dobře musel znát každou z obětí, než na ni zaútočil?

A o co mu vlastně jde? Své oběti sexuálně nezneužívá. Ani u jedné z žen se nenašly žádné známky po pohlavním styku. Kriminalisté neobjevili ani stopy spermatu, žádné poranění v oblasti ňader nebo vaginy. Pitva navíc ukázala, že se rány vzniklé při nehodě začaly léčit. Pak vrahovi došla trpělivost, odvlekl ženy do divočiny, surově je přivázal ke stromu a tam je nechal zahynout.

Úřad šerifa už prohledal několik databází ve snaze najít ostrostřelce s takovou muškou. V úvahu přicházeli vysloužilí vojáci a žoldáci, protivládní extremisté, lovci, policisté a vítězové střeleckých soutěží. Zkrátka každý, komu se v záznamech objevila zmínka o neobyčejných schopnostech při zacházení s puškou. Nepodařilo se jim však doposud určit jediného podezřelého.

Tedy až na tu ženu ve Spokane.

Alvarezová si ale byla jistá, že ta ve zmizení Pescoliové zkrátka prsty mít nemůže. Musela by se vyskytovat na dvou místech zároveň. Pescoliová se pohybovala a telefonovala v Medvědím Brodě, zatímco podezřelá se nacházela více než tři sta kilometrů odsud. Spokane od Medvědího Brodu navíc dělil těžko prostupný horský terén.

Kdo je tedy ten zvrácený střelec?

Bezpochyby někdo odsud. Musí perfektně znát okolí, protože si vybírá ta nejlepší místa. Navíc patrně z nějakého důvodu nenávidí ženy. Zatnula zuby. Představila si muže, který její kolegyni připravil tak ohavný osud. Ať už vraždí kdokoliv, musí k ženám cítit opravdovou zášť. A to zjevně ke všem ženám, protože podle rasy si je evidentně nevybírá. Umí za nesmírně těžkých podmínek trefit pneumatiku projíždějícího auta, pak ženu „zachránit“ z vraku vozu a odvléct ji na nějaké neznámé místo.

Nalezený otisk boty ukazuje na poměrně vysokého muže.

Místního člověka s perfektní znalostí okolí.

Prvotřídního střelce.

Inteligentní, disciplinovanou osobu, která své oběti dokáže přesně lokalizovat, vystopovat, zranit je a pak je zabít.

Člověka plného nenávisti.

Hlavou jí hned blesklo několik jmen. Například Dell Blight, pořádný chlap s obrovským pupkem. Svým opovržením policisty se nikdy netajil. Několikrát ho zadrželi, většinou za opilost, jednou měl u sebe dokonce zbraň. Rozhodně však nepatřil mezi ty největší myslitele.

Nebo Rod Larimer, majitel jednoho z místních restauračních podniků. Poslední dobou se mu díky vzrůstajícímu věhlasu Medvědího Brodu skvěle daří. A nenávidí šerifa Graysona. Několikrát se oženil, všechny ženy od něj ale po čase utekly. Umí ale takhle střílet?

Pak tu je Otis Kruger. Zdejší ochlasta, který se může pochlubit celým arzenálem střelných zbraní. Tvrdí, že dokáže zastřelit jelena na obrovskou vzdálenost. Přímo do srdce. Jednou byl zadržen za pytláctví. Jenže ani on není zrovna Einstein. Pitomec s vynikající muškou představuje sice nebezpečnou kombinaci, opravdu by ale mohl být vrahem od Medvědí řeky?

Selena vzdychla. Ty úplně nejlepší střelce v kraji pak znala z práce: lovce a policisty. Tuhle myšlenku ale okamžitě zapudila. Nevěřila, že by se někdo, kdo odpřisáhl svou věrnost ochraně zákona, dokázal takovým způsobem právě zákonu vysmívat.

Z úvah ji vytrhl závan ledového větru. Někteří hasiči se již balili k odjezdu.

Dnes už tu beztak nic nezmohou.

V temeni hlavy se jí usadila tupá bolest, pálilo ji v očích, z nosu jí teklo jako z nedovřeného kohoutku. Rozhodla se zamířit domů. Potřebovala si odpočinout a uspořádat si myšlenky. Jak ale projížděla po tajuplně ztichlé lesní cestě, kde kužele světla z reflektorů služebního vozu olizovaly závěje a ozařovaly stromy prohýbající se pod tíhou sněhu, ucítila, jak se jí zima zařezává až do morku kostí. Zachvěla se. V hloubi duše se jí usadila hrůzná představa, že Pescoliovou už třeba nikdy neuvidí.

„Tak jak vám je?“ zašeptal hluboký mužský hlas.

Pescoliová úlekem otevřela oči. V místnosti ale byla naprostá tma, tedy kromě proužku světla vycházejícího z jediného bodu. Baterky? Rázem se jí divoce rozbušilo srdce a zaplavilo její tělo vlnou adrenalinu.

Zpočátku netušila, kde vlastně je. Vzpomínala jen na jízdu po zmrzlé vozovce, pak na výstřel z pušky a nakonec pád do temné strže.

A na svého zachránce.

Vybavila si muže v tmavých lyžařských brýlích, který ji vyprostil z vraku auta a jako vězně odvlekl do této kobky.

Pokusila se pohnout. Svaly ale měla jako z ledu, na příkaz mozku neodpovídaly. Ramenem jí projela ostrá bolest, její pohled upoutal ostrý bod světla.

„Na něco jsem se ptal.“

Zněl popuzeně. Dobře. Stejně se cítila i ona! „Jak by mi asi mohlo být?“

„Ne zrovna nejlépe, co?“

„Právě. Asi tak, jako bych právě přežila autonehodu, protože mi nějaký šmejd prostřelil pneumatiku.“ Zadívala se nad zdroj světla. Pokusila se zaostřit na rysy svého únosce. Bezvýsledně. Zůstával skrytý za září baterky. „Kdo sakra jste?“

„Nevíte?“

„Nechte mě hádat. Svatý Petr asi těžko, co? Nejsme u nebeské brány. Kam jste dal moje šaty?“

Ušklíbl se. Snad pobavením. Zahlédla záblesk jeho bílých zubů. „Ne, určitě nejsem svátý Petr a vy jste se neocitla před nebeskou bránou.“ V jeho hlase zachytila náznak spokojenosti a sebejistoty. „Svoje šaty dostanete, nebojte.“

„Ale kdy?“

„Až to uznám za vhodné.“

Určitě ji chtěl ponížit, srazit na kolena. Jinak by ji přece nenechal ležet nahou v temnotě. Rozhodla se však, že na tu jeho špinavou hru nepřistoupí. „Proč jste mě sem odvezl?“

„Abych vám pomohl.“

„Prostřelil jste mi pneumatiku! O takovou pomoc jsem se neprosila!“ Mluvila vzrušeně. Strach jen umocnil její vztek. Posouval kuželem světla po celém jejím těle, aby ji ještě více ponížil. Na chvíli jí spočinul zrakem na prsou, nad nimiž se jako obelisky tyčily chladem ztvrdlé bradavky. Slyšela, jak vzrušeně sykl a pak potichu mlaskl. Musí být naprosto vyšinutý.

„Jsi krásná žena, Regan,“ řekl vážným hlasem.

„A ty jsi psychopatický šmejd!“

Neznámý nevzrušeně pokračoval, jako by ji ani neslyšel: „Hezky tvarovaná tvář, vystouplé lícní kosti, kulatá brada. Dlouhé nohy…, pěkná ňadra s tmavými bradavkami…, ploché bříško. A to máš za sebou dvě děti!“

Ví o jejích dětech? Zachvátila ji hrůza. Málem už na něj vykřikla, aby od nich dal ruce pryč. Na poslední chvíli si to však rozmyslela. Nechtěla mu ukazovat svou Achillovu patu. Nechtěla mu dát najevo, kolem čeho se točí celý její život. Nemohla mu naznačit, čím by jí skutečně ublížil. Strachem se jí sevřelo hrdlo.

„A co ten tvůj povaleč?“

Cože?

„Líbíš se Santanovi? Chová se k tobě hezky?“

Stáhl se jí žaludek. Kolik toho o ní tenhle netvor vlastně ví?

„Nebo má jen jedinou roli? Chrápat s tebou?“ zeptal se rychle šeptem. Jako by se bál, že ho Pescoliová pozná po hlase. „Vsadím se, že se v posteli dokážeš pěkně rozpálit. Máš ráda, když se ti nějaký pohledný flákač snaží dostat do kalhotek, nemám pravdu? Užíváš si to.“

„Jsi úchyl.“

„Uchyl?“ opakoval uraženě. „To si za chvilku přestaneš myslet.“

Co by teď dala za jakoukoliv zbraň! Pistoli, nůž, nebo alespoň baseballovou pálku či obyčejný obušek. I navzdory svým zraněním by mu takovou natáhla, že by se ten hajzl poroučel rovnou do pekel. Ale žádnou zbraň po ruce neměla. Vlastně ani nebyla ve stavu, kdy by mohla opravdu zaútočit. Vrah teď světlem zamířil do jejího rozkroku porostlého narudlými chloupky. Připadala si, jako by jí tím vypaloval díru do těla.

Pokusila se nemyslet na ponížení. Tohle dělal naschvál. Stejně tak se nenechá vyprovokovat k hovoru o Santanovi nebo o svém sexuálním životě. „Tebe asi hodně rajcuje ponižovat ženy, co? Mučit je? Držet je tu proti jejich vůli?“

Neodpověděl. Jen přesunul baterku ještě dále ke špičkám nohou.

„Proč si takhle přiděláváš práci? Proč chystáš ty nehody a pak předstíráš, že chceš obětem pomoci? Proč je prostě neodpráskneš?“

„Ty to jenom nechápeš.“

„Tak mi to vysvětli,“ řekla vyzývavě. Očima se stále pokoušela zaostřit na jeho tvář.

„Jsi polda, Regan. A navíc detektiv. Ty na to přijdeš sama.“ Přistoupil k ní blíž. Kdyby neměla jednu paži ochromenou bolestí a nebyla připoutána ke konstrukci lůžka, vyskočila by a zkroutila mu ruku za záda nebo ho praštila do ohryzku, případně ho udeřila do tváře tak silně, že by mu zarazila nos hluboko do mozku.

„Tak mi napověz.“ Musí ho donutit mluvit. Jen tak se může něco dozvědět. Například kdo vlastně je.

„To by bylo na dlouho.“

„Co ještě musíš udělat?“

Přistoupil blíže. Přes světlo z baterky zahlédla v jeho levačce záblesk. Tenoučkou kovovou čárku.

Co to zatraceně…?

Proboha! Injekční jehla! Dobrý bože, to ne!

Pescoliová se vyděsila. Netušila, jakou drogu ve stříkačce má. To mu nesmí dovolit!

„Počkej!“ vykřikla a pokusila se odsunout stranou. Měla volné nohy. Mohla by ho třeba kopnout. Třeba by zasáhla rozkrok nebo obličej.

„Na to ani nemysli,“ zašeptal. Jeho hlas zněl výhrůžně, hrubě a přitom zvláštním způsobem svůdně.

Pescoliové na zádech naskočila husí kůže. Do těla se jí zakousla hrůza. Musí zkrátka najít způsob, jak…

Vyrazil.

Jako puma na nic netušící zvěř. Chtěla se bránit, ale bezúspěšně. Koleny jí klečel na polámaných žebrech. Celým tělem jí projela oslepující bolest. Hrudník měla jako ve svěráku, nemohla se ani nadechnout. Pokusila se ho kopat a bít rukama, bolest ji však zcela paralyzovala. Útočníkem ani nepohnula.

„Ne!“ pokusila se vykřiknout, z úst se jí však vydralo jen zoufalé zasípání. „Ne! Prosím!“ Nemohla se z jeho sevření ani vykroutit.

Bylo už pozdě. Klečel jen několik centimetrů od jejího nosu. Ve vzduchu cítila pach jeho potu. Nadzdvihl se. Odložil baterku a chytil ji za ruku připoutanou k lůžku.

Udeřila ho volnou rukou. Vrah ale bez problémů vykrýval její chabé rány ramenem a tělem, svalnaté nohy v džínech se ani nepohnuly. Kdyby ho tak mohla kousnout…

Předklonila se. On ale její záměr odhalil.

„Pozor,“ varoval ji šeptem a ucukl. „Nebo tu tvoji malou pusinku opravdu něčím naplním. Vím, že by se ti to líbilo.“

Zachvěla se odporem. Patrně by se jí udělalo nevolno a celého by ho pozvracela.

Jak na ní obkročmo seděl, zasmál se a Pescoliové připadalo, jako by se ten zvuk nesl ze samotných hlubin pekelných…

„My tě dostaneme, ty hajzle,“ zavrčela. „Jestli ne já, tak někdo jiný. Nikdy to nevzdají. Budou tě štvát jako vzteklí psi.“

Bleskově jí zabodl jehlu do paže.

Pocítila na kůži dotyk ostrého chladivého kovu, pak nepříjemný tlak neznámé drogy ve svalech.

„Bastarde,“ zašeptala a on se znovu zasmál svým hlubokým hrubým smíchem. Mírně se zdvihl, jeho rozkrok se ocitl ještě blíže k ústům Pescoliové.

Zvedl se jí žaludek. Přesto ho udeřila a vykopla nohama vzhůru.

Její snaha ale vyzněla naprázdno.

Baterka spadla na zem a hlasitě se odkutálela po kamenné podlaze až ke dveřím. Tenký kužel světla nabídl alespoň slabý pohled na celou místnost. Neviděla celou tvář vraha, zahlédla jen její temnou, zlověstnou siluetu. Oči si chránil tmavými brýlemi, bradu zase vousy, na hlavě měl nasazenou kšiltovku. Přesto zahlédla alespoň náznak jeho rysů. Drsnou hrubou tvář. Na tváři dokonce rozeznala krvavé šmouhy, jak ho škrábla.

Já tě znám, uvědomila si. V tu chvíli jí však ztěžkla paže, bolest v hrudi několikanásobně zesílila. Pomalu ztrácela vědomí. Já tě znám, ty mizerný šmejde. A přísahám, že se odsud dostanu, i když zatím nevím jak. A až to udělám, pošlu tu tvoji psychopatickou prdel přímo do pekla, jako že je Bůh nade mnou…

6

Nate Santana vysunul ostří svého zavíracího nože a rozřízl provaz, kterým byl svázán balík sena. Koně trpělivě čekali s nastraženýma ušima ve svých stájích a upírali k němu své temné hluboké oči. Jen Lucifer se choval podrážděně. Neustále odfrkoval a pohazoval svou černou hlavou.

Rozednít se mělo až za několik hodin, Santana ale dnes vstal dříve než obvykle. Nemohl spát. V noci ho neustále budily sny o Regan Pescoliové.

V jednom z nich se s ní miloval. Dívala se na něj se svým svůdným úsměvem. Vzrušeně se mračila, když ji pak vysvlékal a miloval. Jindy zase byla ztracená v temnotě. Běžel za ní tmavým lesem a volal její jméno. Pokaždé ale jen zahlédl její siluetu mezi zasněženými stromy.

S trhnutím se probudil, jeho tělo smáčel ledový pot. Stále se nemohl zbavit nepříjemného pocitu akutního nebezpečí.

Vidlemi rozdělil seno do prázdných žlabů. Koně Bradyho Longa už nechal proběhnout v malé vnitřní jízdárně a nyní dokončoval krmení. Odsypal oves a připravil seno, ujistil se, že voda natekla do všech koryt. Nebylo by divné, kdyby v takové zimě, která ochromila nejmíň půlku státu, zamrzla i voda v trubkách.

Občas se sám sobě divil, proč se vlastně do této části Montany vracel. Žádnou rodinu už přece neměl.

Musel jsi zkrátka vypadnout z Kalifornie, proto ses vrátil. A Brady Long ti nabídl místo i střechu nad hlavou.

Rozřízl provaz na dalším balíku sena a zhluboka se nadechl pronikavé vůně léta. Napíchl kupku na vidle a odnesl ji ke stáji, kde čekal Lucifer najednou tak klidný, jako by na zemi nebylo hodnějšího a poslušnějšího koně.

„Tak na tohle ti neskočím,“ ujišťoval Santana divokého černého hřebce. Myšlenkami byl ale úplně jinde. Své ranní povinnosti vykonával automaticky, čekal na polední pauzu a moment, kdy se konečně rozezní telefon.

Dokončil krmení a vyšel do temnoty venku, která předcházela svítání. Chvíle před úsvitem patřily k jeho nejoblíbenějším částem dne. Na obloze svítily hvězdy, vzduch čerstvě voněl, celý svět si užíval mírumilovného poklidu, který se s rozbřeskem ztrácel.

Dnešního rána však hvězdy halily mraky a ledový ostrý vítr se proháněl mezi budovami Líného L, jak se rozlehlý ranč Bradyho Longa jmenoval.

Z bezpečnostní lampy se po bělostné zemi rozlévala slabá přízračná záře a poprvé za několik dní v jejím světle netančily sněhové vločky.

Bouře, která poslední dobou sužovala srdce pohoří Bitterroot, konečně ustala. Alespoň na nějaký čas.

Pořád však nedostal jediný vzkaz od Regan.

Večerní zprávy přinesly informaci o zadržení ženy podezřelé z vražd od Medvědího brodu, a tak ho zprvu napadlo, že se Regan účastní zatčení. Z tohoto omylu ho ale vyvedl telefonát Alvarezové.

Zamkl dveře od stáje a zamířil čerstvým sněhem ke své chatě. Nakita ho následoval. Energií nabitý hušky rozverně poskakoval závějemi, čas od času dokonce zmizel pod bílým polštářem skoro celý, vyčuhoval jen jeho ocas. Brzy se ale opět vynořil a skočil zase jinam.

„Ty jsi ale trouba, vid?“ musel se Santana usmát, když Nakita doběhl k verandičce s kožichem plným sněhu. Prudce s vyplazeným jazykem oddychoval a škrábáním packou o dveře se domáhal vstupu.

„No ano, já vím, já vím.“

Santana vstoupil do své chaty. Uvnitř se nacházely tři místnůstky a maličký podkrovní prostor, kde spával. Jeho domek byl součástí Longova ranče už více než sto let. Původně v něm Longovi bydleli, pak se ale na jednom z přilehlých pozemků našla měď a začala se těžit. Rodina tak přišla k obrovskému bohatství. Tehdy si nechala postavit sídlo z cedru a kamene v hustém borovicovém a sosnovém lese s výhledem na Miltonův potok coby hold svému předchůdci, který v těchto místech zaregistroval první claim.

I když byla jeho chata špatně izolovaná a táhlo do ní, neuměl si představit život v hlavní budově, kde žili ostatní stálí zaměstnanci. Tam se mohlo líbit hospodyni Clementině a jejímu dospívajícímu synu Rossovi, rozhodně ale ne Santanovi. Vždycky dá před pohodlím a prostorem radši přednost troše soukromí. Navíc potřeboval být co nejblíže u koní. A co nejdále od svého šéfa Bradyho Longa, kdyby se náhodou rozhodl ukázat.

Z krbu umístěného v rohu obývacího pokoje sálalo teplo. Někdy v posledních padesáti letech byla chata vybavena ústředním topením, Santana však dával přednost původnímu krbu se skleněným okýnkem, kterým pozoroval poskakující plameny. Tenhle pohled stojí za každoroční námahu, s jakou stahoval z lesů popadané stromy a štípal je na polínka.

Regan Pescoliová tu nikdy nebyla. A on zase nikdy nenavštívil její dům. Jako by mezi sebou měli nevyřčenou dohodu, že si nebudou zasahovat do soukromí. „To je ale volovina,“ zamumlal si pro sebe. Oba dva se tak zarytě snaží popírat něco, co je každým dnem jasnější: milují se.

Pověsil si čepici a bundu na věšák za dveřmi, Nakita očichal prázdnou misku s jídlem, pak náruživě vypil všechnu vodu z druhé nádoby. Santana si vyzul boty a vysvlékl nepromokavé kalhoty, které pak rozprostřel na kamennou podlahu před krbem. Přihodil do ohně několik polínek, nasypal psovi do misky granule, ukrojil si krajíc tmavého chleba, namazal ho máslem a s chutí ho snědl. Pak si dal horkou sprchu.

Po celou tu dobu myslel na jedinou věc: Regan se ztratila.

Ačkoliv si stále zachovával kamennou tvář, v nitru se zoufale snažil potlačit paniku. Nemohl si přece jen tak začít říkat, že se nic neděje a že třeba jen pracuje nebo se mu vyhýbá.

Oblékl se a vrátil se ke krbu. Nepříjemného pocitu se ale nezbavil.

Podobně jako jsi včera našel otevřené dveře do stáji co? Začínáš být paranoidní. A to kvůli ženské. Přitom sis už tolikrát přísahal, že si na tohle dáš pozor.

Posadil se na polstrovanou opěrku svého mohutného křesla, sáhl po dálkovém ovladači a zapnul televizi. Pes si mezitím už ustlal ve svém pelíšku u ohniště a tiše oddychoval.

Co to říkala ta Reganina kolegyně, když se jí ptal, kde je?

„Kdybychom to věděli, nevolala bych vám.“

Vnitřnosti mu opět sevřel neurčitý pocit strachu.

Sakra, Santano, pořádně v tom lítáš, co? Nemůžeš zkrátka Pescoliovou vypudit z mysli. Vzpomínáš ještě na to, co ti říkala? Že chce vztah, ale bez jakýchkoliv závazků a pout? To znělo férově. Jenže situace se změnila. Dostala se ti pod kůži. Ty se nemůžeš z jejího vlivu vymanit. Přiznej si to, Santano, ty se z něj možná ani vymanit nechceš!

Zatnul zuby. Není to tak dávno, co si přísahal, že už si žádnou ženskou nepřipustí k tělu. Pescoliová se mu ale líbila. Zakoukal se do rudých odlesků jejích vlasů a měňavé barvy jejích očí. Měla skvělou postavu, byla chytrá a nesmírně vtipná.

V neposlední řadě tu pak byl samotný sex.

Vášnivý a tvrdý.

Jindy zase procítěný a něžný.

Nikdy však neměl dost, ať už jejich večery v nějakém motelovém pokoji trvaly jakkoliv dlouho. Nikdy ho nenudil. Miloval pohled do její tváře, když pod ním vzdychala rozkoší. Vzrušovaly ho její nádherné zduřelé bradavky a temné oči, jejichž zornice se rozšiřovaly touhou.

Nemohl se jí zkrátka nabažit.

Takovou ženu si vysnil už dávno, nikdy však nepochyboval o tom, že by ji dokázal opustit.

Nyní si už tak jistý nebyl.

Naopak, teď se o ni k smrti bál, a Nate Santana rozhodně nebyl žádný strašpytel. Dokonce občas přemýšlel, jestli je vůbec normální. Pokud si měl vybrat mezi bojem a útěkem, vždycky volil první možnost. A občas se kvůli tomu dostal do pořádného maléru.

Podobně hodnotil i svůj vztah s Regan Pescoliovou.

Celá její osobnost ho měla varovat: okamžitě ruce pryč! Má za sebou dvě manželství. Vychovává dva pubertální fakany. A pracuje jako detektiv, proboha! Jo, s touhle ženskou si nikdy neměl nic začínat. Kdyby ho ale jednou večer nevyzvala na partii biliáru, pak na přetlačování v páce a nakonec na panáka, asi by si nikdy nevšiml její vůně. Žáru v jejích očích, který tak nádherně doplňoval ohnivé paprsky ve vlasech. Pobaveného úsměvu, kterým ho dráždila. První chybu udělal, když přistoupil na její hru a nechal se svést.

Druhou chybu pak udělal, když s ní vlezl do postele.

A nyní dělá třetí. Strachuje se o ni. Myslí na ni. Postrádá ji.

„Zatraceně!“

Hodil do sebe dva šálky černé kávy. Přemýšlel, jestli si má ukrojit další krajíc chleba, uvědomil si však, že by ve svém duševním stavu nepozřel už ani sousto. Napůl oka sledoval předpověd počasí. Sotva mu věnoval pozornost. Beztak hlásí pořád to samé. Rázem však zpozorněl. Na Bitterroot se prý žene další sněhová bouře.

No paráda!

Čas ubíhal jen pomalu. Střelil pohledem k hodinám na stěně a zamračil se. Do rozbřesku chybí ještě hodina. „Krucinál,“ zamručel. Musí něco dělat. Zahvízdal na psa a přešel ke krbu, kde si oblékl věci, které si před chvílí sundal. „Tak pojď, Nakito,“ oznámil psovi. Ten mezitím hlasitě zazíval a důkladně se protáhl. „Půjdeme se podívat mezi lidi.“

Nejvyšší čas poohlédnout se po Pescoliové osobně.

Po špatně strávené noci se Alvarezová unaveně zvedla z postele, šla se osprchovat, zběžně se namalovala a vysušila si vlasy, které si gumičkou sepjala do ohonu. Ten si pak na temeni stočila do pevného drdolu. Prohlédla si svůj odraz v zrcadle. Kvůli tomu zatracenému nachlazení měla skelné oči, lesklou pleť a zarudlý nos.

„Dneska bys asi Miss Universe nevyhrála,“ řekla svému obrazu. Vyčistila si zuby a propláchla si pusu jakousi extrémně pálivou ústní vodou.

Nemůže si dovolit být nemocná.

Teď ne.

Oblékla si dlouhé silné punčochy, pak svetr a volné kalhoty. Znovu se opatrně podívala do zrcadla a podivila se, co se s ní stalo. Coby teenager na svůj vzhled dost dbala. Udržovala si postavu, používala víc make-upu, než potřebovala, aby zvýraznila své hezké oči, líce a plné rty.

Jenže to už je tak dávno!

Tehdy její život vyplňoval smích a přísliby.

Zamračila se a zaplašila vzpomínky. Pod rameno připnula pouzdro se služební zbraní.

Už dávno nežije věcmi, které pro ni byly v mládí důležité. Už ji nezajímá, jestli vypadá „v poho“ nebo „cool“, jak se o ní tenkrát říkalo. Přestala se starat i o to, zda působí „sexy“, „žhavě“ nebo „rajcovně“. Kdoví, třeba ji to už nikdy ani zajímat nebude.

A Selené to nijak nevadilo.

Občas se však cítila sama.

Na obzoru se nenacházel žádný partner nebo milenec a už vůbec ne manžel.

„No a co?“ položila sama sobě řečnickou otázku, když si stavěla vodu na čaj. Pořídí si domácího mazlíčka. A proč ne? Potřebuje živou bytost, ke které se bude ráda vracet domů.

Líbil by se jí třeba ptáček. Možná papoušek… nebo andulka…, ale co to mele za blbosti? Pták v kleci? Odkud by rozhazoval zrní a rozškubané noviny? Nebo by sedal na závěsech?

To se tak hodí pro někoho jiného.

Ne pro Selenu.

Takhle byla spokojená. Sama. Takhle to zkrátka měla ráda.

Podívala se na stůl, kde ležely fotografie a poznámky týkající se nedávné série vražd. Pak přejela pohledem po svém maličkém bytě. Zadívala se na svou postel. Nespal v ní jediný muž. A to tu žije už tři roky! Do Medvědího Brodu se nastěhovala, jakmile odjela ze San Bernardina. Říkali jí „samotářka“ nebo také „ledová královna“. Zaslechla už dokonce, jak Pete Watershed, kolega ze zaměstnání, ponouká ostatní k rozhovoru o její sexuální orientaci. Navzdory svému zdravotnímu stavu a pohnuté situaci se musela při té vzpomínce usmát.

Kdyby tak věděli…

Ne že by na tom však záleželo.

Watershed je navíc pako.

Čím méně toho budou její kolegové vědět, tím lépe, uvědomila si. Bude se alespoň moci pořádně věnovat své práci. A práce je to jediné, co ji opravdu zajímá.

Mezitím cvakla varná konvice. Alvarezová nalila vroucí vodu do šálku a ponořila do ní sáček s čajem. Babička jí radívala, ať si do něj při nachlazení zamíchá med a šťávu z citronu. Nic z toho ale ve své kuchyňce neměla.

Prvotřídní čaj orange pekoe bude muset postačit.

„Tomuhle se nic nevyrovná,“ pomyslela si, pofoukala hladinu tekutiny a opatrně se napila. Málem si spálila jazyk, nepříjemný pocit v hrdle se však zmírnil.

Zazvonil jí mobil. Kvůli zalehlým uším k ní jeho zvuk doléhal jakoby z veliké dálky. Sáhla si do kapsy, vylovila přístroj a automatickým pohybem ho otevřela. „Alvarezová.“

„Ona není naším vrahem,“ ozval se ve sluchátku znechucený hlas šerifa Graysona. „Nic nesedí. Jde o podvodnici, přesně jak jsme se domnívali. Nevíme ale, jak zjistila tolik informací o vrahovi od Medvědí řeky, aby se pokusila zabít Jillian Riversovou stejným způsobem.“ Dlouze vzdychl. „Opravdu jsem doufal, že by mohlo jít o našeho pachatele. Už jsme mohli případ uzavřít, tolik štěstí ale nemáme.“

Alvarezovou jeho slova nijak nepřekvapila. V noci ještě několikrát procházela veškerá fakta a poznámky, které se jim doposud podařilo nashromáždit. A došla ke stejnému závěru jako šerif Grayson: nic nesedí. Žena ze Spokane zkrátka nemohla spáchat vraždu Emily Kerryové, Niny Salvadoreové, Rity Itové, Tiny Silverové ani Zoe Estesové.

Alvarezová by navíc vsadila boty na to, že hledají muže. Dost silného, aby mohl nosit ženy zdejšími stržemi v hlubokém sněhu, a chytrého, aby je odvlekl a nezanechal po sobě jedinou stopu. Ostrostřelce. Určitě mu nebude víc než šedesát, má patrně vysokou sportovní postavu.

Nesmí zapomínat ani na svou pohřešovanou partnerku. Zachvěla se.

„Tolik bych si přál strčit toho šmejda za mříže,“ posteskl si šerif.

„Nebojte, my ho dostaneme.“

„Nějaké zprávy o Pescoliové? Brewster mi říkal, že se prý našlo její auto.“

„Nic.“

„Do háje,“ vystihl přesně pocity Alvarezové.

„Najděte ji.“

„Ano.“

„Sakra, takový bordel.“

„Dostaneme toho hajzla a zachráníme i Pescoliovou,“ řekla přesvědčeně.

„Super, v to doufám.“ Odkašlal si. „Podívejte, vracím se do Medvědího Brodu. Chandlerová s Haldenem tu ještě chvíli zůstanou a vyřídí formality se spokaneskou policií. Pokusí se také zjistit, odkud vzala podezřelá tolik detailů o našich vraždách. Uvidíme se tedy v práci, později uspořádáme menší poradu. Připravte mi zatím veškeré informace, které máte o jejím autě. Vyhlaste po ní pátrání a promluvte si s jejími dětmi. Sakra… Vždyť vy víte, co máte dělat.“

„Jasně, vrhnu se na to.“

„Dobře. Tak zatím…“

Zaklapla přístroj a dopila si čaj, který mezitím stačil alespoň trochu vychladnout. Pak vyšla ven. Nad hřebeny hor na východě vstávalo slunce, doprava na ulici pomalu začala houstnout.

Pescoliová je tedy nezvěstná už druhou noc.

7

Ta čubka by potřebovala pořádnou lekci!

Projíždím si prsty ve vlasech a snažím se uklidnit. Ruce se mi ale chvějí, svaly mám napjaté nervozitou. Přecházím před krbem.

A to jen kvůli té fízlovské svini!

Nenech se vytočit. Tohle je tvoje hřiště, na to nezapomínej! To ty tu vládneš. Ona je zraněná a připoutaná k lůžku. Pod zámkem. Ty si tu kladeš podmínky. Ty! A ne ta parodie na poldu, která si pořád neuvědomuje, jak se má chovat. Teď se nesmíš nechat vyprovokovat. Dostal ses už tak daleko. Tak blízko!

Musíš toho ale pořád ještě dost udělat.

A netýká se to jen těch ženských, zbývá ti ještě on. Brzy na něj přijde řada. Musíš se okamžitě uklidnit. Nic nesmí ovlivnit tvoji mušku. Zanedlouho ji budeš potřebovat.

Zavírám oči a pozvolna počítám do deseti. Pak do dvaceti. Cítím, jak napětí v ramenou povoluje. Poslouchám, jestli neuslyším zvuky bouře, skučení větru nebo bubnování zmrzlých vloček do oken. Nic. Jen praskání ohně. Jinak ticho.

Mír.

Soustředím se na své dílo v zájmu vyššího dobra. Musím konečně ovládnout své rozrušení.

Můj cíl je až příliš vznešený a důležitý. Nemohu si teď dovolit dělat chyby. Nesmím se nechat znervóznit. Naopak, musím být pevný jako skála. Přesto hluboko ve svém nitru cítím nejistotu. Ta čubka mě překvapila a já mám teď co dělat, abych své rozrušení potlačil.

Já!

Člověk s dokonalým sebeovládáním!

A jen kvůli té svini.

Policajtce.

Regan Pescoliová mě dokáže úplně rozhodit, a to nesmím dopustit. Ne teď. Ne, dokud neskončím.

Abych se trochu uklidnil, pohrávám si s její pistolí. V dlani cítím příjemný dotyk chladivého kovu. Každá zbraň disponuje zvláštní mocí uklidňovat. Přejíždím si hlavní po tváři, pak po krku. Zavírám oči a nechávám se unášet slastnými pocity. Nesmím už nikdy dopustit, aby mě někdo takový, jako je ta štětka Pescoliová, rozhodil. A už vůbec ne teď, když se potřebuji dokonale soustředit.

Rázem se mi dýchá lehčeji. Přecházím k baru a nalévám si panáka vodky. Doušek silného alkoholu uvolňuje mé napjaté nervy. Teď musím na Pescoliovou na chvíli zapomenout.

Čeká mě poněkud větší ryba.

Odkládám pistoli a sahám po pušce.

Čas právě uzrál.

Já ho znám!

To vědomí blesklo Pescoliové hlavou, když se probrala na lůžku s rukou stále připoutanou k železné konstrukci.

Znám ho. Ten parchant je ale natolik chytrý, aby mu došlo, že bych ho mohla poznat.

Celá zesláblá se s námahou opřela o loket a rozhlédla se. Vysoko umístěným oknem do pokoje proudilo matné, sotva patrné světlo. Je ráno? Svítá?

Na okamžik si vzpomněla na Santanu. Jeho podoba se jí zjevovala pokaždé, když se v téhle místnosti probudila. Zdálo se jí o něm hodně snů. Pokaždé se ale probudila s bolestným poznáním, že je v posteli sama. Sama a uvězněná. Stýská se mu po ní? Zjistil už, že se jí něco muselo stát? Bojí se o ni? Znovu si vzpomněla na ten zvláštní rys jejich vztahu bez závazků: nikdo nevěděl, co vlastně ten druhý dělá. Jenže přesně takhle to přeci chtěla, nebo snad ne? Blbost! Akorát si lhala do kapsy.

Do srdce se jí v tu chvíli zabodlo hořké pomyšlení, že ho možná už nikdy neuvidí.

Na to zapomeň! Uvidíš ho. Proč bys neměla? Seber se přece! Máš dvě děti, nemůžeš se tu jen tak válet a plakat nad svým osudem! Krucinál, zachraň se, holka!

Zatnula zuby a pokusila se pohnout. Celým tělem jí projela ostrá bolest. Nejhůře na tom byla hlava, rameno a hruď. To se ale dalo vydržet. Žebra si bezpochyby polámala už při nehodě. Jejich stav ale určitě ještě zhoršil její psychopatický únosce, když si na ni klekl a vstříkl jí do žíly bůhvíjaký sajrajt. Patrně nějaké sedativum. Potřeboval ji zbavit vědomí, možná jí dal i něco na utišení bolesti, protože spala. Nyní zadoufala, že si žebra jen pohmoždila, ne zlomila. Bolela sice jako čert, mohla se ale trochu hýbat. Dokonce i dýchání už jí nepůsobilo takové obtíže jako dřív.

Matně si vybavovala, že od chvíle, kdy jí tak surově píchl do paže drogu, navštívil její pokoj ještě jednou. Zkontroloval ji a nechal u postele vodu a polévku, podle vůně slepičí vývar. Nenakrmil ji však, jen jí k posteli položil lžíci. A nemocničního bažanta – další ponížení.

Ten bastard se jí vysmíval, dráždil ji, zatímco ona ležela bezvládně na posteli s mozkem na kaši.

Proto je tu taková tma, došlo jí, když se jí opět začala rozjasňovat mysl a mozek zase pracovat. Proto sem chodí jen zřídka a má sluneční brýle, kšiltovku a vousy, určitě falešné. Jde jen o převlek. Bojí se odhalení!

Neměla nejmenší tušení, kdo její tajemný únosce je. Alespoň zatím. Zadívala se na dveře. I pod nimi zaznamenala nepatrný náznak světla. V jednu chvíli ho zahalil stín, jako by na druhé straně kdosi stál a pozoroval ji klíčovou dírkou nebo tiskl ucho k dřevěnému panelu a poslouchal ji.

Při představě, že ji sleduje, jí na zádech vyrazila husí kůže. Nemysli na něj. Soustředí se na to, jak se odsud dostaneš. Bojí se, že ho poznáš, můžeš ho tedy nějak ohrozit a zřejmě existuje i nějaká možnost útěku. Určitě ji tu nechce držet do konce života nebo ji třeba pustit, to si nemyslela ani na okamžik. Tak bláhová není. Už přece vynaložil tolik námahy, aby ji vůbec unesl. A pak, nemohla nemyslet na to, jak skončily ostatní oběti.

Přesto vycítila jeho nejistotu.

Proč by se jinak tak úzkostlivě bál, že mu uvidí do tváře?

Jak do místnosti začaly pronikat první denní paprsky, dospěla k jasnému rozhodnutí. Za prvé ho musí odmaskovat a za druhé se odsud musí dostat.

A obojí musí provést co nejdříve.

Jen vrah ví, kolik jí vlastně zbývá času.

Konečně se počasí změnilo!

Brady Long se s uspokojením zadíval na rozjasňující se oblohu. Po týdnu vánic a arktických teplot bude moci konečně helikoptérou odletět z Denveru do Medvědího Brodu. Jde o dlouhou a nebezpečnou cestu, Brady ale miloval výzvy. Ať už šlo o jízdu na býkovi, výstup na strmý útes, let vrtulníkem, extrémní lyžování nebo o paragliding, zkrátka všechno, co mu do krevního řečiště vyplavilo kýženou dávku adrenalinu.

Rizikem doslova žil. Coby dobrodruh od přírody nikdy nepochopil strach. Život se má žít na hraně a lidi, kteří zvolí radši bezpečí a vydají se po poklidné, nudné cestě, považoval vždycky za přizdisráče, chudáky, případně ubohé slečinky nebo buziky. Ať si každý sám vybere, do jaké kategorie patří.

Kdoví, třeba se jen narodil s vyšší dávkou testosteronu v krvi, rozhodně si ale nestěžoval. A stejně tak i ženy, nebo alespoň ty, které ho zajímaly.

Ženy, s nimiž kdy žil, se zajímaly vlastně výhradně o stav jeho peněženky, uvědomil si, když přelétal nad zamrzlou řekou protékající jeho pozemkem. Jméno Long si každý už po celé generace spojoval s měděnými, pak stříbrnými a nakonec i zlatými doly.

Ženy se o něj zajímaly hned z několika důvodů. Za A dobře vypadal, za B představoval výzvu a za C byl „bohatší než pámbú“, jak mu jednoho vlahého letního večera zašeptala do ucha jakási blondýna. Nezajímalo ho, čím je přitahuje. Zkrátka si je užíval.

Díky penězům se kolem něj lidé jen točili. Občas mu to však připomínalo kroužení supů nad zmírající antilopou.

Byl navíc jediným dědicem… Vlastně ne zcela. Existovala přece ještě Padgett, ta ale neměla právo žádat podíl na nesmírném bohatství jejich společného táty. Kromě toho nesměl zapomínat, že jeho otec se otočil za každou sukní a může se tedy objevit nějaký bastard, který se bude domáhat dědictví. I kdyby se tak ale stalo, zmobilizoval by všechny své právníky, kteří by na takového člověka vytáhli jakoukoliv špínu, jen aby ho co nejdříve zneuctěného vypráskali od soudního dvora. Vždycky ho bavilo sledovat, jak se lidé snaží pro mizerných pár stovek tisíc dolarů.

Letěl nízko, lopatky vrtule se zařezávaly do svěžího ranního vzduchu. Z kabiny helikoptéry si prohlížel své sněhem zasypané chlévy, stáje a starobylou usedlost, která stála stranou ostatních obytných budov.

Aniž by si přestal prohlížet své panství, točil se jako dravec nad špičkami jedlí a borovic. Po chvíli zahlédl přistávací plochu, velký plochý kruh necelých třicet metrů od domu. Byla sice celá zasypaná sněhem, vrtulník si ale se zimními podmínkami dokázal hravě poradit. Bez problémů tedy přistál do silné vrstvy čerstvého prašanu. Ližiny helikoptéry se pevně přimkly k zemi.

Skvělé.

Miloval létání!

Klidně by mohl jít jako pilot k armádě.

Jenže tam by musel přijímat rozkazy, poslouchat je, jednat týmově. A to by Brady asi těžko snášel.

Vypnul motor a chvíli počkal, než se lopatky vrtule budou točit pomaleji. Pak sáhl po notebooku a aktovce.

Opustil Denver potají. Nikomu o svém odletu nic neřekl, dokonce ani Maye. Vlastně… Především Maye! Otevřel dvířka od kabiny, vyskočil do sněhu a zamířil přímo k domu. Na svou snoubenku teď nechtěl myslet. Maya, prvotřídní modelka, odmítla podepsat předsvatební smlouvu, ačkoliv zrovna tahle byla výjimečně sepsána férově.

Sám se do ženění právě nehrnul, uvědomil si, když kráčel po zasněžené cestě skrz hustý porost jedlí k domu.

Musel se usmát. Tohle staré sídlo miloval. Za svého mládí tu strávil spousty nádherných chvil. Tady složil svého prvního jelena, tady se naučil krotit koně, než se stal známým jezdcem rodea, tady přišel o panictví s mladší sestrou své druhé nevlastní matky.

Jo jo. Na Montanu má skvělé vzpomínky. A i když zcestoval celý svět, do Medvědího Brodu se vždy rád vracel. Tomuhle stavení z cedru a kamene, které leželo hned vedle potoka, skrytého nyní pod silnou vrstvou ledu a sněhu, říkal domov.

Tady se cítím svobodně, pomyslel si, když zašátral v kapse svých lyžařských kalhot a vytáhl z ní svazek klíčů. Vstoupil právě na parkoviště, kam by se bez problémů vešel autobus nebo jachta. Hned vedle něj stála garáž pro čtyři vozidla.

V Denveru na sobě cítil poslední dobou nějaké tlaky. V první řadě tu byla Maya a její otravné naléhání kvůli svatbě v kostele, kam chce pozvat nejméně sto lidí. Už se prý vidí, jak jde chrámovou uličkou, za sebou táhne dlouhou vlečku a doprovází ji minimálně dvanáct družiček. Vůbec jí nevadí, že Brady své „ano“ a „dokud nás smrt nerozdělí“ bude slibovat už potřetí.

Pak tu byla celá suita ředitelů jeho podniků. Všichni ho štvali, jen nevěděl, který z nich nejvíc.

A v neposlední řadě nesměl zapomínat na svého stařičkého otce. Pořád přežíval v pečovatelském domě, i když se poslední dobou zdálo, že už by mohl natáhnout bačkory. Bradymu se ježily vlasy v zátylku pokaždé, když se ho někdo ha otce optal. A to se stávalo dost často. Hubert Elmore Long umírá. Tečka. Co jiného by také mohl říkat? Má snad každému vykládat, že by svému otci přál rychlou smrt? Vždyť co má ze života? Leží na posteli, prakticky o sobě neví, trpí a na zlepšení už nemá žádnou naději. Prokrista!

Nasupeně odemkl dveře a vstoupil do vlhké místnosti, kde se začal vy svlékat. Spousta lidí se domnívá, že touží po otcově smrti, aby mohl konečně oficiálně převzít veškerý majetek. Kolik to dnes dělá? Nějakých čtyřicet, snad pětačtyřicet milionů dolarů. Jenže on už těmito penězi de facto disponuje. Ano, stal by se skutečnou hlavou Langova impéria, ale tou už neoficiálně stejně dávno je. Zkrátka si nepřál, aby jeho otec dále jen přežíval ve vegetativním stavu. Hubert by s ním určitě souhlasil, kdyby byl při smyslech. Rád by ho viděl veselého a zdravého, jako chlapa, který dokáže celé hodiny štvát losího býka a který umí vytáhnout krávě z lůna tele, když má problémy při porodu. Rád by viděl toho nesmlouvavého byznysmena, který dokázal v případě nutnosti vyběhnout s Číňany i Araby. Rád by viděl toho skoro dvoumetrového pořízka, který se zasmál každému vtipu a rád poseděl v té nejzaplivanější taverně celé Montany, stejně jako v luxusních podnicích New Yorku.

Takového muže by Brady Long viděl rád.

Jenže právě takového muže už Brady Long nikdy neuvidí.

Z Huberta zbyla jen pomočující se troska na přístrojích lpící za každou cenu na životě. Tenhle muž už by to měl vzdát.

Rozvázal si tkaničky a vyzul si boty. Odhodil je pod lavičku, kde už ležel jeho kabát. Přemýšlel, zda je v domě Clementine. Při té představě zálibně pozdvihl koutek úst v zasněném úsměvu.

Clementine DeGrazio. Drobná rozkošná ženuška, které táhlo už na čtyřicet. Sporák uměla vyleštit se stejnou náruživostí, jako si klekla před Bradym na kolena, aby ho zbavila přebytečného přetlaku, kdykoliv ji o to požádal. A to dělal od svých dvaceti let pokaždé, když sem přijel. Všude kolem sebe viděl její dotyky, uvědomil si, když jen tak v ponožkách mířil do kuchyně. Mísu čerstvého ovoce na pultu, noviny rozložené na stolku u okna, country hudbu linoucí se z ukrytých reprobeden. Když pak otevřel dveře do ledničky, objevil plátky sýra a jemně krájeného masa, omáčky, dipy i své oblíbené nachos, které stačilo jen ohřát. V baru jistě najde jen alkohol svých oblíbených značek. Bylo dobře, že ji o svém příjezdu informoval už osm hodin předtím, než vyrazil.

Clementine se nikdy neprosila o nic víc, než aby ji u sebe i nadále zaměstnával. Dostávala dobrý plat a měla pro sebe i svého syna zadarmo bydlení v tomhle krásném domě. Jeho zase s přibývajícím věkem hlodalo svědomí, že ji za svého mládí nutil k submisivnímu sexu.

I když mladý už rozhodně není. Zatraceně.

Rázem mu svědomí ukazovalo v novém světle věci, které mu předtím byly dokonale ukradené. Otce umírajícího v pečovatelském domě, sestru v blázinci, Clementine s jejími plnými rty a šikovným mrštným jazýčkem… Zatraceně! Odhrnul si vlasy z čela. Na Mayu a způsob, jakým odmítal její požadavky, ani nepomyslel. Snad proto, že měla tvrdou hlavu. Skoro stejně tvrdou, jakou měl on sám.

„Partnerka k pohledání,“ pomyslel si a rozsvítil. Pak přešel k termostatu v hale, kde se zvedalo schodiště k pokojům v patře. Hale dominovaly mohutné dřevěné dveře, jež lemovala vitrážová okna. Snížil teplotu na termostatu o několik stupňů a zadíval se přes místnost až do přilehlého pokoje s vysokými stropy a obrovskými okny, která nabízela nádherný výhled do okolí. U protější stěny stál kamenný krb, židle s koženým polstrováním sváděly k posezení, stejně jako pohovka, a na zdi visela nástěnná železná plastika, kterou sem nechala dovézt jeho bývalá žena.

„Tady si připadám jako v akváriu,“ stěžoval si pokaždé jeho otec. Dával přednost místnůstce v zadní části domu, kde mohl nerušeně pokuřovat doutník. Stěny salónku, jak tomuhle pokoji s oblibou říkával, byly obloženy borovicovými prkny a visely na nich trofeje zvířat, které nalovily celé generace Longů.

Brady se zadíval z okna do údolí, kde byl za stromy skrytý starý dům, který tvořil součást původního ranče. Skrz koruny borovic zahlédl záblesky světla. Santana se tedy patrně pohyboval ve stájích nebo v nějaké jiné hospodářské budově. Nate byl skvělý pracant. Navzdory všem svým chybám.

Jak zní to staré přísloví? Přátele si drž blízko, nepřátele ještě blíž?

Přesně tímhle pořekadlem se Brady řídil. Napadlo ho, jestli Santana ví, proč ho tu zaměstnává, pak ale tuhle myšlenku zaplašil. Záleží na tom vlastně? Znali se už od dětství. Už jako malí kluci měli oba svou hlavu a soutěživého ducha. Kolikrát se jenom poprali? Čas od času si každý z nich z rvačky odnesl monokl nebo rozbitý nos. Brady často přemýšlel, co k tomu Santanu vlastně vedlo. Nikdy se před ním neponižoval, nikdy se nevzdal. A to patrně dělá dodnes, napadlo Bradyho, když si v duchu vybavil jeho přeražený nos. Santana byl ale zároveň prvotřídní koňák. To, jak dokázal komunikovat se zvířaty, Bradyho fascinovalo a děsilo zároveň. Na každý pád teď pro něj pracoval v zapadlé díře kdesi v Montaně a přesně takhle to má být.

Brady si odnesl notebook do salónku svého otce a na stole ho otevřel. Pak vyhledal bar stojící nedaleko masivního kamenného krbu a nalil si drink. Tri prsty bourbonu na ledu. Znovu vzdal tichý dík Clementine za to, že mu do baru přichystala i kyblíček plný ledových kostek. Přenesl si nápoj ke stolu, shýbl se a stiskl tajné tlačítko. Chvilku počkal, než se stěna ozdobená kůží zebry odsunula na stranu a odhalila plechovou stěnu trezoru. Právě tady, mezi celým arzenálem různých pušek, pistolí, samostřílů i luků, by mohl najít nejnovější závěť svého otce.

Mohl by samozřejmě požádat otcova advokáta Bartona Tinnemana o její kopii. Jenže, popravdě řečeno, Tinnemanovi nevěřil ani slovo. Stejně tak málo důvěřoval i přátelům svého otce. Dvojnásob to pak platilo pro správní radu jeho společnosti.

Sejf byl opatřen staromódním číselným zámkem. Žádná elektronika, žádná dotyková čidla, žádný alarm. Brady však znal kód už od dětství, aniž by to někdo tušil. Vlastně i jeho sestra se těch několik čísel naučila, jenže té je to teď houby platné. Pro nepříčetnost je zavřená v sanatoriu a může se sotva hýbat. Pocítil stín výčitek za její osud, ale rychle ho zaplašil. Padgett se o sebe nedokázala postarat téměř polovinu života. Patnáct dlouhých let! A do té doby byla pořádná svině. Úvahami o tom, jak dopadla, se tedy opravdu zatěžoval jen minimálně.

To všechno už dávno smyl čas.

Nastavil na sejfu známou kombinaci čísel a zaslechl tiché cvaknutí v zámku.

„Nezlob se, tati,“ řekl nahlas, když pancéřované dveře trezoru konečně povolily. Spokojeně se usmál, odložil sklenici s bourbonem a otevřel dveře sejfu dokořán.

Věděl, že tu otcovu poslední vůli najde.

A jakmile se jí zmocní, postačí, když počká několik hodin, možná dní, než Hubert Elmore Long definitivně zemře.

8

Zájem médií se opět soustředil na Medvědí Brod.

Vrátil se v plné síle.

Do města se sjeli novináři z celého kraje s touhou po pomstě, jako by je snad šerif Grayson naschvál vodil za nos. Zpočátku si nikdo nechtěl přiznat, že ve Spokane chytili jen podvodníka.

Opravdový vrah byl stále na svobodě. Tady v Montaně.

Když Alvarezová mířila na policejní parkoviště, všimla si dvou novinářských dodávek až z Missouly. Jiná, tentokrát s logem zcela neznámé stanice, ji míjela na silnici. Paráda, pomyslela si, když zastavila a vytáhla klíčky ze zapalování. Pijavice od televize se sem sjíždějí na další show!

Podařilo se jít zamknout jeep a přesunout se do budovy, aniž by ji nějaký reportér obtěžoval. V duchu si pogratulovala k takovému štěstí, došla do své kanceláře, přehodila bundu přes opěradlo židle a pokračovala do kuchyně. Postavila si vodu a zjistila, že ve skříňce zbývá poslední sáček čaje, heřmánkového. Bez teinu. Bez chuti. Bez ranního nakopnutí. Jedním slovem: zbytečný.

„Ach, omlouvám se,“ zašvitořila Joelle, která se právě vřítila do dveří s taškou plnou potravin. Na sobě měla dlouhý kabát, černé boty a bílou šálu. Vypadala zkrátka jako ženská verze Santa Clause. Do kuchyňky za sebou přivlekla závoj svého parfému a sterilní čistoty. „Doufala jsem, že to stihnu, než se dostaví ranní směna,“ řekla. Podpatky jí mezitím klapaly o kamennou podlahu. „Ale to se mi asi nepovedlo, jak vidím.“ Probodla Alvarezovou mateřským, ale trochu hněvivým pohledem, strčila do ledničky krabici mléka a smetany, umístila do skříňky filtry na kávu a umělé sladidlo a až pak konečně vytáhla několik druhů čaje. „Pořád vás trápí to nachlazení?“

Alvarezová sveřepě zakroutila hlavou a potlačila nutkavou touhu kýchnout. Musí vydržet za každou cenu. To poslední, po čem momentálně toužila, byla utěšující Joelle Fisherová. „Ne, ne, jsem v pořádku,“

Joelle jí věnovala nevěřícný pohled. „Byla jste u doktora?“

Alvarezová neodpověděla. Jen otevřela balíček s několika druhy čaje a vytáhla z něj sáček Earl Greye.

„Nemyslím, že… ehm… tady…“ Joelle naposledy sáhla do tašky, vytáhla ovocný dort a hned ho rozbalila. „Ještě jsem koupila tohle.“ V nepřirozeném světle zářivek se zaleskla poleva a sušené ovoce. Joelle pak dort opatrně uložila na talíř ozdobený stříbrnými zvonečky, který bezpochyby přinesla z domova, aby na pracoviště vnesla trochu vánoční nálady.

Sériový vrah za humny ji patrně nezajímal.

Ani fakt, že už druhý den postrádají Regan Pescoliovou.

Nebo to, že obrovskou část státu sužují výpadky proudu a arktické počasí.

A že přímo před stanicí houfně kempují zástupci tisku a místní obyvatelstvo začíná propadat panice.

Alvarezová ponořila sáček do šálku.

„Copak to tu máme?“ zahlaholil nečekaně ode dveří Watershed. Zahlédl stříbrný talíř, na němž právě Joelle obezřetně krájela dort, a s lačným výrazem vstoupil do místnosti.

„Ovocný dort. Ale nech si zajít chuť, musela jsem ho koupit v krámě. Nestihla jsem už upéct dort tety Niny, jaký jsem přinesla loni.“

„Mně to teda určitě nevadí… Dneska není kafe?“ zeptal se a sáhl po skleněné konvici, kde touhle dobou už bývala přichystaná povzbuzující tekutina.

„Ještě jsem se k tomu nedostala. Dej mi minutku, jo?“

Alvarezová se otočila k odchodu.

„U Vřesového sedla se prý našel jeep Pescoliové,“ řekl jí Watershed. „A prý poslali vrtulníky, aby celou oblast prohledaly.“

„Musíme doufat, že nám vydrží počasí,“ odpověděla Selena.

„Cože?“ zeptala se Joelle. Věčný úsměv jí rázem zmizel z tváře. „Vřesové sedlo? Co se stalo? O čem to mluvíte?“

Došlo jí to ale, než domluvila. Dlaní si přikryla ústa. „Ne…“

„Proto tu jsou také ti reportéři,“ podotkla Alvarezová.

„Prokristapána! To já vůbec nevím! Celou noc jsem balila dárky a psala vánoční blahopřání a přitom…“ Hlas ji zradil, rukama se chytila za prsa. „Myslíte, že ji chytil vrah od Medvědí řeky, když je ta ženská ze Spokane jen podvodnice?“ Horlivě se ihned pokřižovala.

Alvarezová přikývla a zadívala se z okna. Mraky se vznášely vysoko na obloze, viditelnost byla v rámci možností skvělá. Helikoptéry vzlétly, jakmile to jen bylo možné. Nikdo sice nepředpokládal, že by vrah chtěl Pescoliovou už přivázat ke stromu, piloti však mohli něco objevit. Cokoliv.

„Budu se za ni modlit. Zavolám do kostela a nechám sloužit mši,“ oznámila Joelle roztřeseným hlasem.

Alvarezová se nemodlila už celé věky. A přitom kdysi dlouhé hodiny klečela pokorně před krucifixem, odříkávala modlitby ve španělštině i angličtině a celým srdcem věřila v Boží pomoc. Když se jí nedočkala, o všechnu svou víru přišla.

Modlitby nikomu neublíží, říkala si nyní. Sama se ale modlit nehodlala. Bůh ji nevyslyšel ani jednou. Nevěděla tedy, proč by měla dál ztrácet svůj čas. Anebo ten jeho.

„Jo, a chtěl by s vámi ještě mluvit Ivor Hicks. Teda, ne přímo s vámi, ale když teď šerif není ve městě…“

Selena se zastavila. „Proč?“

„To netuším,“ odpověděla Joelle a pokrčila rameny.

Watershed ohrnul horní ret. „Bůhví, co ten starý blázen zase chce. Třeba mu zase volal ten generál ještěrek.“ Zlomyslně se uchechtl.

„Zavolám mu později,“ řekla suše Alvarezová. Ačkoliv Ivor objevil třetí oběť, Ritu Itovou, pořád pro oddělení znamenal spíš zátěž než pomoc. Dost často se opil do němoty a skončil na záchytce, odkud ho pak tahal jeho syn Billy.

Watershed možná Hicksovi trochu křivdí, jenže ani Alvarezová na bláboly toho starého opilce právě teď neměla čas ani náladu.

Zanechala Watersheda s Joelle v kuchyňce a zamířila ke své kanceláři. Ještě než si sedla ke stolu, stačila vyřídit dva telefonáty. Nejprve volali z garáží, že přivezli jeep Pescoliové na podrobnější zkoumání. Jen co zavěsila, ozval se Grayson se zprávou o povolení k prohlídce domu Pescoliové. „Nejvyšší čas se do toho pustit,“ řekla Alvarezová a lokla si čaje. Sáček nechala v hrnku, aby se v chladnoucí vodě pořádně vylouhoval, a znovu svou kancelář opustila.

Dům vypadal prázdně.

Nikde neviděl Reganino auto, vůz jejího syna ale stál před vchodem. Santana neměl klíč, věděl však, kde Regan schovává ten rezervní. Jednou zaslechl, jak do telefonu radí dceři, kde ho najde, protože si zapomněla svůj.

Když se dostal dovnitř, měl se na pozoru, aby na nic nesáhl nebo aby něco nerozházel. Dům byl opuštěný. Dokonce nikde neviděl ani psa, který by na něj štěkal.

Jak procházel místnostmi, které Regan nazývala svým domovem, připadal si trochu zvláštně. Zastavil se ve dveřích do jejího pokoje. Představoval si, jak leží na tlusté peřině, v očích jí svítí svůdné plamínky, toužebně se usmívá a láká ho k sobě ukazovákem. „Když už jsi tady, mohl bys mi tu s něčím pomoci?“ řekla by. Anebo něco takového.

Polohlasem zaklel a uvědomil si, jak moc mu chybí. „Co se sakra mohlo stát?“ přemýšlel nahlas, když k němu dolehl zvuk motoru. Vyběhl na verandu, kde se zastavil. Nemohl se dočkat, až se mezi stromy vynoří Reganin jeep a začne se otevírat brána do garáže.

Na příjezdové cestě se skutečně objevil vůz zdejší policie. Za volantem ale neseděla Regan Pescoliová. Když v řidiči poznal Selenu Alvarezovou, stáhl se mu žaludek úzkostí. Hned za ní z lesa vyjelo další policejní auto a v něm seděli dva strážníci.

„Ani hnout!“ vykřikla Alvarezová, jakmile zastavila. Sáhla po služební zbrani a vyskočila z auta. „Ruce vzhůru!“

Santana uposlechl. „Hledám Regan,“ vysvětloval, „ale tady není.“

Alvarezová mu věnovala pohled, který jasně říkal, že tohle pro ně není žádná novinka. „A asi ani nevíte, kde bychom ji mohli najít, co?“

„To už jsem vám říkal včera. Od té doby se nic nezměnilo…“ Ale něco jiného ano. Poznal to v Seleniných očích. „Proč tu jste?“ zeptal se, když u domu zastavil i hlídkový vůz. Z lesa se mezitím vynořilo další auto, dodávka policejní laboratoře. „Co se děje?“

„Nejdříve vy. Co tu děláte?“

„Už dlouho se neozvala. Tak jsem si řekl, že se po ní podívám.“

Policisté na sebe pohlédli.

„Copak?“ chtěl vědět Santana. Jeho strach vzrůstal. „Víte snad něco? Kde je?“

Alvarezová se na něj zadívala. Zakroutila hlavou. „Našli jsme její vůz.“

„A kde?“ zeptal se. Do srdce se mu zabodl ostrý osten hrůzy. Svěsil ruce podél boků.

„Na Vřesovém sedle. Vlastně ve strži pod ním.“

„Měla nehodu?“ Začínal pomalu propadat panice. „Je v pořádku?“ zeptal se. Povšiml si, jak Alvarezová špulí rty. „Tak co se stalo?“

Zprvu ho napadlo, že Regan zemřela. Nač ale potom takový cirkus před jejím domem? Proč přijeli technici z laboratoře, kteří právě s nejrůznějšími kufříky v rukou mířili k domu? „Tak se na to podíváme,“ řekl jeden z nich. „Sahal jste uvnitř na něco?“

Santana zakroutil hlavou.

„Ne, jenom tím domem prošel,“ vysvětlila za něj Alvarezová.

„Kde je Regan?“ zeptal se.

Selena ale jeho otázku ignorovala. Hlavní pistole, kterou mu stále mířila na hruď, mu pokynula, aby opustil verandu. „Stranou. Běžte z cesty.“

„Je mrtvá? Nebo leží ve špitále? Řekne mi už někdo, co se stalo?“ Přesunul pohled k policistům. „Proč je tu půlka stanice?“

„Ve voze jsme ji nenašli. Auto je kompletně zdemolované, ona v něm ale nezůstala. Domníváme se, že ho kdosi shodil ze silnice záměrně.“

„Cože?“ Srdce mu sevřela čirá hrůza. „Vřesové sedlo, říkáte? Takže ona jela za svým exmanželem? Tam jsou tedy i děti?“

„Jak jste se dostal dovnitř? Máte snad klíč?“

„Ne, ale vím, kam schovává náhradní.“

„To lze považovat za násilné vniknutí.“

„Musím ji prostě najít.“

Alvarezová mu chtěla věřit, cit pro povinnost jí však napověděl, co má dělat. „Pojedete s námi do úřadu šerifa, tam nám můžete podat oficiální vysvětlení. Zvládnete to tu?“ zeptala se jednoho z policistů.

„Žádný problém,“ ujistila ji žena v uniformě, která opatrně obcházela dům a ohraničovala ho policejní páskou.

Jenže se pletla. Podle toho, co zatím Santana viděl, problém mají. A to pořádný!

„Teď ho krmíš ty,“ prohlásila Bianca vzdorovitě, zatímco se už několik minut marně snažila zaplést vlasy do francouzského copu, který viděla v jednom z Michelliných módních časopisů. Patřil sice spíš k retro stylu, herečce Miley Cyrus však tolik slušel a jí bylo jasné, že našla to pravé na schůzku s Chrisem. Pokud se ovšem vůbec sejdou. Cisco kolem ní celou dobu poskakoval a dožadoval se krmení. Šťouchal do Biancy čumáčkem a rušil ji v koncentraci. Její účes vypadal strašně!

„Jeremy!“ zavřeštěla a přešla přes krátkou chodbu k pokoji pro hosty, původně kanceláři, kde teď Jeremy bydlel. „Hej! Nakrm Cisca!“

Její bratr ležel na krátkém rozkládacím gauči. Otočil k ní otráveně hlavu od televize, kde právě hrál jakousi hru. Alespoň si to myslela, protože všude po obrazovce pobíhali animovaní vojáci s obrovskými puškami a stříleli po jakési zelené příšeře.

„Kurva!“ zaklel Jeremy a strhl si z hlavy sluchátka. Obrazovka se zalila červenou barvou a vojáček obrácený zády k Jeremymu se skácel k zemi. „No podívej se, cos udělala! Dostali mě! Celá moje jednotka je pod palbou!“

„Je to jen hra,“ upozornila ho se škodolibým úsměvem. Pořád se snažila dokončit účes, prsty si přidržovala prameny vlasů.

„Co se děje?“

„Nakrm psa.“

Protáhl obličej. „No jo, jasně.“

Cisco vběhl do pokoje a skočil k Jeremymu na postel.

„Vidíš, chce, aby ses mu taky trochu věnoval,“ konstatovala Bianca.

„Chce, aby se mu kdokoliv věnoval,“ zabručel Jeremy, přesto Cisca pohladil po hlavě.

„Ozvala se ti už máma?“ zeptala se Bianca. Všemožně se snažila utišit své obavy.

„Ne, ale je na mě naštvaná.“

„To by jí ale přece nebránilo zavolat.“

„Nebo mi vynadat.“

„Přesně tak!“ Bianca se ohlédla přes rameno, pak rychle zavřela dveře do pokoje. „Myslíš, že táta s Michelle něco vědí, a nechtějí nám to říct?“

„Jako co třeba?“

„Já nevím… Třeba že se jí něco stalo. Co když měla nehodu? Prostě že se stalo něco opravdu vážného.“

„To by nám přece museli říct,“ zarazil se Jeremy a zamračil se.

Bianca se konečně přestala pachtit s účesem a nechala si vlasy spadnout volně přes ramena. „Vždyť je znáš. Pořád se tolik snaží ochraňovat nás.“ Prsty naznačila ve vzduchu symbol uvozovek. „Proč by sem jezdila mámina kolegyně, kdyby se nestalo něco opravdu vážného?“

„Hmmm… To je pravda.“

Jeremy se zamyšleně zamračil právě ve chvíli, kdy Biance zavrčel mobil. Patrně jí přišla SMS. Podívala se na displej, na kterém svítila fotografie Chrise a jeho dvou přátel. Všichni tři měli na hlavách červené čepice s bílým kulichem a šklebili se do objektivu. Zazubila se. Na kratičký okamžik se přestala strachovat o mámin osud. „Prostě se postarej o psa,“ přikázala bratrovi a odkvačila z pokoje.

Jeremy sledoval, jak odchází. Jeho postava ve hře už beztak zemřela. Bianca se ani neobtěžovala zavřít dveře a to ho vytočilo. Jenže, musel k sobě být upřímný, poslední dobou ho dokázalo vytočit cokoliv. A kdokoliv. Dokonce i Heidi Brewsterová, která ho doslova bombardovala textovkami ve snaze domluvit si s ním schůzku. Rád by ji viděl. A jak rád! Zatraceně… Heidi byla žhavější než sopka, a ta její ústa… Bože… Co ta jen s nimi dokázala. Měl erekci, jen si na ni vzpomněl. Heidi ale také představovala trable. A ty on právě teď rozhodně nepotřeboval. Na zprávy jí tedy neodpovídal. Takzvaně ji zazdíval.

Zatraceně!

Od chvíle, co ho i s Heidi zadrželi za opilství v nezletilosti, měl špatnou náladu. Máma se na něj vykašlala a ten pošahaný Brewster ho důrazně varoval, aby se k Heidi už nikdy nepřibližoval. Navíc teď bydlí u táty a Michelle, což upřímně řečeno také není žádné terno.

Popravdě už je nemohl ani vidět. Luke se s ním bud snažil strašně kamarádit, anebo ho poučovat. Jako by snad byl jeho opravdový táta. Připadalo mu to zkrátka trapné. Pak tu byla Michelle. I ona vypadala zatraceně dobře. Chodila po domě ve vysokých podpatcích, upnutých džínech a s výstřihem, který tak hezky odhaloval její nádherná ňadra. Jednou ji dokonce zahlédl, jak vychází ze sprchy. Měla mokré vlasy, žádný make-up, na bujném poprsí jí stály drobné bradavky. Všiml si také, že není přirozená blondýna. To nejtrapnější na celé věci však bylo, že si jeho pohledu všimla. Jejich oči se setkaly v mlžném oparu koupelny mezi pootevřenými dveřmi. Od té doby se prakticky zavřel ve svém pokoji. Kdyby s ní mluvil, vracel by se jim oběma tento okamžik. Jakýsi výraz v očích, nebo snad způsob, jakým si přikládala špičku jazyka k hornímu rtu, tím obojím mu jasně říkala: vím, že jsi mě viděl nahou.

Nemohl si pomoci. Pořád musel přemýšlet, jestli ho nechce svést. Co když chce, aby první krok udělal on? Michelle je tvoje nevlastní matka, tukane! Na tohle nesmíš ani pomyslet!

Neochotně se svalil z postele a obul se. Nejvyšší čas stavit se pro auto. Musí se spojit s kámošem a zjistit, co se stalo s mámou. Nechtěl se Biance svěřovat, že si o ni také dělá starosti. Ale bohužel měla pravdu. Něco se muselo stát. Máma by nikdy Lukeovi nedovolila plné opatrovnictví. Na tohle by nikdy nerezignovala. Svoje děti by bránila zuby nehty. Zpočátku to Jeremymu připadalo jako dobrý plán. Máma se měla leknout jejich odchodu a snažit se pak udělat všechno pro to, aby její děti byly šťastné, což by ve finále znamenalo, že by Jeremymu povolila uzdu. Tím měla celá ta šaškárna s odstěhováním skončit. Šlo jen o to, vzbudit v ní trochu strachu, aby povolila.

To přece nemůžeš myslet vážně, K tomu by se máma nikdy nesnížila. Ta ti bude šlapat na paty do konce života!

„Vole,“ zamumlal si polohlasem, pak rychle vyťukal textovku kamarádovi. Potřeboval by se zastavit doma a na vlastní oči se přesvědčit, co se stalo. Bude se mu také hodit auto. Jen tak bude moci kdykoliv vypadnout z domu svého nevlastního otce, kde vládla přeslazená růžová výzdoba a ta zatracená sexy kočka Michelle.

Hodil na sebe obrovskou maskáčovou bundu, na hlavu si natáhl čepici a zamířil do kuchyně. Vyndal ze skříňky pytel psích granulí. Cisco, který cupital hned za ním, začal vzrušením štěkat a dokolečka kolem něj poskakovat.

„No to je dost, že jsi vstal,“ zívla Michelle a vešla do kuchyně. Na sobě měla opět těsné džíny, boty na podpatku a přiléhavý svetr s rolákem. Dneska byla dokonale nalíčená, platinové vlasy jí v perfektním účesu lemovaly tvář.

Cisco se hltavě pustil do žrádla, Michelle zapnula rádio. V nečekaně příliš těsné kuchyni se rozezněly tóny jakési vánoční koledy. „Dáš si něco k snídani?“ Opravdu zněla zadýchaně, nebo se mu to jen zdálo? Proboha! Zase se na něj zadívala pohledem usvědčujícím ho z voyeurství. Sundala z věšáku zástěru v barvách oblečku Santa Clause a přetáhla si ji přes hlavu. Uvázala si ji kolem svého štíhlého pasu. Jeremy si nemohl pomoci. Do hlavy se mu stále drala utkvělá představa toho, jak by asi vypadala bez svetru a kalhot. Nahá, jen v červené zástěře a černých botách na podpatku.

„Ne, díky,“ vykoktal ze sebe. Mezitím Cisco dojedl. Automaticky ho pustil ven. Do kuchyně vnikl svěží zimní vzduch.

„Opravdu? Můžu udělat palačinky.“ Otočila se přímo k němu.

V ruce držela obracečku. Hlavou mu projel obrázek, jak by se dal kuchyňský nástroj použít. Ležela by mu na klíně, její dokonalá zadnice pokrytá rudými fleky. Křičela by rozkoší, případně bolestí. Do háje…

„Ne,“ vzdychl Jeremy. „Jede sem Tyler, vyzvedne mě.“

„Copak? Ty někam odjíždíš?“ vyšpulila rty.

„Uch, jo,“ Musí odsud vypadnout. Okamžitě!

V tu chvíli se vrátil Cisco. Vběhl do místnosti s packami mokrými od sněhu. Jeremy za ním zasunul zatahovací dveře. V tentýž okamžik však zazvonil telefon tak hlasitě, až úlekem nadskočil.

Michelle po přístroji skočila jako jaguár po antilopě. „Haló?“ pronesla cukrovým hláskem do sluchátka. „Ano, tady Michelle Pescoliová… Aha… Počkejte okamžíček, zavolám ho.“ Přestala se usmívat. Dokonce i ten svůdný plamínek se jí vytratil z pohledu. Přistoupila ke dveřím z kuchyně, dlaní přikryla mikrofon sluchátka a zavolala do chodby: „Lukeu!“ Nedočkala se však žádné odpovědi. „Lukeu! Telefon! Policie!“

Jeremymu se v tu chvíli zastavilo srdce. „Policie?“ opakoval polohlasem, když se ve dveřích objevila Bianca s mobilem v ruce.

Prosebně se na bratra podívala. „To je máma? To ona volá?“

To těžko, ty blbko! V tom případě by přece Michelle řekla: „Volá tvoje bývalka“, nebo „Regan zase otravuje“. Určitě ne: „Policie.“ Už už jí chtěl cosi v tomhle smyslu odpovědět, když si povšiml strachu v jejích očích. Věděla to. Stejně jako on.

„Policie?“ ptal se Luke, který si ve spěchu dopínal poklopec a utahoval pásek.

„Úřad šerifa.“ Jeremy ještě nikdy neviděl Michelle takhle vážnou.

„Haló… Ano, tady Luke Pescoli.“ Střelil pohledem po dětech. „Ano, jsou tu se mnou. Co se děje?“

Pak dlouho jen poslouchal. Bianca se nervózně kousala do rtu, v dlani křečovitě svírala svůj mobil, Michelle stála v té své pitomé zástěře jako socha a v ruce držela obracečku. Dokonce i Cisco se mimořádně posadil na zem a na chvíli strnul. Jeremy zadržel dech.

„Jo, jasně…, chápu… Říkáte ale, že jste ji uvnitř nenašli?“

Jeremy se už neovládl. „Koho? Koho nenašli? Mámu?“

„Tiše!“ okřikla ho Bianca.

Jakoby z nesmírné dálky k nim dolehl zvuk klaksonu.

„OK. Nikam je nepustím, dokud nebudeme vědět víc,“ zamumlal Luke. Pak, vážný jako soudce při vynesení rozsudku, pomalu zavěsil. V dálce znovu zatroubilo auto.

„Tak co?“ dožadovala se informací Bianca. V očích se jí objevily slzy.

Jeremymu začalo úzkostí hučet v uších.

„Našlo se mámino auto,“ pronesl Luke. „Ve strži pod Vřesovým sedlem.“

Bianca potichu vzlykla.

„To ani není strž, připomíná to spíš bezednou propast,“ zašeptala Michelle.

„A je v pořádku?“ ptala se Bianca. Po tvářích jí stekly první slzy.

Luke vzdychl. „Tak to nevím.“

Jeremymu se divoce rozbušilo srdce, v uších mu začalo zvonit. „Tak kde teda je? V nemocnici?“

„Ne,“ vzdychl Luke. Bianca už nevydržela nápor emocí, vrhla se otci do náruče a ten ji pevně stiskl. „V jeepu ji nenašli. Byl zdemolovaný. Prý opravdu vážně, máma v něm ale nebyla.“

„Proboha,“ vykřikla Michelle. Luke okamžitě začal kroutit hlavou, aby ji zastavil, ona však jeho gesto nepochopila. „On ji dostal! Ten zatracený vrah ji dostal! To on to byl! Pro lásku Boží…“

Bianca hlasitě zaštkala.

„Krucinál zavři tu klapačku, Michelle! Tohle přece nikdo netvrdí! Vždyť my vlastně vůbec nic nevíme!“ okřikl ji Luke.

Znovu se ozvalo zatroubení.

„Kdo to, sakra, je?“ chtěl vědět Luke.

„Můj odvoz,“ oznámil Jeremy.

„Maminko,“ vzdychala Bianca zoufale.

„Tiše, holčičko, to bude zase v pořádku,“ konejšil ji klidným hlasem Luke. Sám ale svým slovům nevěřil.

Jeremy však věděl své. Nic nebude v pořádku. Ne, pokud tu všichni jenom budou stát a plkat. To on rozhodně nemá v úmyslu. Beze slova vyběhl z místnosti. Po cestě ještě ověřil, že s sebou má peníze a klíče. Luke se konečně probral a zavolal na něj, to už ale Jeremy otevíral dveře a mířil po cestičce, kterou sám včera odházel, k silnici, kde stál Chevrolet Blazer Tylera McAllistera.

9

Santana možná nebude takový hajzl, jak jsem si původně myslela, uvažovala Selena. Minimálně se o osud Pescoliové zajímá. Seděl u jejího stolu, odpovídal poslušně na otázky, díval se na ni, zatínal zuby úzkostí, rty pevně spjaté. O Reganině únosu nevěděl vůbec nic, nepřivedl je na jedinou stopu. Vypadal však upřímně vyděšeně.

„To je všechno?“ zeptal se právě ve chvíli, kdy se z chodby ozval telefon.

„Pro teď ano.“

„Budete mě informovat o pátrání?“

Alvarezová se neobtěžovala ani s odpovědí, ani s úsměvem.

„Tak já vám zavolám sám.“

„OK,“ řekla. Pomalu se jí vracela bolest hlavy. Santana nebyl nejbližší příbuzný Pescoliové, vlastně nepatřil ani do její rodiny. Ani nepracoval u policie. „Nezapomínejte, že tohle je záležitost policie. Úřadu šerifa a FBI.“

„No a co to znamená?“

„Víte, občas se nám stává, že lidé blízcí oběti, nebo potenciální oběti, se snaží policii pomoci a někdy se také připletou do rány.“

„To má být varování?“

„Jestli uvažujete o vyšetřování na vlastní pěst, pak ano. Nechte to na profesionálech.“

„Já přece pracuji s koňmi.“

Podezíravě se zamračila. „Ale ne odjakživa, že?“ Sotva patrně sebou cukl. „Víte… Prověřila jsem si vás. Pracoval jste u armády jako ranger. Nemám pravdu?“ Založila si paže na prsou. „A pak u vojenské zpravodajské služby.“

Ani se nepohnul.

„Mluvím vážně, pane Santano. Držte se od případu stranou. Maření vyšetřování by vám mohlo jen přinést problémy se zákonem. Za ty vám to nestojí.“

Přimhouřil oči. „Ale ona za ně stojí,“ prohlásil důrazně a postavil se. Sotva znatelně se usmál. „Nakito, jdeme.“ Hvízdl tiše na psa, který do té doby ležel pod jeho židlí, a zamířil ke dveřím. Alvarezová sledovala, jak odchází. Byl sexy, bezpochyby. Navíc působil nepřístupně a lhostejně, což spoustu žen přitahovalo.

Ale lhostejný zřejmě nebyl.

Na Regan mu zatraceně záleželo.

„Broučínek Pescoliové?“

Otočila se. Ve dveřích její kanceláře stála Sage Zollerová, droboučká začínající policistka, která ale byla jen o několik málo let mladší než Alvarezová. Byla sice útlá, zato houževnatá. Běhala maratóny a specializovala se na problémové teenagery, kterým pomáhala s jejich obtížemi.

„Broučínek?“ opakovala Alvarezová.

„Trochu zastaralé, co? Takhle si říkají mí rodiče.“ Sledovala Santanu, jak odchází chodbou, dokud nezahnul za roh. „Páni. Na tom drsném chlapíkovi se psem vážně něco je.“

„Nechte si zajít chuť.“ Alvarezová neměla na diskuzi s policistkou náladu.

„Jo… Jasně. A propos, máme tu prácičku. Našlo se další auto.“

„Cože? Další auto? Nemyslíte jeep Pescoliové?“ Zollerová si okamžitě získala její pozornost.

„Ano, dnes ráno. Telefon brala Van Drozová. Leží pod Srnčí horou, nedaleko Keeganova rohu…“

Kterému také místní říkali Zatáčka mrtvého muže.

„Jde o červený satum s montanskou registračkou. Z cesty je dobře vidět, takže už teď víme, že patří Sabině Vincennesové.“

Alvarezové se sevřel žaludek. Jméno nebohé ženy jí v uších zazvonilo jako alarm. „Sakra, ta je vedena jako pohřešovaná.“ Otočila se k počítači. Stačilo několik stisků kláves a pohybů myší a našla složku Sabiny Katheriny Vincennesové, včetně kopie řidičského průkazu a několika fotografií. Měla hnědé vlasy i oči, pihy. Bylo jí dvacet šest a ještě studovala. Byla jediným dítětem Marlene a Briana Vincennesových. Alvarezová polkla. Tahle holka už možná stojí přivázaná ke stromu uprostřed divočiny a do svých už tak dost vymrzlých plic vdechuje ledový vzduch. „Musíme ji najít.“

„A Pescoliovou také.“

„Prokrista! Pochopitelně,“ vyštěkla. „Už jste polohu vozu zaznamenala na mapě?“

„Ještě ne.“

„Tak pojdte.“ Alvarezová zamířila rovnou do speciální místnosti vyhrazené pro vyšetřování případu vraha od Medvědí řeky. Na jedné zdi tam visely obrázky z míst činů a fotografie obětí. Hned vedle se nacházela velká mapa oblasti, na které zapíchané barevné špendlíky označovaly místa činů. A to jak lokality, kde se našla havarovaná vozidla obětí, tak i přesné polohy zavražděných žen.

„Známe přesné souřadnice saturnu Vincennesové?“ zeptala se Alvarezová, když obcházela velký stůl uprostřed místnosti, aby se dostala k mapě. Úzkostlivě srovnané židle dodávaly prázdnému prostoru ještě více stísněnosti. V rohu stál stolek s telefonem a rozházenými papíry, nad nimiž seděl jeden z policistů. Když kolem něj procházely, letmo vzhlédl a pak se opět vrátil ke své práci. Všechny hovory týkající se případu spojovatelka přesměrovávala sem, kde někdo z týmu držel službu. Většinou to byla právě Zollerová. Dotyčný policista přijímal všechny telefonáty a informace pak předával vyšetřovatelům a FBI.

Za těch několik měsíců od chvíle, kdy se u opuštěného jedlovce našla Emily Kerryová, zaznamenal úřad šerifa na tisíc telefonátů.

Všechny tipy však vyšly na prázdno.

„Takže… Ten saturn se našel…,“ Zollerová se pro jistotu podívala na malý papírek, kam si souřadnice napsala, „…ech, přesně šest celých osm kilometrů od křižovatky silnic od Henrici a Duranga.“

Alvarezová našla zmiňované místo, ostrou zatáčku nad strží, a zabodla do něj barevný špendlík. „Pokud se vrah drží svého modu operandi, měli bychom oběť najít někde v okruhu tří kilometrů.“ Prstem přejela po oblasti plné kaňonů, kopců, propastí a skal. „Musíme povolat vrtulníky, aby prozkoumaly celou oblast seshora. Mohly by také pořídit pár snímků. Jestli se nepletu, tak teď beztak létají nad místem, kde se našlo auto Pescoliové.“

„Jo. Zatím od nich nemáme žádné zprávy.“

„Stejně ji nenajdou,“ poznamenala smutně Alvarezová a zabodla druhý špendlík do místa havárie jeepu své parťačky. „Teď není ten správný čas. Nejdříve je uzdraví a pak…“

„Jo, já vím,“ vzdychla Zollerová a přikývla. V tmavých kadeřích hustých vlasů se jí leskly odrazy zářivek na stropě.

Selena se zadívala na mapu. Musí na něco přijít! Prozkoumala vrahovo teritorium. Oblast, kde patrně najdou jeho další oběť.

Pak svou pozornost přesunula ke kopiím vzkazů, které vrah zanechával na stromech nad hlavami obětí. Něco se jim snaží sdělit. Ale co?

„Informoval už někdo rodiče Vincennesové?“ zeptala se Zollerové.

„Ještě ne.“

„Dobře. Tak s tím počkejte, dokud se nepodíváme na to auto.“

V tu chvíli Alvarezovou přepadl pocit, že cosi důležitého opominula. Vrátila se do své kanceláře a znovu si důkladně pročetla zprávu z oddělení pohřešovaných osob. Otec Vincennesové Brian v něm tvrdil, že na světě neexistuje člověk, který by mohl chtít jeho dcerunce ublížit. Tedy až na jejího bývalého přítele Césara Peltona, rozvedeného otce dvou dětí, „odporného nemakačenka a gaunera“. Pelton, alespoň podle Vincennesových slov, prý Sabinu několikrát zmlátil, neexistují o tom však žádné policejní záznamy. Nikdy prý nic nehlásila. Její matka, tichá žena, po celou dobu mlčela. Slova svého manžela prý ani nepotvrdila, ani nevyvrátila.

Noční můra celého Medvědího Brodu pokračuje, pomyslela si Alvarezová. Podívala se z okna a ke své nelibosti zaznamenala, jak k zemi opět padají sněhové vločky.

MUDr. Jalicia Ramsbyová viděla během své patnáctileté praxe snad všechno: celé spektrum různých psychologických poruch. Od klinických depresí přes rozdvojenou osobnost až ke klasické schizofrenii, disociativní poruchy, posttraumatické stresy… Mohla by pokračovat do nekonečna. Pokoušela se už pomoci všem možným alkoholikům, sebevrahům, lidem v depresi i autistům. Pracovala na klinikách, v několika nemocnicích, a dokonce i ve vězení.

Určitě by odhalila, kdyby se někdo pokusil svou nemoc předstírat.

Nebo si to alespoň myslela.

Pacientka na pokoji 126 pro ni však zůstávala záhadou.

Jalicia seděla ve své nové kanceláři v nemocnici Mountain View, světlé místnosti s dech beroucím výhledem na Olympijské hory na západ od Seattlu. Zabubnovala prsty o desku stolu. Neotevřené láhve pepsikoly, své obvyklé ranní dávky kofeinu, si ani nevšimla. Něco se dělo. Něco, co nedokázala přesně popsat. Zatím! Podívala se na svůj pečlivě uklizený stůl. Na tkaném ubrousku stála láhev pepsi a sklenička s ledem, o kousek dál se na ni z fotografie usmívala její dcera a ještě dál stála jednoduchá vázička s jedinou růží. A otevřený spis. Patnáct let poznámek, diagnóz, obrázků, lékařských nálezů a rozhovorů.

Přečetla si ho už dvakrát ve snaze přijít na kloub podivnému chování Padgett Renee Longové. Nic ji však nenapadalo. Všem ostatním pacientům rozuměla. Nemuseli přesně zapadat do určitých psychiatrických škatulek, stačilo, když se alespoň v některých bodech shodovali s nějakými předešlými případy. Podle nich pak mohla odvodit, jak s nimi pracovat.

Jenže Padgett byla úplně jiná.

Otočila se na židli o devadesát stupňů a zadívala se do knihovny plné svazků o tématech, která ji zajímala. Pohledem přeskakovala po hřbetech důvěrně známých titulů. Myslela na mlčenlivou ženu na pokoji 126. Kromě modliteb ještě nepromluvila.

Patnáct let!

A přitom se za jejíma modrýma očima ukrývala pronikavá inteligence, tím si byla Jalicia stoprocentně jistá.

Žádnou knihu, která by jí mohla pomoci, však nenašla, a tak se bezradně otočila opět ke stolu a otevřela si láhev koly. Opatrně nalila trochu tmavé tekutiny do skleničky s ledem a sledovala, jak se zdvihá nahnědlá pěna, a vzápětí zas klesá, a jak maličké praskající bublinky nad hladinou vytvářejí jemný opar. Uchopila skleničku do ruky, odešla s ní k oknu a zadívala se ven.

Z ocelově šedého nebe hustě pršelo, mraky kazily výhled na pásmo hor. Alej jedlí na ulici zdobila svítící vánoční výzdoba, líbezná připomínka blížící se dovolené.

Usrkla nepřítomně ze sklenice a sledovala, jak po silnici pomalu jede jakési auto a parkuje na místě pro invalidy. Vystoupil z něj muž v hrubém kabátě a klobouku, otevřel kufr a vyndal z něj kolečkové křeslo. Přijel s ním ke dveřím spolujezdce a pomohl do něj silnější ženě.

V tu chvíli zazvonil na stole telefon a Jalicia se odvrátila od okna. „Doktorka Ramsbyová,“ představila se. Zadívala se na otevřenou složku, pak na hodiny. Za deset minut se měla sejít jedna z jejích skupin.

„Ano, paní doktorko,“ ozval se hlas sekretářky. „Chtěla jsem vás jen upozornit, že volal pan Bartoň Tinneman. Právník Padgett Longové.“

Jalicia sáhla po spisu a otevřela ho na první straně. Ano, jméno Bartoň Tinneman se na ní skutečně nacházelo.

„Zapsala jste si jeho číslo?“ zeptala se a znovu střelila pohledem k hodinám.

„Samozřejmě.“

„Pošlete mi ho mailem. Ozvu se mu, jakmile budu moci.“ Nejradši by mu zavolala ihned. Na konverzaci s advokátem Padgett Longové bude ale potřebovat mnohem více času než deset minut.

„Ano, pošlu.“

Jalicia zavěsila a rychle dopila kolu ve sklenici. Třeba jí rozhovor s právníkem přivede na nějakou stopu, jak přijít na kloub záhadě Padgett Longové.

Je pryč!

Ze sousedních místností se neozýval žádný zvuk. Dokonce i mihotající se světlo z krbu, které vídala pode dveřmi, zhaslo. Má-li se někdy pokusit o útěk, teď je ten nejlepší čas.

Jenže prvním předpokladem bylo osvobodit ruku. Úzkým okem pout ji neprotáhne.

Zatraceně, Pescoliová, mysli! Nevzdávej se! Konečně máš šanci!

Byla zraněná, bolela ji žebra, rameno jí s každým pohybem dokazovalo, jak nutně potřebuje lékařskou péči. Vždycky naštěstí měla vysoko položený práh bolesti. I díky němu také na škole excelovala ve všech sportech. Jednou hrála basketbal s vymknutým kotníkem, a dokonce vhodila vítězný koš. Jenže bolest, která ji sužovala dnes, jí paralyzovala prakticky celé tělo. Musí se hodně soustředit, aby ji překonala.

Pokud se jí ale nepodaří osvobodit se z té zatracené postele, může na útěk zapomenout. Opatrně si klekla na kolena, aby si pořádně prohlédla konstrukci lůžka. Kostra byla ze železa a dala by se rozložit. Vrah ji ale připoutal k noze a ta byla pevně zapuštěna do podlahy. Bez klíčku k poutům nebo hydraulických kleští nemá šanci…

Kde je vůle, najde se i cesta, zazněla jí v uších slova otce.

Prsty pohladila nohu postele. Ta byla přivařena k železnému dílu zapuštěnému do země. Jedinou slabší část konstrukce tedy představovaly šrouby nebo svar. Jelikož neměla po ruce ani šroubovák, ani nůž, musela se zaměřit na svařené místo. Ještě jednou si v mdlém světle prohlédla nohu postele a nadějí jí poskočilo srdce. Konstrukci zřejmě kdosi svařoval ledabyle a narychlo. Pokud existuje slabé místo, pak jej právě našla.

Třeba ještě opravdu zůstala nepatrná šance na záchranu.

Kdo nehraje, nevyhraje, promluvil k ní opět její otec. Pokusila se do nohy kopnout, kvůli poutu na ruce však do pohybu nedokázala vložit patřičnou sílu. Rozhodla se tedy, že zkusí na posteli skákat tak dlouho, dokud svar neoslabí. To také ihned udělala. Vrhla se celou svou vahou na postel a ve stejnou chvíli škubla rukou.

Celým tělem jí projela ostrá bolest.

Zatnula zuby, aby nemusela hlasitě křičet.

O pět minut později se celá vyčerpaná svezla na matraci. Ne… Takhle to nepůjde. Musí vymyslet jiný způsob…

V duchu si vybavila obrázek Natea Santany, jeho svůdný a ďábelský úsměv, zářící oči. „Ty to dokážeš, detektive,“ řekl by. „Když máš dostatek vůle, zvládneš všechno.“

Nyní jen bezvládně ležela na lůžku a cítila, jak se jí po tváři koulejí horké slzy. Kdyby si tak věřila stejně, jako jí důvěřoval on.

Zkus to znovu!

Zatnula zuby a přivřela oči. Věděla, že v následujícím okamžiku opět zaskučí oslepující bolestí. Klekla si, dopadla vší silou na postel a škubla paží.

Bolestí se celá zachvěla, v žebrech jí ostře bodlo. Připadala si, jako by jí kdosi do hrudi zarazil nůž. Pomalu se posadila a kopla do svařené nohy. Bezvýsledně. Dlouze a zhluboka se nadechla. Položila bosé nohy na podlahu, nadzdvihla se a skočila na postel.

Opět nic.

Proboha, bude to muset zkoušet znovu a znovu.

Zatnula zuby a celou svou vahou se znovu vrhla na lůžko.

Zdálo se jí to, nebo opravdu něco zapraskalo?

Jo, všechny svaly a kosti v tvém rameni.

„Znovu!“ přikázala si šeptem. Navzdory nízké teplotě v pokoji jí na čele perlil pot. Vydýchala se, napočítala do tří a skočila na postel. Ostrá hrana pout zatahala přímo za svařené místo.

Znovu se jí zdálo, že konstrukce povolila.

Musí pokračovat.

Ať to bolí sebevíc.

Musí se odsud dostat dřív, než se vrátí ten sviňák, který ji sem uvěznil.

Nářek na druhém konci drátu mluvil za vše.

Alvarezová si uvědomila, že i kdyby žila do sta let, na tenhle výkřik zoufalého protestu nezapomene.

„Néééé!“ Marlene Vincennesová hlasitě plakala, vzlykala. Její manžel na druhé lince zůstával zdánlivě chladný.

„Našli jste ale jen její auto, Sabinu ne, že?“ opakoval. Snažil se ze zoufalé situace vytěžit alespoň slzu naděje.

„To je pravda.“ Alvarezová jim popsala, jak se věci přesně mají. Věděla, že jim právě obrací život v trosky.

„Néééé… Néééé.“

„No tak, tiše, Marlene,“ konejšil ji Brian Vincennes. Pak dodal: „Nevíme přece, co se Sabině stalo.“

„Ale… Ale… ach… Proboha… Ne, ne, ne!“ Začala zrychleně dýchat.

„Marlene, uklidni se. Podívejte, paní Alvarezová, ozvu se vám později.“

„Moje holčička, ne, ne, ne!“ křičela zoufalá žena. Alvarezová zaslechla, jak Vincennes chlácholí svou ženu. Představila si ho jako statného, nemluvného muže, který Marlene objímá svalnatou paží. Pevně ji k sobě tiskne, zatímco se jeho vlastní svět hroutí do nicoty.

Pak se v telefonu ozvalo cvaknutí, jak Vincennesovi ukončili hovor.

„Je mi to líto,“ zašeptala Alvarezová. Cítila se strašně. Musí být tvrdá, obrnit se hroší kůží. Jen tak se dokáže vypořádat s hrůzou a tragédiemi vražd. Jen tak dokáže zvládat fakt, že lidská bytost vezme život jinému člověku. Většinou se dokáže zatvrdit natolik, aby se bestialitou takového činu nenechala příliš ranit.

I přesto se jí při každém rozhovoru s truchlícími pozůstalými svíralo srdce úzkostí. V takovou chvíli pokaždé uvažovala nad smyslem své další kariéry.

Položila telefon a posadila se ke stolu. Zadívala se na snímek Sabiny Vincennesové, na kterém se dívka vesele usmívala.

Třeba ještě není mrtvá.

Od letců v helikoptérách ale vyšetřovatelé nedostali žádnou zprávu. Navíc začínalo opět hustě chumelit.

10

„Dobrý den, pane Tinnemane, tady doktorka Ramsbyová, nemocnice Mountain View v Seattlu. Prý jste mi volal. Jsem psychiatrická Padgett Longové.“ Jalicia seděla ve své kanceláři. Trvalo dobrých pět minut, než se sekretářce podařilo s advokátem spojit. Když ho měla nyní konečně na drátě, dělalo jí problémy ovládnout svou nervozitu.

„Aha, dobře, jasně. Doufal jsem, že mi zavoláte zpátky,“ spěšně řekl advokát. „Chtěl jsem vás jen informovat o tom, že se během posledních několika týdnů dramaticky zhoršil zdravotní stav Padgettina otce. Ležel na té nejlepší klinice v Denveru, jenže teď to s ním vypadá opravdu špatně. Jedná se o přesunu do hospice. Netušíme, jestli přežije ještě měsíc, možná už nevydrží ani týden.“

„To je mi líto. Děkuji vám za informaci.“ Jalicia vyčkávala. Byla si jistá, že tímhle rozhovor s Tinnemanem nekončí.

„O Padgett si nemusíte dělat starosti. Hubert se postaral, aby byla do konce svého života dobře zaopatřena. Ustanovil to dokonce v závěti, takže se vlastně nic nezmění. I nadále nám můžete posílat účty a my je budeme okamžitě proplácet. Ale…“

A je to tady, uvědomila si Jalicia.

„Víte… Před tou nehodou si byla Padgett se svým otce velmi blízká. Nevím, jak ji o jeho stavu zpravit. Je to vůbec nutné?“

„My tu klientům nelžeme, pane Tinnemane.“

„Ach, ne, jistěže ne,“ začal ji horlivě ujišťovat advokát. „Já jen, víte… Už jsem Padgett chvíli neviděl.“

Tak tohle bylo skutečně trochu podhodnocené vyjádření. Jalicia si detailně prošla celý spis Padgett Longové. Za posledních osmnáct měsíců ji navštívil pouze její bratr Brady, a to před více než rokem, a Liam Kress, starý rodinný přítel. Ten za Padgett chodil jako jediný celkem pravidelně. Z firmy Sargent, McGill & Tinneman se tu nikdy nikdo neukázal.

„Co tedy vlastně chcete?“ zeptala se a střelila pohledem na hodinky.

„Víte… Padgett by mohlo zničit, kdyby se o stavu svého otce dozvěděla. Možná by dokonce chtěla na pohřeb.“

Doktorka Ramsbyová si v duchu vybavila svou pacientku z pokoje 126. Došlo by jí to vůbec? Pochopila by zprávu, že jí umírá otec? Rychle prolistovala spis. Padgett Longová musela do sanatoria přijít dobrovolně. Nikde ani stopa po nějakém soudním příkazu. Může tedy odejít, kdykoliv bude chtít. Otázkou zůstává, jestli svá práva vůbec zná.

„Vyzvedl by ji bratr nebo nějaký jiný člen rodiny?“

„To netuším.“

„Co zástupce?“

„Žádného nemáme, museli bychom někoho najmout.“

„Někoho od vás z firmy?“

„Uch, no to si nemyslím.“

„Tak co ode mě vlastně chcete, pane Tinnemane?“

„Jenom vás informuji o dané situaci,“ odpověděl chvatně. „OK.“

Odmlčel se. Jalicii došlo, že sbírá odhodlání k další otázce.

Konečně se poměrně klidným hlasem zeptal: „Doktorko Ramsbyová, skutečně Padgett Longovou znáté?“

Jalicii jeho dotaz urazil. „Jsem přece její lékařka.“

Tinneman se na chvíli odmlčel. Když znovu promluvil, jeho hlas pozbyl původní šarm. „Upřímně… Do nemocnice jste nastoupila teprve nedávno. Možná jste ještě neměla dostatek času Padgett doopravdy poznat. Já pro Longovy pracuji už dlouhá léta.“

„Podívejte, jde o mého pacienta. Pokud mi chcete něco říct…“ Jalicia mluvila klidně. Byla zvyklá jednat s vyhýbavými lidmi.

„Má svá práva,“ začal, jako by se snažil přesvědčit sám sebe. „Já to vím. A možná to ví i ona. Netuším, jak zareaguje, až se dozví o stavu nebo smrti svého otce. Jak jsem vám už řekl, měli k sobě hodně blízko. Nashledanou.“

Jalicia zavěsila, ale ještě dlouho na telefon zamyšleně zírala. Co měl tenhle rozhovor vlastně znamenat? A co se to kolem Padgett Longové děje? Znovu otevřela její složku. Rozhodla se, že si ji přečte ještě jednou, poctivě a od začátku. V nemocnici se poprvé objevila před patnácti roky, tehdy bylo Padgett patnáct. Nemluvila, chovala se plaše, prý utrpěla vážné poranění hlavy. V sanatoriu strávila polovinu života, vlastně celou svou dospělost.

Podivný pocit doktorky Ramsbyové, že na případu Padgett Longové cosi nesedí, po tajemném telefonátu Bartona Tmnemana ještě vzrostl.

Pescoliová měla zápěstí jako v ohni. Odřela si ho do krve o pouta, kterými byla přivázaná ke konstrukci lůžka. A to i přesto, že si mezi kov a kůži zastrčila růžek přikrývky. Už ani nevěděla, kolikrát se celou svou vahou vrhla na postel ve snaze narušit svar v noze lůžka. Levé zápěstí v druhém oku pout zůstalo prakticky nezraněné.

Nemysli na bolest. Nepolevuj. Čas běží. Ten šmejd se může vrátit každou chvíli. Moc dobře to víš.

Potila se po celém těle. Slané kapky jí i navzdory chladnému vzduchu v místnosti stékaly do očí a dolů po zádech.

Noha postele ale pozvolna povolovala. Tím si byla jistá. A pokud ve svém úsilí vytrvá, možná se odsud opravdu dostane. Snad…

Jenže jak dlouho ještě?

Má vůbec dost času?

Může to vůbec dokázat?

Zatnula zuby a znovu vší silou skočila na postel. Na nic lepšího nepřišla. Takže tohle prostě musí fungovat. Musí!

Znovu a znovu se zvedala nad postel, kam až jí to pouta dovolila, a znovu na ni vší silou padala, škubala zápěstím a kousala se do rtu, aby nemusela křičet bolestí.

Neměla ponětí, kolik času už uběhlo. Jen slaboučké světlo zvenčí jí dávalo tušit, zda je noc, či den. Úzkým okénkem ale pronikala na podlahu jen nepatrná záře, a podle toho, jak se po zemi posouvala, mohla Pescoliová hrubě odhadnout, že od chvíle, kdy se poprvé pokusila narušit svar v noze postele, uběhly už hodiny. Jedno věděla jistě: času nemá nazbyt.

Ačkoliv už droga, kterou jí vpravil do těla, vyprchala a ona se necítila tak otupěle, věděla, že jakmile se vrah vrátí, může jí píchnout další dávku. Pokud vejde k ní do místnosti, bude se muset chovat, jako by na ni droga stále působila.

Pokud tu ovšem Pescoliová ještě bude.

Bože! Z celého srdce doufala, že ne.

Modlila se, aby se ještě dlouho nevracel. Anebo ještě lépe, aby celou situaci obrátila ve svůj prospěch. Mohla by třeba najít svou zbraň a překvapit ho. Jak ráda by tomu chorému šmejdovi dala poznat, jaký je to pocit dívat se do hlavně pistole nebo cítit chladivou ocel na hrdle.

Nevěděla však, jestli by se dokázala ovládnout a nestiskla by spoušť, když už by ho měla na mušce.

Měla by ho ale zatknout. A dovést na policii.

Snad by našli i ostatní oběti.

Předala by ho spravedlnosti. Jen ať se o toho bastarda postará sama.

„Blbost,“ zašeptala a znovu se vrhla na postel. Do kůže se jí opět zařízla chladivá ocel pout. Nevěděla, jestli si nevykloubila rameno. A tohle je snad spravedlivé? Copak je snad to, že ji uvěznil a zavraždil už tolik žen, férové jednání?

Zavřela oči, předklonila se a nahmatala svar. Dobrý bože, ať už konečně povolí! „No tak, no tak!“ šeptala skrz pevně zaťaté zuby.

Ano! Na dotyk cítila prasklinu. Ale maličkou.

Prokrista! To musí být ono.

Přece nevyjde veškerá její snaha naprázdno.

Znovu se zdvihla. Několikrát se zhluboka nadechla. Zebra ji bolela, svaly měla jako v ohni. Zaplašila svůdnou potřebu ustat ve svém úsilí, lehnout si na postel, přikrýt se dekou až po bradu a odpočinout si. Vzdychla, přiložila řetízek pout ke svaru a znovu skočila na postel.

Nemůže toho šmejda nechat vyhrát.

A už vůbec ne bez boje.

V duchu si vybavila své děti. Biancu, dívku měnící se v ženu, chytrou holku, která právě začala objevovat svět mužů. A Jeremyho. Sakra! Ten se vydal špatnou cestou. Kouří marjánku, a bůhví, v čem ještě lítá. Opíjí se a dostal se do vážných problémů s Heidi Brewsterovou.

Co by se s nimi dělo, kdyby ji neměli?

Jak by je asi vychoval Štístko s Michelle?

Prokristapána! To by byla katastrofa!

Pane Bože, dej mi sílu!

Zalapala po vzduchu. Už se nemohla ani pořádně nadechnout. Přesto vytrvale skákala na postel a škubala rukou, jen aby uvolnila ten zatracený svar. Musí přežít! Už jen proto, aby neskončila jako ubohá oběť nějakého šílence.

Vzpomněla si na Natea a srdce jí poskočilo. Nikdy by nevěřila, že se do něj zamiluje. Vlastně si to nepřipouštěla ani na vteřinu. Jenže, sakra, asi se zkrátka mýlila. Jeho pronikavý intelekt, sexy úsměv. Způsob, jakým ji dokázal nažhavit…

Přestaň!

Teď se musíš soustředit.

Už jen kvůli dětem. A kvůli Nateovi.

A proto, že toho psychopatického sviňáka zkrátka nemůže nechat zvítězit!

Tyler McAllister si už na první pohled stačil jednoho jointa zakouřit.

A to ještě nebylo ani poledne.

Jenže Jeremy právě dnes na jeho vtípky neměl náladu. Posadil se na místo spolujezdce a nervózně zabubnoval prsty o plastovou lištu okna ve dveřích. Tyler si zapálil cigaretu, pomalu vydechl kouř, nastartoval, prudce vyrazil a šlápl na brzdu. Jeho SUV se okamžitě dostalo do smyku. Hlasitě se zasmál v domnění, jak svého kamaráda nepobavil.

Jeremy však jeho názor nesdílel.

„Ztlum to!“ zakřičel na něj přes přebasovanou heavymetalovou písničku, kterou neznal.

„Cože?“ zavolal na něj Tyler, když vůz opět nasměroval rovně a zapnul stěrače. Znovu začalo sněžit. Z nebe se nesypaly velké vločky jako doposud, ale maličké zmrzlé krystalky, podle nichž Jeremy usoudil, že se počasí bude ještě zhoršovat. Borovice kolem cesty už tak obtěžkávaly těžké kupy sněhu, které jim lámaly větve. Na ulici naštěstí nejelo moc aut. Díky bohu, pomyslel si Jeremy. Rozhodně totiž nepovažoval Tylera za dobrého řidiče.

McAllister zamířil rovnou k dlouhému stoupání na Vřesové sedlo. Na druhé straně hor cesta sledovala terén a klikatila se jako had nad kaňonem, tady ale vedla díky vyšší poloze skrz okolní kopce přímo jako natažená stuha.

„Jen si to poslechni! Je to pořádně vymazlená skladbička!“ zakřičel Tyler a neustále se uchechtával jako idiot. Šlápl na plyn a vůz se znovu dostal do smyku. Uvnitř burácel heavymetal. Na okénkách se pomalu začínala srážet pára, Tyler si toho ale zjevně ani nevšiml. „Ha!“ zasmál se, sešlápl plyn a popohnal vůz rychle dopředu.

Jeremyho jeho srandičky vytáčely do ruda. „Zatraceně… Ty vole…“ Vypnul kamarádův iPod. Interiér auta rázem oněměl.

„Co to děláš, ty vole?“

„Na tohle prostě teď nemám čas. Jednoduše mě odvez domů, tukane, a pak zase vysmahni.“

„Ale, tady nám někdo vstal z postele špatnou nohou, co?“ ptal se Tyler fistulí ve snaze zkarikovat hlas Jeremyho mámy.

Jenže tím nevědomky jen přilil olej do ohně. „Drž hubu, OK? Prostě… Prostě bud zticha! Potřebuju hodit domů, nic víc.“

„Co to do tebe, kurva, vjelo?“

„Máma se ztratila.“

„Ty máš ale kliku, ty vole!“ Tyler se znovu uchechtl. „Ani nevíš, co bych za to dal, kdyby se moje matka ztratila. Je to taková čůza!“

Jeremy sevřel ruce v pěst a moc nechybělo, aby Tylerovi jednu vrazil. „Krucinál, drž už hubu!“

Tyler se přehnaně zamračil jako malé dítě. Mezi rty mu stále doutnala zapálená winstonka. Vypadal jak idiot. Zatraceně! Vždyť je to idiot!

Na zlomek vteřiny dokonce připustil, že by máma mohla mít pravdu. Co když by si přece jen měl najít nové přátele? Tohle pomyšlení ale zmizelo stejně rychle, jako přišlo. „Prostě jed.“

Tyler vydechl obláček dýmu a znovu zapnul iPod. Vůz se opět rozezněl basy a Jeremymu se do hlavy začal zařezávat ostrý hlas zpěváka. Možná by opravdu potřeboval zahulit si a na všechno zapomenout. Sladké opojení by zaplašilo úzkost, vyvedlo by ho z paniky, do níž se pomalu nořil.

„Zatraceně… Co je zas tohle?“ ulevil si Tyler při pohledu na značku objížďky necelých pět set metrů před vrcholem stoupání. Zasněženou silnici blokovaly výstražné kužely a policejní vozy. Vysoká policistka jim rukou kynula, aby odbočili, nebo aby se vrátili. Tyler se znovu zašklebil. „Co teď jako máme dělat?“

Jeremymu se sevřel žaludek. „Zastav.“

„Cože?“

„Já to myslím vážně. Zastav.“

„Ale vždyť je to polda!“ Jako by mu chtěl odhalit nějaké dávné tajemství ženy v uniformě.

„Já přece vím.“

„Podívej, ty vole. Tohle vůbec není dobrý nápad.“

„Moje máma je taky policajtka.“

„Já ti říkám, že to není dobrý nápad.“

„Prostě to udělej!“

„Do háje!“ Jakmile Tyler zastavil, otevřel Jeremy dveře od vozu a vyskočil ven. Na zledovatělé vozovce uklouzl a musel se přidržet madla. Narovnal se a vyrazil k uniformované policistce, po celou dobu se přidržoval karosérie auta. Doprovázel ho mrak z výfuku.

„Haló!“ zavolal na ženu v uniformě.

Ta pozorně sledovala každý jeho krok. „Tudy nemůžete projet. Silnice je uzavřena,“ upozornila ho a zakroutila hlavou. Tvářila se zatrpkle, na sobě měla klobouk se širokou střechou a tmavou uniformu montanských silničních policistů.

„A proč?“

„Autonehoda,“ odpověděla suše. Působila vážným dojmem. Oči jí zakrývaly sluneční brýle, na krempě klobouku se pomalu usazoval sníh. Kaňonem pod nimi hučel prudký vítr. „Jeďte pryč.“

Jeremy se zadíval za zátaras. O kus dál stál přímo u propasti odtahový vůz. Motorem se prakticky dotýkal svahu na druhé straně vozovky. „Já nemůžu,“ zašeptal. Hlas mu selhával, útroby se mu svíraly úzkostí. „Bojím se, že tu havarovala moje máma.“

Policistka stiskla rty. „Jak se jmenujete?“

„Jeremy Strand,“ řekl. Celý se chvěl. „Máma se ale jmenuje Regan Pescoliová. Pracuje na úřadu šerifa jako detektiv.“

„Okres Pinewood?“

„Jo.“ Ztěžka polkl. Něco jiného je o nehodě slyšet, a něco jiného ocitnout se jí tváří v tvář. Poprvé také začal vážně přemýšlet, jestli havárii přežila. Co když mu otec lhal? Podlamovala se mu kolena. „Byla v tom autě?“ Všiml si nepřístupného výrazu policistky, proto dodal: „Prý ne. Nevlastnímu otci ráno volali z úřadu šerifa. Prý ji v autě nenašli.“

„Měl byste se vrátit domů,“ řekla policistka. „Ke svému nevlastnímu otci. Mám vám ho zavolat?“

Jeremy ale sotva vnímal, co mu uniformovaná žena říkala. Zadíval se jí přes rameno. V houstnoucí chumelenici sledoval odtahový vůz. Kolem něj postávalo několik lidí, k Jeremyho uším dolehl zvuk zapnutého navijáku.

Jeremy se nemohl ani pohnout. Jako ve snách sledoval vrchol sedla.

Matně si uvědomil, že Tyler šlápl naprázdno na plyn. Patrně už by chtěl odjet. Neunikl mu ani odmítavý výraz přísné policistky. Bez hlesu sledoval, jak se ze dna propasti pomalu zvedá zdemolovaný jeep jeho matky. Najednou pocítil nutkavou potřebu zvracet.

Takovou nehodu nemohl přežít nikdo. Ani jeho zarputilá máma.

Musí být mrtvá.

Tak tohle bude hračka, říkám si, když zastavuji své auto kousek nad domem. Obyčejné zabití.

Bude se od ostatních zásadně lišit.

Čekal jsem na něj přitom tak dlouho!

Dnes si ho konečně vychutnám.

Jak zní to staré přísloví? Pomsta chutná nejlépe, když se podává za studená? Ano, tak nějak. Vlastně už ani nemůže být studenější, uvědomuji si. Teplota se pohybuje hluboko pod bodem mrazu a já na tuhle chvíli čekám už patnáct let.

Konečně nadešel ten správný čas.

Už jsem si všechno zjistil.

Brady Long je v domě sám.

Beru si ze zavazadlového prostoru pušku, pak vykračuji na dlouhou cestu k domu, kam už určitě dorazil. Je jako princ ve svém hradě.

Znovu začíná sněžit. Drobné vločky tančí ve vzduchu a bezhlesně mění ráz krajiny. Zhoršují výhled, tlumí běžné denní zvuky.

Jdu téměř po paměti korytem zamrzlého potoka. V minulosti jsem tudy procházel už tolikrát.

Spěchám.

Prodírám se hustým podrostem borovic a jedlovců. Sleduji dům ležící necelých sto metrů přede mnou. Střechu pokrývá tlustá vrstva sněhu, vyčnívají jen vikýře, za okny je tma. Jen v horním patře svítí světla, vysílají do šedavého rána teplou záři. Zvou mě dovnitř.

Musím se bránit úsměvu. Zároveň si říkám, že se nesmím nechat unést radostí, dokud ho skutečně nezabiju. Dokud Brady Long naposledy nevydechne. Teprve pak budu moci oslavovat svůj úspěch, až spravedlnost konečně zvítězí.

Pomalu se po zvířecí stezce posunuji osikovým hájkem. Sleduji helikoptéru, která sedí před domem jako mrtvá obluda. Lopatky rotoru nehnuté visí ve vzduchu, na okénku u pilota se už pomalu začíná usazovat tenká vrstvička sněhu.

Těsně před domem uhýbám a mířím ke garáži u vzdálenější strany budovy. Ta stojí daleko od pracovny i od obývacích prostor. Ačkoliv jsem celý v bílém a perfektně splývám s okolím, musím se chovat ostražitě. Nesmím přijít o moment překvapení.

Naslouchám u dveří.

Zevnitř ke mně doléhá tichá hudba z reprobeden. Když už nic jiného, Brady ctí své zvyky. O to snazší bude můj úkol.

Zadní dveře jsou odemčené. Nemusím se tedy zdržovat s klíčem. Rychle a bezhlesně procházím kuchyní do haly, odkud nakukuji do obývacího pokoje.

Nikde nikdo.

Srdce začíná bít o trochu rychleji. Uvnitř domu se ve své kombinéze potím. Zvedám si na čelo lyžařské brýle, protože se začínají zamlžovat. Nezbytně potřebuji dobře vidět. Musím být přesný a dokonale smrtonosný.

Procházím otevřenými dveřmi do pracovny.

Okamžitě vidím Bradyho, jak jsem ostatně očekával. Sedí v obrovském koženém křesle, nohy má nahoře, v ruce drží doutník, na stole mu stojí nedopitý drink. Patrně bourbon, říkám si.

V krbu praská oheň, před sebou má rozložené nějaké papíry. Samozřejmě! Hubertova závěť. Brady Long je tak předvídatelný!

Má zavřené oči a zpívá si do rytmu jakési rockové skladby z osmdesátých let. Artikuluje, jako by byl frontmanem nějaké slavné rockové skupiny.

Takový idiot.

V tu chvíli už však držím pušku v ruce, přikládám ji k líci a mířím na něj. Chci, aby zažil strach. Aby mě viděl a uvědomil si, že ho spravedlnost konečně dostihla. Byť s takovým zpožděním.

„Longu!“ křičím na něj. Vmžiku otevírá oči.

Během zlomku vteřiny mě poznává a úplně zapomíná na hudbu. „Co to sakra…?“

Odpověd ale moc dobře zná.

Čtu mu to z očí.

Snaží se zvednout z křesla.

Pozdě.

Už mačkám spoušť.

11

Za pomoci své hole překročil Ivor Hicks plůtek oddělující státní půdu od pozemků toho zatraceného hajzla Huberta Longa. Podle toho, co Ivor zaslechl, Hubertovi už na tomhle světě moc času nezbývá. A to rozhodně není žádná škoda.

Moc se mu sem nechtělo. Dnešního rána ale pocítil, že není vyhnutí. A moc dobře věděl proč.

To ti všiví mimozemšťané. Generál Kry tor, vůdce ještěřího lidu, který ho v sedmdesátých letech unesl na vesmírnou loď, ho stále zneužívá ke svým experimentům. Dává mu příkazy, jako by byl Ivor pouhým otrokem. Implantovali mu do těla neviditelný čip a ten ho nutí vykonávat Krytorovu vůli. Ivor by se vsadil, že právě jemu vděčí i za svou artritidu. Čipu a té zatracené zimě. Dokonce i přes teplou čepici, silnou bundu, boty a rukavice cítil, jak se mu do těla zakusuje mráz, který nevyžene ani občasný lok Jacka Danielse. Ti mizerní dvounozí oranžoví ještěři s hadíma očima! A Krytor je nejhorší ze všech! Vzpomínal si ale i na jiné ještěry. Kroutili hlavami jako obrovské oranžové vrány a píchali do něj nejrůznějšími jehlami a sondami. Doteď považuje za zázrak, že to vůbec přežil. Tihle ještěři mimozemšťané na něm provedli celé stovky různých pokusů. Prozkoumali každičký centimetr jeho těla. Od plic až po varlata.

Když se tenkrát Ivor ze svého zajetí vrátil, pochyboval, jestli ještě vůbec někdy bude moci mít děti.

„Ty ještěrčí svině!“ ulevil si šeptem do mrazivého vzduchu. Vítr zahučel, jako by se jeho bláznovství zasmál. Ivor netušil, nakolik mu Krytor dokáže číst myšlenky, určitě však slyší každé jeho slovo. Častokrát už na Ivora seslal trest v podobě silných bolestí hlavy, které ho srazily na kolena.

Prásk!

Ozvala se rána. Zprvu Ivora napadlo, že v okolních lesích nějaký pytlák vystřelil po zvěři nebo že někomu praskl výfuk v autě.

Ti idioti s flintami!

Kdo je tu pak blázen?

Pokračoval v chůzi. Nikdo v Medvědím Brodě jeho vyprávění nevěřil. Dokonce ani doktor Norwood, který ho léčil. Na základě toho, že jej našli polonahého a s lahví whisky v ruce, nesmyslně usoudili, že měl jen halucinace v alkoholovém deliriu.

„Jo, tak halucinace? No to mě poser!“ řekl a zatnul zuby, aby překonal silnou ostrou bolest ve spánku. Zase ten Krytor! Ještěří generál měl na vulgární klení patrně stejný názor jako Ivorova žena Lila. Pokoj její duši. Rychle se pokřižoval a pokračoval v namáhavé cestě. Ivor nebyl žádným praktikujícím katolíkem, dokonce občas pochyboval i o existenci Boha. Časem si však vypěstoval vlastní druh víry. To proto se pokřižoval pokaždé, když si vzpomněl na svou zesnulou ženu nebo vyslovil její jméno. Cítil se pak lépe.

Něco ti katolíci přeci jen dělají správně.

Z oblohy se zhusta sypal sníh a jemu se začaly mlžit brýle. Kam ho Krytor žene tentokrát? Dělalo mu to starosti. Naposledy ho totiž donutil jít do divokých hor, kde mu postavili do cesty ke stromu přivázanou úplně nahou mrtvou holku. Kriste Ježíši, to byl strašný pohled. Měl tenkrát strašný strach. Víc se v životě bál snad jediného: že ho Krytor nechá přepravit zpátky na kosmickou loď. Při tomhle pomyšlení se mu podlomila kolena, ruce se mu roztřásly. Proboha, tam se už nesmí vrátit. Nesmí! Tentokrát už by to nepřežil. Zuby si stáhl rukavici a holou rukou zašátral v náprsní kapse. Rychle odšrouboval uzávěr malé lahvičky. Hlavou mu opět proběhla hrůzná vzpomínka. Asiatka. Jako živá mohla být docela pohledná. Když ji našel, měla nachové rty, modrou pleť, skelný pohled, černé zmrzlé vlasy jí pokrýval sníh.

Rita Itová.

Ano, tak se jmenovala.

Nejdříve ho vyslýchali policajti, pak novináři. Samozřejmě znovu vyrukovali i s jeho únosem. V sedmdesátých letech prodal svůj příběh do tisku, přemýšlel dokonce, zda nemá napsat knihu.

Zatraceně, tím by starého Krytora asi pořádně vytočil. Opatrně se rozhlédl po zmrzlé divočině. Všechno kolem něj pokrývala bílá peřina. Padající sníh zahalil okolí bělostným závojem. Prakticky neviděl na deset kroků.

Několikrát si pořádně lokl whisky, cítil, jak mu teplo nápoje proniká hrdlem do těla. Už zasouval lahvičku zpátky do kapsy, naposledy ji ale přiložil ke rtům a ještě jednou se napil. To nemůže uškodit. Určitě ne v tomhle zasněženém lese.

Zasněžená země pohádek, tak nazývala montanskou divočinu Lila. Ivor ale na pohádky nevěřil a ještě teď se proklínal, že nevzal práci v Texasu, kterou mu před pětatřiceti lety nabízeli. Lila ho tenkrát pořádně dožrala. Nehodlala opustit svou nemocnou matku ani nechtěla vzít syna ze školy, kde si „přece vedl tak dobře“. Ivor se tedy pachtil v dolech Huberta Longa tak dlouho, jak jen mohl. Lila zemřela v osmasedmdesátém, o rok později ho unesl Krytor na svou loď. Tam ho připravili o svobodnou mysl. Už nikdy se pak neodhodlal k přesunu do nějakého teplejšího státu.

Teď stál opět na pozemku Huberta Longa a už při tom pomyšlení mu běhal mráz po zádech.

Longové mu nikdy nic dobrého nepřinesli. Totéž řekl kdysi dávno i Lile. „Nevíš, o čem mluvíš,“ napomenula ho tenkrát. Pak nastoupila do jejich dodge a odjela do restaurace, kde pracovala za barem. „Hubert se ke mně chová slušně a není to žádný škrťas. Nechává mi slušné spropitné.“

Ivora však moc nepřesvědčila. Ještě jednou mocně upil z placatky a pak ji konečně zasunul zpátky do kapsy. Byla skoro prázdná. A přitom věděl, že si ji naplnil, než se vydal na svou misi. Kam, to ví jen Bůh. Zapotácel se, jako by do něj někdo vrazil.

Zatraceně! Zase Krytor a ty jeho šťouchy!

Nasadil si znovu na prsty rukavici a překročil zamrzlý potok. Přemýšlel, proč se ho vlastně Krytor snaží ovládat. Proč si tenkrát vybral právě jeho?

Na takové úvahy ale neměl moc času. Před ním se z lesa vynořil dům. Sakra! Do téhle mamutí budovy by se jeho domeček vešel šestkrát, sedmkrát, možná dokonce osmkrát. Honosil se majestátními štíty, třemi podlažími a okny ve vikýřích. A přitom jde jen o lovecké sídlo, jednu z mnoha nemovitostí, které Long po celé zemi vlastnil.

Někteří lidé jsou zkrátka bohatí až moc.

Zastavil se. Uvědomil si ale, že stojí v potoce, a postoupil o krok dopředu. Než se dostal na břeh, málem na ledu uklouzl.

I přes zamlžená skla brýlí si všiml, že se v některých oknech svítí. Možná hospodyně Clementine, nebo ten její výstřední synátor Russ… Ne, jmenuje se jinak… Jo! Jasně, Ross. Táhne mu už na dvacet, a přesto pořád žije s matkou. Kdesi v útrobách letního sídla Huberta Longa.

Ale kdo by jim to mohl vyčítat?

Ivor se vyškrábal na břeh, hůl mu přitom byla spíš na obtíž. Musel se dokonce chytit kořene spadlé borovice, aby se k domu vůbec přiblížil. Pořád ale ještě nevěděl, proč ho Krytor zavedl právě sem. Třeba mu Clementine připraví sendvič nebo mu nabídne něco k pití… Tak to alespoň dělávala, když tu pracoval jako nádeník. Opravil ve špižírně několik poliček, vyměnil pár kohoutků, samé drobné práce…

Zastavil se, aby nabral dech. Sundal si brýle a chtěl si je otřít do sucha. Bez nich by neviděl ani na metr před sebe.

Leštil si sklo nemotornýma rukama a málem přitom vymáčkl čočku. Nakonec mu brýle stejně spadly do sněhu.

Klekl si na koleno a začal prohledávat zem na břehu. Rázem se ale zastavil.

Zahlédl něco?

Pohyb po své levici?

Zachvěl se. Znovu zašátral ve sněhu ve snaze najít své brýle.

Nic se však už nehýbalo.

Viděl to jen ve své fantazii.

Začal pátrat po břehu, když zahlédl pohyb znovu. Jen stín za sněhovým závojem… Jako by se osikovým podrostem mihl duch.

Ivor ztuhl.

Zadržel dech.

Mezi stromy se opět pohnul stín.

Sakra! To není žádný stín! Zatraceně! Před domem běží obrovská bílá bestie! Yetti! Lesem utíká odporný sněžný muž a v ruce má dlouhou palici! Proboha! Dobrý Bože! Tak nejdřív cizáci z vesmíru a teď tohle? Krytor ho sem tedy lákal, aby mu ukázal skutečného yettiho? Chce ho snad v něčem utvrdit?

Srdce mu divoce bilo. Sledoval obrovské zvíře, jak nabírá rychlost a míří k heliportu, kde stál nehybný vrtulník zasypaný sněhem. Pak skočil mezi stromy. Naposledy otočil svou mohutnou hlavu a zadíval se na něj jantarovýma očima. Čišelo z nich čiré zlo. Dlouhým pohledem spočinul na Ivorovi.

Ten, pořád na kolenou a s rukama ve sněhu, přidušeně zachroptěl úlekem. Srdce se mu málem zastavilo. A je to tady! To strašlivé monstrum ho ubije k smrti tou svou palicí… Anebo je to puška? Copak se už sněžný muž natolik vyvinul, aby mohl používat palné zbraně? Ukročil a sklouzl do koryta potoka. Modlil se jako nikdy v životě. Okamžitě přistoupil na katolickou víru se vším všudy.

Jako by Bůh jeho modlitby vyslyšel, zvíře se otočilo a rozeběhlo se pryč. Ivor s úděsem sledoval, jak ze sněhu zdvihá své obrovské tlapy. ^

„Dobrý Bože, pomoz mi,“ šeptal s dlaněmi sepjatými na hrudi. Srdce mu splašeně bušilo, na jeho k nebesům obrácenou tvář pozvolna dopadaly sněhové vločky. Opravdu ho to monstrum ušetřilo? Vděčí za to Bohu, nebo Krytorovi? Co když měl jenom štěstí?

Třeba jsou yettiové krátkozrací.

Tak či tak, je zachráněn.

Zatraceně! To opravdu nic nemůže fungovat tak, jak má?

Co tady ten starý blázen dělá?

Po tolika letech vyčkávání a plánování, po tolika ujišťováních, že v okolí nikdo není, se ten starý kořala jen tak rozhodne, že si vyjde na procházku k loveckému sídlu Huberta Longa?

Uklidni se.

Teď to nepokaz.

Nemohl tě přece poznat.

Ale zcela vyloučit to nemůžu.

Přicházím ke svému autu, sundávám si rukavice i bílou kombinézu. Ukládám všechno i s puškou pod falešnou podlážku, na sobě už mám jen své obvyklé oblečení. Džíny, flanelovou košili, vestu a bundu. Nikdo mě při převlékání nesledoval. Nikdo mě nemůže z ničeho podezřívat.

Jen ten proklatý mizera!

Měl jsem ho zastřelit, dokud jsem měl příležitost.

Ušetřil bych si tím spoustu problémů.

Ale ne… Musím se držet plánu. Ten chlap je napůl slepý, navíc je věčně namol.

Uklidni se. Všechno bude OK. Jenom jed klidně do města, zajdi si do hospody, objednej si svoje tradiční menu… Ujisti se, že tě každý uvidí.

Mířím k Medvědímu Brodu, pod koly vozu mi ubíhají kilometry, které mě vzdalují od Bradyho Longa. Pozvolna se uklidňuji. Ostatně jako vždy, když opadne vzrušení ze zabíjení. Dnes to ale bylo jiné. Úplně jiné. Přesto se mi do duše vlévá klid a hřejivý pocit z dobře odvedené práce.

„Mise splněna,“ říkám si a dívám se do zpětného zrcátka. Vzápětí odbočuji a znovu jedu kolem montanských pozemků Huberta Longa. Musím se usmívat při představě, jaké následky bude mít tak prostinký čin, jakým je zastřelení chlapa.

Pokud ti ovšem všechno nepokazí ten starý hlupák.

Pořád se mi však v hlavě ozývá ten nepříjemný hlas. Hlas, který mě obviňuje, že jsem svou práci přece jenom neodvedl dokonale. Neutichá, ani když vjíždím do města a parkuji na svém obvyklém místě. Neplýtvám časem. Spěšně opouštím vůz a mířím k ulici protínající město podél řeky. Stojí na ní i obrovská budova soudu a stožár s americkou vlajkou. Po cestě se usmívám na promrzlého zvoníka z kostela, který od kolemjdoucích vybírá příspěvky pro chudé.

„Šťastné a veselé,“ říká. Přikyvuji, jako by tohle opravdu bylo to nejšťastnější období. V kapse dokonce nacházím dolarovou bankovku a házím mu ji do červené krabice. „Bůh ti žehnej.“

„Díky.“ Dívám se mu přímo do očí. Kdybys tak věděl, ty tupče…

Strkám si ruce do kapes a už spěchám ke svému cíli: k Divokému Willovi, do restaurace s celodenní nabídkou jídel a spoustou místních štamgastů. Procházím dveřmi a pohledem krátce spočívám na vycpaném medvědovi. Na sobě má jakousi maškaru, zřejmě vánoční převlek. Stojí na zadních a hrozivě se tyčí nad každým návštěvníkem. „Běda“ je zdejší atrakcí a majitel ho při různých příležitostí strojí do podivných kostýmů.

Opravdu směšné.

Dnes mu hlavu zdobí aureola z drátů a třpytivého řetězu. Zpoza mohutných ramen mu vykukují kýčovitá andělská křídla, kolem krku mu visí barevné žárovičky. Tlamu má zkřivenou ve výhrůžném gestu, skleněné oči mu dodávají zuřivého vzezření. Nějaký vtipálek mu do obrovské tlapy strčil sbírku vánočních koled.

Strašlivá šelma se právě chystá zazpívat „Tichou noc“.

Někteří z těch místních ochlastů považují převlékání medvěda za vtipné.

Mně tenhle zvyk připadá ubohý.

Beru si od Sandi jídelní lístek a nechávám se od ní odvést k jednomu z boxů. Sandi, vysoká žena s tlustou vrstvou make-upu na tváři, mi nabízí kávu. Objednávám si farmářskou snídani sestávající z vajec, šunky, bramborových placek a sušenek s venkovskou omáčkou. Sandi na mě mrká. Má mě ráda.

„Máme i čerstvé pstruhy, kdybys chtěl místo šunky,“ nabízí mi s úsměvem, který odhaluje její kobylí předkus.

„Můžu dostat obojí?“ Mám hlad a navíc chci, aby si určitě zapamatovala, že jsem tu byl.

„Máš to mít!“ říká potěšeně. Ani se mi neobtěžuje napsat lístek. „Co se ti stalo?“ ptá se mě při pohledu na tvář, kam mě škrábla ta čubka Pescoliová.

Culím se. „Ale, taková hloupá nehoda.“

„Copak, napadl tě rys?“

„Ale ne. Rozhodně to není tak zajímavé.“ Tvářím se přihlouple a nalévám si z konvice kávu. „Hrál jsem si se psem jednoho kamaráda. Dostal jsem se k němu příliš blízko a on mě drápnul.“ Pokládám si na podšálek hrnek plný kávy a kroutím hlavou.

„To musel být pořádný pes.“

„Jo, to teda byl…“ Ukazuji do jídelního lístku, abych přesunul konverzaci jiným směrem. „Dneska nemáte koláč?“

Usmívá se a otáčí se k prosklené skříňce u pultu. „Ale ano. Dýňový, citrónový, jablečný, borůvkový.“

„Tak já bych si dal borůvkový,“

„Se šlehačkou, nebo se zmrzlinou?“

„Se zmrzlinou,“ říkám a věnuji jí pohled, kterým jasně říkám: „Prosím tebe, kdo by mohl chtít koláč se šlehačkou?“ Snídaně s koláčem. To si tu asi dávám poprvé. Dělám to ale jen proto, abych se ujistil, že si na mou dnešní návštěvu určitě vzpomene.

„Hej, Sandi! Co takhle nášup?“ ozývá se z protějšího boxu u okna tenký mužský hlas.

„Hned jsem u vás, Manny,“ odpovídá přes rameno Sandi a mně se úlekem svírá žaludek. Manny Douglas, místní novinář s vychytralým pohledem. To on mě v novinách označil za vraha z Bitterroot, až později mě celostátní tisk překřtil na vraha od Medvědí řeky. Upřímně, ani tahle přezdívka není žádný zázrak.

Skláním se nad hrnek kávy a otevírám noviny. Tentýž plátek, pro který pracuje ten hajzlík Manny. Povídá si právě se Sandi, ale já ho ignoruju. Ani netuší, jak rád bych mu ukázal, co je ten jeho slavný „vrah z Bitterroot“ zač! Pátrá na vlastní pěst ve snaze zjistit mou totožnost. Ale nemá nejmenší šanci. Přesto mě tím vytáčí.

Totální nula, říkám si a předstírám, že jsem se začetl do novin. Doléhá ke mně jeho pisklavý hlas.

„Ne, ještě ne,“ říká tím svým chvástavým tónem. „Mám ale nějaké tipy. Celou dobu jsem věděl, že policajti jedou do Spokane nadarmo. Vrah je totiž odsud. Zdejší okolí zná jako své boty. Tak daleko by necestoval.“

Tak na to vem jed, blbečku, říkám si. Usrkávám kávu a předstírám, že jsem zaujat sportovní přílohou. Nejradši bych mu zavřel tu jeho nevymáchanou držku napořád, on ale není součástí plánu. Takže se mě nemusí bát. Kdyby jen měl ponětí, jak dlouho jsem pracoval, jak dlouho mi trvalo, než jsem vybral ty správné ženy…

„… dokonce mohu prohlásit, že jsem mu patrně na stopě.“

Tahle slova okamžitě přitahují mou pozornost. Otáčím na další stránku.

„Opravdu?“ Sandi předstírá zájem a mezitím lije kávu do šálku před Mannym a před jakousi brunetou, které chce ten pisálek patrně učarovat. Neznám ji.

Znovu usrkávám z hrnku kávu. Opatrně vysílám pohled jeho směrem a zjišťuji, že mě pozoruje. Ví to snad? Mohl to vůbec zjistit? Tuhnu, ale dokážu se ovládat. Lehce mu kynu, jen takové přátelské pokývnutí bradou. Jeho rty se ale kroutí do zlověstného úšklebku a obrací svou pozornost opět k neznámé brunetě.

Cítím v zátylku mravenčení. Vděčím za ně tomu hňupovi Mannymu Douglasovi. Musím se dokonale ovládat, musím předstírat, že mi jeho přezíravost nevadí.

Mezitím mi Sandi přináší oválný talíř. „Tak tady to máš,“ říká s úsměvem. „Koláč ti přinesu, až uvidím, že dojídáš.“

„Díky.“

„Počkej, až ochutnáš toho pstruha, omdlíš rozkoší!“ předpovídá nahlas, jako by se snažila rybu vychválit i před ostatními hosty.

Odchází a já začínám jíst. Sotva ale rozpoznávám chuť potravin. Jsem příliš vzrušený. Ze všech sil se snažím uklidnit. Hlavou se mi míhají události dnešního dne: starý Ivor na pozemku Bradyho Longa, Sandiny poznámky o mém zranění, nepříjemný pohled místního reportéra. To vše mě varuje, abych si dával pozor.

Zastřelil jsem sice Bradyho Longa v jeho vlastním domě a držím pod zámkem Pescoliovou, přesto zbývá spousta věcí, které ještě musím vykonat. Rqzhodně si nemůžu dovolit usnout na vavřínech.

Pozorná Sandi mi dolévá kávu a já si říkám, že je nejvyšší čas dát věci opět do pohybu. Asi bych měl dát tomu škrabálkovi nějaké pořádné téma.

Hvězdy nejsou v ideální konstelaci, přesto si nemohu dovolit čekat.

Musím fízlům zanechat vzkaz.

Co nejdříve.

Sandi přede mne postaví talířek s kouskem koláče ozdobeným kopečkem zmrzliny. „Dobrou chuť,“ říká a už spěchá k vedlejšímu stolu, aby hostům dolila kávu.

Jo, říkám si a bořím do koláče dezertní lžičku, co nejdříve.

12

Něco se děje.

Cosi tu jednoduše neklape.

Santana právě projížděl kolem hlavní budovy do své chaty, když si všiml, že se svítí v kanceláři a zadní dveře do domu vedoucí k heliportu jsou dokořán. Červený volkswagen Clementine nestál na svém obvyklém místě, Rossovo 4x4 parkovalo před garáží a kapotu mu přikrývalo dobrých patnáct centimetrů čerstvého sněhu.

Nic z toho by samo o sobě jeho zvědavost nevzbudilo.

Clementine mohla odejít brzy ráno. Třeba jen chtěla využít změny počasí.

Vzpomínal, jestli ráno, když odjížděl, viděl před domem její auto.

Asi ano.

Pak se nic neděje…

Ale co ty dveře…? A světlo v pracovně? A kouř stoupající poklidně z komína? Hmmm.

Zastavil vedle garáží a zamířil přes parkoviště k otevřeným dveřím, které v průvanu bouchaly do futer.

Zvláštní.

Zahlédl dvě řady stop. Jedny mířily přes parkoviště dovnitř, druhé zase směřovaly od domu. Obojí už ale téměř zapadaly sněhem. Zadíval se skrz závoj hustě padajícího sněhu. Na heliportu zahlédl lehce zasněžený vrtulník.

Takže Brady Long se vrátil.

Černá ovce mezi Hubertovými dětmi.

Dobře, stejně s Bradym, tedy svým šéfem, potřeboval mluvit. Chtěl mu vysvětlit, že by potřeboval nějaké volno. Navzdory varování Alvarezové nemohl Santana jen tak sedět na zadku a čekat, až se Regan najde. Ani náhodou! Zbláznil by se! Navíc věděl, že může pomoci. Než začal pracovat pro Longa, živil se jako stopař a horský průvodce. Má také bohaté zkušenosti z armády. Může se spolehnout na svou intuici. Stejně jako nyní, kdy mu napovídala, že se něco stalo.

To, že se Long vrátil, však nevysvětlovalo, proč jsou otevřeny dveře a komu patří ony dvě řady stop. Ross, syn Clementine, byl sice vysoký, jenže jemu tyhle otisky nepatří. Některé odcházejí, málo jich míří dovnitř. Někdo mohl ale odejít s Longem k vrtulníku a pak se zase vrátit.

Máš příliš bujnou fantazii, napomenul se.

Jenže Santana už od dětství plně důvěřoval svým instinktům. Musí se zkrátka podívat, co se stalo. Ověřit si, zda je všechno v pořádku.

Nejdříve se podívá do domu a pak, jestli ho šestý smysl neklame, půjde po stopách. Pokud ovšem do té doby nezapadnou sněhem.

Už ve dveřích k němu dolehla hudba. Hlasitá. Guns N‘ Roses. Důvěrně známý hlas Axla Rose se nesl nad dokonalými kytarovými riffy Slashe.

Až do vstupní haly bylo také cítit kouř z doutníku.

Jo. Brady se opravdu vrátil.

Na stole zahlédl rozložené noviny a misky se sušenkami. To připravovala Clementine. Bojí se, aby nepřišla o práci. Pro Hubertova syna by se klidně nechala rozkrájet.

Musela vědět, že se vrátí. Santanovi, ale nic neřekla.

Kdy jsi ji vlastně naposledy viděl?

Santana šel po vůni Bradyho havana. Otevřenými dvoukřídlými dveřmi vstoupil dovnitř. V křesle za pracovním stolem okamžitě spatřil Bradyho Longa. Měl vytřeštěné oči, přes košili mu prosakovala krev. Pohyboval rty, patrně se ale jednalo jen o nervové stahy.

„Prokrista!“ Santana k němu skočil jako střela. „Brady! Zatraceně!“ Přistoupil ke křeslu. „Brady! Zatraceně! Brady! Co se stalo?“ křičel skrz hudbu dunící z reprobeden. Srdce mu splašeně bilo. „Clementine! Rossi!“ Nedočkal se však pochopitelně žádné odpovědi. „Sakra!“ Dlaní se pokusil zastavit krev prýštící z Bradyho prsou. Druhou rukou sáhl po telefonu a vytočil záchranku.

Ve sluchátku se ozvalo jediné zapípání, než se představil hlas operátorky. „Záchranná služba, jak bych vám…“

„Mám tu muže s… se zraněním v hrudi. Je skoro mrtvý. Vypadá to na střelné zranění. Potřebuju ambulanci, okamžitě. Do sídla Huberta Longa.“ Zachvacovala ho panika. Pod dlaní cítil, jak Bradyho tep zpomaluje. Rychle do telefonu odříkal adresu. Po celou dobu pohledem pročesával místnost ve snaze objevit nějaké známky po útočníkovi. Nebo alespoň po zbrani. Třeba se Brady pokusil o sebevraždu. Neviděl ale nic jiného než dýmající doutník na podlaze. Patrně mu upadl po výstřelu. Na stole pak ještě stála whiskovka s jantarovou tekutinou, v níž se pomalu rozpouštěly kostky ledu. „Potřebuji tu sanitku ihned.“

„Pane, jak se jmenujete?“

Proboha! Jak jen může být tak klidná?

„Nate Santana. Pracuju pro Bradyho Longa. Vešel jsem do domu a našel jsem ho v pracovně. Silně krvácí, umírá. Pošlete doktora co nejrychleji.“ Rozhlédl se. Hledal cokoliv, čím by mohl krvácení zastavit. Tímhle hovorem ztrácí příliš mnoho času. „Nebo ho mám odvézt do nemocnice sám?“

„Ne, v žádném případě s postiženým nehýbejte! Spojím vás se záchrankou. Už jsem na místo poslala sanitku. Vydržte na telefonu.“

„Venku ale stojí vrtulník a…“

„Postiženým nesmíte hýbat. Rozumíte? Za žádných okolností. Pomoc už je na cestě.“

„Krucinál!“ Bouchl vzteky do stolu, pak se znovu otočil ke svému šéfovi. Věděl, že už je příliš pozdě. Brady nepřítomně zíral před sebe, tvář měl strhanou a popelavou, na rtech se mu objevil pramínek krve. „Vydrž Brady! Prokristapána!“ povzbuzoval ho Santana. Mezi prsty mu vyvěrala horká hustá krev. „Vydrž!“

Co se tu, sakra, mohlo stát? Někdo sem přišel a zastřelil Bradyho, když seděl u stolu?

V tu chvíli se ve sluchátku opět ozvala operátorka. Spatně ji ale slyšel a musel si telefon přitisknout úplně k uchu. Rocková muzika z reprobeden však ženu přesto téměř přehlušila.

„Pane Santano, jste tam?“

„Ano!“ zakřičel. Ztráceli cenný čas. Všechno, co se kdysi naučil v armádě o první pomoci, nyní přicházelo vniveč.

„Přepojuji vás na záchranáře, kteří jsou už na cestě.“

Long krátce dávivě vzdychl.

„Hlavně ať sebou hodí!“ zakřičel do telefonu a opět svou pozornost obrátil k umírajícímu. Tekla z něj spousta krve. Příliš mnoho krve. Z Longových očí se vytrácela i ta poslední jiskřička života, která v nich ještě zbyla. „Brady!“ zakřičel na něj Santana ve snaze přivést ho zpátky k vědomí. „Brady! Zůstaň se mnou!“

To už ale věděl, že pomoc přijede příliš pozdě.

Ostré tóny Slashovy kytary umlkly ve stejném momentě, jako vyhasl i život Bradyho Longa.

„Co má tohle, ty vole, znamenat?“ zasyčel Tyler.

„Nevím, a ani trochu se mi to nelíbí.“ Jeremy se upřeně díval zamženým čelním oknem před sebe, když McAllisterův vůz přejel můstek přes potok, odkud bylo vidět na Jeremyho dům.

Před budovou, hned vedle Jeremyho auta, stálo policejní SUV.

„Radši odsud vypadneme.“

„Ne!“

„Podívej, mám s sebou nějaký hulení…“ Tyler začínal panikařit. Nedovedl si představit, že by ho chytili s několika gramy trávy nebo platem silných prášků proti bolesti, které ukradl svému strýci. „Ty vole, nenechám se přece zabásnout. Tohle jsou poldové, seš slepej?“

„Jasně, chápu. Tak jed.“ Jeremy vyskočil z auta a zabouchl za sebou dveře.

McAllister se rychle smykem otočil a rozjel se pryč. Chvíli mu trvalo, než na zmrzlé vozovce vyrovnal směr, pak okamžitě vystřelil kupředu.

Jeremy se otočil k domu. Sněhovou pokrývku před ním narušoval nespočet stop pneumatik i podrážek bot. Ve dveřích stál obrovský černoch. Jeremy ho znal. Měl takové divné jméno a pracoval s mámou na úřadu šerifa.

„Ty jsi Jeremy Strand,“ řekl a vyšel mu ode dveří vstříc. Od úst mu stoupal obláček páry. „Strážník Rule.“

Ano, jistě, vzpomněl si konečně Jeremy. Kayan Rule. Máma o něm vždy mluvila hezky. Podle ní byl dobrý polda.

„Kde je máma?“

„To netuším, Jeremy.“

„To říkají všichni. Já jsem ale viděl její jeep. Byl úplně zničený. Úplně! Vytahovali ho ze strže pod Vřesovým sedlem.“

„Nebyla tam.“ Policista přecházel po cestičce k domu a mračil se.

„No a kde teda je?“

„To nevíme. Proto jsme tady.“

„Ale tady přece není!“

„Jo, to máš pravdu.“

„Jenže ona v tom jeepu jela. Mířila za mým nevlastním otcem a po cestě se musela vybourat.“

„Takhle nějak to asi bylo.“

„No a co teda? Je mrtvá?“ naléhal Jeremy. Srdce mu svíral strach. Úzkostí se mu zvedal žaludek. Už přišel o otce. Už věděl, jaké to je ztratit rodiče. Bál se, že omdlí.

„Jak jsem řekl, nevíme nic.“

„Jenže máma by služební vůz nikomu nepůjčila. Ani mě ho nenechala řídit,“ řekl Jeremy. Potil se strachy. Máma musí být v pořádku. Musí! „Určitě ten jeep řídila ona. A jestli jste ji nenašli, tak bude zraněná… Možná už leží v nemocnici… nebo… zemřela, proboha…, nebo…“ Napadla ho hrozivá myšlenka. V tu chvíli se mu zvedl žaludek, ústa měl rázem plná slin. „Nechcete mi snad říct, že…? Ze by to snad mohl být ten vrah…, chytili ho přece ve Spokane…“ Ne, vlastně ho nezatkli. Vzpomněl si na poslední zprávy. Vrah ze Spokane prý možná není zodpovědný za zločiny v horách okolo Medvědího Brodu. „To ne…,“ zakroutil hlavou. Zadíval se na strážníka, který svou postavou připomínal spíše profi hráče NBA v policejní uniformě.

„Musím ti znovu zopakovat, že zatím nevíme vůbec nic. Teď mi řekni, co tu vlastně pohledáváš. Sháníš mámu?“

„Jo. A taky jsem si chtěl vzít svoje auto.“

Rule se zadíval dál po cestě, kde před chvilkou zmizelo Tylerovo SUV. „To by snad mohlo jít.“

„Taky aby ne! Je to přece moje auto!“

Jeremy znal práci své matky natolik, aby pochopil, že se jejich dům mohl stát místem činu.

Strach, který mu svíral útroby, se nyní ještě zvětšil. Zakousl se mu přímo do srdce. „Potřebuju… Potřebuju se podívat dovnitř,“

Rule na chvíli váhal, ale pak zakroutil hlavou. „To asi nepůjde.“

„Jak to?“

„Podívej, všichni tu kmitáme jak diví, jen abychom našli tvou mámu. Nesmíme si dovolit žádnou chybu, nic, co by mohlo znehodnotit důkazy. Víš co? Vezmi si to svoje auto a jed ke kamarádovi nebo nevlastnímu otci. Máš přece i malou sestřičku, nebo ne?“

Jeremy neodpověděl.

„Možná by ses na ni měl podívat.“

Jeremy policistovi nechtěl ukázat, jak strašně se bojí. „OK,“ řekl. Byl ale pevně rozhodnutý, že se hned, jak policista odjede, vrátí domů. Úzkostí se mu znovu sevřel žaludek. Odplivl si do sněhu a zamířil k autu. Usedl za volant a otočil klíčkem. Motor chvilku chrčel a skytal, než konečně naskočil. Jakmile se rozeběhl naplno, zapnul Jeremy topení. Vzal si z přihrádky škrabku a vyskočil ven, kde z auta odstranil několikadenní nános sněhu a ledu.

V kapse mu krátce zazvonil mobil. Vytáhl ho a podíval se na displej.

Heidi mu poslala SMS. Srdce mu poskočilo.

„Kde se flákáš? Přijeď.“

Jo, jasně, přijedu a tvůj fotřík, zástupce šerifa a nadřízený mojí mámy, mě na místě odpráskne. Ne, děkuji pěkně. Dnes ne. Snad až se máma najde.

Heidi byla zatraceně sexy. Myšlenka na setkání s ní ho sváděla, v duchu si ji vybavil. Za jiných okolností by měl okamžitě erekci. Bože! Co všechno by se s ní dalo dělat!

Ale ne dnes.

Neodpověděl jí. Zastrčil mobil do kapsy a znovu se pustil do seškrabávání ledu z čelního skla. Myšlenkami však stále unikal k Heidi Brewsterové.

Santana zdálky zaslechl houkání sirén. Konečně se blíží záchranka. Jenže ta už toho stejně moc nezmůže. Bradyho beztak nezachrání. Jeho duše míří přímo do pekla. A odtamtud se nevrátí.

Santana mezitím vypnul hudbu a položil do popelníku ještě kouřící doutník, který Bradymu vypadl z prstů na podlahu. Asi to od policie slízne za to, že hýbal s věcmi na místě činu. Ale když už nezachránil Bradymu život, alespoň může zabránit požáru.

Prokrista, co se tu vlastně stalo?

Ruce a bundu mu pokrývala krev. Seděl na dlouhém koženém gauči přímo naproti stolu. Takhle dlouho s Bradym v jedné místnosti bez hádky ještě nevydržel. Považoval za zázrak, že pro něj vydržel tolik let pracovat.

Prohlédl si místnost. Nikde ani stopa po zápasu. A přesto ho někdo zabil.

Kdo mohl vědět, že se Brady Long dnes vrátí?

Clementine.

Patrně i její syn Ross.

Jenže ani jeden z nich by nebyl schopen vraždy. Clementine se chovala tak servilně, až se z toho Santanovi dělalo špatně. Ross byl zase neškodný kolohnát a nemehlo, který na farmě pomáhal s různými drobnostmi. Občas zaskočil i do stájí, kde čistil kotce a nosil různé věci do skladu.

Byl docela dobrý lovec.

Měl dokonce i pušku s dalekohledem.

Byl by ale schopný vraždy?

A co když Ross vešel do místnosti v okamžiku, kdy se Brady pokoušel dostat Clementine do kompromitující situace? jak by se asi chlapec zachoval kdyby zjistil, že se jeho matka stala milenkou šéfa?

Jenže to je málo pravděpodobné.

Vrah Bradyho zabil až příliš čistě.

Skoro jako profesionál.

Kulka mu ale prošla hrudí a ne hlavou. Opravdový profík by ho střelil do hlavy.

Santana se pokusil celou událost zrekonstruovat. Brady Long podle všeho seděl u svého stolu, poslouchal Guns N‘ Roses, pokuřoval doutník a popíjel whisky. Pak přišel vrah a zastřelil ho.

Ale kdo?

A proč?

Existují stovky možných pachatelů a ještě víc možných motivů. Brady Long si za svůj život stačil udělat hodně přátel a minimálně stejně tolik nepřátel. A přesto… Vražda?

„Koho jsi tak vytočil?“ zeptal se mrtvoly, zatímco se sirény ozvaly hlasitěji. Z auta k němu dolehlo štěkání Nakity.

Na stole stále spočíval Longův drink, v němž se rozpouštěly kostky ledu. V křesle seděl jeho mrtvý majitel a prázdnýma očima se díval před sebe.

Santana ale zaslechl ještě jiný zvuk.

Krok?

Pak se to ozvalo znovu. Druhý krok. Nezaměnitelný zvuk gumové podrážky dopadající na kamennou podlahu.

Santanovi se zježily vlasy na zátylku.

Je vrah pořád v domě? Vrací se snad, aby se přesvědčil, že svou oběť opravdu zabil? Třeba ho Nate jenom vyrušil.

Neuchyluj se k unáhleným závěrům. Může to přece být Clementine. Jejím autem mohl odjet Ross. Nebo ho nechala doma a odjela sama.

Ať už se stalo cokoliv, nic to nemění na faktu, že kdosi zabil Bradyho Longa.

Santana vstal tiše jako kočka, pak se přesunul ke stěně a schoval se za dveře tak, aby ho nikdo neviděl, dokud nevstoupí do místnosti. Jedinou zbraní, kterou s sebou měl, byl lovecký nůž, jímž rozřezával provazy poutající balíky slámy. Proti pistoli nebo revolveru nůž určitě neobstojí.

Vyčkával.

Ťuk.

Krok.

Bezhlesně otevřel nůž. Ztuhl. Slyšel tlukot vlastního srdce. Oči připíchl ke vchodu, byl připraven ke skoku.

Kroky se přibližovaly.

V okně se v tu chvíli objevila světla sanitky.

„Co to, sakra…?“ ozval se mužský hlas za dveřmi.

Santana sevřel pěst kolem rukojeti nože.

„Brady? Pro lásku Boží!“ pronesl cizí muž vysokým hlasem. „To ti udělal ten yetti?“

Yetti?

V následující vteřině už do místnosti vbelhal o holi Ivor Hicks.

13

„Mě nezajímá, co mi chcete říct. Já přece nepovedu vyšetřování na základě svědectví nějakých magorů a ochlastů!“ Šerif Dan Grayson nebyl zrovna příjemně naladěn. Mířil dlouhou chodbou do své kanceláře popuzený návrhem svého nejlepšího detektiva, aby v pátrání přihlédli i k iracionálním předtuchám bláznivé ženské.

„Jenže Grace Perchantová něco ví,“ trvala na svém Alvarezová po jeho boku.

Grayson strávil noc ve Spokane, kde řešil zadržení nepravého vraha od Medvědí řeky. Ráno po návratu ho čekalo hned několik novinek. Nejprve se dozvěděl o havarovaném autu Pescoliové, pak o červeném saturnu patřícím pohřešované ženě. A aby toho nebylo málo, jeden z jeho nejrozumnějších detektivů Selena Alvarezová navrhuje, že si promluví s duchařkou Grace Perchantovou.

Prokrista! Takový bordel!

„Grace mi volala, prý měla sen…“

„Pro lásku boží, opravdu? Sen? Podívejte se, mě by ani nepřekvapilo, kdyby se zjistilo, že spí pověšená hlavou dolů jako netopýr. Je divná. To vám tu řekne každý. Možná byste mohla poradit FBI, aby si popovídali se všemi místními pošuky. Kdoví, třeba mají nějaký speciální paranormální oddíl, něco jako Akta X. Na mém oddělení se ale nic podobného dělat nebude.“

„To od vás není právě slušné,“ upozornila ho Alvarezová.

„Mně je to ale úplně jedno,“ opáčil podrážděně šerif. „Já zkrátka jenom chci najít toho šmejda, který v mé jurisdikci zabíjí ženské.“

„Proto bychom měli zkusit využít všechny možné zdroje.“

Opravdu mu navrhuje rozhovor s Grace Perchantovou? Ženskou, která mluví s duchy? Pro Graysona byla Grace jen podivínská bláznivá bába, nic víc. Neškodná, ale totálně vyšinutá. „S čím přijdete příště? Budete se ptát na názor Ivora Hickse, nebo dokonce Henryho Johansena?“

„Kdyby to mělo pomoci vyšetřování, pak ano.“ V jejích temných očích se objevil plamen. „Právě jsem mluvila s policistou, který dohlíží na vyprošťování jeepu Pescoliové z kaňonu. Jednou z pneumatik prý prošla kulka.“

Graysonovy nejčernější obavy se tedy potvrdily. „Ten hajzl!“

„Moje řeč.“ Selena už své rozhořčení nijak neskrývala. Tváře jí doslova žhnuly. „Domnívám se proto, že bychom neměli podceňovat žádnou zprávu. Potřebuji zjistit, co všechno Grace Perchantová ví.“

„Ale vždyť jste ji už vyslýchali.“

„Ano, ale předtím, než zmizela Pescoliová.“

V tu chvíli došli ke dveřím šerifovy kanceláře. Žáha ho pálila tak silně, až se obával, aby mu překyselení nevyleptalo díru do žaludeční stěny. Přemýšlel nad Pescoliovou, ženou, se kterou tolik let pracoval. Opravdu by měl radit nejschopnějšímu a nejchytřejšímu členu oddělení, co má dělat? Má snad lepší nápad? „Dělejte, co uznáte za vhodné.“ Ledabyle jí na rozloučenou mávl dlaní. Věděl, že se k ní nechoval příliš slušně. Ale copak na tom záleží?

Alvarezové zazvonil telefon. Vytáhla ho z kapsy, přijala hovor a zamířila ke své kanceláři. Sakra! To poslední, co by teď potřeboval, jsou hádky s vlastními podřízenými.

Když za sebou Grayson zavřel dveře, pověsil si klobouk a kabát na věšák a pak se dlouze zadíval z okna na níže položenou část města a zamrzlou řeku. Svezl se do křesla a zašilhal na hromadu vzkazů, které na něj čekaly. Ať se mu to líbí nebo ne, vypadá to, že se Pescoliová a Sabina Vincennesová staly dalšími oběťmi vraha od Medvědí řeky.

Musí přece existovat způsob, jak toho hajzla chytit, pomyslel si a protáhl si dlaně, až v nich zakřupalo. Teď už jen zbývá zjistit jaký. A to co možná nejrychleji. V duchu si vybavil obrázek Pescoliové. Vysoké tvrdé ženy, která měla dost sil na to, aby i při své náročné a nevděčné práci zvládla vychovat dvě děti. Nebyla konvenční, pravidla si ohýbala dle vlastní potřeby. Svou práci ale vždy dovedla do konce. A nyní se sama stala obětí? Zatnul zuby. Vybavil se mu pohled na ostatní ženy, které vrah nechal v pustině umrznout k smrti.

Rychle zaplašil černé myšlenky a zapnul počítač. Přečetl si e-maily, pak rozeslal každému, kdo se nějak účastnil pátrání, vzkaz, aby se na čtvrtou hodinu dostavil do vyšetřovací místnosti. Možná do té doby vyřídí všechno potřebné ve Spokane i Halden s Chandlerovou a vrátí se do Medvědího Brodu. Když ne, budou se muset obejít bez nich.

Nehodlá na ně čekat.

Jako vždy jim stojí v cestě počasí, pomyslel si při pohledu na sněhové vločky snášející se z nebe a rampouchy visící z okapů. Letos je zima zatraceně tvrdá. Jedna z nejstudenějších za poslední léta. A rozhodně to nevypadá, že má končit.

Promnul si oči. Zpoza dveří k němu doléhaly obvyklé zvuky z oddělení: zvonění telefonů, tlumené hlasy, hučení faxu, rachot ventilace a kroky rozléhající se dlouhou chodbou.

Bože, je tak strašně unavený! K smrti. A přitom mu tahle práce připadala strhující, obětoval jí i manželství. Nyní ho pomalu začala ubíjet.

Nenech se! Práce poldy je přece tvoje láska a povinnost. Potřebuješ si jen na chvilku orazit.

Pohodlně se uvelebil v křesle a položil si nohy na nízkou skříňku. Mimo jiné ho trápila i strašlivá bolest hlavy. Poprvé ji zaznamenal ve chvíli, kdy na palubě policejní helikoptéry přistál ve Spokane. Hned poté znovu přišla sněhová bouře a zahalila celý kraj do bělostného pláště. Jeho stav se pak zhoršil, když zjistil, že šílený vrah bude i nadále děsit okolí Medvědího Brodu. Rodiny obětí se dovolávaly spravedlnosti, občané města byli vyděšeni k smrti, média z každého člena týmu tahala informace, vysílala do oběhu stále nová zvláštní vydání a vyslýchala truchlící pozůstalé zesnulých žen.

Přitom se blíží Vánoce.

A nyní to dokonce vypadá, že se jednou z obětí stala i Pescoliová.

Po tomhle mu hlava snad praskne.

Přesto se na Alvarezovou neměl takhle utrhovat. Selena je prvotřídní polda. Svou práci odvádí skvěle. Věděl také, že bude vždy upřednostňovat vědu a důkazy před bláboly obecních bláznů. Pokud si tedy bude chtít promluvit s Grace Perchantovou, ať to udělá. Neměl by jí vyčítat, ani kdyby se rozhodla zajít za kartářkou.

V zásuvce našel lahvičku s aspirinem. Vyklepal si do dlaně dvě tablety a nasucho je polkl.

Od včerejšího večera, kdy si v občerstvení poblíž policejní stanice ve Spokane dal hamburger, hranolky a pivo, nic nejedl. Hlad ale kupodivu necítil.

Zazvonil mu telefon. Na displeji se objevilo jméno Joelle.

„Co se děje?“

„Mám špatné zprávy,“ řekla zkroušeně.

Ani si nevzpomínal, kdy naposledy dostal nějaké dobré. Okamžitě pomyslel na Pescoliovou a sevřelo se mu srdce. Našel už někdo její tělo přivázané ke stromu a… „Ano?“

„Právě mi volali z dispečinku.“

Grayson se nadechl, aby si dodal kuráže. Zatnul zuby.

„Kdosi zastřelil Bradyho Longa.“

Grayson se zprvu domníval, že se přeslechl. „Cože?“

„Někdo zastřelil Bradyho Longa.“

„Bradyho Longa?“ opakoval překvapeně. „Kde? Kdy?“

„Teď jsem ten hovor obdržela. Volal Nate Santana z Longovic sídla.“

„Santana? Neměli jsme ho snad tady?“ Grayson by se vsadil, že ho viděl, právě když se vrátil ze Spokane, jak opouští stanici.

„Ano, asi před hodinou. Na místě už je Watershed a Connors. Ambulance také.“

„OK.“

„A je tam i Ivor Hicks.“

Grayson zavřel oči a vzdychl. Může být jeho situace ještě horší? Položil nohy opět na podlahu. „Ví někdo, co tam dělali zrovna Hicks se Santanou?“

„Myslím, že Santana pro Longa pracuje.“

„A Ivor?“

„To netuším.“

Špatný den šerifa Graysona tedy rozhodně nekončil.

„Jedu tam,“ Ukončil hovor, zavěsil si pod rameno kožené pouzdro, zasunul do něj zbraň a oblékl si bundu. Vrátil se teprve před dvěma hodinami, ani neměl čas vyvenčit psa a už musel zase letět.

Občas dokonce přemýšlel, proč ještě z práce neodešel.

To proto, že se bez ní neobejdeš! Vzdychl, vzal si z věšáku klobouk a zamířil chodbou ke kanceláři Alvarezové.

„Už jste to slyšela?“

Seděla právě u svého stolu a prohlížela si kopie vzkazů, které na místech činu nechal vrah od Medvědí řeky. Na monitoru počítače měla několik přesmyček z iniciál jmen obětí. Všiml si, že se do záhadného vzkazu už pokusila zasadit první písmena jmen Regan Pescoliové a Sabiny Vincennesové.

„O Brady Longovi? Jo.“ Přikývla.

Pokud se na něj ještě zlobila, nedala na sobě nic znát. „Zrovna tam mířím.“

„Mám jet s vámi?“

„Jasně. Můžete řídit.“

Zatímco si do pouzdra zasouvala služební pistoli, zašilhala po něm. „A nevadilo by, kdybych se po cestě zpátky zastavila u Grace Perchantové?“

Grayson stiskl rty. „To ať vás ani nenapadne.“

Alvarezová se neusmívala, tvářila se ale klidně jako vždy. „V tom případě pošlapete zpátky pěšky. Jdeme.“

Byla k smrti unavená. Zápěstí měla v jednom ohni, celé tělo ji bolelo. Vrhla se na postel a zapochybovala, jestli se jí vůbec někdy podaří utéct. Připadalo jí, jako by se nohu lůžka pokoušela ulomit už celé věky. Zbytečně. Každou chvíli se navíc mohl vrátit vrah.

Nesmíš to vzdát, dodávala si odvahy. Zachvěla se zimou, pot po celém těle ji studil. Jen pár minut! Jen pár minut odpočinku!

Pomalu vydechla a koncentrovala všechny svoje síly.

Co když ten svar nikdy nepovolí?

Co když je mnohem pevnější, než sis myslela?

„Povolí!“ přikázala si šeptem. Odmítla si připustit černé myšlenky. Na takovém místě člověk až příliš snadno podlehne strachu. Je sama. Chvěje se zimou. Je zcela závislá na neznámém psychopatovi.

Nesmí se nechat naprostou izolací zlomit.

Zprudka vydechla. Slyšela, jak se venku opřel vítr do skleněných tabulek okna. A nic víc. Žádné praskání dřeva nebo zavrzání střechy.

Okno vysoko ve zdi bylo zasypané sněhem. Neviděla skrz něj vůbec nic.

Znovu se rozhlédla po potemnělé místnosti ve snaze zjistit, kde se vlastně nachází. Konečně jí došlo, kam ji vrah odtáhl. Je v podzemí. To by také vysvětlovalo nedostatek světla a všudypřítomný pach hniloby, z něhož se jí zvedal žaludek. Proto se také zvenčí neozýval žádný zvuk.

Možná se plete, ale… Ale ne! Tak proto policie nikdy nic nenašla.

Netušila, kde je. Sotva si také pamatovala cestu vrahovým vozem, velkým bílým obytným vozem. Je to hodně velké auto. Americké výroby. Ford? Chevrolet? Na okamžik ho zahlédla, než jí kolem očí uvázal šátek. Všimla si jen dvou čísel na registračce. 7 a 3, nebo to byla sněhem zakrytá osmička?

Už si nevzpomínala. Vpíchl jí nějakou drogu, takže své okolí vnímala jakoby skrz závoj. Nemohla ani bojovat, protože jí nasadil svěrací kazajku a do úst strčil roubík. Zapáchal po zvratcích a chlorovém čistidle. Málem začala také dávit, silou vůle ale obsah žaludku udržela v sobě. Nechtěla se utopit ve vlastních zvratcích.

Je snad tenhle osud lepší?

Ano! Samozřejmě!

Nesměla dovolit, aby se jí myšlenky rozbíhaly tímhle směrem. Nesměla si začít myslet, že by měla raději zemřít. To by byla jen zbabělost.

Okamžitě na takové věci zapomeň!

V okamžiku únosu měla omámenou mysl. Vzpomínala si ale, že ji naložil na nosítka. Nebo to byla kánoe? Pak ji táhl po sněhu. Ležela a nemohla se ani pohnout, sledovala jen bílé zmrzlé větvičky nad sebou. Dovlekl ji až na jakousi mýtinu, kde stálo jeho auto. Viděla ho. V tu chvíli si ale uvědomil, jakou udělal chybu, a zavázal jí oči. Přitom ji silně škubl za vlasy a způsobil další bolest.

Nemluvil. Plně se soustředil na to, aby ji dostal do auta. Choval se k ní se zručností a chladnokrevností lovce zvyklého složit zvěř a odtáhnout ji z lesa.

Cítila z něj pot a nevýraznou vůni mýdla nebo kolínské. Neměla ale čas nad tím přemýšlet, protože se pod ní cosi zlomilo. Nosítka! Mohl je skládat tak, aby se vešla do auta?

Než se stačila soustředit na to, kde vlastně je, zabouchl za ní dveře. Pak přešel dopředu, usedl za volant a nastartoval. Motor naskočil okamžitě.

Pescoliová ještě slyšela, jak pod koly zapraskal sníh a led. Pak auto vyjelo z kaňonu a zamířilo kamsi pod Vřesové sedlo. Soustředila se, jak jen mohla, poslouchala zvuky pneumatik. Počítala, kolik vteřin uběhne, než se podlaha vozu přestane třást, než kola začnou monotónně hučet, až vjede na vozovku nebo na most. Mohla také chrastit, kdyby se dostal na štěrk. Cítila se ale nesmírně otupěle a brzy se v počítání ztratila. Zvuk pneumatik na zasněženém terénu se beztak nezměnil.

Přesto po chvíli ucítila, že pick-up vyjel z hlubokého sněhu na tvrdý povrch. Patrně led. Mohlo jít o udržovanou cestu. Nebo taky ne. Drogy její vnímání jistě zkreslily.

Netušila ani, kolik kilometrů mohli urazit. Jeli dvacet minut? Třicet? Nebo ještě déle? Neměla ponětí.

Cítila, že auto několikrát zpomalilo v zatáčkách, nikdy se však úplně nezastavilo.

Tedy až do chvíle, než dorazil k cíli.

Pak ji hrubě vytáhl z vozu. Pomyšlení na to, že by ho mohla alespoň kopnout, vyprchala, jakmile jí tělem projela odzbrojující bolest. Málem omdlela.

Přehodil si ji přes rameno a odnesl ji dovnitř. Cítila se slabá jako nemluvně. Když nad celou situací nyní přemýšlela, uvědomila si, že ji nesl po schodech. Slyšela, jak jeho nohy dopadají na kámen nebo snad beton. Ano, určitě ji nesl dolů ze schodů.

Kde to sakra jsem? Přemýšlela a znovu se rozhlédla kolem sebe. Postavil si snad nějakou podzemní skrýš? Nebo si ji zbudoval v jeskyni? Nebo je ve sklepě a nad ní stojí dům?

Zadívala se na strop. Ani jednou odtamtud neslyšela žádný zvuk. Okno se ale muselo nacházet nad zemí. Znovu se na něj zadívala, pak na strop a nakonec pohled přesunula k rouře kamen na dřevo, která stála hned vedle dveří. Vedle nich viděla hromádku polen a pohrabáč. Proboha! Co bych za něj teď dala! Na zemi ležel ještě měch, staré rukavice a zapalovače. Patrně by na nich našla kompletní sadu otisků prstů.

Zadívala se na kamna. I v takovém šeru poznala, že se jedná o starožitný kousek. Na takových vařívala její babička. Roura nemířila přímo ke stropu. Hned za kamny se lomila do pravého úhlu a ztrácela se ve zdi.

Pak Regan přesunula pohled ke dveřím. Byly silné, ale nízké. Když byl neznámý uvnitř, prosvítala pod nimi zář ohně, který si pro sebe rozdělával. Sledovala jeho stín. Podle něj poznala, jestli se za dveřmi pohybuje, nebo jestli třeba neposlouchá, případně se nedívá otvorem, patrně klíčovou dírkou.

To je zvrácené.

Znechuceně vydechla. Nesmí tu zkrátka jen tak ležet a čekat! Vrah se tu může objevit každou chvíli. Při tom pomyšlení jí naskočila husí kůže.

Ve snaze načerpat další síly zavřela na chvíli oči. Vzpomněla si na Santanu. Na jeho perfektní postavu. Chlapecké rty. Dokázal ji rozesmát, ať už byla situace sebehorší. A pokud se mu to někdy nepovedlo, což se stávalo jen velmi zřídka, stačilo, když se dotkl jejího zátylku, pohladil ji po šíji, políbil na rameno…

Sevřelo se jí hrdlo.

Pro lásku boží, už toho nech! To jsi opravdu jen ufňukaná bába? Takovými ženskými jsi přece vždycky opovrhovala! No tak, detektive Pescoliová, seber se!

Na všechno se teď vykašli a soustřeď se jen na ten svar!

Zatnula zuby a zvedla se na lůžku. V tu chvíli to však uslyšela.

Zcela neznámý zvuk.

Tichý a zlomený.

Pescoliová okamžitě ztuhla a zaposlouchala se do ticha.

Copak se jí ten zvuk jenom zdál?

Pak ho ale zaslechla znovu. Zasténání. Ne, víc! Zoufalé ženské štkaní.

A ona ho nevydávala!

14

Za svého života byl Brady Long velké zvíře.

Po něm by se mohl stát zvířetem ještě větším, pomyslela si Alvarezová, když projížděla otevřenou bránou na jeho pozemek. Na krajnici u plotu zahlédla dodávku reportérů televizní stanice KBTR. Kameraman, který měl na sobě teplou bundu do pasu a kalhoty s podšívkou, si připravoval kameru, reportérka postávala opodál a přešlapovala z místa na místo, aby se zahřála. V dálce zahlédla Alvarezová druhou dodávku.

„Jak se sem, sakra, můžou dostat dřív než my?“ zamručel Grayson, když projeli kolem policisty Connorse, který stál v bráně a hlídal, aby do areálu nevnikl nikdo kromě policie.

„Asi mají šestý smysl,“ poznamenala Alvarezová a zadívala se na cestu. Stěrače se míhaly nejvyšší rychlostí a sotva stačily odhrnout sníh dopadající neúnavně na čelní sklo. Pomalu projížděli hustým lesem borovic, jedlovců a osik. Alvarezová se držela kolejí ve sněhu. Skrz stromy k nim pronikala blikající červená a modrá světla policejních majáků. Odrážela se i v obrovských oknech Longova sídla.

V hlubokém sněhu u garáží parkovala sanitka. Vedle ní stál ještě vůz hasičů, dvě policejní auta a pick-up se psem uvnitř.

„Spatné zprávy se šíří rychle,“ poznamenal Grayson.

Obzvláště pak, pokud se týkají takového prominenta, jakým byl Brady Long.

Alvarezová vypnula motor, otevřela dveře a vystoupila do hlubokého sněhu. Brodila se s námahou závějí za Graysonem přímo k otevřenému vchodu do domu. Šerif se rychle rozhlédl a vstoupil dovnitř. V místnosti už byli technici odebírající vzorky.

V kuchyni seděl u stolu Ivor Hicks. Když Graysona zahlédl, vzdychl úlevou. „Šerife! Díky bohu, že už jste tady.“

„Ivor prý viděl yettiho,“ informoval ho rychle policista Watershed.

„To spíše bigfoota, ne?“ řekl Grayson rychle.

„Jedině, že by to byl albín. Každý přece ví, že bigfoot má černou nebo hnědou srst. Já viděl yettiho. Sněžného muže,“ pronesl Ivor znechucený šerifovou ignorancí. „Yetti. Byl tady! Obrovské zvíře, určitě měl přes dva metry. Byl celý bílý, měl dlouhé vlasy a oči žluté jako lasery.“

Watershed se výmluvně podíval na Graysona. „Odmítl mi dýchnout do balónku.“

„No jo, dal jsem si pár panáků. No a co? Potřeboval jsem se v té bouři zahřát. Moc dobře vím, co jsem viděl.“

„Co jste na pozemku Huberta Longa vlastně dělal?“

Ivor se nadechl k odpovědi, raději ji ale rychle spolkl.

Watershed pozvedl pochybovačně obočí a vysvětlil za něj: „To ti mimozemšťané, šerife. Donutili ho.“

„Pomohl jsem vám přece s tou Itovic holkou, ne?“ vyštěkl Ivor a zadíval se na Watersheda, jako by byl zplozenec pekla.

„Jasně, za chvilku si o tom promluvíme,“ řekl Grayson a obrátil se k Watershedovi. „Zavolejte jeho synovi Billovi. Ať si pak pro otce přijede do kanceláře.“

„Mého kluka z toho laskavě vynechte!“

„Buď on, nebo záchytka, vyberte si, Ivore,“ vzdychl otráveně Grayson. Pak přešel i s Alvarezovou do jídelny s nezvykle vysokým stropem. Visely z něj lustry z paroží, uprostřed místnosti stál obrovský oválný stůl, k němuž by se vešlo minimálně dvanáct lidí. Teď u něj seděl jen jeden muž a žena, oba sklonění nad Bradyho notebookem. Dělali si poznámky. Na zemi ležela brašna na počítač.

„Tady asi nikdo nežije nastálo, že?“ zeptala se Alvarezová.

„Snad jedině hospodyně,“ řekl Grayson.

Opatrně, aby nepoškodili stopy, přešli do haly. Nate Santana čekal v rozlehlém obývacím pokoji. Než by si sedl na kůží polstrovaná křesla, raději se rozhodl, že bude stát u dlouhé řady oken. Na parkovišti blikaly majáky vozů a vytvářely hotový karneval světel.

Santana měl ruce schované v zadních kapsách džínů, zápěstí umazaná od krve. Tvářil se tvrdě a nepřístupně. Vedle něj stála policistka Jane Spitzerová. Vyšetřovatelé ho drželi odděleně od Ivora, aby mohli porovnat jejich verze a zjistit, v čem se liší. Když vešli, Santana se ohlédl přes rameno. Působil nervózně a podrážděně.

„Dejte nám ještě minutku, za chvíli jsme u vás,“ řekla mu Alvarezová. Pak se dlouhou chodbou vydala za Graysonem do pracovny.

Když otevřeli dveře, praštila je do nosu slabá vůně kouře z doutníku a kovový, nasládlý zápach krve. V místnosti už pracovalo několik techniků, kteří všechno detailně zkoumali, fotografovali a prášili speciální směsí, aby odhalili případné otisky prstů nebo podrážek.

„Tady je oběť,“ řekla Virginia Johnsonová, laborantka, která sbírala důkazy na místě činu. Grayson na ni kývl a přešel ke kdysi pohlednému, nyní mrtvému, muži. Už na první pohled bylo jasné, že ho někdo zastřelil, když seděl u svého pracovního stolu. Měl bílou pleť a strhanou tvář, košili mu barvila krev. „Brady Long.“

„Ano, já vím. Znám ho. Tedy vlastně, znal jsem ho.“ Šerif přistoupil k tělu a zadíval se na zranění. Skrz ránu v košili viděl zkrvavené svaly. „Musel někoho pořádně vytočit.“ Zvedl oči od mrtvoly a rozhlédl se po místnosti. „Ztratilo se něco?“

Johnsonová se zamračila. „Nevypadá to na loupež. Nenašli jsme žádné stopy násilného vniknutí. Ani zápasu. Máme ale tohle, schválně se na to podívejte.“ Zmáčkla tajné tlačítko pod deskou stolu. Dřevěná tabule vedle krbu se odsunula a odhalila sbírku zbraní, která by ohromila i Saddáma Husajna. Za zbraněmi byl vidět sejf.

„Znáte heslo?“ ptal se Grayson.

Pokrčila rameny. „Pátráme po něm, IT specialisté už pročesávají jeho notebook. Našli ho v jednom šuplíku.“

„Long ho ani nezapnul?“

„Podle všeho tu nebyl dlouho. Jeho bunda, kterou si odložil za dveřmi, je ještě mokrá. Zřejmě ani nešel nahoru a ani se nestihl najíst. V lednici jsme našli spoustu jídla. Asi ho pro něj někdo připravil. Vzal si z baru jen whisky a zamířil rovnou sem. Zatím prověřujeme přijaté i odchozí hovory z jeho mobilu. Stejně tak i e-maily a poznámky v počítači.“

Grayson se zamračil. „To je jenom začátek. Najděte jména jeho právníků, podívejte se do závěti a zjistěte, kdo po něm má dědit. Zkrátka z nich vytáhněte všechno, co vědí. A co ta hospodyně? Ta musela vědět, že sem Brady Long přijede. Vytáhněte z ní, odkud to věděla a jestli to řekla ještě někomu jinému. Možná o jeho příletu věděli i nějací jiní zaměstnanci. Možná obsluha helikoptéry. Přiletěl sem vrtulníkem, že ano?“

Johnsonová přikývla.

„Když jste přišli, byly dveře zamčené?“

„Zadní dveře k parkovišti? Ano.“

„Kam to jdete?“ zaslechli z haly Spitzerovou. Na kamenné podlaze se ozvaly kroky. Alvarezová s Graysonem se otočili a spatřili Natea Santanu, který bez okolků vstoupil do místnosti.

„Long nikdy nezamykal, když tu byl,“ oznámil jim. Musel slyšet část jejich rozhovoru. Zastavil se ve dveřích, za chvilku se za ním objevila i Spitzerová s planoucíma očima.

Alvarezová zvedla ruku, aby zabránila konfrontaci. „Chtěl byste nám něco říct?“

„Jo. Jenom by mě zajímalo, jaká existuje šance, že by se nějaký zloděj pokusil vykrást tenhle dům jen chvíli poté, co Brady přistál s vrtulníkem. Dokonce ani já jsem netušil, že má přijet! A to jsem jeho předák.“

„Myslíte tedy, že na něj někdo čekal?“ zeptala se ho Alvarezová.

„Určitě. Jinak by musel mít zatracenou kliku. Na takovou náhodu nevěřím.“

„Hmmm,“ zamručel šerif a pokýval hlavou.

Spitzerová postávala za Santanou a vypadala, jako by měla každou chvíli vybuchnout vzteky. Ve tváři rudá, rty pevně semknuté. „Nezlobte se, šerife.“ Vypadala všelijak, rozhodně však ne pokorně. Santanovi pak přikázala: „Půjdeme zpátky do obývacího pokoje.“

„Počkejte.“ Alvarezová si chtěla vyslechnout, co měl Santana na srdci. „Myslíte si, že tohle někdo naplánoval? Připravil dopředu?“

„Podle mě ano. Někdo chtěl Longa zabít a postaral se o to, aby k tomu dostal příležitost. Vrah musel vědět, že tu bude sám.“

„Jak?“

„Netuším.“ Santana pokrčil rameny, zadíval se na mrtvého muže, pak pohled odvrátil. „Na ranči vždycky někdo je.“

„Třeba hospodyně,“ navrhl Grayson.

Santana přikývl. „Jo. Ven vychází jedině ráno. A navíc jen zřídka.“

Alvarezová si tuto informaci uložila do paměti. „A co její syn?“

„Je mu devatenáct. Přichází a odchází, jak se mu zachce. Pracuje se mnou. Žije nahoře s matkou. Chodí ale do školy a stýká se s kamarády. Není tu pořád.“

„Jenže teď o prázdninách je škola zavřená,“ upozornila Alvarezová.

„Hm.“ Santana opět pokrčil rameny. „Jeho auto stojí u garáže. Buďto tedy odjel s Clementine, nebo ho někdo vyzvedl.“

„Toyota 4Runner,“ podotkl šerif.

Santana zamručel tiché „Jo“ a Alvarezová řekla: „Musíme si s tou hospodyní i jejím synem promluvit.“

„Jmenuje se Ross,“ objasnil jí Santana.

„Co manžel?“ zeptal se Grayson.

„Nikdy jsem o nikom takovém neslyšel,“ řekl Santana ledabyle.

„Když jste sem přišel, nikoho jste tedy neviděl,“ opakovala Alvarezová.

Pomalu zakroutil hlavou. Pak jí vyprávěl, jak si nejdříve všiml několika zvláštních detailů, otevřených dveří a podivných sad stop ve sněhu… pak jsem tedy vešel dovnitř, podíval se do pracovny a tam viděl Longa, jak leží přímo v tomhle křesle. Ukázal na oběť. „Ještě žil, když jsem vešel, silně ale krvácel. Zavolal jsem hned záchranku a pokusil se mu pomoct. Pak jsem zaslechl na chodbě kroky. Myslel jsem, že se vrací vrah. Ale byl to Ivor.“

„Hicks byl tedy v domě?“ zeptal se Grayson a srazil tmavé obočí.

„Ne, přišel až po mně. Alespoň myslím. Musel vstoupit stejnými dveřmi,“ vysvětloval Santana.

Grayson se nad jeho slovy zamyslel a pak se otočil k Johnsonové. „Prozkoumal někdo ty stopy venku?“

Přikývla. „Ano, Slatkin je měří, pořizuje také vzorky a fotografie,“ vysvětlila. Mikhail Slatkin patřil mezi techniky z laborky.

Spitzerová střelila pohledem po Santanovi. „Míří sem i policisté se psy. S těmi si budete rozumět.“

Santana se pousmál, nic ale neřekl.

Alvarezová se na něj zadívala. „No jo, to je pravda. O vás se přece říká, že mluvíte se zvířaty.“

„Pracuju se psy, to ano. Mám jednoho v autě. Mohl by vraha vystopovat.“

„Naši psi tu budou do pěti minut.“ Alvarezová nechtěla Santanu pustit. Znovu si všimla krve na jeho rukou.

„Už jste odebrali vzorky?“ zeptala se.

„Ano,“ přitakala Johnsonová.

Santana ještě dodal: „Ta krev patří Longovi.“

„Protože jste se ho pokoušel zachránit,“ vyjasnila si Alvarezová.

Zajiskřilo mu v očích. „Ano, detektive.“

Když mu technik odebíral vzorky krve z rukou, podal Santana detailní výpověd o své činnosti během posledních devadesáti minut. Od pobytu na policejní stanici přes nález Bradyho Longa až po příchod Ivora Hickse.

„To souhlasí s Hicksovou výpovědí,“ připustila Spitzerová, přestože se na Santanu pořád zlobila, jak jí utekl za šerifem.

„Já jsem tedy akorát neviděl žádného yettiho ani ještěřího generála, zkrátka nic nadpřirozeného. Jen stopy a otevřené dveře,“ poznamenal klidně Nate.

V tu chvíli dorazila koronerka Bellasariová, vysoká žena s hnědými vlasy staženými do ohonu. Na chodbě si uložila pytel na tělo a pak si detailně prohlédla Bradyho Longa, zvláštní pozornost věnovala střelné ráně. „Vrah mu nedal žádnou šanci.“

„Proč ho ale nestřelil do hlavy?“ přemýšlel nahlas Grayson. „Nebo se nepojistil druhým zásahem?“

„Chtěl, aby trpěl,“ pronesl tiše Santana, jako by konstatoval prostý fakt.

Grayson po něm střelil pohledem. Pátravě se mu zadíval přímo do očí. „Máme už nějaké informace o jeho příbuzných? Nebyl ženatý, nebo snad ano? Měl děti?“

„Pokud vím, tak děti nemá. Ženatý byl několikrát, v současnosti ale žádnou manželku neměl. Zasnoubil se snad s nějakou modelkou, ale do chomoutu se nijak nehnal. Alespoň myslím. Na druhou stranu,“ řekl a nepatrně se mu zachvěly rty, „s Longem jsme nebyli právě přátelé.“

Šerif se poškrábal na zátylku. „OK. Takže žádné manželky nebo děti. Ale co jeho otec? Hubert… Ten ještě stále žije, ne?“

„Možná ano. Neslyšel jsem, že by zemřel. Měl by být v nějakém pečovatelském domě. Snad v Denveru. Ale nevím to jistě.“

„A co sourozenci?“ zeptal se Grayson.

„Má sestru. Padgett.“ Santana se zadíval z okna. Alvarezová ale poznala, že se nedívá ani na poletující sníh, ani na auta zaparkovaná před domem. Díval se do svých vzpomínek. „Znal jsem ji ještě jako malou holku. Je tak o rok, možná o dva roky mladší než Brady. Od té nehody je ale v nějakém ústavu.“

„Nehody? Jaké nehody?“ chtěla vědět Alvarezová. „Kdy se stala?“

„Bylo to na lodi. Dobrých patnáct let zpátky.“ Santana se zamračil. „Clementine by to měla vědět.“

„Co se stalo?“

Odpověděl jí Graysonův zastřený hlas. „Pár dětí se plavilo na lodičce. Narazily na nějaký kámen a Padgett přepadla přes palubu. Zůstala chvíli pod vodou.“

„V té lodi byli jen dva lidé,“ poopravil ho Santana. „Padgett s Bradym. On přežil jen s několika šrámy. Sestru nemohl vytáhnout zpod lodi.“ Oči mu potemněly. „Takhle mi to alespoň říkal Brady. Padgett od té doby nepromluvila. Zkuste se ale zeptat Clementine. Tou dobou pracovala pro Huberta. Sotva nastoupila, pokud si vzpomínám.“

„A v kterém městě je ten ústav?“ zeptala se Selena.

Santana zakroutil hlavou. „Sakra, tak to nevím. Longovi o ní moc nemluvili. Asi to tak chtěli. Chápete… Sejde z očí, sejde z mysli.“

V tu chvíli se koroner Bellasariová opět vztyčila. „OK, já už mám všechno, co potřebuji. Můžete nechat odnést tělo,“ řekla šerifovi a začala rozepínat plastový pytel, když do místnosti vjel její asistent s rozkládacím lůžkem na kolečkách.

Jakmile přesunuli tělo Bradyho Longa na nosítka, přistoupila ke křeslu Johnsonová. V opěradle napuštěném krví objevila malou dírku. „Tak se na tebe podíváme… Hmmm. Vypadá to, že jsem tě našla.“ Naklonila se k opěradlu. „Takže náš chlapec utrpěl čistý průstřel. Kulka mu vnikla do těla v prsou a vyšla u páteře kousek níže. Vrah stál patrně nad ním.“ Nožíkem vyšťourala střelu z polstrování. „Pojď k mamince,“ řekla a kousla se do rtu. Rukou v rukavici vytáhla kulku z křesla. „Tohle,“ řekla a přiblížila si zmačkaný kus kovu k očím, „by nejspíš prošlo i křeslem a zarylo by se to do podlahy, nebýt ocelové výztuže opěradla.“ Soustředěně se na střelu zadívala. „Už jsem ji viděla. Jde o ráži 7,6 mm.“

Alvarezové se v tu chvíli zastavilo srdce.

„Takovým kalibrem na tak krátkou vzdálenost…,“ zamyslel se nahlas šerif a pozoroval Johnsonovou, jak kulku vkládá do plastového sáčku. „Tomu tedy říkám pořádná palebná síla.“

„Stejnou ráži používá vrah od Medvědí řeky na prostřelení pneumatiky aut svých obětí.“ Slova Alvarezové zůstala výhrůžně viset ve vzduchu. Sama jim nechtěla věřit. Nevypadalo to, že by měl tenhle případ souviset s ostatními vraždami. A přesto… Do duše jí opět vstoupil strach.

„Vrah od Medvědí řeky?“ zopakoval Santana a zatnul zuby.

„Podívejte, už ho odsud vyveďte,“ přikázal Grayson Spitzerové.

„Ano, pane.“

Santana se ale nenechal jen tak odbýt. „Ten samý šmejd, co unesl Regan?“

Šerif se na něj zadíval. „My ale nevíme, kde se detektiv Pescoliová nachází.“

„Prosím vás, Graysone, nevoďte mě za nos!“ vyštěkl na něj popuzeně. Svaly na krku se mu napjaly, rty sevřel do úzké čárky ve snaze ovládnout svůj hněv. Marně. „Každý v téhle místnosti, v tomhle domě, přece ví, že pneumatiku jejího jeepu zasáhla kulka a že pak havarovala. Od té doby se pohřešuje. A nyní mi tvrdíte, že tentýž psychopat, co unesl Regan, přišel sem a odpráskl Longa.“

I Grayson jen stěží zadržoval svůj vztek. „Tak podívejte. To, že jsme našli kulku stejného kalibru, přece ještě neznamená…“

Santanovi v očích vzplál oheň. „Krucinál!“

„Jdeme!“ Spitzerová se ho pokusila chytit za paži a odvléct z místnosti. Vytrhl se jí ale ze sevření.

„Najděte ji,“ zasyčel a ukázal na Graysona dlouhým krví zašpiněným prstem. „Najděte ji za každou cenu.“

„My ji najdeme.“ Šerifův hlas zněl ledově jako ocel.

„Chci říct: Najděte ji dřív, než ji nějaký magor jako třeba Ivor najde v divočině nahou u stromu.“ Znovu odolal několika pokusům Spitzerové chytit ho. Otočil se a zamířil ke dveřím. Šel vzpřímeně, se zaťatými zuby. Pevný rytmus kroků svědčil o jeho odhodlání.

Alvarezová ho sledovala. Tak tenhle chlap určitě nebude čekat doma na zadku, až profesionálové dokončí svou práci. Jasně mu z očí četla odhodlání vzít věci do svých rukou.

Tenhle samotář se bezpochyby pokusí zjednat spravedlnost po svém.

„Ten na nás zvysoka…,“ poznamenala Alvarezová. V tu chvíli ale Graysonovi zazvonil mobil. Zalovil v kapse a kývl na svou podřízenou. Alvarezová přešla k oknu a sledovala, jak Santana sedá do svého auta, kde na něj čekal pes. Pokud se ukáže, že se kulka opravdu shoduje se střelami do pneumatik, pak je v pěkném průšvihu. Nejdřív jeho přítelkyně, nyní jeho šéf.

Sama jsi ale přece viděla, jakou starost si o Pescoliovou dělal!

On není vrah.

„Cože…? Kdo…? Jo. Ale počkejte chvilku. Pošlu tam Alvarezovou, ta by je mohla vyzvednout. Cože? Jo, jasně, já vím. Vyřiďte tisku, že jim učiním prohlášení na oddělení… Sakra, jistěže ne teď. Ve čtyři mám schůzku s vyšetřovateli. Takže až potom. Snad v šest. Nebo možná ještě později. Prostě až skončím.“ Než mu člověk ve sluchátku stačil položit další dotaz, ukončil hovor. Pak si všiml nevyřčené otázky v očích Alvarezové.

„To byl Connors, co hlídá bránu. Má Clementine a jejího syna. Prý se dožadují vstupu. Vyzvedněte je, než se jich zmocní televizní kamery.“

„Rozkaz. Jdu pro ně.“

„Opravdu neví, co si povídáme?“ zeptala se psychiatrická Marthy, obrovské sestry, která v Mountain View pracovala tak dlouho, jak si jen Padgett pamatovala.

„Ano. Je v komatózním stavu,“ zněla odpověď. Martha se vždy nečekaně ukázala, odvedla svou práci a zase zmizela.

MUDr. Jalicia Ramsbyová se zamračila.

Marthino stanovisko nebylo právě politicky korektní. Jak o ní může tahle korpulentní sestra vůbec takhle mluvit? přemýšlela Padgett. Seděla na židli, kterou si pro sebe zabrala už před lety. Dívala se z okna do šedého dne, tvářila se prázdně. Viděla je ale za sebou v odraze ve skle. Zjevovali se za ní jako duchové a zase mizeli. Jejich mlhavé postavy se míhaly před tmavnoucím pozadím trávníků, živých plotů a holých kmenů stromů.

Pomalu posouvala růženec mezi prsty, jako by se modlila. Věděla, že se před tou novou doktorkou musí mít na pozoru. Jalicia Ramsbyová byla štíhlá, vzpřímená žena ostrých rysů. Měla krátké vlasy, pleť barvy kávy a velké oči, kterým zjevně nic neujde.

Stále otočena k oknu pohybovala rty, jako by se tiše modlila. Dívala se slepě před sebe. Byla si jistá, že Ramsbyová sleduje její tvář v odraze v okně. Stejně tak ale Padgett sledovala psychiatričku.

Proboha, co to hrajeme za dětinské hry, doktorko? pomyslela si, ale nahlas nic neřekla. Jen dál bezhlesně pronášela důvěrně známou modlitbu. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Její rty neopustil jediný zvuk. V okně sledovala, jak k sobě doktorka zamyšleně sráží obočí. Nad nosem se jí vytvořily maličké vrásky. Rty se jí zkřivily v nevěřícném úšklebku.

Proč? Proč tahle ženská prostě nechce uvěřit diagnóze, kterou si s sebou Padgett nese od chvíle, kdy poprvé překročila práh tohoto ústavu?

Zkoumali ji už ti nejlepší psychologové a psychiatři. Vzpomínala, že jediným lékařem, který o její případ projevil zvýšený zájem, byl doktor Maxwell. Jenže i on ve svém úsilí už dávno ustal.

Tak proč najednou Ramsbyová?

A proč právě teď, kdy Padgett potřebuje působit inteligentně asi jako vanilkový puding?

Jen vytrvej. Chovej se pořád stejně, nikdo si ničeho nevšimne.

„Padgett?“ zaslechla, jak doktorka nahlas vyslovila její jméno ve snaze získat si její pozornost.

Padgett ale jen dál v prstech otáčela kuličky růžence a pohybovala němými rty. „Zdrávas Maria, milosti plná…“

15

Nate Santana nikdy dlouho nevydržel nečinně sedět na jednom místě. A nevydrží to ani dnes. Zatímco se kolem domu rojila policie, rozhodl se, že vystopuje toho hajzla, který popravil Bradyho Longa. A to dříve, než sněhová bouře překryje všechny stopy.

Zamyšleně vešel do stáje a osedlal si Skauta, statného valacha s modrýma očima a skvrnou na boku, která svým obrysem připomínala Aljašku. Za sedlo přivázal batoh a do roličky svinutou pokrývku, vzal si winchestrovku a vyrazil ven. Neviděl jediný důvod, proč s sebou brát Nakitu, který při pohledu na vzdalujícího se páníčka smutně kňučel. Sníh byl příliš hluboký. A navíc, pokud je schopen číst stopy vlastníma očima, nemusí se spoléhat na vynikající čich psa.

Vydal se rovnou směrem, kde by měl narazit na obě řady stop. Upřeně se díval před sebe. Pokud byl ten Ivorův yetti opravdu vrah a ne jenom nějaká halucinace, pak by měly stopy pokračovat na západ k úpatí kopců. Patrně se napojí na cestu oddělující Longovy pozemky od státních. Jak se valach pozvolna sunul hlubokými závějemi, sledoval Santana bedlivě sněhem pokrytou krajinu. Hledal náznak čehokoliv neobvyklého.

Proč někdo Bradyho zabil? Měl pochopitelně celou řadu nepřátel. Ale proč právě teď? V téhle strašlivé zimě? A hlavně, kdo vůbec mohl tušit, že sem Long přijede? Jeho současná partnerka, ta modelka Maya Atakdále? Nebo nějaký jeho spolupracovník? Přátelé, se kterými se chtěl sejít? Nebo jenom Clementine?

Pak zůstávala ještě hrozivější otázka. Otázka, která trýznila jeho duši. Souvisí snad smrt Bradyho Longa se zmizením Regan Pescoliové a dalšími vraždami od Medvědí řeky?

Náhoda?

Nebo mrazivá pravda?

V těchto horách se nestala žádná vražda od chvíle, kdy žena Calvina 0’Della zastřelila svého manžela za to, že spal s jejich nezletilou dcerou. To už je dobrých pět, možná šest let zpátky. Santana se tou dobou ani nezdržoval v Medvědím Brodě. Od té doby tu k tak vážnému zločinu nedošlo. Neprobíhala tu žádná válka gangů, neměli tu dealery drog, dokonce se nestala ani žádná nehoda při lovu. Prostě nic. Nyní se nějaký psychopatický vrah rozhodl udělat ze zdejších lesů svůj lovecký rajón. A dokonce se v něm shlédl nějaký podvodník. Pokud se nyní ukáže, že Bradyho Longa zabil někdo jiný, půjde už o třetího vraha během jednoho měsíce.

A to se Santanovi příliš nezdálo.

Jenže kdo ví? Bradyho mohl přece někdo zastřelit i na objednávku.

Rád by tomu věřil. Long si stačil nadělat už celou hromadu nepřátel. Nateovi se ale hlavou stále honila myšlenka na to, že ho kdosi trefil puškou stejného kalibru, jaký používá i vrah od Medvědí řeky na střelbu do pneumatik svých nebohých obětí.

Jenže ten nezabíjí střelnou zbraní. Nechává ženy umrznout v pustině. Tohle není jeho způsob.

Nate lehce pobídnul Skauta k rychlejší chůzi. Překročili právě zmrzlý potok klikatící se mezi závějemi a řídkým porostem zkroucených borovic. Pod kopyty valacha zapraskal led přikrývající studenou vodu potoka.

Nacházel se právě na sever od domu a jeho heliportu. Kolem něj poletoval sníh a mrazivý vítr mu připomínal, jak tvrdě letos zima na kraj udeřila. Stále napjatě sledoval zemi před sebou a hledal vrahovy stopy. Cokoliv, co by narušovalo jednolitou bělostnou peřinu.

„Kam ses poděl, ty hajzle?“ mumlal si nahlas. Dech se mu ztrácel hned u rtů v obláčku páry.

Co když má ten psychopat i Regan?

Při tom pomyšlení se mu zježily vlasy v zátylku. Zabiju tě, zašeptal výhrůžně. Jestli je to tak, zabiju tě bez rozmýšlení!

Cítil se, jako by měl kolem žeber omotané řemínky, které se s každým nadechnutím utahovaly. Stačilo jen pomyslet, že jeho lásku drží ve své moci šílený zabiják. Žena, kterou miluješ! Zamysli se nad tím, hochu. To už je pořádný skok od nevázaného sexu, nezdá se ti?

Pescoliovou poznal v baru.

Netušil, že pracuje u policie.

Nechtěně do ní vrazil.

Ona, se skleničkou whisky v ruce, jeho dvoření s pobavením sledovala. Se zájmem zdvihala své temné obočí.

„Nechtěl bys mě pozvat na drink?“ zeptala se a zakroutila hlavou. Její vlasy se zaleskly v matném světle baru.

„Proč ne?“ odpověděl a mávl na barmanku. Ta nalila do skleničky panáka Jacka Danielse a podala jí ho.

„Tak to byla laciná omluva,“ řekla.

Usmál se na ni, ona mu úsměv opětovala.

Znovu si ho celého prohlédla. Očima přejela od hlavy až k patě a zase nahoru. Na sobě měl zablácené boty, seprané džíny, čistou, ale obnošenou košili a na bradě třídenní strniště. „Jeden panák Jacka Danielse je zatraceně málo, abych na celou věc zapomněla.“ Rychle vypila whisky, položila skleničku na stůl a mávla na barmanku pro další. Pak se usmála tak, že se mu málem podlomila kolena. „Jen abys věděl, nenechám se opít rohlíkem. Já úplatky nepřijímám. Budeš muset obstát před soudem.“

„Já ale pořád nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale ano. Víš.“

„Ty si myslíš, že se tě snažím uplatit?“ řekl. Konečně mu začalo docházet, že mluví s policajtkou. Okamžitě se stáhni! Rozhodně si s ní nic nezačínej, radil mu mozek. „Ty pracuješ u policie?“

Zazubila se a podívala se na barmanku. „Podívej, Nadine! Tady ten pán asi nebude úplný trouba! Dej mu panáka. Na mě.“

Nadine se usmála, nalila whisky do skleničky a postavila ji na bar. Zvedl ji a opatrně si s ní přiťukl. „Nate Santana.“

Zamračila se, jako by to jméno už slyšela. „Regan Pescoliová. Pro tebe: Detektiv Pescoliová.“

A tak pokračovali. Dali si dva drinky, pak si zahráli šipky. Po celou dobu si opakoval: „Vykašli se na ni. Ruce pryč!“ Rozhodně se nepotřeboval zaplést právě s policajtkou. A už vůbec ne s takovou, která vychovává dvě děti a má za sebou dvě manželství, jak se během hry dozvěděl.

Takové ženě by se měl za každou cenu vyhnout.

Něco na ní bylo. Získala si ho už na začátku. Já ji musím najít, řekl si, když nyní seděl na svém koni a zpod krempy klobouku sledoval krajinu před sebou. Za každou cenu!

Přeskočilo jí? Nebo opravdu zaslechla ženský křik? Připadalo jí, že pokusy o osvobození už strávila celé hodiny. Teď strnule poslouchala, jestli ještě zaslechne podezřelý zvuk.

Dávalo by to smysl, uvědomila si.

Vrah si přece oběti nechává jistý čas u sebe. Musí je uzdravit. Až pak je přiváže ke stromu a nechá zmrznout. Sbírá je! Pořád jich má určitou zásobu. Vozí je sem do tohoto doupěte, drží je v oddělených místnostech a pak jim přichystá strašlivou smrt v divočině.

Srdce se jí sevřelo úděsem, když si představila, že v tomhle prostoru možná není sama. Bůhví kolik žen tu ještě může skrývat. Vzpomněla si na moment, kdy seděla u stolu vedle Alvarezové. V duchu si procházela fotografie všech žen, které byly jako pohřešované nahlášeny v pěti okolních státech. Pak si vybavila ženy, které vytipovaly, že by mohly touto oblastní projíždět. Ženy všech ras i náboženství. Může jich být padesát! Zadívala se na dveře oddělující její pokoj od místnosti, odkud přicházel. Tam patrně i žil, vytušila.

Je možné, že by si ten zvuk jenom vyfantazírovala?

Mohlo znít zaskučení větru jako ženský vzlykot?

„Haló?“ zakřičela. „Je tu někdo?“

V ozvěně se jí ale jako výsměch vrátil jen její vlastní hlas. Cítila se pak ještě osamoceněji než dříve.

„Haló!“ zkusila ještě jednou, tentokrát hlasitěji. „Je tu někdo?“

Opět se nedočkala žádné odpovědi.

Už ti zkrátka hrabe! Jsi úplně sama, přiznej si to.

„Je tu někdo?“ zakřičela znovu.

Čekala.

Neslyšela nic. Jen hučení větru a tlukot svého srdce. Přesto věděla, že její uši před chvílí nějaký hlas zachytily. A ona musí zjistit, komu patří.

Pokud ten hajzl uvěznil další osobu, musí zachránit i ji.

V duchu si opět prošla celý případ. Vzpomínala na důležité události, které ji dovedly až sem. Zpočátku se vyšetřovatelé domnívali, že ten psychopat své oběti chytá a zabíjí v určité fázi měsíce, kdy se lámou znamení zvěrokruhu. Jenže jeho touha po vraždění se podle všeho stupňuje.

Teď už není žádné ticho před bouří, už nečeká žádných dvacet dní, než se odhodlá k dalšímu činu.

Zaposlouchala se.

Nic ale neslyšela.

Třeba se jí to opravdu jen zdálo. Zavřela oči. Cítila se unavená. Veškerá námaha byla k ničemu. Tělo jí doslova křičelo po odpočinku. Po spánku. Po uzdravení. Zhluboka se nadechla. Připadalo jí, jako by slyšela Santanův hlas. „Copak, vzdáváš to snad? Vzdáváš to, detektive Pescoliová?“ Pak by opovržlivě vzdychl. „To jsem tedy nevěděl, že jsi taková padavka.“

„Ty hajzle,“ zašeptala, jako by ji mohl slyšet. Při vzpomínce na něj se jí sevřelo hrdlo.

Zamrkala, aby se zbavila závoje těch hloupých slz. Teď nesmí myslet na svého milovaného kovboje. Má před sebou přetěžký úkol. Musí překonat bolest a osvobodit se.

Vrah od Medvědí řeky, ten vyšinuty bastard, tu může být každou chvíli.

Bůhví, jestli vůbec ještě bude mít další šanci na záchranu sebe i té neznámé ženy, jejíž pláč zaslechla.

Zatnula zuby a pustila se znovu do práce. Jako mzdu si vybírala jen další a silnější salvy bolesti. Oslepující, šílené bolesti. Bolelo ji zápěstí, kde se jí pouta zařezávala do masa. Bolela ji žebra i ramena. Sedla si na zem a několikrát do svaru zuřivě kopla, aby si ještě více nepohmoždila zápěstí.

Nesmí se vzdát.

Teď ne.

Nikdy.

Kde je Liam?

Sabina se všemožně snažila zaplašit své obavy. Chvěla se schoulená na posteli, kterou jí Liam tak šlechetně uvolnil. Ale teď odešel. A to na mnohem déle než obvykle. Do duše se jí začala pomalu vkrádat nervozita. Strach.

Nebuď hloupá. Choval se k tobě přece tak hezky. Vrátí se a ty to víš.

Mohlo se mu ale něco stát…

Prý zkoušel nastartovat auto. A pokud mu to nepůjde, bude muset zajít do města pro zásoby na sněžnicích. Pořád ještě byla příliš zraněná na to, aby mohla jít s ním. Řekl jí ale, že se pro ni pokusí sehnat pomoc.

„Jen žádný strach,“ pohladil ji po vlasech svými velkými dlaněmi. „Já tě odsud dostanu. Za každou cenu.“ Podívala se mu do očí. Věřila mu. Pochopitelně mu věřila! Pohladila ho po tváři. Tam, kde měl ty ošklivé škrábance.

„Takhle to dopadá, když se snažíš pomoci medvíděti ze stromu,“ vysvětlil jí. „A to jsem měl z pekla štěstí, že se tam neukázala medvědice. To bych si asi odnesl mnohem víc než jen těchhle pár šrámů.“

„Já myslela, že medvědi v zimě spí,“ poznamenala a Liam se usmál.

„No jo. Holka z města. Nesmíš věřit všemu, co se dočteš v knížkách. Divoká zvířata dělají, co chtějí, a kdy chtějí. Zkrátka to, k čemu je nutí příroda. Jsou jako lidi. Nemůžeš je zařadit do škatulek.“

Opravdu? Opravdu medvědi nezalézají na zimu do svých brlohů i s mláďaty? Nebo ze svých doupat občas vylezou, aby se nakrmili? Tak právě tohle si z hodin biologie nepamatovala. Než nastoupila na zdravotnickou školu, studovala přírodní vědy. Jejich součástí byly i tři semestry biologie. Jenže, to už je také hezkých pár let zpátky. Navíc se v této situaci nemohla právě soustředit. Stejně na tom ani za mák nezáleží. Nejdůležitější je, aby se brzy dostala do bezpečí.

„Naše první cesta povede do nemocnice,“ upozornil ji Liam, když se mu svěřila, že by chtěla na Vánoce za rodinou. „Já docela ovládám první pomoc. Chápeš… Musím, když žiju tady. Mám tu i několik prášků, které by ti mohly pomoci od bolesti. Určitě tě ale bude muset prohlédnout doktor, než vyrazíš zpátky do Missouly.“ Pak se na ni usmál takovým způsobem, že se trochu zastyděla při vzpomínce na svého přítele, který pro ni určitě chystá pěkné Vánoce. Táta bude jistě proti.

Jenže táta prostě Césarovi nerozumí. Sabina musela připustit, že je trochu neotesaný. Potřeboval ale jen pořádnou ženskou, která by mu pomohla vysoudit jeho děti od té krávy bývalé manželky.

Jenže teď… V přítomnosti Liama její city vůči Césarovi jaksi vybledly. Liam se k ní choval tak hezky… Mile. Zachránil ji, když našel její havarované auto na dně propasti. Po cestě píchla a zřítila se tam.

Probrala se z bezvědomí, když se ji Liam snažil vysvobodit z auta. Prý šel zrovna lesem na sněžnicích.

Zpočátku se hodně bála. Ale Liam jí ošetřil rány. Vymknuté zápěstí, pohmožděné koleno a spoustu různých šrámů. Možná má dokonce i zlomené žebro. Začala mu zkrátka důvěřovat. Choval se k ní mile a starostlivě. Opravdu jí pomohl. Absolvovala na škole už dost hodin první pomoci na to, aby to poznala. Zkoušel také zavolat na policii. Bohužel ho zlobil signál a její telefon se ztratil během havárie. Nyní se tedy nacházela v téhle malé místnůstce v péči svého anděla strážného. Měla dokonce i berli. Na ni byla příliš dlouhá, ale k belhání po těch třech místnostech jeho chaty to stačilo. V obytné části, ve výklenku, který sloužil i jako kuchyň, se nacházela kamínka na dřevo. Pak tam byla malá koupelnička a v odlehlé části bytu se skrývala i „jeho“ ložnice. Povšimla si ještě jedněch dveří. Ty Liam zamykal zevnitř. Za nimi mělo být schodiště do pracovny. Zajímal se o geologii a astronomii. Od jara do podzimu ale prý pracoval coby rybářský a lovecký průvodce. Zimy pak trávil tady.

„Připouštím, jsem asi trochu samotář,“ přiznal a ona poprvé pocítila náznak strachu. Nejasně tušila, že v těchto končinách řádí sériový vrah. Jenže těm zprávám nevěnovala velkou pozornost. Vlastně si jen přečetla pár titulků, když procházela kolem Stánků s novinami. Mluvili o tom i nějací její spolužáci, ale ji tohle téma moc nezajímalo. Bylo na ni příliš depresivní.

Teď se jí ale myšlenka na vraždu neodbytně vtírala do mysli.

Jenže Liam se k ní choval tak hezky.

Možná se do ní tak trochu zamiloval, napadlo ji.

Nikdy jí nic nenaznačil. Ani se ji nepokusil políbit. Jen se jí tak nesmírně něžně dotýkal, když jí ošetřoval rány. Na každý pád myslela na Césara v posledních dnech méně a méně. Zato si mnohem častěji představovala, jaké by to asi bylo líbat se s Liamem. Hladit ho po zádech a po vypracovaných prsou.

„Proboha!“ Byla to bláhová představa. Sotva ho přece zná. A přesto, způsob, jakým se na ni díval, prozrazoval jeho city. Pnutí mezi nimi bylo téměř hmatatelné. Vždy když vycítila jeho pohled, vyschlo jí vzrušením v hrdle. Pokaždé odvrátila zrak. Nesmí se dovtípit, že o něm takhle smýšlí.

Přestaň!

Tímhle směrem by se její myšlenky ubírat neměly.

Liam byl jedinou osobou, se kterou se za několik posledních týdnů stýkala. Sympatie je zcela na místě.

Není divu, že o něm měla sexuální sny. Vždyť jde o člověka, který jí ošetřil rány, dotýkal se jí. Jeho prsty hladily její nahé tělo.

Kousla se do rozechvělého spodního rtu.

Seber se. On se přece vrátí.

Ano, odešel. Ale jen proto, aby se pokusil dostat do města a sehnat tam pomoc. Aby vzkázal jejím rodičům, že se o svou dceru nemusí bát.

Jenže už je pryč tak dlouho.

A ona se pomalu začíná bát.

Nepomohou ani slzy, které se jí kutálejí po tváři.

Musí se pořádně modlit, aby se mu nic nestalo.

Aby se za ní vrátil.

A aby se tak stalo brzy.

16

Jakmile Santana dorazil na cestu, přitáhl otěže. Až doposud nenarazil na nic, kromě stop zajíce. A to už ujel dobré tři kilometry.

Zaposlouchal se, nic však neslyšel. Znovu důkladně prohlédl zem ve snaze najít lidské stopy, ale celistvou bílou pokrývku nenarušovalo vůbec nic. Jen sníh padal rychleji než obvykle, malé zmrzlé krystalky vody ho šlehaly do tváří.

Doufal, že by mohl objevit alespoň místo, kde vrah zaparkoval své auto. Zřejmě hó nechal na staré příjezdové cestě, která se v jednom ohybu blíží k plotu zadní části ranče Líné L.

To by dávalo smysl.

Santana znal tuhle oblast jako své boty. Kdyby se musel nepozorovaně vplížit do domu, vybral by si právě tohle místo.

Pobídl koně k pokojné chůzi a zabodl pohled do země před sebou. Stále přemýšlel, zda existuje spojení mezi vrahem od Medvědí řeky a tím hajzlem, co zabil Bradyho Longa.

Ten člověk určitě zná okolí.

Musel ses s ním už potkat.

Jde o samotáře, který zná zdejší kopce stejně dobře jako ty.

Je to prvotřídní střelec. Má navíc dost obratnosti a síly na to, aby mohl několik kilometrů nést šedesátikilovou ženu. Také bude mít někde úkryt. Skvěle se dokáže vyhnout pozornosti policie.

Co když je sám polda? Někdo uvnitř? To proto je pořád o krok napřed. Navíc by mohl vyšetřování směrovat po falešných stopách.

V hlavě si rychle promítl obličeje všech policistů, které na oddělení potkal. Neznal je ale natolik dobře, aby mohl někoho označit za vraha. Navíc mu tahle teorie přišla tak trochu přitažená za vlasy. Jaká je pravděpodobnost, že by nějakému policajtovi najednou přeskočilo a začal mučit ženy? Prakticky žádná.

Potlačil nepatrné zachvění.

Chvíli zkoumal sníh podél plotu z ostnatého drátu. Nikde však nezahlédl stopy bot ani pneumatik.

„Zatracené,“ zaklel polohlasem.

Něco mu muselo uniknout.

Ale co?

Vzpomněl si na Regan. Žije vůbec ještě?

Sakra!

Jako by ho někdo kopnul do břicha.

Sevřel ruce v pěst a rychle zaplašil náhlé zoufalství. Vždyť byla tak živá! Doslova sršela energií. Po jejich prvním setkání ji sledoval, ačkoliv naznačila, že s ním nechce nic mít. Vlastně mu doslova řekla: „Podívej, kovboji, neber si to špatně, ale zařaď laskavě zpátečku, jo?“

Ani to ho však neodradilo. Čím víc ho odmítala, tím víc ho přitahovala. Choval se jako blázen. Nemohl si ale tenkrát pomoci. Vysvětlila mu, že nestojí o žádný vztah, a to z několika prostých důvodů. Má děti, o něž se musí starat, a práci, která ji stojí spoustu sil. Rozhodně prý nepotřebuje ani nechce plýtvat časem a úsilím, jen aby do svého nabitého života přitáhla chlapa.

„Navíc,“ svěřila se mu, když se s ní znovu sešel u Divokého Willa, „já nejsem žádný znalec mužských charakterů. Takže se můžeš považovat za klikaře.“

Rozhodně nechtěl nijak tlačit na pilu. Sešli se jen na panáka v baru rekonstruované stoleté budovy nad vodopády. Dali si jeden drink a hodně spolu mluvili. Pak si objednali další, pak další… Nakonec ho vyzvala na zápas a Santana si kvůli němu pronajal pokoj v patře. Po chvilce už ležel na zádech, ona mu seděla na hrudi a těžce oddychovala.

„Tak co, vzdáváš se?“ zeptala se. Z jejího dechu cítil whisky.

„No to těžko.“

„Dostala jsem tě přece na lopatky.“

„Opravdu?“

„No jo, kovboji. Jestli sis nevšiml, já jsem nahoře.“

„Co když se mi to takhle líbí? Kdykoliv tě můžu shodit.“

„To určitě,“ zasmála se nahlas. Přehodila si rudé kadeře přes rameno, v tlumeném světle lampy se jí na čele zaleskl pot. „Takže ty mě můžeš kdykoliv…“

V tu chvíli se zvedl a shodil ji na zem. Než se stačila vzpamatovat, přiskočil k ní a levačkou jí sevřel obě zápěstí. Pak ji s dlouho potlačovanou vášní políbil. K jeho údivu se nebránila. Naopak. Zavřela oči a dlouze vydechla rozkoší.

„Ty si… Ty si zkrátka nedáš říct,“ zašeptala.

„Ne.“

Pak se zasmála hlubokých smíchem. Nate mezitím začal tahat za lem jejího svetru. Regan, jakmile jí pustil zápěstí, zase začala svlékat jeho.

Měla dlouhé, štíhlé a pevné tělo. Plná ňadra se honosila narůžovělými bradavkami, perfektně tvarované nohy se stýkaly v místě zakrytém rozkošně narudlými chloupky.

Plnými doušky si vychutnával její vůni i chuť. Rád by důkladně prožil každý moment! Toužil po ní ale natolik, že se neudržel a vášnivě ji líbal. Rty se v rychlém sledu posouval po jejím těle, cítil její parfém a pot. Kolenem jí roztáhl nohy. Byl pevný jako skála. Regan se nebránila, a tak ji pomiloval s takovou vášní, že za chvíli oba jen těžce oddychovali a chtěli přídavek.

A tak si ho dopřáli.

Tak to šlo po celou noc.

Když si nyní pomyslel, že by mohla být… Proboha… jen to ne! Podíval se několik metrů dál podél plotu, když konečně spatřil stopy pneumatik. Zapadaly už sice sněhem, přesto je zřetelně rozeznal. Od nich se táhly dvě série stop. Jedny mířily k domu Bradyho Longa, druhé od něj. Pořád tedy existovala šance, že by policie něco našla.

Už už chtěl zavolat Alvarezové, když zaslechl psy. I přes husté sněžení zahlédl nejasnou siluetu psovoda se dvěma vlčáky, jak k němu míří po stopách.

„Hej!“ ozval se ženský hlas. „Kdo to sakra… A sakra! Santana! No to mě mohlo napadnout.“

Poznal psovoda po hlase. Blížila se k němu Jordán Eagleová, zdejší veterinářka, občas vypomáhající policii. Za ní rozeznal policistku Spitzerovou, která se tvářila stejně zarytě jako vždycky.

„Myslela jsem si, že jsme vám jasně řekli, abyste nám do vyšetřování nestrkal nos,“ zavolala na něj. Pod krempou klobouku se jí mlžily brýle. Zhluboka dýchala, snažila se udržet krok se psy na vodítkách.

Santana zakroutil hlavou. „Nic takového jsem neslyšel.“

„Tak vám to říkám teď. Nestrkejte do vyšetřování nos.“

„Zavolejte techniky na tuhle cestu,“ poznamenal a ukázal prstem v rukavici k místu, kde ve sněhu zahlédl stopy po pneumatikách. „Vypadá to, že vrah přijel sem, nechal tu auto, šel zastřelit Longa, pak se stejnou cestou vrátil a opět odjel.“

„Jste snad hluchý? Do vyšetřování se policii plést nesmíte,“ štěkla, sahala si ale už do kapsy pro telefon.

Zatímco psi čenichali u plotu lemujícího Longův pozemek, Jordán poznamenala: „Pořád z jednoho průšvihu do druhého, jak vidím.“ Eagleová byla malá žena s bronzovou pletí, špičatým nosem a černýma očima, v nichž se odrážely její momentální pocity. Patřila mezi hrstku obyvatel Medvědího Brodu, kterým Santana věřil.

„No jo, já už se asi nezměním.“

Zadívala se za plot, kde se ztrácely stopy. Spitzerová mezitím po telefonu popisovala situaci. „Co ty tu děláš?“ zeptala se ho Jordán.

„Ale, ani se neptej.“

„Myslíš, že v tom má prsty vrah od Medvědí řeky?“

„Nevím.“ Během konverzace se na něj Spitzerová zlobně zamračila. „Znáš to, jsem jenom obyčejný koňák, co se tu náhodou nachomýtl.“

„Jo?“ řekla a zakroutila hlavou. Pak vyprskla smíchy. „Tak tohle vyprávěj někomu jinému.“

Spitzerová zatím ukončila hovor. „Technici tady budou za chvíli,“ oznámila suše. „A teď mi laskavě vysvětlete, proč si zkrátka nemůžete jít svou vlastní cestou.“

„Tohle je moje cesta. Brady Long mi dával práci.“ Obavy o osud Regan si nechal pro sebe. Spojení mezi smrtí Longa a zmizením Regan bylo zatím postavené jen na domněnkách.

Zatím.

„Prostě se nám nepleťte do cesty, ano?“ varovala ho Spitzerová.

„To se ještě uvidí,“ zašeptal Santana. Než by se ale s policistkou hádal, otočil koně a vydal se nazpět.

Fízlové jsou takoví idioti!

Paka! Tukani!

Pořád nemohu uvěřit, že naletěli té podvodnici. Navíc dost ubohé! Teď se honí za vlastními ocasy kvůli vraždě Bradyho Longa.

Měl bych cítit uspokojení, místo toho jsem spíš zklamaný. Vjíždím do poslední zatáčky, motor tiše přede. Blížím se k opuštěné stáji, kam jsem si schoval sněžný skútr. Vejdou se sem jen dva vozy a navíc leží jen necelé dva kilometry od místa, kde jsem je schoval. Další dvě ženy, které umrznou ve zdejších horách. Až je policajti najdou, konečně jim snad dojde, jak jsou neschopní.

Fízlové poslouchají bláboly toho starého ochlasty o yettim. Vrchol zoufalství!

Ha!

Co tam ten kořala vlastně dělal?

Vždyť mohl všechno totálně podělat!

Znovu přemýšlím, že jsem ho možná měl zastřelit.

Koneckonců, pro něj by to bylo vysvobození. Ukončil bych alespoň jeho utrpení. Na věky bych mu zavřel hubu a sejmul z něj břímě být místním pošukem.

Vypínám motor a poslouchám, jak hasne. V chladnoucím stroji potichu praská.

Fízlové se ho samozřejmě také pokoušeli umlčet. Vzhledem k jejich totální neschopnosti se však Ivorovi podařilo spojit se s reportéry. Viděl jsem ho v televizi, když jsem si skočil do hospody na panáka a kus řeči s Nadine. Na obrazovce se objevil Ivor v celé své kráse, oči navrch hlavy, s těmi svými půllitry na nose vypadal jak moucha. Tvrdil do kamery, že Bradyho Longa zabila obrovská bílá nestvůra, patrně yetti, s dlouhou palicí v ruce.

„Takhle jsem se v životě ještě nebál, to vám teda povím! Musela mít nějaké rentgenové vidění nebo co. Dívala se na mě obrovskýma žlutýma očima. Sálalo z nich takové divné světlo.“

Navzdory všem svým snahám se ho chlupatým nepodařilo zadržet. Talii Donahueová, fešná blond reportérka KBTR, už na toho starého blázna čekala. Vypadalo to, jako by si z něj před kamerou jen utahovala. Když Ivor mluvil, několikrát dokonce do objektivu mrkla, jako by chtěla říct: „Tak tohle je tedy síla!“ Chytila ho ve městě, když mířil do své oblíbené hospody.

Reportéři!

Bulvární pakáž je to!

Jsou to stejní ubožáci jako zdejší policie. Už se nemohu dočkat, až svůj plán posunu zase o krok dál. Vystupuji z auta a přikrývám ho izolační plachtou. Rozhodně nechci riskovat, že by motor nenaskočil, až to budu nejvíce potřebovat. Pak si nasazuji sněžnice a mířím k chatě. Sabině nesu špatnou zprávu: ještě pár dní bude muset zůstat u mě.

Slíbím jí ale, že bouře brzy ustane a já se budu moci vypravit do města.

Tuhle část plánu si dokonale užiju.

Už je připravená. Já také.

Nastal čas, aby se Sabina podívala do tváře své nejhorší noční můře.

Hluboko v duši se bojí, že bych mohl být tím vrahem od Medvědí řeky. Viděl jsem jí to na očích, když se v chatě poprvé probudila. Podával jsem jí prášky na utišení bolesti a nakonec jsem si získal její důvěru. V hluboko zasuté části jejího mozku ale tato obava stále existuje.

Jdu přes nízký kopec a směřuji hlouběji do lesa. Vstupuji na starou cestu k dolům, po níž už celé roky nikdo nejel. Nevidím jediný důvod, proč bych měl zbytečně budit pozornost. Určitě z vrtulníků hledají podezřelé stopy. Ze vzduchu silnice vypadá neudržovaně. Nemohu si dovolit vjet na ni autem. Stopy nohou ve sněžnicích ale budou prakticky neviditelné. Obzvláště pokud nepřestane tak vydatně chumelit.

Sabina v tuto chvíli překračuje pomyslnou hranici.

Sice o mně může mít pochybnosti, je už na mně ale závislá. Zamilovala se do mě.

Stejně jako všechny ostatní.

Po nějaké době.

Vidím, jak se na mě dívá, když vařím jídlo, když se o ni starám, dokonce když jdu do své „ložnice“. Její oči mě sledují na každém kroku. Už o mně začíná snít.

Když jí ošetřuji rány, vždy se k ní nakloním tak, abych se jí skoro dotýkal hlavou. Vidím, jak se mi dívá na rty. Přemýšlí, jaké by asi bylo políbit mě. Představuje si, jak přejíždí jazykem po mém těle. Uvažuje dokonce o tom, že by mě milovala ústy.

Tohle pomyšlení mě vzrušuje. Cítím v kalhotách erekci. To už ale obcházím nízkou skálu a mířím přímo k zadním dveřím své chaty. Nakonec to nebyl špatný den. Zabil jsem toho šmejda Bradyho Longa. Chvíli se ještě kochám představou, že bych jej završil pořádnou souloží se Sabinou.

Jenže tím bych porušil svá vlastní pravidla.

Těchto žen se nesmím ani dotknout. Kdybych si potřeboval někde ulevit, skočil bych za Nadine. Tahle roztomilá servírka s nikotinovým aroma a půvabným tetováním nad půlkami přede mnou vždycky ráda vyšpulí zadek. Nabídne se mi jako na talíři. Přesně takhle to mám rád. Rád souložím zezadu. Alespoň se té čubce nemusím dívat do tváře. Je sice pokaždé celá nadržená a líbí se mi, to ale neznamená, že to není štětka.

Ale tyhle ženy jsou jiné. Tolik času mi trvalo, než jsem je vystopoval a ulovil! Vypadají zatraceně dobře, já se ale nemůžu snížit k tomu, abych se s nimi miloval. Veškerá jejich moc by přišla vniveč. Ne… Musím odolat pokušení.

Kdyby mě tak ale chtěl poslouchat i můj penis! Je tvrdý jako kámen, překáží mým záměrům. Zastavuji se tedy ještě u jedné ze závějí a rozepínám si své lyžařské kalhoty. Shýbám se k zemi, nabírám plnou hrst sněhu a strkám si ji do kalhot.

Musím se kousnout do rtu, abych nezasyčel. Konečně mohu zase svobodně uvažovat. Obyčejná erekce mě přece nezastaví!

Konečně dorážím ke svému cíli. Chatrč vypadá, jako by měla každým okamžikem spadnout. Stěny tvoří zešedlé dřevo, které přečkalo už nejméně sto montanských zim. Střechu pokrývají původní šindele, chatrná okna jsou potažena námrazou. Odemykám dveře a vstupuji do své chýše. Okamžitě se svlékám z kombinézy, ačkoliv v předsíni mrzne. Chata vypadá zevnitř mnohem lépe než zvenčí, i protože jsem ji obložil izolací ze skelné vaty, která drží teplo. Přecházím k zadním dveřím. Také ty jsem pro jistotu zamkl. Když je otevírám, hlasitě vržou. Rozsvěcuji baterku a sestupuji ze schodů do spleti chodeb, které se pod zemí táhnou od té doby, co se tu začalo těžit.

Strávil jsem celé roky úpravou těchto tunelů pro svůj účel. Začal jsem mnohem dříve, než jsem do nich přivedl první vyvolenou. Hned pod schody se chodby větví do bezpočtu ramen. Krátkých, dlouhých, některé dokonce končí ve skále. Drtivou většinu z nich důvěrně znám, používám je jako skladiště. Dnes je ale ignoruji. Jdu přímo, svítím si jen malou baterkou. Blížím se ke svým pokojům. Nacházejí se těsně pod povrchem, takže jsem do nich mohl zabudovat kamínka s komínem. Tak mohu v chodbách udržovat teplo. Dělám si jen starosti, že mě prozradí kouř z komína.

Většinu času ale trávím v kamenné budově nad chodbami.

V ní také přijímám své hosty. Pokud fízlové uvidí kouř, mohou se domnívat, že pochází právě z téhle chaty. Můj labyrint nemohou najít.

Nesmí ho najít!

Dokud své dílo nedokončím!

Rozhoduji se, že věci trochu uspíším. Ještě před nedávnem jsem měl jasný plán. Chtěl jsem se řídit znameními zvěrokruhu. To by ale trvalo moc dlouho… Stupidní fízlové… Nyní si musím pospíšit… Třeba to ale bude fungovat a já policajty dokonale zmátnu. A když ne, mám v zásobě druhou… Dovedu si představit, jak by ten chudák Grayson s celou tou svou bandou pitomců v uniformách čuměli, kdybych jim připravil dvě najednou! Tak proč to nezkusit?

Usmívám se a vzpomínám na všechny plány, které jsem právě v tomhle starém dole připravil. „Chytrý chlapec,“ chválím se šeptem. Matka by byla hrdá. A patrně i šokovaná. V šachtách je tolik tajných míst a chodeb, kde se dá člověk schovat tak, aby ho už nikdy nikdo nenašel! Naštěstí jsem si to všechno promyslel dopředu. Své vyvolené, ženy hodné mého plánu, jsem vyhledal už dávno. Ujistil jsem se, že mám dostatek… inventáře. Znovu se usmívám. Opravdu jsem mnohem chytřejší, než si kdokoliv dokáže představit. Obzvláště pak matka.

V dálce zavrzaly dveře.

Krucinál!

Regan si lehla na postel a zavřela oči, jako by spala. V zátylku se jí zježily vlasy, když zaslechla tiché kroky. Jeho kroky! Měla poraněné a zhmožděné zápěstí. Ačkoliv se jí podařilo svar narušit, stále ještě zcela nepovolil. Kdyby tak měla víc času! Alespoň trochu!

Nevzdávej se! Dokážeš toho chlapa porazit. Dokážeš!

Zachvěla se, žaludek se jí stáhl. V tu chvíli věřila, že se k ní blíží ztělesněné zlo ve své nejčistší formě. Nezajímalo ji, zda je vyšinutý nebo nikoliv. Zlo plodí jen zlo. Někdo toho bastarda musí konečně zastavit.

Je to na tobě.

Kdybys ho dostala, zachránila bys sebe i další ženy, kterým připravil stejný osud.

Když pak zaslechla, jak se hýbe klika a otevírají se dveře, málem se jí zastavilo srdce. Při pomyšlení, jak se na ni dívá, se jí zvedl žaludek. Uvědomila si však, že ani jedno z těl, které našli, na sobě neneslo žádné znaky sexuálního zneužití. Přesto i ony od něj musely zakusit ďábelské utrpení.

„Já vím, že nespíš,“ řekl jí povědomým uhlazeným hlasem. „Přede mnou nemusíš nic předstírat.“

Pomalu otevřela oči. Stál přímo nad ní. Vysoký muž v převleku. Oči mu zakrývaly brýle, na bradě měl falešný vous. Na tváři měl šrámy, které mu sama způsobila. Aspoň něco… Alespoň jeden bod pro tu správnou stranu.

„Dobré ráno, detektive,“ pronesl měkce. „Vlastně už není ráno…“

„Mě to nezajímá.“

„Hmmm. Tak vidíš, že jsi hrála mrtvého brouka. A ne moc dobře.“ Na noční stolek vedle lůžka postavil láhev vody a několik proteinových tyčinek. „Jen jsem chtěl, abys věděla, že jsem svět zbavil další špíny.“

O čem to ta zrůda zase mluví?

„Znáš Bradyho Longa?“

Ovšem! Kdo by ho neznal? Brady Long je jediným potomkem jednoho z nejbohatších lidí v zemi, měděného barona Huberta Longa. Vlastně ne… Moment… Long měl ještě jedno dítě. Dceru… Co se s ní vlastně stalo? Na to si už Regan bohužel nedokázala vzpomenout.

„Vidím, že ho opravdu znáš. Tak to je další občan, s nímž si už šerif nebude muset dělat starosti.“ Otočil se a rukama schovanýma v rukavicích posbíral pár polínek. Hodil je do kamen, kde se do nich okamžitě zakously hladové skomírající plameny.

„Co se Bradymu stalo?“ chtěla vědět Regan.

„Stihl ho nepříjemný osud.“

„Zabil jsi ho?“

Zabouchl dvířka od kamen a otočil se k ní. Za falešnou bradkou se mu rozsvítily dvě řady bělostných zubů ve spokojeném úšklebku. „Vypráví se, že ho prý zabil sněžný muž. Yetti.“

Vytřeštila na něj oči. Proboha! Tomu chlapovi snad totálně přeskočilo! Přišel o rozum.

„Tak se to alespoň říká ve zprávách.“

„Opravdu?“ Hlavně se ho na nic neptej. On si to užívá!

„No není to zajímavé?“

„Vlastně moc ne.“

Zasmál se její naivitě. Jak jen mohla věřit, že by ho mohla přechytračit? „A víš, co je nejzajímavější? Tak si představ, že tenhle yetti Longa zastřelil puškou ráže 7,6 milimetrů!“

„Jak to můžeš vědět?“

Hrozivě se zašklebil. „No protože jsem tam byl. Všechno jsem to viděl na vlastní oči.“

„Ty jsi ho zabil! Ty hajzle.“

„Zbavil jsem svět odporného šmejda. Takhle člověk dopadá, když se snaží udělat dobrý skutek. Pro dobrotu na žebrotu!“ Úsměv mu pohasl. V tu chvíli se jeho tvář zhyzděná škrábanci a zakrytá vousem proměnila v nazlátlém světle ohně v dokonalý obraz zla. „Jenže to se změní… Brzy.“

Podíval se jí přímo do očí a Pescoliová se cítila, jako by se jí po těle svíjela celá klubka hadů. Chce ji zabít, to už věděla. Nyní ale pochopila, že to bude brzy.

17

Útulnou chaloupku Grace Perchantové jako by navrhovali bratři Grimmové. Doslova pohádkově se choulila uprostřed zasněžených lesů, kde však i navzdory veškeré jejich malebnosti přežívala temná a nebezpečná stvoření.

Za to můžou ty prášky proti nachlazení, pomyslela si Alvarezová, když zaparkovala na rozbité cestě a vydala se sněhem zasypanou stezičkou ke dveřím. Vždyť je to jen dům. Podivný, to ano. Ale nic víc než dům v lese. Za ty tři roky, co na oddělení pracuje, už podobných chatrčí navštívila několik. Stavení Grace Perchantové není výjimkou. Ani trochu.

Šerifa nechala v sídle Bradyho Longa. Rozhodl se tam zůstat déle, zpátky ho prý vezme zástupce Brewster, který dorazil zrovna, když byla na odchodu. Měla už všechny informace, které potřebovala, zúčastnila se i výslechu Clementine DeGraziové a jejího syna Rosse. Výpověď hospodyně byla prostá. Brady Long jí zavolal předchozího večera a oznámil jí, že pokud se počasí alespoň na chvíli umoudří, zastaví se v Medvědím Brodu na „kratičkou návštěvu“. Clementine se měla postarat, aby byl dům plný jeho oblíbeného jídla a pití. Na druhý den ráno pak odjela se synem na tradiční výměnu dárků za svou sestrou, která chtěla až do Vánoc odjet z města. Ross, mlčenlivý a znuděný chlapec, s výpovědí své matky bez výhrad souhlasil, stejně jako jeho teta, která rovněž uvedla, že u ní oba příbuzní strávili celé odpoledne.

Rosse Longova smrt na první pohled nijak zvlášť nemrzela. Clementine naopak střídavě plakala a posmrkávala. Zjevně pro tohoto muže, který měl podle Graysona a Santany daleko více nepřátel než přátel, hluboce truchlila. Možná až moc.

Clementine hořekovala, jako by oplakávala vlastního syna.

Nebo manžela.

Při pohledu na její žal Alvarezovou napadlo, jestli Clementine nebyla pro Bradyho Longa více než hospodyně. Tohle bude muset ještě prověřit.

Nyní se ale musí věnovat Grace Perchantové.

Když stanula na schůdku přede dveřmi a zaklepala, ozvalo se zevnitř výhrůžné zavrčení. No ano! vzpomněla si Alvarezová. Grace přece chová vlky, nebo vlkodlaky, zkrátka nějaká strašlivá monstra. Snad je odvede.

„Sheeno, tiše!“ přikázal ženský hlas a vrčení okamžitě ustalo. O chvíli později už Grace Perchantová otevřela dveře. „Detektive.“ Na sobě měla dlouhý rolák a přívětivě se na Alvarezovou usmála. „Doufala jsem, že se zastavíte nebo alespoň zavoláte.“ Ustoupila ze dveří a pokynula Alvarezové, aby vešla dovnitř. Policistka za ní zahlédla šedou chlupatou kouli s dlouhým ocasem. „Pojďte dál.“

Fena odcupitala do pelíšku před starodávný gauč. V krbu tiše praskal oheň. Na každé okenní římse stály květináče s popínavými rostlinami a hořící svíčky. Alvarezová si připadala jako v bedně s dynamitem, která co chvíli vybuchne.

„Přišla jste určitě kvůli své partnerce. Posaďte se.“ Grace pokynula Alvarezové k židli. Pes, který sledoval každý její krok, zůstal nehybně ležet na svém místě.

„Před několika dny jste u Divokého Willa varovala Pescoliovou před blížícím se nebezpečím. Doslova jste řekla, je to lovec. Myslela jste tím vraha od Medvědí řeky. Pak jste ještě dodala, že vám hlasy prozradily i její prostřední jméno, které jsem neznala ani já – Elizabeth.“

„Máte dobrou paměť. A já se nemýlila,“ pronesla Grace a usedla na židli ke krbu vedle pelíšku, kde se Sheena už stočila do klubíčka a pomalu se jí začaly klížit oči.

„A jak jste to mohla vědět?“

„Stejně jako vždycky. Měla jsem vidiny. Něco jako sen.“

„Slyšela jsem, že prý mluvíte s mrtvými,“ řekla Alvarezová. Každé své slovo si pečlivě rozmyslela. „Takže míváte i sny?“

Grace se zadívala z okna, od jehož skleněné výplně se odrážel maličký plamínek svíčky. „Ne. Ne vždy. Občas ale, když ke mně mrtví promlouvají, dovolí mi vidět jejich očima…“ Rozpačitě se usmála, jako by chtěla říct, že ví, jak hloupě musí vypadat. „Nedávno jsem zaslechla hlas. Hlas zemřelé dívky. Našli jste ji ve Starlingově kaňonu. Byla to ta kadeřnice,“

Alvarezové se zježily vlasy na zátylku. „Rita Itová? Mluvila s vámi?“

„Ano.“

„A kdy?“

„Před několika dny.“

„Jak?“

Grace se znovu otočila čelem k policistce a zabodla do ní své bledé oči. „Slyšela jsem ji.“

„Jak víte, že to byla ona?“

„Viděla jsem její tvář. Byla namodralá. Celá zmrzlá. Mluvila ke mně, aniž by se jí pohnuly oči nebo rty. To ona mi řekla jméno vaší partnerky. Ptala jsem se, odkud to ví, a ona mi sdělila, že ji viděla, a nejen ji, i další ženy. Říci mi prý ale mohla jen o Regan Elizabeth Pescoliové.“

Alvarezová pozvedla ruku. „Takže s vámi mluvila…“

„Nic víc už mi neřekla. Jakmile ale zmínila jméno vaší kolegyně, měla jsem sen. V duchu se mi střídaly krátké obrázky, které mi však nedávaly žádný smysl. Zřejmě se ale týkaly Regan Pescoliové.“

„Sen? Když jste spala?“

„Ano… Vzbudila jsem se venku. Doprovázela mě Sheena.“

„Tohle se vám stávalo i dříve?“

Grace zakroutila hlavou. „Ne. Nikdy. Až teď,“ řekla. „Nyní se mé vize liší. Mrtví si žádají spravedlnost. Alespoň myslím. Navštěvují mě s mnohem větší naléhavostí než kdy jindy,“ pronesla s takovou přesvědčivostí, až Alvarezovou zamrazilo. Ta žena opravdu věří, že k ní promlouvají mrtví.

Pes na zemi se v tu chvíli protáhl a zívl. Odhalil přitom své dlouhé bílé zuby. Pak znovu zavřel oči a spal spokojeně dál.

V místnosti se chvilku ozývalo jen jeho klidné oddychování.

„Viděla jste v tom snu vraha? Nesdělila vám náhodou Rita jeho jméno? Nepopsala vám ho? Mluvila jste o něm v mužském rodě. My se také domníváme, že jde o muže. Nemáte o něm nějakou informaci, která by nám mohla pomoci toho bastarda najít?“

Jakmile si uvědomila, co řekla, zastyděla se. Vždycky věřila jen vědě a důkazům. Opovrhovala psychotronickými jevy, vizemi, sny, zkrátka vším, co nedokáže přesně pojmenovat fakta. A teď seděla u ženské, o níž si celé město povídá, že se pomátla na rozumu, a doufala v její pomoc.

„Měla jsem takový pocit. Muž celý v bílém. Asi aby se maskoval na sněhu, si myslím.“

„Rita ho ale viděla.“ Stejně jako ostatní oběti. Ty ženy se ho nebály, o tom byla přesvědčená. Naopak mu důvěřovaly. Nemohla to ale pochopitelně nijak dokázat.

„Viděla ho, to ano. Jeho obrázek ani žádný popis mi ale nepředala. Lituji.“ Vypadala přesvědčivě. Seděla na židli, sevřené ruce si opírala o kolena, světlé oči upřené před sebe. Alvarezová pak položila ještě pár dalších otázek a Grace na ně vždy krátce a upřímně odpověděla. Tak se to alespoň Alvarezové jevilo. Jenže kdo ví? Třeba je ta ženská opravdu jen totálně vyšinutá, jak si o ní každý myslí. Nutila ji, aby jí svěřila všechno, co by jí mohlo pomoci.

„Některé věci mi přímo řekla,“ pronesla Grace. Od stříbrných vlasů se jí odráželo světlo svíček.

„Kdo? Rita Itová?“

„Ano.“

„Co třeba?“

Grace se zadívala do ohně, pak, jako by se sama uvedla do transu, mluvila o jehle a stříkačce. Pak o svěrací kazajce a jakýchsi nosítkách. Alvarezová se snažila z Grace dostat nějaké konkrétnější informace, ale bezúspěšně. Nezískala ani jméno, ani adresu, ani popis.

Nic.

Když se Grace opět vrátila do reality, pronesla jen: „Musíte jí pomoci.“ Její slova Alvarezovou vyděsila.

„Pomůžu jí,“ slíbila a otočila se k odchodu. Nastoupila do jeepu a zrovna nastartovala, když jí zazvonil telefon. Přijala hovor a pomalu vjela na silnici. Zuřivě kmitající stěrače jen stěží stačily odhrnovat sníh dopadající na čelní sklo. „Tady Alvarezová.“

„Dobrý den, tady Joelle. Vracíte se na oddělení?“

„Ano, jsem na cestě.“

„Dobře… Dobře…“

Alvarezová ale z jejího telefonátu měla špatný pocit. Joelle obvykle netelefonovala policistům, aby se jich zeptala, zda jsou už na cestě. „Co se děje?“

„Jde o syna Regan.“

„Jeremyho?“ zašeptala. Srdce jí poskočilo. Ten kluk už má dost problémů, rozhodně nepotřebuje další. „Co je s ním?“

„Je na stanici. Chtěl by vědět, co se stalo s jeho mámou. Pokoušela jsem se ho uklidnit. Říkala jsem mu, aby šel domů. Dokonce jsem mu nabídla sušenky a koláč.“

Tak to jsi trefila do černého!

„Chce ale za každou cenu s někým mluvit o Pescoliové. Tak jsem si říkala, vzhledem k současné situaci se zástupcem šerifa Brewsterem, že byste s ním mohla promluvit vy.“

„Budu tam za chvilku,“ slíbila Alvarezová a hovor ukončila. Netušila, co by tak mohla Jeremymu povídat. S teenagery příliš komunikovat neuměla. Rozhodně se o to ale pokusí.

„A proč bych nemohla?“ rozčilovala se Bianca, že se Michelle vůbec mohla odvážit ji v jejím úmyslu zrazovat. Byla nervózní. Musí vypadnout. V duši jí hlodaly obavy o mámu. Přepínala kanály na monstrózní televizi svého otce, na reality show, které tak milovala, se však nemohla soustředit. Ačkoliv měli díky satelitu nespočet stanic, ani jedna z nich ji nedokázala opravdu zaujmout. Napsala tedy svému chlapci SMS a vymysleli spolu plán.

Jenže Michelle, jindy tak v pohodě, najednou začala uplatňovat autoritu nevlastní matky.

Jako by snad nějakou měla!

„Skočím si s Chrisem na koncert do města,“ řekla Bianca z gauče. Otočila se a spatřila Michelle, jak urovnává stříbrný řetěz kolem lustru z tepaného železa a skla, který visel v jídelně nad kulatým stolem.

„Opravdu?“ Michelle Biančinu chabou výmluvu zjevně prohlédla. „A proč?“

„No tak… Jsou Vánoce.“

„Myslím, že bys měla spíš zůstat doma. Pouští tě máma na schůzky s kluky? Umí Chris vůbec řídit?“ Michelle srazila perfektně upravené obočí a dál proplétala řetěz mezi zdobeným kovem.

„Vezme nás jeho brácha. On má řidičák,“

„A v kolik hodin ten koncert začíná?“

Michelle tedy není žádná naivka, jak si původně myslela. Tedy alespoň od chvíle, kdy přišla o své místo bankovní úřednice. Nyní ale začíná brát svůj úkol nevlastní matky nějak příliš vážně. „Tak kolem sedmi? Nejsem si jistá. Skočíme si na něco k jídlu a pak půjdeme na ten koncert.“

„V tomhle počasí?“ Michelle se podívala na vánici za oknem. „Tak o tom pochybuji, zlatíčko.“

„Ale…“

„Podívej.“ Michelle k ní napřáhla ruku a roztáhla prsty. Nehty nalakované na červeno a dozdobené bílými tečkami vypadaly jako drápy. „Tvůj táta má kvůli té vánici obrovské starosti. Vždyť už zavřeli dálnici, takže nemůže pracovat tak, jak by chtěl,“ řekla. A měla pravdu. Povětrnostní situace mu ztěžovala každodenní cestování, a on tak přicházel o hromadu peněz. Původně si chtěl vzít přes Vánoce dovolenou. To Bianca nepamatovala. Kvůli současné kalamitní situaci ale asi bude muset na jakékoliv volno rezignovat. „Navíc si dělá starosti kvůli mámě.“

To může být pravda, ale také nemusí.

„Takhle se na mě nedívej. Opravdu si dělá starosti. A pak je tu ještě tvůj bratr. Zmizel odsud a my se s ním nemůžeme spojit ani přes mobil. Uložili jsme mu domácí vězení.“

„Ale mně ne,“ opáčila Bianca. Připomněla tak Michelle, že ona je z obou sourozenců tím hodnějším dítětem.

„Uděláš zkrátka, co jsem ti řekla, a basta,“ řekla Michelle tónem, jaký u ní Bianca nikdy dříve nezaznamenala. Vůbec se jí nelíbil.

„Ty ale nejsi moje máma.“ Cítila, že se jí v očích objevily slzy. Horké slzy strachu. Snažila se nemyslet na to, co všechno se jí mohlo stát. Celou poslední hodinu strávila Bianca psaním zpráv s Chrisem a vymýšlením plánu, nemohla zkrátka zůstat doma.

V tu chvíli zaslechla, jak se s hlasitým bouchnutím zavřely zadní dveře. Dovnitř vstoupil její otec, kolem něj se linula vůně cigaretového kouře. Pověsil si kabát na věšák a zachytil nahněvaný pohled, který k němu Michelle vyslala.

„Co se děje?“

Michelle patrně už měla na jazyku jedovatou poznámku, na poslední chvíli ji ale spolkla. „Bianca je tvoje dcera, promluv si s ní sám,“ řekla a otočila se. V růžových lodičkách pak rázně zamířila do kuchyně, své svatyně, její podpatky hlasitě klapaly o kamennou podlahu.

Bianca pohledem sledovala ženu, kterou si vzal její otec, dokud nezmizela. Přihlouplá barbie, tak jí říkala máma. Bianca si ale nebyla zcela jistá, zda pro ni tohle označení opravdu platí.

„Tak co se děje?“ zeptal se přímo Luke.

„Chtěla jsem jít jen na vánoční koncert,“ postěžovala si, pak zkřížila ruce na hrudi a vyšpulila rty.

„To si asi budeš muset nechat zajít chuť.“

„Proč?“

Otec se na ni podíval takovým způsobem, jako by přišla o rozum. Pak použil tytéž otravné argumenty, které už slyšela od Michelle. Venku zuří sněhová bouře, je ještě příliš mladá, už Jeremy se ocitl ve velkých problémech a bia bia bia. V tom tkví problém druhorozeného dítěte. Prvorozený totiž zničí veškerou důvěru rodičů.

„… takže kdyby třeba Chris chtěl přijet sem… Navštívit tě… Zahráli byste si třeba nějakou hru na počítači a tak podobně… To by šlo.“

„Hru na počítači?“ Obrátila oči v sloup. Kolik si jako myslí, že mu je? Sedm?

„Ok, tak kdyby se chtěl třeba dívat na televizi nebo…“ Zašilhal ke kuchyni, jako kdyby doufal, že se ve dveřích objeví Michelle a pomůže mu z téhle šlamastyky nějakým skvělým nápadem. Bianca v tu chvíli pochopila, že jí otec ani trochu nerozumí. „No tak, zlatíčko. Zavolej Chrisovi a uvidíš, jestli by se nezastavil. Klidně bych pro něj mohl zajet. Mohli bychom si udělat pizzu nebo špagety… nebo…“

„Pizzu. Uděláme pizzu.“ Hlava Michelle se objevila ve dveřích do kuchyně. „Mám nějaké v mrazáku, nějaké ty papričky a olivy navíc určitě najdu ve spíži.“

„Jupí,“ hlesla Bianca sarkasticky a zatočila si ukazovákem u spánku.

Michelle se zamračila a opět zmizela v kuchyni.

Lukea ale její gesto pohněvalo. „Zůstaneš tady. A to bude platit i pro Jeremyho. Dokud se nedozvíme, co se stalo s mámou, chci, abyste se nikam nevzdalovali. Rozumíš?“

V očích se jí znovu objevily slzy.

„Rozumíš, melounku?“

„Rozumím!“ Doufala jen že tuhle imbecilní přezdívku nepoužije, a to nikdy, v přítomnosti Chrise. Odešla do svého pokojíku, zabouchla za sebou dveře a lehla si na postel. Otřela si slzy, vytáhla z kapsy telefon a vytočila Jeremyho číslo. Ten by ji odsud třeba mohl dostat.

Pokoušela se mu dovolat už celý den, ale on telefon nebral. Napsala mu tedy zprávu: KDE JSI? MUSÍM VYPADNOUT. CO NEJDŘÍV.

Chtěla mu napsat ještě další informace, nakonec ale textovku odeslala v této podobě a modlila se, aby pro ni opravdu přijel. Jeremy ji poslední dobou pořádně štval. Většinou se choval jako debil. Pořád ale byl její bratr a věděl, jak nesnesitelný její otec umí být.

O Michelle si Bianca vždy myslela, že je celkem fajn. Svůj názor ale rychle přehodnotila. Co má tahle hra na mámu znamenat? Taková pitomost! Máma dokázala být pěkně otravná, byla to ale sakra pořád její matka. Michelle se svým chováním Biance akorát hnusila.

Převalila se na posteli a zadívala se do stropu. Pomyslela na mámu a žaludek se jí stáhl úzkostí. Co když se jí opravdu něco stalo?

Zkusila zavolat Chrisovi.

Možná by opravdu mohl přijít. Ten nápad s pizzou je jen trapná šaškárna, potřebuje ho ale vidět.

Co nejdříve.

Doktorka Ramsbyová se blížila ke své kanceláři v nemocnici Mountain View. Při chůzi si pohrávala se zlatým náhrdelníkem. Měla už za sebou několik schůzek. Nejprve vedla kruh žen, které dlouho trpěly domácím násilím. Pak se konala pracovní porada, kde se dozvěděla, že bude muset začít šetřit a že se možná bude muset obejít bez jednoho asistenta. „Přicházejí těžké časy,“ řekl správce Hedgewick všem šéfům oddělení. „Naše ekonomická situace se dramaticky zhoršuje.“

„Lidé jsou ale nemocní pořád stejně. Pořád potřebují naši péči,“ protestovala Ramsbyová. Několik dalších kolegů souhlasně zamručelo.

Hedgewick se zamračil, jeho oči za tlustými brýlemi potemněly. Položil ruce na dokumenty rozložené na stole. „Proto naše práce znamená výzvu,“ řekl. „My musíme nabízet pacientům ty nejlepší služby, a zároveň se vejít do rozpočtu nemocnice.“

Vzpomněla si na jeho mercedes, nic ale neříkala.

Došla ke dveřím kanceláře a otočila se do chodby. Za rohem rychle zmizela ženská postava. Na zlomek vteřiny si Ramsbyová pomyslela, že by mohlo jít o Padgett Longovou.

Jenže to je zhola nemožné. Padgett se sotva hýbala, navíc by měla být v uzamčeném křídle.

Možná to byl jen někdo, kdo se jí podobá.

Lékařka okamžitě vyrazila na konec chodby. Bílý plášť za ní vlál. Musela se zmýlit. Podle toho, co si pamatovala, se Padgett nikdy nevzdálila ze svého oddělení.

Zvláštní, ale je to pravda.

Tak proč…?

Během několika vteřin se dostala až k rohu, za nímž ona tajemná žena zmizela.

Nahlédla do chodby. Zadní stěnu tvořila okna, o něž se nyní rozbíjely těžké kapky vody. Nalevo viděla dva služební výtahy, vpravo zase toalety. Ramsbyová si všimla, že obě kabiny výtahu mířily dolů. Jeden se zastavil ve druhém patře, druhý v přízemí.

Nastoupila ona záhadná žena do jednoho z nich?

Byla to Padgett?

Jalicia nepatřila mezi lidi, kteří by podceňovali své pocity nebo instinkty. Často měla dojem, že v téhle nemocnici něco není v pořádku. Ze zvědavosti vstoupila na dámské toalety, nikdo tam ale nebyl. Zkusila dveře od pánských záchodků, ty zase byly zamčené.

Hmmm.

Řekla si, že už má vidiny, a počkala u výtahů. Ruce si založila na prsa a po očku sledovala i dveře od toalet. Do mozku se jí jako pila zařezávala chuť na cigaretu. A to nekouřila už osm měsíců. Možná by měla zkusit tu zatracenou náplast.

Crrrnk! Málem vyskočila úlekem z kůže, když se jí v kapse rozezněl telefon. Podívala se na displej. Volala její neuvěřitelně netrpělivá sekretářka Annette. „Ano?“

„Nemohla jsem se vám dovolat,“ řekla nasupeným tónem Annette. Už zase! Ramsbyová si s ní bude muset v brzké době vážně popovídat.

„Měla jsem jednání.“

„Já vím. Ráno ale hned třikrát volal advokát Bartoň Tinneman. Říkala jsem si, že by vás to mohlo zajímat.“

Právník Huberta Longa, otce Padgett. Annette měla pravdu, tohle ji opravdu zajímalo. „Jsem na cestě do kanceláře. Dejte mi pět minut.“

Vypnula telefon a v tu chvíli zaslechla, jak se odemykají dveře od pánských záchodků. Objevil se v nich doktor Scott Langley, drobný psycholog s bílou bradkou a neustále zamračeným výrazem. Zastrčil si košili do kalhot a vyšel ven. Když vzhlédl, zachytil její pohled.

„Je tam ještě někdo?“ zeptala se ho Ramsbyová a rychle nahlédla do místnůstky. Než se dveře zavřely, všimla si vlastního ustaraného výrazu v odraze zrcadla.

„Co prosím?“ zeptal se jí Scott a nepatrně zrudnul. Odkašlal si a urovnal záhyb na tvídovém saku.

„Ach… Ale jen jsem si myslela, že jsem tu viděla jednu ze svých pacientek… Ale vlastně… zapomeňte na to, nic se nestalo.“ Cítila se jak naprostý idiot. „Musela jsem se splést.“

„Nikdo se mnou uvnitř nebyl, doktorko Ramsbyová, pokud se ptáte na tohle,“ řekl Langley a pozdvihl obočí.

„Já se neptám na nic,“ opáčila spěšně, otočila se a zamířila zpátky ke své kanceláři. Pocit, že se v nemocnici děje cosi zvláštního, jen narostl.

18

Úžasné!

Mámina parťačka mu teď dá pár rad do života.

Jeremy to viděl v křivce jejích pevně sevřených rtů a ve způsobu, jakým se blížila ke stolku, u něhož měl počkat. Seděl v malém kamrlíku bez oken, patrně šlo o výslechovou místnost. Do nosu mu pronikal pach potu a desinfekce. Cítil se celý nesvůj, ostatně jako vždy, když se ocitl v blízkosti policejní stanice. Podle mámy má v žilách krev policajta, protože jak ona, tak jeho vlastní otec sloužili u policie. Ani náhodou! S ochránci práva nechtěl mít nic společného. Policajtům nevěřil. Občas ani své vlastní mámě.

„Ahoj,“ začala Alvarezová přátelsky, ačkoliv se neusmívala. Podle mámy byla upjatá.

Jeremy neměl náladu na nějaké povídání. Stejně jako nechtěl žádné sušenky od té ženské s falešným úsměvem a divným oblečením. „Už jste našli mámu?“

„Ještě ne.“

Na špatné zprávy byl připraven. Najednou ale nemohl popadnout dech. Připadal si, jako by mu někdo seděl na hrudi. „Viděl jsem její auto,“ přiznal. „Bylo úplně na odpis. U Vřesového sedla. Viděl jsem… Odtahový vůz ho právě vyzvedával ze dna strže.“ Při té vzpomínce se mu zvedl žaludek. „Je mrtvá?“ Snažil se nedat najevo rozbouřené emoce.

„Snad ne.“

Proboha. Tohle znělo strašně. Úděsně. Cítil, jak se mu rozklepaly nohy. Chtělo se mu hlasitě křičet. Máma není mrtvá. Není mrtvá! Ne jako táta… Dobrý Bože, nesmí… Není mrtvá. „Ale jistě to nevíte.“

„To ne. Tvoje přítomnost nám ale nepomůže. Nejlepší bude, když se vrátíš domů za tátou a sestrou…“

„On není můj táta a domů jít nemůžu. Hemží se to tam poldy!“

„Myslela jsem k tvému nevlastnímu otci. Je tam i Bianca, Luke a jeho současná manželka, ne?“

Pokrčil rameny. Málokdo mu říká Luke. Tedy kromě Michelle, když se na něj opravdu naštve. Lidé ho většinou oslovují jeho přezdívkou Štístko. „Já svoji sestru přece nehlídám.“

„Možná bys mohl. Alespoň do doby, než se vrátí máma.“

„A co když se už nevrátí?“ vyhrkl Jeremy. Najednou před ní odhalil své nejnitemější obavy. Sevřelo se mu hrdlo, začalo ho pálit v očích. Zatraceně! Nemůže se před ní přece rozbrečet! To ne. K smrti se ale bál. „Co potom?“ ptal se jí nakřáplým hlasem. Proboha, to by musel žít s Lukem a Michelle? Dovedl by si představit něco horšího? A co máma? Kde jenom může být?

Alvarezová se na něj dívala, jako by přilétl z jiné planety. Až teď si uvědomil, že si okusuje nehty a úlomky plive pod sebe na podlahu. Tímhle mámu vždycky dokonale rozzuřil. Podle výrazu Alvarezové se jeho zlozvyk nezamlouval, ani jí. „Ehm… Ech… Jsem zkrátka jenom nervózní,“ hlesl a snažil se schovat prsty do dlaně. Pořád cítil, jak se mu chvějí nohy.

„Nic ti nevyčítám,“ řekla už trochu přívětivěji. „Tady ale nic nezmůžeš. Věř mi.“

Jeremy sebou cukl. Jakmile dospělý řekne „věř mi“, pak to znamená, že chce člověkem manipulovat. „Děláme všechno pro to, abychom ji našli.“

„Ale to nestačí,“ řekl suše. Poprvé si všiml malé kamery v rohu místnosti hned pod stropem. Natáčejí ho snad?

Za Alvarezovou se ozvaly kroky. Když se policistka otočila přes rameno, zahlédl Jeremy ve dveřích vysokého muže s prošedivělými vlasy.

Zástupce šerifa Brewster!

Heidin podělaný fotr!

Do háje!

„Co ten tady dělá?“ zeptal se, obešel Alvarezovou a zamířil přímo k němu. V tom okamžiku stál Jeremy na nohou a nosem se téměř dotýkal vysokého policisty.

„Dělá si jen starosti o svou mámu.“

Brewster mu věnoval ďábelský pohled. „Měl bys být za mřížemi za to, cos provedl, Strande!“

„Nic jsem neudělal.“

„Ožral jsi moji dceru! Bůhví, co by se stalo, kdyby tě náhodou nechytili.“ Brewster při té vzpomínce začal rudnout, ze rtů mu mizela barva.

„Uklidněte se,“ řekla Alvarezová nervózně.

Brewster ukázal palcem na Jeremyho. „Tenhle spratek nemyslí na nic jiného než jak se ožrat, jezdit autem a dostat se do kalhotek mé dcery.“ Zabodl do chlapce pohled plný nenávisti. „Dáš ty své špinavé nadržené pracky pryč od mojí holky, rozumíš? Jestli jí ještě jednou zavoláš, strčím tě za mříže!“

„A to jako za co?“

„Na něco už přijdu. Nebude to ale žádná legrace, to si piš!“

„Tak dost!“ vložila se do rozhovoru Alvarezová. Stoupla si mezi Jeremyho a Brewstera. Byla o hlavu nižší, nebojácně se však svému šéfovi postavila. „Nechte to na mně, pane,“ řekla ve snaze zmírnit situaci. Jenže už bylo příliš pozdě.

Jeremy vycítil boj, ještě než padla první rána. Nenech se tím starým idiotem vyprovokovat! Uklidni se, radil mu rozum. Přesto cítil, jak se mu v žilách vaří krev a napínají se mu svaly. Už už se viděl, jak vráží do toho nenáviděného prasečího ksichtu pěst.

Zástupce šerifa jeho vztek vycítil a začal ho ještě víc provokovat: „No tak, blbečku, vraž mi jednu. To bys přece tak rád udělal.“

„Zástupce Brewstere!“ zvýšila hlas Alvarezová, která pořád stála mezi nimi. „Uklidněte se! Oba!“

„Ten hajzlík si myslí, že si na mě může vyskakovat. Takový malý ubožáček! Chtěl by mi opíchat dceru a mě zmlátit. Nebo snad ne, Strande? Jsi naprostá nula a moc dobře to víš. Nula, co umí tak akorát hulit trávu a pochlastávat pivo. Heidi je pro tebe moc dobrá, prostě od ní dej ruce pryč.“

Jeremy sevřel pěst tak silně, až ho bolela.

Jediná rána! Víc nepotřeboval. Chtěl tomu kreténovi ukázat, co si o něm myslí.

„Tak to zkus, pusinko.“

Bože!

Jeremymu zazvonil mobil. Přišla mu SMS.

„Co je to?“

„Máme teď na práci mnohem důležitější věci, Brewstere,“ pronesla chladně Alvarezová.

Ve zlomku vteřiny zástupce šerifa vyskočil, přirazil Jeremyho ke zdi a ruku mu bolestivě zkroutil za záda. Ten na poslední chvíli otočil hlavou, aby si o cihlovou stěnu nerozbil nos.

„Okamžitě toho nechte!“ přikázala Alvarezová.

Brewster ho ale tiskl ke zdi a prohledával mu kapsy. Jeremy se chabě bránil. Za žádnou cenu nesmí vidět fotky, které mu Heidi posílala. Zabil by je oba! „Pusťte mě!“

„Vsadím boty, že máš u sebe nějakou marjánku, co? Ty feťáku.“

„Nic u sebe nemám!“

„Přestaňte,“ varovala Brewstera Alvarezová.

„Ale co je tohle…?“ Vytáhl mu z kapsy peněženku a mobil.

„Vraťte mi to!“ vykřikl Jeremy vyděšeně. Proboha! Jestli se mu ten imbecil podívá do telefonu… „To je moje!“

„A co tam máš tak tajného? Číslo svého dealera?“

„Ne, pane Brewstere, prosím, nedělejte to…“ Změnou tónu se Jeremy dopustil obrovské chyby. Viděl, jak v očích zástupce šerifa zablesklo podezření.

„Takže nemáš co skrývat.“

„Není tohle náhodou omezení osobní svobody nebo…?“ Jeremyho zradil hlas. Brewster otevřel telefon. V tu chvíli mu začala od krku stoupat rudá barva, až se mu rozlila po celém obličeji. Zdálo se, jako by mu jeho modré oči měly každým okamžikem vypadnout z důlků.

„Co má tohle znamenat?“ zasípal. „Co jsi to prováděl s mojí dcerou?“

„Nic!“

„Chceš mi snad namluvit, že ti tohle Heidi posílá z vlastní vůle, ty malý šmejde?“ Snažil se přistoupit k Jeremymu, Alvarezová ale pevně stála mezi nimi.

„Zůstaňte stát, pane! Pokud okamžitě nenecháte toho kluka na pokoji, budu vás muset zadržet.“ Už i ona působila nervózním dojmem. Mohla by třeba vytáhnout zbraň, pomyslel si Jeremy.

„Zadržet? Mě? Zbláznila jste se, detektive?“ zavrčel Brewster.

„Nechcete přece, aby vás na oddělení popotahovali za napadení, pane,“ opáčila chladně.

Brewster vztekle vydechl. „Tenhle hajzlík se odsud dostane jen přes mou mrtvolu!“

„OK!“ Jeremymu se zatmělo před očima. Aniž by věděl, co dělá, praštil zástupce šerifa pěstí do brady. Brewster ztratil rovnováhu a narazil do protější stěny. Upustil mobil a ten dopadl na zem. Jeremy se na něj podíval a viděl fotku Heidi jen v červené čepici a rudých kalhotkách. Mrkala svůdně do objektivu a cucala lízátko. Na displeji svítila její perfektní nahá ňadra.

Prokrista…

„Ty úchyle!“ vyprskl Brewster. Pomalu vstal na nohy a pohladil si bradu. Z očí mu doslova zářilo uspokojení. „Jsi zatčen!“ Podíval se na Alvarezovou. „Přečtěte mu jeho práva, detektive. Vysvětlete mu, laskavě, že je od nynějška ve vazbě.“

„Pane, jeho máma ale…“

„To mě nezajímá.“ Rozechvělým prstem ukázal na Jeremyho. „Ten grázlík dělá jenom samé problémy. Teď už překročil veškeré meze. Strčte ho do vězení za napadení veřejného činitele. Jeho mámě tím děláme obrovskou službu.“ Brewster, který se tvářil, jako by chtěl Jeremyho minimálně zabít, se otočil a vyšel z místnosti.

„To byla pořádná pitomost,“ zašeptala Jeremymu, jakmile osaměli. „Opravdu pořádná pitomost.“

„Je to naprostý idiot.“

„Jenže také zástupce šerifa.“

„Chtěl mě vyprovokovat.“

„A to se mu také povedlo. To ty jsi udeřil jako první, takže má právo tě zatknout.“ Sklonila se, sebrala ze země telefon a zahlédla fotku Heidi. Zakroutila hlavou. „Asi bys měl svou přítelkyni upozornit, aby se lépe oblékla, když už se musí fotit.“ Zasunula si telefon do kapsy, chytila ho za rameno a vedla ho oddělením.

„Počkejte, přece mě nezatknete.“

„Já ale nemám na výběr,“ hlesla unaveně. Nenasadila mu pouta, přečetla mu však jeho práva. Odvedla ho až do místnosti. „Zkusím to s Brewsterem ještě nějak vyřídit. Promluvím si případně i se šerifem Graysonem,“ řekla. „Všechno, co se stalo, zaznamenala kamera, takže to ještě není úplně ztracené. Všichni momentálně musíme řešit mnohem důležitější věci, než je Heidin pokus o pózování pro Playboy. Její otec ale předtím bude muset ještě trochu vychladnout. A to může chvilku trvat.“

„Jak dlouho?“ zeptal se. Při pomyšlení, že by ho měli znovu zavřít, se ho začala zmocňovat panika. Neměl se tím hajzlem nechat vyprovokovat.

„To netuším.“ Mlčel. Alvarezová ho chytila za předloktí. „Rozumíš?“

Rozuměl. Nijak se mu to ale nelíbilo. „Jo,“ zamumlal.

„OK. Teď budeš muset vydržet.“ Na chvilku se odmlčela, pak dodala: „Skočím si do automatu pro sendvič. Dáš si také?“

„Ne, díky.“ ^

„Opravdu? Čeká tě dlouhý den.“

Zakroutil hlavou. Tenhle den bude asi opravdu hodně dlouhý.

Ve vyšetřovací místnosti se konala porada všech policistů zúčastněných na případu. Ze Spokane se už vrátili agenti Stephanie Chandlerová a Craig Halden. Byl tu šerif Grayson, zástupce Brewster, Alvarezová, Zollerová a několik dalších.

Alvarezová toho moc nenamluvila. Usrkávala čaj a doufala, že jí půlka kuřecího sendviče, kterou si před schůzí dala, dodá tolik potřebnou energii. Spolkla už několik prášků proti nachlazení, ty by snad příznaky nemoci mohly omezit. Čím dál tím lépe. Bude muset vyřídit tu záležitost s Reganiným synem. Tohle své parťačce dluží. A Brewster se nemůže chovat tak násilnicky jen proto, že je zástupcem šerifa. Nesmí nechat emoce vítězit nad úsudkem.

Podívala se na něj, Brewster se ale jejímu pohledu ostentativně vyhýbal. Vztek z něj už vyprchal, takže si teď zřejmě připadal jako blbec. Kterým koneckonců také je.

OK.

Jeremy doposud nebyl z ničeho obžalován. A Alvarezová by to tak ráda nechala.

Diskuze se chvíli točila kolem falešného vraha od Medvědí řeky, pak se přesunula ke smrti Bradyho Longa. Technici ještě nepodali zprávu, zda se kulka, kterou našli na Líném L, opravdu shoduje se střelami, jaké se objevily na místech havárií aut nebohých obětí. Všichni vypadali nervózně. Přemýšleli, zda vrah opravdu změnil svůj modus operandi.

„Jaký by tak mohl mít motiv?“ zeptala se Chandlerová, vysoká štíhlá žena, jejíž blond vlasy a vystouplé lícní kosti odkazovaly na nordický původ. Do vlasů měla vetknuté sluneční brýle. Nikdy je vlastně úplně nesundala, uvědomila si Alvarezová. „Jde mi o to, že se vrah tolik namáhal s různými těmi vzkazy, hledal iniciály obětí, přivazoval ženy nahé ke stromům v divočině, a najednou se jen tak rozhodne, nakráčí si do sídla Bradyho Longa a zastřelí ho? Kam se poděla jeho disciplína, plánování, cit pro detail? A hlavně: proč to udělal?“

„Podle mého názoru ale vraždu Bradyho Longa musel taky naplánovat. A zřejmě musel i dlouho čekat,“ poznamenal Grayson.

„Tohle ale není jeho obvyklá oběť,“ opáčila. Postupně zvedala prsty, jak vypočítávala rozdíly ve způsobu provedení vražd. „Není to žena. Necestoval přes stát v autě. Nebyl předtím zraněn. Nenechal ho zemřít v pustině umrznutím… Sakra, takhle bych mohla pokračovat celé hodiny.“

Halden ji gestem ruky utišil. „Musíme k případu přistupovat opatrně,“ řekl. „Už jednou jsme naletěli falešnému vrahovi.“

„Už víme, jak se vlastně ta podvodnice dozvěděla tolik detailů o případu vraha od Medvědí řeky?“

„V médiích se objevila obrovská spousta informací. Měla výstřižky i nahrávky ze zpráv. Podle nás si je jen poskládala dohromady. Nemůžeme ale vyloučit ani možnost, že má u policie nějakou spojku.“

„Cože? Spojku? Myslíte nějakého špiona? Tady?“ obořil se na Haldena Grayson. Vstal a ukázal kolem sebe, jako by se chtěl ujistit, že nemyslí celý úřad šerifa.

„Může jít o kohokoliv, kdo má nějaký vztah k policii. Nemusí být přímo odsud.“

Grayson si cosi polohlasem zamumlal. Únavou se sotva držel na nohou a bylo to na něm i vidět. Vrásky kolem očí se mu prohloubily, jeho obvyklý přívětivý úsměv se vytratil. Seděl vedle Alvarezové naproti federálním agentům. „OK. Vy tedy zjistíte, jak se k těm informacím dostala,“ řekl Haldenovi. „Nyní se ale budeme soustředit na našeho vraha, který pořád řádí ve zdejších lesích. Drží jednu z mých vyšetřovatelek a minimálně ještě jednu další ženu. Upřímně, začíná mi už opravdu pít krev.

Za necelou hodinu…,“ podíval se na hodinky, „… začíná tisková konference, tak se do toho pusťme. Projdeme si všechno, co už víme.“

„Zjistil jsem, že Ross DeGrazio, syn Longovy hospodyně, vlastní pušku stejné ráže, jakou používá vrah. Navíc patří mezi prvotřídní střelce,“ řekl Brewster. „Viděl jsem ho střílet na soutěži, které jsem se sám zúčastnil. Málem mě porazil. Skončil jako druhý.“

„Cože? Ten klučina?“ Pak ale souhlasně pokynul rukou.

V tomhle případu nic nedává smysl.

„Prověříme jeho zbraň i alibi,“ řekl Halden.

Selena si pomyslela, že si bude muset chlapce prověřit sama. Je to vůbec k něčemu?

„Má někdo nějaký jiný nápad?“ zeptal se Grayson.

„Přítel Sabiny Vincennesové,“ začala Chandlerová a zadívala se do svých poznámek. „César Pelton. Sloužil u mariňáků. Byl propuštěn. Pak chvíli pracoval pro jednu bezpečnostní agenturu. Jeho bývalá žena ho obvinila z domácího násilí.“ Okamžitě si získala pozornost všech přítomných. „Neexistuje ale žádné spojení na ostatní oběti. Musíme ještě prověřit jeho alibi. Dokonce ani nevíme jistě, jestli mělo Sabiino auto prostřelenou pneumatiku nebo ne. Žije v Missoule, která leží dost blízko na to, aby opravdu mohl být naším pachatelem. Nemáme na něj ale vůbec nic. Kromě jednoho vyšetřování domácího násilí.“

„Takže… Takže není podezřelým?“ zeptala se Selena.

„Nejspíš ne. Peltonova bývalá žena je vyhlášená lhářka. Navíc se po celou dobu dost často ukazoval v Missoule. Rád se porve, nemůžeme o něm ale říct, že by byl nějak zvlášť disciplinovaný. Nedokáže si ani udržet práci! Má problémy s penězi a opletačky se zákony. Není tak chytrý, abychom ho mohli zařadit mezi podezřelé.“ I agentka FBI působila frustrovaně a unaveně. Alvarezová si Peltona už také proklepla a dávno ho coby podezřelého zavrhla. „Určitě ho prozatím nespustíme z očí,“ dodala ještě Chandlerová. I ona ale zněla pochybovačně.

„Já bych si vsadil na DeGrazia. Nebo někoho jiného, kdo žije v blízkosti Medvědího Brodu,“ poznamenal Brewster.

Grayson se zadíval na hodinky. „Ještě něco?“

Diskuze pak pokračovala. Rozebrali ještě několik teorií, zmínili se o tipech, které jim volali lidé na speciální linku. Vrátili se i k vrahovým vzkazům sestaveným z iniciál obětí a k mapě oblasti, kde se našla těla a havarovaná auta.

Už se chystali poradu ukončit, když se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř strčila hlavu Joelle. „Omlouvám se,“ začala a Alvarezová se lekla, že vejde dovnitř a začne všem nabízet koláčky nebo kus dortu. Ona ale namísto toho řekla: „Vím, že jste chtěli, aby vás nikdo nerušil. Na telefonu je ale Slatkin. Prý pro vás má nějaké informace, které jste chtěli.“

Všichni zmlkli.

„Přepojte ho na linku jedna.“ Grayson ukázal na Zollerovou, která seděla u stolku s telefony. „Přepněte to na reproduktor.“ Zollerová udělala, co jí šerif přikázal. Během několika vteřin se už ozval vyzváněcí tón.

„Tady Grayson, tak co pro nás máte, Mikhaili?“

„Nejdřív bych chtěl potvrdit, že kulka z opěradla Longovy židle se shoduje se střelami, které jsme našli u dvou havarovaných aut.“

Alvarezová sebou škubla. Takže vrah opravdu změnil modus operandi.

„OK. A co dál?“ zeptal se Grayson.

„Pak tu mám zprávu z toxikologie. V krvi Rity Itové se našly stopy rohypnolu.“

„Ten bastard jim dává rohypnol,“ opakovala Chandlerová chladně. „Většinou tyhle prášky dávají kluci do nápojů holkám, když je chtějí zneužít.“

Alvarezová se zamračila. „Jenže tuhle nikdo nezneužil. Ani jednu z obětí.“

„Přesně tak. Neobjevili jsme žádné známky sexuálního napadení,“ potvrdil Slatkin. „Provádíme nyní hlubší toxikologickou analýzu krve všech obětí. Zjišťujeme, zda neobjevíme stopy tohoto léku i v ostatních tělech. Většinou ale v organismu moc dlouho nezůstanou,“

„OK, dělejte, co umíte,“ povzbudil ho Grayson. „Díky.“

Zollerová zavěsila a Grayson promluvil ke všem přítomným: „Vypadá to, že se naše vyšetřování začíná ubírat jiným směrem.“ Poškrábal se na zátylku. „Potřebuji vědět, kdo má prospěch ze smrti Bradyho Longa. Najděte jeho závěť. Prověřte všechny jeho exmanželky a všechny, s kým měl co do činění. Vypátrejte jeho milenky, známé, lidi, které podvedl, nebo každého, kdo na něj měl spadeno.“ Poklepal prsty do desky stolu a dodal: „Můžeme dostat pěkně dlouhý seznam osob. Pak se musíme také podívat po jeho otci. Zjistěte, jestli je vůbec ještě naživu.“

„Už nám volali z pečovatelského ústavu. Hubert prý může žít ještě dva měsíce nebo dvě minuty. Jeho smrt očekávají každou chvíli,“ řekl Brewster. „Nic víc mi sdělit nechtěli.“

Grayson se zamračil. „A co ta jeho sestra? Paige?“

„Padgett,“ opravila ho Alvarezová.

„Hm, to je pravda. Asi se z ní stane pěkně bohatá žena.“

Stephanie Chandlerová se klidným hlasem vložila do rozhovoru: „Pátrání po vrahovi Bradyho Longa je jedna věc. Nesmíme ale zapomínat, že tu pořád máme pět mrtvých žen a dvě pohřešované. Včetně jedné z vašich podřízených.“

Grayson nekontrolovatelně zamrkal levým okem. Podle všeho se snažil zkrotit svůj vzrůstající hněv. „Neunáhlujte se, agentko Chandlerová. Na pátrání po vrahovi od Medvědí řeky se vůbec nic nezměnilo. Nepolevili jsme ani o chlup, jen jsme ho teď rozšířili. Děláme, co je v našich silách, abychom toho bastarda našli. Už nepátráme jen po vrahovi, který nechává umrznout ženy v pustině, tenhle chlap začal zabíjet i z jiných důvodů. Třeba jde o nějakou pomstu. Řekl bych, že se psychologický profil vraha od Medvědí řeky změnil. A my se tomu musíme přizpůsobit.“ To už vstal a opíral se o stůl. V levém oku mu cukalo mnohem častěji a intenzivněji. „Mým nejvyšším zájmem je toho vyšinutého grázla najít a strčit ho za mříže dřív, než stačí zamordovat další ženu.“ Rozhlédl se po všech přítomných. „A já doufám, že se mi to s vaší pomocí povede.“

Všichni se odsunuli od stolu a posbírali si své věci. Cestou do své kanceláře se Alvarezová zadívala z okna. Z ocelově šedých mraků se znovu hustě sypal sníh a vítr ho vháněl do oken budovy.

Bouře tedy jen tak neskončí.

Stejně jako řada obětí vraha od Medvědí řeky.

Rozhodně nechtěl zabíjení zanechat. Totéž jim sděloval i ve vzkazech, které nacházeli na místech činu.

Ale u těla Bradyho Longa žádný vzkaz nenechal.

Grayson má asi pravdu, uvědomila si, když usedala za stůl. Long je jen jakousi odbočkou. Možná ho dokonce zabil jenom vrahův komplic. Třeba něco věděl. Mezi ním a vrahem musí existovat nějaké spojení. Jen zatím nikdo netuší jaké.

A co když zabíjel další podvodník? To už ale nebylo moc pravděpodobné.

Tak o co tu tedy jde?

Podívala se na kopie zpráv z případů ostatních žen, které za posledních šest týdnů zmizely. Probírala se stránkami, četla jména, dívala se na fotografie z řidičských průkazů nebo školních ročenek. Cítila se strašně.

Patricia Sorensonová.

Alma Rae Dodgeová.

Holly Benjaminová.

Tawilda Conradová.

Každá z nich může být obětí vraha od Medvědí řeky. Odložila zprávy stranou a přešla ke stolu Pescoliové. Byl na něm nepořádek. Na maličké nástěnce visely fotografie jejích dvou dětí, nějaké poznámky a kalendář.

Alvarezová doufala, že její parťačka pořád ještě žije.

„Vydrž,“ zašeptala, pohladila desku stolu, posadila se a zapnula její počítač. Zollerová s IT specialistou už všechno kompletně prohledali. Alvarezová se ale potřebovala podívat sama.

„Kde, sakra, jsi?“ řekla už nahlas. Když vstoupila na oblíbené webové stránky své parťačky, ozvala se znovu silná bolest hlavy. Pak se podívala na naposledy prohlédnuté webovky, nenašla ale nic, co by jí mohlo pomoci.

Vzdychla. Vzpomněla si na Jeremyho, který právě seděl za mřížemi. Přemýšlela, jestli ještě někdy vůbec bude něco v pořádku. Neměla ještě možnost o chlapci s Graysonem promluvit a ani Brewster dosud nevychladl. Jeremy si tedy chvilku posedí. Pokud se do věci nevloží i Luke Pescoli.

Na druhé straně Jeremymu také neuškodí, pokud si o svém činu chvilku popřemýšlí, i když celou akci vyprovokoval zástupce šerifa. Opravdu jsi to skvěle sehrál Corte! Takhle se tedy chová správný polda a správný křesťan!

Alvarezová zavřela oči a chvilku si bříšky prstů masírovala spánky. Potřebovali nějaký posun. Kdyby se aspoň umoudřilo počasí. Nebo se objevila nějaká stopa. Přešla zpátky ke svému stolu, když se ozvalo zaklepání. Do dveří strčila hlavu sekretářka.

„Tisková konference začíná!“ oznámila jí Joelle a cvrnkla si do čepice s plstěnými tvářemi Santa Clause na červeném podkladu. Alvarezové se zdálo, že Santa v tomto podání budí spíše hrůzu než radost. „Copak vy se jí nezúčastníte? Nebudete mu krýt záda, až to začne?“ Natáhla si pár černých rukavic a zamířila ke dveřím.

Ale ano, pomyslela si Alvarezová a sáhla po bundě.

„Já tam, bohužel, být nemohu,“ poznamenala Joelle. „Slíbila jsem neteři, že jí ukážu Santa Clause. Přijede dnes večer do parku na koncert.“

„Cože? Dnes večer?“ Alvarezová se zadívala ven oknem zpola zasypaným sněhem.

„Počasí přece Santu nezastaví,“ poznamenala Joelle. „Žije na severním pólu.“

„Skutečně?“

„Ano. Samozřejmě.“ Joelle jí věnovala zářivý úsměv, pak si červenou čepici přetáhla přes svůj monstrózní účes. Bílá koule na konci kapuce měla patrně působit slavnostnějším dojmem, uvědomila si Alvarezová. „Víte, Seleno, neubylo by vás, kdybyste alespoň trochu věřila. Já chápu, že se vám ten případ teď moc nedaří, ale to neznamená, že byste si neměla užívat ducha Vánoc.“

„Opravdu?“

„Ehm hmmm“

Alvarezová si zapnula bundu až ke krku a zamířila ke dvojitým dveřím vedoucím ke schodišti, kde na zástupce policie už čekal tisk. Něco si ze slov Joelle přeci jenom vezme. Co se šerifa týče, bude mu krýt záda, i kdyby nebe mělo spadnout na zem! Grayson je skvělý chlap. Chytrý a oddaný veřejný činitel. Má respekt, autoritu, mluví odhodlaně. A své názory neváhá měnit v činy.

Jenže dnes si Grayson jen cosi nalhával do kapsy, uvědomila si, když k ní dolehlo chrastění řetězu na stojanu vlajky. Sama doufala, že se jim podaří vraha od Medvědí řeky chytit, než znovu udeří. Zoufale si přála, aby se v divočině nenašlo už žádné umrzlé tělo.

Musela ale zůstat realistkou.

Santa Claus neexistuje.

A vrah od Medvědí řeky bude znovu zabíjet.

19

Už brzy, říkám si. Sedím u stolu, přede mnou stojí krabice s poznámkami, fotografiemi, průkazy totožnosti a osobními předměty. V krbu tiše praská a syčí oheň, připomíná mi můj cíl.

Ano. Sabinin čas se krátí. Bouře by se měla na chvíli utišit, což mi poskytne perfektní podmínky pro lekci přežití v přírodě… Stejnou, jakou jsem míval i já. Už si ani nevzpomínám, kolikrát mě matka odvedla do zasněžené divočiny a učila mě, jak se o sebe postarat. Ukazovala mi, jak je těžké „stát se mužem“. Musel jsem se sám vracet domů ledovými pustinami. Ta děvka měla samozřejmě pravdu, pokaždé jsem ale doufal, že se tam ukáže i můj otec a zarazí ji. Už v raném věku mi ukazovala, jak se sžít s přírodou a jak lovit drobná zvířata. Šlo mi to výborně. Čas od času mě matka pochválila. Možnost ovládat osudy jiných živých tvorů mi přinášela hluboké uspokojení. Měl by tenhle zajíc žít? Opravdu můžu zastřelit veverku na vzdálenost třiceti metrů? Opravdu dokážu ležet bez hnutí tak dlouho, až ze mě srna přestane mít strach a opustí svá mláďata?

Ano. Matka mě toho naučila dost.

A otec také… Ten mě nechal napospas matčině výchově a mým vlastním schopnostem.

Opravdu ti mnohokrát děkuji, tati!

Nalévám si drink a zaháním vzpomínky na mládí. Jsem už příliš unavený na to, abych bral Sabinu ven, zároveň bych si chtěl v duchu ještě jednou vychutnat poslední okamžiky života Bradyho Longa. Usrkávám ze svého nápoje. Cítím, jak mi proniká hrdlem a ohřívá mi krev. Musí mi ale stačit jen jeden drink. Ani kapku navíc. Ještě toho musím tolik udělat!

Ta hloupá husička Sabina už může opět chodit. Už je tu dost dlouho na to, aby mi důvěřovala. Dokonce se jí ani nechce domů. Zítra je Štědrý den/to bych ji mohl vyvést ven. Dnes k ní proto musím být obzvláště pozorný. Musím rozehnat její obavy a zjistit, jak dalece je ochotna podlehnout mé vůli.

Je hezká.

Ale taky úplně blbá.

Přesný opak Regan Pescoliové.

Dívám se na dveře od pokoje Pescoliové. Představuji si, jak leží na posteli. Určitě by mě zabila, kdyby dostala příležitost. A to se mi líbí. Je to výzva. Při tom pomyšlení se mi zrychluje tep. Nemohu se dočkat, až na ni přijde řada.

Ale ještě vydrž! Nezapomínej na svůj plán. Musíš ho dodržet.

Můj pohled klouže po stole k hromádce vzkazů, které jsem tak pečlivě vyrobil. Dívám se na první. Emily Kerryová a její iniciály:

E K

Tahle učitelka mi přinesla spoustu vzrušení. Rozkládám kopii vzkazu, který jsem nechal fízlům. Kontroluji polohu hvězd a písmen. Mají ti idioti vůbec tušení, že má pozice hvězd svůj význam? Že se u každého vzkazu liší? Nina Salvadoreová, matka a programátorka, přišla jako druhá, po ní Rita Itová, Asiatka. Myslela si, že jí pomůžou bojová umění, jenže to se spletla. Teď se chytej za nos, ty čubko. Trénink ti ani trochu nepomohl.

Čtvrtá, Tina Silverová, neskutečně otravná ženská, celou dobu jen kňučela po svém snoubenci. Nakonec přišla ta čubka Zoe Estesová, kterou fízlové našli ještě živou. Málem přežila! Bylo to o fous. Mohla mě prozradit! Bez ní by navíc můj vzkaz nebyl kompletní.

Dívám se na kopie svých zpráv. Nádhera. I pozice hvězd je perfektní. Poznala to policie? Jsou natolik chytří, aby jim došlo, co jim chci říct?

Nyní mají pět lístků. Zanedlouho si už budou lámat hlavy nad smyslem dalšího vzkazu. Dosadím do něj iniciály dalších dvou žen, které už brzy najdou v divočině.

Usmívám se a znovu upíjím ze svého nápoje. Rozpouštějící se kostky ledu mi pomalu pronikají do úst.

STREZ E SK I N

Jsou fízlové natolik inteligentní, aby jim došlo, kam dosadit dvoje nové iniciály? Budou jim agenti FBI se všemi těmi svými programy na luštění tajných kódů schopni pomoci? O tom vážně pochybuji. Vždyť tu zdejší partičku vede ten bezduchý panák Grayson.

Při pomyšlení na šerifa musím opovržením zkroutit rty. Taková karikatura policajta! Vsadím se, že právě teď jen bezradně kňučí někde ve své kanceláři. Bože! Ani nemůžu popsat, jak se mi líbí představa, že právě on je můj hlavní protivník. Takový chytrý, inteligentní chlapík… A přitom nemá ani tušení, kde mě hledat.

Možná bych mohl Graysonovi a bandě těch jeho kreténů trochu pomoci… Třeba bych jim mohl napovědět, co pro ně chystám. Mohl bych jimi trochu zatřást, obzvláště po tom jejich neuvěřitelném přešlapu s tím podvodníkem… Navíc s ženskou!

Je to jen neorganizovaná tlupa zoufalců.

Dívám se na poznámky, které teprve použiju. Nádherně vyvedená písmena už jen čekají, až je připevním nad hlavu vyvolených žen. Hmmm.

Přípravy mi trvaly celé roky – roky! – a musel jsem čekat, až nastane ten správný čas. Až přes Bitterroot pojedou ženy s těmi správnými iniciálami. Mám samozřejmě připravené i záložní plány. Našel jsem si celé skupiny náhradnic se stejnými iniciálami. Příprava vzkazu totiž byla to nejtěžší. I ten ale můžu změnit. Mám i pár záložních nápisů, které nesou totéž poselství. Ke stejnému cíli se tedy mohu dostat různými cestami.

S láskou se dívám na úhledné krabice se vzkazy a předměty mrtvých žen. Mám je srovnány podle abecedy, každá z nich obsahuje fotografii. Většinu jsem tajně pořídil svým mobilem, některé mi ale dovolily samy, abych je vyfotil. V každé z krabic se také nachází kartička s údaji o jejich práci, bydlišti, plánech a především chystaných cestách.

Stovky jsem jich musel vytřídit. Nehodilo se mi jejich jméno nebo neměly žádný důvod cestovat přes tuto část Bitterroot. Většinu z nich jsem potkal před léty, kdy se můj plán teprve formoval.

Upíjím ze sklenice. V kamnech mi živě plápolá oheň, za dveřmi Pescoliová plánuje svůj útěk. Netuším, jak by ho chtěla provést, určitě si nad ním ale láme hlavu. Mrzí mě, že jsem do místnosti nenainstaloval malou kameru. Musím si ji pořídit.

Jde o jediný detail, který jsem během příprav nepromýšlel. Ukládám krabice do skříně. Vyrobil jsem ji kvůli tomu už před lety. Jo, je to už dost dlouho. Dala mi pořádně zabrat.

Matka by na mě byla pyšná, říkám si.

Na mé zaujetí pro detail.

V duchu se plácám po zádech za svou trpělivost. Posloužila mi opravdu skvěle. Ať už v momentě, kdy jsem čekal na přijíždějící ženy, nebo při plánování vraždy Bradyho Longa.

Každá vteřina vyčkávání se mi ale bohatě vrátila.

Ani v případě Pescoliové se nesmím unáhlit. Jsem z ní nervózní, napjatý, nejistý, dokáže mě rozzuřit.

A to si nemohu dovolit.

Ještě ne.

Znovu se dívám ke dveřím jejího pokoje.

Cítím, jak ve mně roste hněv, dokážu ho ale udržet pod kontrolou.

Ještě nějakou chvíli.

A pak…?

Zuby drtím kostku ledu.

A pak všem vytřu zrak!

Annette zavolala Jalicii právě ve chvíli, kdy se chystala k odchodu domů. „Na lince jedna máte pana Tinnemana.“

„Co? Znovu?“ zeptala se.

„Mám vám ho přepojit?“

„Ano, jistě,“ pobídla sekretářku překvapená doktorka. O Padgett Longové doposud prakticky nevěděla, a najednou jí její právník volá dvakrát během jednoho dne.

„Doktorka Ramsbyová?“ začal advokát podrážděně. „Těší mě, že jsem vás ještě zastihl.“

„Mohla bych vám s něčím pomoci?“ Podívala se na hodiny. Bylo už docela pozdě a Jalicia se nemohla dočkat, až dorazí domů a uvaří si zeleninové rizoto.

„Když jsme spolu domluvili, rozjel jsem se za panem Longem, otcem Padgett.“

„Jak se mu daří?“ zeptala se ho Jalicia zdvořile.

Právník na chvilku zaváhal. „No… Ne moc dobře. To ale není žádné tajemství, o kterém bych měl mlčet. Jde o všeobecně známý fakt. Ošetřovatelé mi nechtějí dát přesný odhad, já osobně se však domnívám, že nebude žít déle než týden.“

„To je mi líto.“

„Došlo ale k jisté neočekávané komplikaci. K tragédii. Proto vám vlastně také volám. Jediný syn Huberta Longa, bratr Padgett, dnes zemřel.“

„Zemřel,“ opakovala Jalicia v šoku. Tato zpráva se jí dotkla. „Při nějaké nehodě?“

„Obávám se, že byl zavražděn, doktorko Ramsbyová. Policie v Medvědím Brodě nechce nic říct, jediné, co vím jistě, je to, že zemřel.“

Jalicia zamrkala. „Zavražděn?“

„Vypadá to tak. Píše se o tom snad ve všech montanských novinách.“

„Jak? Cože…? To mě mrzí,“ projevovala soustrast. Lidem, které v životě neviděla. Představovali ale rodinu Padgett. Jedinou její rodinu. Do týdne přijde o dva příbuzné.

V duchu si už rozmýšlela své další kroky. Přejela na svém kancelářském křesle až ke kartotéce, odemkla ji a vytáhla všechny tři tlusté složky Padgett Longové.

„Tahle tragédie nás všechny tak trochu… Vyvedla z rovnováhy.“

„Chápu.“

„Víte, jde o citlivé téma, vzhledem k tomu, že pan Long stále žije. Měli bychom probrat, co se bude dít potom. Jeho smrt může ovlivnit financování další péče pro Padgett.“

„Chápu.“

„Huberta jsem už o smrti jeho syna zpravil. Má jednu prosbu.“

„Ano?“

Jalicia si položila všechny tři spisy na klín a vrátila se zpátky ke stolu. Otevřela složku s posledními záznamy. Na počítači se proklikala k databázi s posledními informacemi.

„Padgett je v současnosti jediným žijícím potomkem Huberta Longa. Jeho jedinou dědičkou.“

Takže neexistují další žijící příbuzní a Tinneman se snaží vypořádat s náhlým obratem situace.

„Padgett má samozřejmě připravený sirotčí fond,“ pokračoval. „Jelikož je… nesvéprávná…, peníze z dědictví jí zajistí péči i do budoucna. Víte, zjistil jsem, že bychom se měli obrátit ještě jinam…“

„Co prosím?“ zeptala se, když odmlka přerostla do trapného ticha.

„Schválně se sama podívejte na ty nejstarší dokumenty. Vyplývá z nich, že chvilku, přesněji čtyři měsíce, strávila v jiném ústavu.“

„Aha. Moment.“ Odložila na desku stolu dvě novější složky a rychle prolétla nejstarší dokumenty. Některé už zažloutly a zatuchly. Sluchátko telefonu si ramenem tiskla ke tváři, prsty listovala papíry. „Mám její záznamy přímo před sebou.“

„Dobře. Ten ústav se jmenuje Cahillův dům a nachází se v San Francisku.“

„Hledám to, pane Tinnemane. Ale… Nemůžu nic najít.“

„Určitě máte kopii dokumentu.“

„Spis obsahuje hodně listů. Až budu mít čas, prohlédnu si ho celý zevrubněji… Ale počkejte…“ V tu chvíli narazila na žlutý list, na němž stála vybledlá písmena: převoz z Cahillova domu. Dokument se ukrýval až mezi přijímacími listinami Padgett. Jalicia se zadívala do počítače a zamračila se. Tuhle informaci patrně někdo nezanesl do databáze. „Našla jsem to! Cahillův dům v San Francisku?“ Adresu sotva přečetla. „To je nějaká soukromá nemocnice? Nikdy jsem o ní neslyšela.“

„Nejde o nemocnici v pravém slova smyslu,“ řekl napjatě. Jako by se mu najednou stáhl límec u košile. „Ten dům vlastní už po celé generace rodina Cahillú. Chodí tam dívky, když se ocitnou…, řekněme…, v problémech.“

Jalicia vytřeštila oči. „Myslíte, když otěhotní?“ Zpočátku v jeho hlase vytušila nervozitu, nyní slyšela, jak prsty bubnuje do desky stolu. Cítí se trapně? Nahlíží na celou záležitost očima Huberta Longa?

„Ano. Byla těhotná.“

„A donosila to dítě?“ zeptala se Jalicie, když se ve sluchátku chvíli opět nic neozývalo.

„Dala je, přesněji chlapce, k adopci.“

Doktorka se na křesle předklonila a zhluboka se nadechla. Zadívala se z okna. Venku se skrz ocelově šedé mraky prodíraly bledé paprsky zimního slunce. Představila si ženu z pokoje 126. Její modré oči, za nimiž se skrývala pronikavá inteligence. „Dobrovolně?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Žena, která nepromluvila od chvíle, kdy sem přišla? Jen tak se vzdala svého dítěte?“

„Kam tím míříte, doktorko?“ zeptal se suše,

„Víte, podle svých zjištění bych rozhodně neřekla, že by Padgett mohla dobrovolně učinit takové vážné rozhodnutí.“

„Padgett podepsala papíry potřebné k adopci vlastní rukou,“ konstatoval.

Opravdu mohla Padgett takové dokumenty podepsat? přemýšlela Jalicia. Jenže… Co by s dítětem asi dělala? „Počkejte, jestli to tedy správně chápu, tak se bojíte, aby Padgettino dítě nezjistilo, že pochází z velmi majetné rodiny a nepožadovalo svou část dědictví?“

„Obávám se, že situace je o něco vážnější,“ řekl Tinneman staženým hlasem.

„Co tím myslíte?“

„Pan Long si totiž sám přeje setkat se ještě před smrtí se svým vnukem. Je jím doslova posedlý. Obzvláště nyní, když se dozvěděl o úmrtí syna.“

„A ten vnuk žil patrně po celou dobu u jiné rodiny, že?“

„Asi to pro něj bude překvapení. Pochybuji ale, že by mu adoptivní rodiče bránili setkat se s těmi biologickými. Obzvláště za takových okolností.“

Doktorce Ramsbyové se tento vývoj situace vůbec nezamlouval. Rodina Longů patřila k nejbohatším lidem v Montaně. „A co chcete po mně?“

„Potřebovali bychom pomoci při pátrání po tom chlapci. Pan Long by se k němu i k jeho adoptivní rodině chtěl zachovat nanejvýš šlechetně.“

V tu chvíli Jalicia jeho záměr pochopila. „Chcete mu dát nějakou finanční nabídku, aby nežádal o celé dědictví.“

„Počkejte, doktorko Ramsbyová. Ještě než začnete vynášet unáhlené soudy, měla byste si uvědomit, že vychovat dítě je velmi nákladná záležitost. A to nemluvím o školném a ostatních výdajích. Jak jsem už řekl, pan Long se chce zachovat opravdu šlechetně, Velmi šlechetně.“ Z úlisnosti advokátova hlasu přeběhl Jalicii mráz po zádech. „Pak je tu samozřejmě ještě jedna věc. Chlapec se dozví o historii vlastní biologické rodiny, jak po osobní, tak po lékařské stránce. Zjistí konečně, kým vlastně ve skutečnosti je.“

„A co jeho otec?“

„Co prosím?“

„Kdo je jeho biologickým otcem?“

„Ten je mimo hru,“ řekl rychle, jako by chtěl odhodit horký brambor.

„Ví vůbec, že má dítě?“

„Netuším.“

„Vy jste ale na adopci spolupracoval. Nebo alespoň vaše kancelář.“ Zběžně prolistovala všechny dokumenty s hlavičkou advokátní kanceláře Sargent, McGill a Tinneman. „Existují přece zákony, které hovoří o právech otce, pane Tinnemane.“

„To přece vím.“

„Tak kdo to je?“

„Padgett se o jeho jméně nikdy nezmínila,“ odpověděl úsečně. „Jeho identitu zná pouze ona.“

„A ta nic neřekne.“ Doslova. Doktorka Ramsbyová se zadívala na fotografii vlastní dcery Clarice. Bylo jí čtrnáct, stejně jako ztracenému synovi Padgett.

„Během sezení ani jednou nepromluvila?“ Jalicii se zdálo, jako by se v jeho hlase ozvala naděje.

„Vy ctíte soukromí klienta, my zase dodržujeme lékařské tajemství.“

„Víte… Nalezení toho kluka by Hubertovi hodně pomohlo. Dokázal by pak projevit svou vděčnost. Vám. A vlastně i celé nemocnici. Pokud byste zkusila s Padgett promluvit…“

„Obávám se, že o tom si budete muset popovídat s někým z Cahillova domu,“ podívala se do dokumentů. „Určitě o něm budou mít nějaké záznamy.“

„To už jsem zkoušel,“ řekl chvatně. „Informace o případu prý nepodají nikomu kromě Padgett.“

Ten úlisný právník ji chce využít, pomyslela si Jalicia.

„Doktorko Ramsbyová…“

„Podívejte, o tom už s vámi nebudu diskutovat. Pokud vy, nebo kdokoliv jiný, budete chtít přijet a podívat se na Padgett, ráda vás přivítám. Jinak vám ale pomoci nemohu. Děkuji vám, že jste mě informoval o tragické smrti jejího bratra. Určitě jí o tom řeknu. Nashle.“ Zavěsila a zakroutila hlavou. Rodina! To je vždycky boj… A Tinneman… Ten slizký advokát se z ní jen snažil vytáhnout informace, které mu stejně nemohla dát. Nikdy ho neviděla, přesto k němu cítila jistou averzi. Choval se jako had.

A hlavně! Co tohle všechno znamená pro Padgett?

20

Vrátil se!

Ten hajzl je ve vedlejší místnosti. Mluví si pro sebe, přikládá do ohně, vaří a bůhvíco ještě dělá. Nejdůležitější ale je, že je hned za dveřmi. Regan sledovala, jak se jeho stín pohybuje. Párkrát také otevřel dveře, aby jí donesl vodu a jídlo, přiložil do kamen a aby vyměnil kbelík, který jí připravil místo toalety.

Měla možnost na chvilku zahlédnout vedlejší pokoj. Pootevřenými dveřmi viděla dlouhý stůl, těžkou skříň a knihovnu. Jak tak ležela na posteli a bojovala s chladem a temnotou, přemýšlela, čím se vlastně živí. Jaké má zaměstnání? Jestli vůbec nějaké.

Proč má, sakra, pocit, že ho zná?

Přitáhla si deku až pod bradu. Oheň v kamnech pomalu vyhasínal, místnost se začala plnit kouřem. Pescoliová vzpomínala na všechny kriminálníky, na které za roky své služby narazila. Nikdo z nich se na něj nehodil.

Dostala za mříže celou řadu různých hajzlíků, kteří ji nenáviděli. Jejich výhrůžky plné hněvu ale vždycky vyšly naprázdno. Když ti gauneři putovali do vězení, kde měli rozjímat nad svými zločiny, stávala se policie i sama Pescoliová terčem jejich zášti. Jakmile ale opět kriminál opustili, vyhýbali se jí jako čert kříži.

Tenhle byl ale jiný.

Jeho zloba sahala mnohem dál. Byla temnější.

Nesměřoval ji navíc jen na ni, ale i na jiné ženy, a vůbec na celou policii. Jeho nenávist vnímala jako živou bytost, která s ním vstupovala do místnosti. Cítila, jak zlověstně se na ni usmíval, ačkoliv k ní promlouval přívětivým hlasem. Jako by mu na ní záleželo!

Ani na okamžik tomu hajzlovi nevěřila.

A teď se vrátil a ona nemůže dál pracovat na svém útěku. Musí se tedy pokusit alespoň jej odmaskovat. Ne, víc! Musí se jej pokusit zastavit.

Než ji zabije.

Jenže to půjde těžko.

Dokud bude připoutaná k lůžku.

Zahlédla stín, jak se blížil ke dveřím. Zastavil se ale na prahu. Nepochybovala, že ji sleduje klíčovou dírkou. Ten psychopat! Třásla se po celém těle, ačkoliv se tomu všemožně bránila. Zatnula zuby a zadívala se přímo do malinkého otvoru. Mlčky, avšak zcela jasně ho vyzvala, aby vstoupil.

Kdyby s ním mohla mluvit, třeba by se jí podařilo zjistit, s kým má tu čest, kde je a jaké má další plány. Musí však držet na uzdě svůj hněv a nechat ho vymluvit.

Jako by jí neznámý četl myšlenky, otevřel v tu chvíli dveře a vstoupil do místnosti. Pokoj ozářil pruh slabého světla a ona zahlédla své vlastní šaty složené v úhledném komínku hned vedle kamen. Našla by tam i svou zbraň? A co telefon? Z postele viděla jen džíny, svetr, bundu a boty.

„Copak?“ zeptal se jí výsměšně.

Ve snaze zjistit, jak vlastně vypadá, se na něj dlouze zadívala. Přikrývku si držela pod bradou. Oheň už skoro vyhasl, teplota v místnosti jen nepatrně převyšovala bod mrazu. Slabé světlo z vedlejšího pokoje ozařovalo pouze prostor před kamny. Neznámý měl navíc opět velké brýle a tu směšnou bradku.

Kopnutím zavřel dveře. Ozvala se hlasitá rána a Pescoliová cítila ještě větší rozrušení. Nenech se vyvést z míry, tohle všechno patří do jeho hry. Nepoddávej se mu. Bouchnutí dveří jí ale v uších znělo jako umíráček. Jen posílil její nejniternější obavy, že odsud není úniku. Že je tady dokonale uvězněna, že se stala obětí jeho nemocné mysli a zvrácené fantazie.

„Takže, detektive…,“ zašeptal nakřáplým hlasem, z něhož jí na zádech naskočila husí kůže. „Plán útěku nefunguje?“

Sevřelo se jí srdce. On o tom ví? Sledoval mě snad nějakým skrytým průzorem? Nebo si mě natáčel na kameru? Smál se mým pokusům o osvobození?

„Můžeš to rovnou vzdát. Ať už jsi vymyslela cokoliv, nebude to fungovat.“ Přistoupil blíž, až se nad ní tyčil jako socha. Pescoliová se choulila na lůžku nahá a o to více se styděla.

Na hlavě měl lyžařskou čepici, zpod níž vyčuhovaly blond vlasy. Jenže i ty mohly být falešné. Je až s podivem, kolik toho dělá, abych ho nepoznala, pomyslela si.

„Máš hlad?“ zeptal se.

Jako by mu na tom záleželo. Popravdě se na jídlo nemohla ani podívat. Žaludek jí svíral strach.

„Ne?“

Neodpověděla. Vrah sklonil hlavu a díval se na ni, jako si pták prohlíží na zemi zajímavý hmyz. „Víš, zrzko, čekal bych od tebe víc.“ Pescoliová v jeho hlase jasně rozeznala opovržení a výsměch. „No tak, trochu života do toho umírání. Hra na pasivní agresivitu na mě neplatí.“

„Nic nehraju.“

„Ale, ono to mluví! Konečně.“ Zněl potěšeně. Pescoliová by si v tu chvíli nejradši nafackovala, že vůbec něco říkala. Musíš ho ale vyprovokovat! Donutí ho mluvit. Třeba prozradí něco o sobě, o svých plánech nebo o poloze téhle sluje. Je tu signál mobilního telefonu? Nebo se někde v okolí nachází příjezdová cesta? Může tohle místo někdo vidět ze vzduchu? Jak daleko od města leží?

„Vůbec mě neznáš,“ konstatovala suše.

„Myslíš?“ řekl samolibě, jako by ji bodl nožem do srdce. Třeba jde o někoho blízkého. Ale koho?

„Proč mi tedy neukážeš svou tvář?“

„To už by přece nebyla žádná legrace.“

„A tohle ti připadá legrační?“ zeptala se.

„Samozřejmě!“ Proboha! Ten hajzl si svou pozici vychutnává plnými doušky.

„No jo, pán bude veselá kopa,“ poznamenala pohrdavě. S námahou se posadila, deku povytáhla přes nahé tělo. Pravá ruka jí visela přes okraj lůžka k místu, kde ji pouta držela u železné nohy postele. Levé zápěstí, které bylo řetězem spojeno s pravým, položila na stehno.

„Chováš se pokorně,“ poznamenal blahosklonně. Podle všeho se náramně bavil. „To mě překvapuje. Nečekal jsem, že budeš tak poslušná.“

Ty jsi nečekal mnohem víc věcí, bastarde!

Poškrábal se na zátylku. Možná ho svědila blond paruka. Kdyby mu tak tu čepici i s příčeskem a brýlemi mohla sundat! Kdyby se mu tak mohla podívat do očí! Byla si jistá, že by ho okamžitě poznala.

A na co by ti to bylo, když se nedokážeš osvobodit?

Pescoliová měla sto chutí složit toho bastarda k zemi a strhnout z něj jeho převlek. „Jak jsem řekla, nic o mně nevíš.“

„Opravdu?“ Přiložil si ukazovák k bradě jako špatný herec, který se snaží ukázat, že usilovně přemýšlí. „Vím o tvých dvou manželích. Oba dva to byli naprostí ztroskotanci. Oba tě navíc podváděli, nemám pravdu? Ale Joe, tvoje školní láska, se ti vrátil, ne? Zatímco tys už chrápala s jiným chlapem.“

Krev se jí doslova vařila v žilách, nic ale neřekla. Jen ať se hezky chvástá dál. Třeba z něj vypadne nějaký detail, který bude považovat za nedůležitý, ale ona díky němu poodhalí tajemství jeho identity.

„Jasně… Tou dobou jsi s Joem nežila, takže jsi se de facto nechovala jako štětka, kterou přitom jsi.“

Vychutnával si její ponížení. Přecházel z jedné strany pokoje na druhou. Chodil kolem postele, kde si Pescoliová strnule tiskla deku k tělu. S každým krokem se přibližoval k jejímu lůžku. „Copak? Ty se vůbec nebráníš?“ Vypadal nervózně. Dobře! Tím lépe. Ať se klidně rozčílí. Třeba mu něco uklouzne.

Mlčela. Ve slabém světle si všimla, jak pod falešnými vousy tiskne rty.

„A teď se válíš s jiným.“

Cítila, jak jí tuhnou svaly na zádech. Santanu by mohl klidně vynechat. Jediné, co zmůže, je zůstat zticha. V klidu. I když by ho nejraději zabila.

„A ty bys přitom měla být ta chytrá, zrzko. Měla bys umět logicky uvažovat a zachraňovat životy.“ Znovu se ozval zvláštní zvuk, jak se zasmál. Patrně její hlouposti. „Jenže ty jsi stejný ztroskotanec jako ti tví chlapi! Celý tvůj život je hromada hnoje. Prý nejlepší detektiv v okrese! A přitom se tu válí spoutaná vlastními želízky. Tomu říkám ironie.“

Vytáčel ji k smrti, žilami jí koloval adrenalin. „My jsme na oddělení asi všichni ták trochu blbečci, co?“ řekla.

Zastavil se. Odhalil zuby, ruce zaťal v pěst. Na chvilku se jí zdálo, že přichází o sebekontrolu. Jenže vzápětí opět začal přecházet po pokoji.

„Trochu mě zaráží, že tě tam vůbec zaměstnali,“ smečoval. „Vždyť ty jsi strašlivá ženská a ještě horší detektiv.“

Když se tak dívala, jak přechází po pokoji, v mysli jí vyskočila vzpomínka na člověka, kterého už viděla… Člověka, jenž přesně takhle rázoval i po oddělení… Jeho přesnou podobu si ale nedokázala vybavit. S jistotou už ale věděla, že se s ním setkala kdesi v práci. Pak tu byly ty hanlivé poznámky na adresu policie. Něco proti úřadu šerifa má. Podle všeho jde o nějaký osobní spor.

Ale jaký? Proč?

Co když mu policie nepomohla, když potřeboval? Nebo chybovala a ublížila někomu, o koho se staral. Třeba ho někdo z oddělení ranil tak hluboce, že se teď chce pomstít celému úřadu. Nebo jde jen o kriminálníka, který nenávidí policii jako celek.

Opatrně ho pozorovala, jak chodí po místnosti a přibližuje se k ní. Potichu se vysmíval její bezmoci. Poté, co ho poprvé napadla, si před ní znovu začal věřit. Nyní se před ní naparoval, až začala přemýšlet, jestli je dost blízko, aby na něj skočila. Musí se k ní ale ještě přiblížit, protože jednu ruku musela nechat u postele. Určitě to ale zkusí. Nepochybovala, že ji ten šmejd zabije.

„Ale nemusíš si dělat těžkou hlavu, nejsi v tom sama,“ řekl. „Víš ty vůbec, že ten tvůj imbecilní tým a dokonce i… Ano, teď dobře poslouchej,“ odmlčel se a zakroutil hlavou nad tupostí policie. „Dokonce i FBI naletěla podvodníkovi.“

„Podvodníkovi?“

„Chandlerová a Halden odletěli s Danem Graysonem do Spokane.“

Lhal.

„Věřili, že se jim konečně podařil průlom v případu vraha od Medvědí řeky,“ zasyčel. „Jenže kam se dostali?“ Stoupl si přímo před Pescoliovou a zadíval se na ni skrz jantarová skla brýlí. „Nikam! Skočili na špek!“ Vzdychl opovržením. „Chytili jen nějakou pošahanou ženskou, která si na mě hrála!“ Nespouštěl z ní pohled. Regan mezitím horečně přemýšlela, co mají jeho slova znamenat. „Ano, ano, je to pravda. To jsi nevěděla, co? Jen chvíli potom, co jsem ti prostřelil pneumatiku, se Grayson s těmi federálními chudáky vydal do Spokane.“

Opravdu existoval falešný vrah? Někdo natolik dobrý, aby zamotal hlavu i FBI a úřadu šerifa? Nesmysl! A přesto jí přišlo, že ten psychopat mluví zatraceně vážně…

„Jenom mě tak napadlo, že bys možná chtěla vědět, co tví kolegové během posledních několika dní dělali,“ řekl a znovu se k ní přiblížil. Cítila, jak se jí napínají svaly. Stačí už jen jeden, dva kroky. „Tápou v kruzích jako totální idioti.“

Srdce jí bilo jak o závod, ze všech sil se ale snažila působit klidně. Kdyby tak přistoupil ještě o kousek blíž…

Deka jí sklouzla z ramene. Zadíval se na odhalenou pleť a opět k ní postoupil.

Dostatečně blízko!

Posunula se, pokrčila nohy a vší silou ho kopla. Nohou jí projela ostrá bolest. Neznámý zatím pomalu vstával. Kolem kotníků se mu však zamotala přikrývka, ztratil balanc a upadl.

„Aáách!“ zakřičel, když bradou dopadl na kamennou podlahu.

„Kurva!“

V tomtéž okamžiku už na něj ale skočila Regan. Řetěz pout ji však stále přidržoval u lůžka.

Než se stačil postavit, chytila ho za vlasy, zvrátila mu hlavu dozadu a řetěz pout mu omotala kolem krku.

„Ne!“

Zatáhla za pouta a řetěz se mu zaryl hluboko do měkkého masa.

Vydal přidušený výkřik a pokusil se odvalit pryč. Nahá mu seděla na zádech a ze všech sil tahala za řetěz. Chtěla mu zastavit přívod vzduchu.

Snažil se jí však vykroutit. Bojoval. Sok a překvapení pomalu ustupovaly vzteku. „Ty čubko!“ vyprskl a zvedl se. Málem přitom Pescoliové vytrhl paži z ramene.

Celým trupem jí projela strašlivá bolest. Vykřikla.

Přesto se nepouštěla.

Neznámý se pokoušel dostat na nohy, Pescoliová však vykopla kolenem vzhůru ve snaze proniknout půlkami a zasáhnout varlata.

A to se jí také povedlo.

Celý prostor rázem vyplnil jeho bolestný výkřik. Rezonoval jí v hlavě jako zvon.

„Děvko! Ty podělaná…“ Na další slova se ale nezmohl, z jeho úst se ozývalo jen přidušené sípání.

Chcípni, ty svině! Chcípni!

Zalapal po dechu a sáhl prsty po řetězu, který mu stahoval hrdlo.

Pescoliová mohla bolestí sotva dýchat. Připadala si, jako by jí trhal paži od těla.

Škubl sebou. Nehty zaryl do kůže, jak se snažil zasunout prsty mezi krk a chladivý řetěz.

Pescoliová zatnula zuby a zatáhla ještě silněji. Doufala, že se jí podaří mu přívod vzduchu uzavřít jednou provždy. Rameno měla v jednom ohni. Nemohla ale dělat nic, jen vydržet. Teď to nesmíš vzdát. Jestli polevíš, je konec! Vydrž! Pro lásku boží, vydrž!

Znovu se zaklonil a pokusil se vstát alespoň na kolena. Snažil se ji setřást.

Jenže Pescoliová se ho držela jak klíště.

Neznámý ale nepřestával bojovat.

Zadívala se mu na krk.

Bez rozmýšlení se předklonila a kousla ho. Zaryla zuby hluboko do masa v místech, kde krk přechází do ramene. Na jazyku pocítila chuť slaného potu.

Zařičel bolestí.

Stiskla čelisti ještě silněji, prakticky secvakla zuby.

Pokud by se jí podařilo prokousnout mu krční žílu nebo krkavici, mohl by vykrvácet. Zuby se zaryly hlouběji do svalu.

Trhl sebou.

Málem omdlela bolestí. Slyšela, jak jí cosi prasklo v paži. Patrně si natrhla šlachu.

Do úst jí prýštila jeho krev se slanou, železitou příchutí.

To je ono!

Vydrž!

Plival kolem sebe vzteky. Svíjel se a křičel. Chtěl ji ze sebe shodit. Nakonec se nakroutil tak, aby mu zůstala pod tělem.

Prásk!

Temenem vrazila do kamenné podlahy. Připadala si, jako by jí pouta trhala pravou ruku v zápěstí.

V mozku jí vybuchovaly salvy bolesti.

Povolila sevření čelistí a on od ní odtrhl hlavu.

Pescoliová zatnula zuby a oběma rukama vší silou zatahala za řetěz. Byla rozhodnutá ho uškrtit.

On na ni shora zatlačil a přimáčkl ji k zemi. Zapraskalo jí v zádech, cítila, jak se její nahá kůže rozdírá o chladné kameny v podlaze. Proboha! Je tak těžký. Tak zatraceně těžký! A silný. Nemohla se nadechnout, poraněná žebra ji bolela. A zápěstí… Bože, pomoz mi!

Ne, ne! Nevzdávej se. Nesmíš!

Znovu se mu zakousla do krku, do úst jí vytryskla krev.

Připadala si, jako by se v ní měla utopit. Plíce měla v jednom ohni, do krku jí vtékala krev, jeho tělo ji tisklo k tvrdé zemi.

Ze všech sil by bojovala dál. Musela však povolit sevření čelistí, aby se nadechla.

Neznámý stále sípal, pokoušel se sundat si řetěz z krku. Pak ale změnil taktiku. Znovu sebou škubl, zvedl loket a s chirurgickou přesností ho vrazil přímo do jejích poraněných žeber.

„Ááááá!“ zakřičela a vyplivla krev. Měla pocit, jako by jí úderem zlomil minimálně dvě žebra.

Hrudí jí prolétla ostrá bolest.

Málem ztratila vědomí.

Pak udeřil hlavou dozadu. Prásk! Jeho lebka narazila Pescoliové do čela a ke kořeni nosu.

Další bolest. Omračující, nesnesitelná.

Znovu se cítila, jako by se topila v jeho krvi.

Hekla a vyprskla krev z hrdla. Stále pevně svírala pouta. Síly ji ale pomalu opouštěly. Jemu se navíc podařilo uchopit řetěz a na okamžik ho oddálit od krku, aby se nadechl.

Ne! Za žádnou cenu nesmí připustit, aby se osvobodil.

Pro lásku boží…

Znovu sebrala všechny síly, ale už bylo příliš pozdě. Svaly už neposlouchaly příkazy mozku. Zoufale se snažila udržet řetěz kolem jeho krku. Neznámý se však zvedl a spustil se jí na rameno. Vykřikla bolestí.

Nevzdávej se, Regan! Nevzdávej se… Bože, pomoz mi! Prosím! Prosím! Prosím! Bolest jí jako blesk projela paží a ramenem.

Už neměla dost sil… Nedokázala už udržet tlak jeho těla, když na ni opakovaně přenášel váhu, a drtil tak její poraněná žebra ve snaze polámat je. Nepřestával ji ani tlouci hlavou, znovu a znovu jí do tváře jako kladivo dopadalo jeho temeno.

To stačí, Regan… Vzdej to… Tohle přece nemůžeš vydržet…

Radilo jí zoufalství a bezmoc, svaly se však stále snažily utáhnout smyčku kolem jeho krku. Na krví potřísněném řetězu jí ale klouzaly ruce, znovu povolila sevření.

Vrah se s vypětím všech sil vyvlékl z oka a odkutálel se pryč. Krví potřísněná falešná bradka mu spadla. V šeru zahlédla tvar jeho brady a nosu. Sotva se ale mohla nadechnout, dělaly se jí mžitky před očima, chvěla se po celém těle. Ležela nahá na hrubé kamenné podlaze. V ústech cítila pachuť své i jeho krve. Nemohla se pohnout, nemohla ani zvednout hlavu.

Spíše vycítila než viděla, že se s námahou postavil na nohy. Celý zadýchaný pak zasípal: „Tak za tohle mi zaplatíš, ty čubko!“ Odplivl si na zem. Pescoliová přemýšlela, co měla jeho hrozba znamenat. „A to už dnes!“

OK, pomyslela si. Skonči to. Ztěžka dýchala, lapala po vzduchu. Zvedl se jí žaludek. Z něj. Z jeho chuti a zápachu. Nenáviděla ho. Ležela nahá na zemi, na sobě měla jen jeho krev. Pokusila se obrátit na bok, aby si ho prohlédla.

„Právě jsi jí podepsala rozsudek smrti.“

O čem to sakra mluví? Komu podepsala rozsudek smrti? Musela se přeslechnout. Určitě řekl: „Právě sis podepsala rozsudek smrti.“ Byla příliš unavená a zmožená bolestí na to, aby se mohla zabývat těmi jeho hloupými hříčkami. Pokusila se o útěk a selhala. A teď ji za to čeká trest.

Vezme ji také do lesů, přiváže ji ke stromu a nechá ji tam zmrznout? OK. Tak do toho! Najde způsob, jak mu utéct. Kdyby se jí tak alespoň na chvíli vrátily síly! Kdyby ji tak přestalo bolet celé tělo.

„Ty to nechápeš, co?“ zeptal se a stoupl si do stínu dveří.

Nevnímala ho. Nemohla ani odpovědět.

Odkašlal si, odplivl a potichu zaklel. Nebyla si jistá, ale zdálo se jí, že se drží za zátylek, kam ho kousla…

Kdyby tak měla víc sil!

„Ty si myslíš, že jsi sama, vid? Že se tvůj čin obejde bez následků?“

Netušila, o čem mluví.

A bylo jí to jedno.

Omdlévala bolestí. Vyhrál.

Protentokrát.

„Pořád existovala šance, že by mohla přežít. Teď jsi ji o ni připravila.“

„Ona?“ Řekla to nahlas, anebo si to jen myslela? Nevěděla.

Vymýšlí si. Pokouší se ji naštvat, ale to se mu nepovede. Tu radost mu neudělá. Nech mě tu o samotě, chtělo se jí zakřičet. Nech mě být! Dokonce v sobě nenašla ani tolik síly, aby se znovu pokusila odhalit jeho totožnost.

„Ty jsi zkrátka příliš hloupá, abys to pochopila, že, detektive? Ani tě nenapadlo, že by tvůj čin mohl ovlivnit život někoho třetího.“

Pořád se nemohla nadechnout. Začala se nekontrolovatelně třást.

„Takhle to zkusím vysvětlit Sabině. Ta to už pochopí.“

Jaké Sabině…? Nemohla se soustředit.

„Nejsi zvědavá?“ zeptal se jí posměšně. „Nezajímá tě, čí rozsudek smrti jsi podepsala?“

Je to jen hra. Hra a nic víc. Nesmíš mu skočit na špek!

S vypětím všech sil se zadívala jeho směrem. Chtěla na něj zakřičet, že mu nevěří ani slovo. Cosi v jeho postoji a povýšeném tónu hlasu ji však zadrželo.

„Sabina Vincennesová… Určitě jsi viděla její spis. Už hezkou řádku dní se pohřešuje.“

Dobré nebe! To ne! To jméno jí skutečně bylo povědomé.

Z jeho úsměvu čišela zvrácenost. „Ano. Vidím, že ji znáš.“

Najednou všechno dostávalo smysl. Strašlivý, mrazivý smysl. Rázem si vzpomněla i na ženské štkaní, které zaslechla. Tehdy si vsugerovala, že jde jen o výplod její bujné fantazie.

Jenže teď…?

Úlekem se jí stáhlo srdce.

Hlavou jí začaly vířit hrůzné myšlenky.

Sabina Vincennesová. Pohřešuje se už celé týdny… Mladičká holka… Studentka…

„Původně jsem si myslel, že její čas ještě nenastal. Chtěl jsem jí darovat ještě tak týden života… Přes vánoční svátky… Ale ty jsi mě teď přesvědčila, zrzko. Už je připravená.“

Neblafoval. Jak jinak by o Vincennesové věděl? Pescoliová si olízla rty. Znovu pocítila odpudivou chuť jeho potu a krve. Takhle je to špatně. Zatraceně špatně. „Lžeš,“ obvinila ho.

„Občas ano. Ale teď ne.“

Z jakéhosi neznámého důvodu věděla, že mluví pravdu. Vybral si svou upřímnou chvilku.

„Až se zítra bouře uklidní, zemře. Na Štědrý den.“

Tohle se nesmí stát! projelo Pescoliové myslí. Tohle nesmí dopustit! Nesmí! „Vezmi mě,“ zašeptala.

„Takže mi už věříš.“

Zavřela oči a ochraptělým hlasem opakovala: „Vezmi mě.“ Kde je naděje, je i život. Kdyby ta holka dostala ještě pár dní, třeba by se do té doby Alvarezové a ostatním kolegům podařilo vypátrat tuhle skrýš.

„Ty musíš přemýšlet nad tím, co jsi právě provedla. Před tebou přijdou na řadu ještě jiné…“

Jiné? Množné číslo? Proboha! Tak on chce unést ještě jiné ženy a mě trápit jejich zabíjením. Chce mi vyprávět o každé oběti, jejíž smrti jsem nedokázala zabránit. Může to trvat celé týdny, měsíce… Nebo dokonce roky.

Bůhví kolik nebohých žen chce ještě zabít.

„Tak potrestej mě. Prosím.“ Hnusilo se jí, že se ho musí doprošovat. Že musí hrát podle těch jeho zvrácených pravidel. Nemůže mít na svědomí smrt další dívky.

„Ano, to já tě potrestám, nemusíš se bát,“ řekl úlisným hlasem. „Trestám tě už teď. A budu v tom pokračovat. Smrt Sabiny Vincennesové je tvoje vina. Její i těch dalších. Všechno je to tvoje vina. Přemýšlej o tom. Podepsala jsi jim rozsudky smrti. Budeš žít s vědomím, že jsi je zabila.“

Cítila se strašně. Kolik žen má tenhle psychopat v úmyslu ještě zabít? Kolik jich ještě umře v mrazivých pustinách montanských hor? „To přece nemůžeš,“ zašeptala.

„A kdo mi v tom zabrání? Ty snad?“

„Policie…“

„Grayson? Ten slabomyslný idiot? Nebo ta tvoje hispánská coura?“ popichoval ji. „Nebo třeba Nate Santana?“

„Radši doufej/že tě nikdy nenajde.“

„Aha. Už se bojím. Už se celý klepu strachy.“

„Měl bys.“ Místností náhle projel její hlas chladně jako čepel nože. Neznámý se jí skutečně na chvíli přestal vysmívat. „Až tě najde, budeš si přát, aby ses nikdy nenarodil.“

„Jasně.“

„Tohle prostě nemůžeš udělat,“ řekla a dívala se, jak se jeho úsměv zkroutil do dábelského šklebu.

„Že ne? Tak sleduj!“

Během následujícího okamžiku zmizel. Pescoliová jen slyšela, jak se dveře otevírají a zase zavírají.

„Ne… Prosím, to ne…,“ šeptala. Ležela na zemi nahá a celá se třásla. Bezduše zírala do temnoty kolem sebe. S děsivou jistotou věděla, že poslala na smrt nevinnou duši.

Připadala si, jako by Sabinu Vincennesovou sama bodla do srdce.

21

Policajti ať si jednají podle pravidel.

Santana vstal ze svého kancelářského křesla a přistoupil k oknu. U sídla Bradyho Longa pořád ješté stálo jedno policejní auto. I to se ale zanedlouho vydalo za ostatními vozy. Jeho červená zadní světla ozařovala bělostný sníh a blikala, jak projíždělo mezi stromy.

Přemýšlel, jestli ho sledují. Ačkoliv zrovna to mu bylo úplně jedno. Regan zmizela, někde tady kolem se potuluje psychopat zabiják a smrt Bradyho Longa má možná na svědomí vrah od Medvědí řeky.

Poté co opustil policisty, kteří zkoumali stopy pneumatik v odlehlé části pozemku, vrátil se do své chaty. Pes se uvelebil na svém oblíbeném místě u ohně a ihned usnul. Santana byl ale na odpočinek příliš rozrušený. Postaral se už o zvířata a nyní si před sebe rozložil mapy oblasti. Mimo jiné i lesnickou a aktualizovanou satelitní mapu z internetu.

„Kde se schováváš, ty grázle?“ mumlal, když do map značil polohy mrtvých těl a havarovaných vozů. Možná se jeho výtvor nakonec shoduje s mapou, kterou mají na policii, pomyslel si. „A kdo sakra jsi?“

Musel jsi znát Bradyho Longa.

Musíš žít někde poblíž.

Musí tě zatraceně bavit vodit policajty za nos.

Veřejnost o vzkazu věděla, nikdo ale neznal jeho znění.

Jaký by tohle všechno mohlo mít smysl?

Santana hodil do krbu další polínko a urovnal ho pohrabáčem. Zadíval se do plamenů a vzpomněl si na Regan. Žije ještě? Je zraněná? Nebo… Nebo už je pozdě? Prsty sevřel rukojeť pohrabáče, svaly na zádech se mu napnuly.

V duši cítil propast. Propast prázdnoty lemovanou neznámem a vlastním strachem.

Nikdy si ještě nepřipadal tak zbytečný a bezmocný.

„Zatraceně,“ procedil skrz pevně stisknuté zuby. Nesmí se tímto pocitem nechat srazit na kolena. Najde ji. Za každou cenu.

Přešel k věšáku, vzal si bundu a rukavice. Pak vyrazil do jasné noci. Na sametově modrém nebi se třpytily hvězdy. Už si ani nepamatoval, kdy naposledy bylo nebe takhle čisté.

Bradyho smrt souvisela s vrahem od Medvědí řeky. Kdyby tak věděl, proč musel Long zemřít. Zase by byl o krok blíže Regan.

Proč Brady? Santana pro něj už nějakou tu chvíli pracoval, znal ho však od dětství. Byl to povýšený, sobecký chlap, všechny kolem sebe jen zneužíval. Skvělým příkladem byla třeba Clementine, ačkoliv ta svého šéfa nikdy nehaněla.

Měl spousty nepřátel: dvě exmanželky, nespočet bývalých milenek a zástupy obchodních partnerů, které podrazil. Každý z nich by ho rád viděl mrtvého. Až k nim zpráva o jeho smrti dorazí, patrně se zalknou štěstím. Byl by ale někdo z nich schopný zajít takhle daleko? Zmáčkl by někdo z nich spoušť a chladnokrevně ho zastřelil?

Na to už je potřeba spousta nenávisti.

Nate přešel do stájí a rozsvítil. Koně ve svých boxech zafrkali a začali se ošívat. Zadíval se na Lucifera, který ho sledoval černýma očima. Přistoupil k němu a zašeptal mu do ucha několik nesmyslných slov, pak ho pohladil po boku. Zaříkávač zvířat? Kdoví. Nyní se však cítil jen jako vystrašené, nejisté a bezmocné lidské stvoření.

„Brady měl dvě ženy,“ řekl nahlas.

Lucifer si opovržlivě odfrkl nozdrami.

„S jednou chodil ještě do školy. Skvělá žena! Asi udělal chybu, že ji nechal jít. I když… Ona vlastně nechala jeho. Druhá žena byla klasická zlatokopka. Měla radši peníze než Bradyho. Když se s ní rozvedl, zanechal jí slušné jmění a oba byli spokojení.“

Lucifer pohnul pysky, jako by chtěl promluvit. Natea zaplavily emoce. Ztěžka polkl a zasunul je do skryté komůrky duše. Pokud chce Regan opravdu pomoci, bude potřebovat čistou hlavu.

„Máme tu celý zástup zhrzených přítelkyň a jednu snoubenku, která si Longa nestihla vzít. Tu můžu rovnou vyškrtnout. Ona by si rozhodně nepřála jeho smrt. Alespoň do svatby ne.

Pak tu jsou jeho obchodní partneři…“ Nadechl se. Jejich seznam pochopitelně k dispozici neměl. „Někdo ho zkrátka chtěl zabít a udělal to tak, aby hodně trpěl. Pokud jde o vraha od Medvědí řeky, co potom ty ženy, které nechává umrznout v lesích? Jaká je spojitost mezi nimi a Bradym?“

Jeho slova se potichu linula stájemi. Lucifer si odfrkl a odvrátil od něj hlavu, jako by ho Nateova poslední otázka urazila. Santana zhasl světla a pomalu vyšel zpět do jasné mrazivé noci.

Na Bradyho bývalých manželkách a milenkách, ale vůbec nezáleží. Vrah od Medvědí řeky musí být muž. Způsob, jakým se k těm nebohým ženám chová, že je nejprve uzdraví a pak nechá zmrznout – to by žádná žena neudělala.

Ať už má Pescoliovou kdokoliv, jde o muže, lim si byl jistý.

Navíc ten šmejd patří mezi špičkové střelce, jenže takových jsou v téhle části Montany mraky.

Když se pak vrátil zpátky do chaty, cítil, jak mu čas doslova protéká mezi prsty. Čas, který by mohl Regan stát život. Sundal si bundu i rukavice a přistoupil k ohni. Nakita plný očekávání otevřel oči.

„William Aldridge,“ řekl Santana psovi. Doufal, že když bude mluvit nahlas, něco ho napadne. Třeba mu některé ze slov, které pronese, dá kýžené vodítko. „Exmanžel Sandi. Většinu zvířat v Divokém Willovi ulovil sám, svou vlastní puškou. U vycpávače zvířat také nechal pěkný balík peněz.“

Jenže Aldridge jako vrah od Medvědí řeky?

Nakita si opřel bradu o tlapky a pozorně svého páníčka sledoval. Santana se odmlčel, myšlenkami se už probíral potichu. Poblíž kaňonu, kde se našel jeden z havarovaných vozů, žije Bob Simms. Slo o vůz té Asiatky, Rity Ilové nebo Ikové, tak nějak. Simms byl dost svérázný. Někdo by mohl říct i magor. Jeho názory na právo a zákony země mluví za všechno. Zabíjí zvířata pro kůži i pro maso a nějaká povolení mu mohou být ukradená. Na policajty nadává, kudy chodí. Patrně má kolem domu nášlapné miny, pomyslel si Nate. Pokud by mělo dojít na zatýkání, na policii by Santana rozhodně nevsadil…

Mohl by ale Simms vraždit? Byl kdysi ženatý, manželka mu však zemřela při komplikovaném porodu jejich šestého syna. Všichni jeho kluci byli hotovým postrachem okolí. Z jejich výchovy by i zdravý muž zešílel a o Simmsově duševním stavu se dalo pochybovat už předtím. Kdysi dávno ale nebyl tak labilní a náchylný k různým konspiračním teoriím nebo návalům vzteku. Nate si vzpomínal, že Simms znal Padgett Longovou. Snad si na ni dokonce myslel, ta ale, pochopitelně, jeho city ani trochu neopětovala. Před svou nehodou patřila Padgett mezi ty nejžádanější holky v kraji a o Boba Simmse nikdy neprojevila ani špetku zájmu. Od té doby to s ním šlo z kopce.

Kdo další by tak přicházel v úvahu? přemýšlel. Vzpomněl si na jiné jméno: Gordon Dobbs, také prvotřídní střelec. Většinu času ale vytvářel sochy ze dřeva a překvapivě mu to šlo velmi dobře. Nate zaslechl, že od něj před nedávnem odešla žena, alespoň se to ve městě povídalo. Ačkoliv se Santana pokoušel vyhnout klepům, nyní litoval, že je neposlouchal lépe. Mohl by ale Gordon zabíjet lidi? Mohl by naplánovat tak strašlivé vraždy? S největší pravděpodobností ne.

A co takhle někdo od policie? Nepracoval snad Pete Watershed kdysi jako armádní sniper? Nepsali snad loni v novinách, že právě Watershed složil skvělou ránou z obrovské dálky divokého černého medvěda? Anebo Cort Brewster. Vždyť ten co chvíli vyhraje nějakou soutěž ve střelbě. Svým uměním se všude chvástá. Jeho historky zná každý, kdo se přiblíží k městu. Další důvod, proč se Medvědímu Brodu raději vyhýbat, pomyslel si Santana.

Jenže nyní bude muset svou averzi vůči městu odložit stranou. Naopak se musí ocitnout v samém středu vyšetřování. Kvůli Regan.

Musí ji najít! Stůj co stůj!

Znovu vytočil číslo na Úřad šerifa, představil se a vyžádal si k telefonu Selenu Alvarezovou. Bylo už dost pozdě, přesto doufal, že ji ještě zastihne v práci. Regan s Alvarezovou pracovala a podle toho, co mu o ní řekla, měla by na oddělení ještě být.

Po několika vteřinách také skutečně zvedla telefon. „Detektiv Selena Alvarezová. Co bych pro vás mohla udělat, pane Santano?“

„Bradyho Longa zabil vrah od Medvědí řeky. Jde o jednu a tutéž osobu. Možná pro to ještě nemáte důkazy, ale je to tak. Víme to moc dobře oba dva. Povězte mi jen, že s tímhle předpokladem pracujete.“

„Já musím pracovat jen s důkazy. A tohle ještě dokázáno není.“

„Ale bude. Já se řídím svými instinkty, paní policistko. A já toho bastarda najdu.“

„Podívejte, nepřeju si, abyste se nám pletl do vyšetřování,“ upozornila ho rázně.

„Mohl bych vám pomoci.“

„Jen byste nám překážel.“

„Pletete se,“ řekl nervózně.

„Nechte nás dělat naši práci, pane Santano.“

V televizi viděl kousek tiskové konference, kterou uspořádal Grayson. Kromě několika obecných keců se ale nic nedozvěděl. Usoudil, že všichni jen bezradně kroutí hlavami a kryjí si vlastní zadky.

„Dobře, tak se snažte. Dělejte si svou práci, já si budu zase dělat svou.“

„Co to znamená?“ zeptala se ho ostře.

Santana už ale znechuceně ukončil hovor. Neměl jí volat, byla to jen ztráta času. Zamyslel se, pak zamířil rovnou ke svému stolu. Nepatřil zrovna mezi pořádkumilovné muže, složku s důležitými dokumenty měl ale srovnanou. Rychle ji prolétl a vytáhl maličký lístek, který do ní před nedávnem schoval. Stálo na něm telefonní číslo.

Pokud se chce do pátrání opravdu pustit, bude potřebovat pomoc.

Chris dokázal být pořádný lenoch! Bianca ležela na posteli a jak divá psala textovky, v nichž doslova žadonila, aby za ní přijel. Tátův nápad, aby s nimi strávil odpoledne, byl totálně pitomý, jenže co jiného dělat? Nezmohla nic! Nic! Ani Jeremy, její přitroublý bratr, se jí neobtěžoval odepsat nebo zavolat.

Jenže on odsud utekl, nebo ne? Jemu se to povedlo.

Každému v tomhle domě začínalo pomalu šplouchat na maják a atmosféra byla hustá jako make-up na tváři Michelle. Bianca se na to ale pokoušela nemyslet. Poslala Chrisovi další SMS a doufala, že se brzy ozve.

Jenže on na ni kašlal.

Tuší vůbec, jak nutně ho právě teď potřebuje?

Zajímalo by ji, na co se vymluví teď. Že zase hraje videohry se Zachem a Kevinem? To přece může dělat i jindy.

Vzdychla, zatahala za třáseň z růžového přehozu přes postel a zadívala se z okna. Obloha už potemněla a nad stromy vycházel stříbrný měsíc. Sníh mimořádně nepadal. „Alespoň budeme mít bílé Vánoce,“ řekla jí Michelle před týdnem.

To je fakt překvapení! Žijí přece v Montaně. Tady mají bílé Vánoce skoro každý rok a právě teď jich už měla Bianca plné zuby.

Vstala a zadívala se z okna. Přemýšlela, zda by nemohla utéct. Stejně by se ale nikam nedostala. Všimla si svého odrazu v okenních tabulkách a vzpomněla si na mámu. Kde asi je?

Kousla se do rtu. V tutéž chvíli povyskočila úlekem, protože zazvonil telefon. Třeba to je Chris!

To asi těžko, došlo jí. Chris nikdy nevolal do tátova bytu na pevnou linku.

Za chvilku už zaslechla hlas Michelle: „Haló? Ano… Ano, je tady… Moment, prosím,“ pak zavolala: „Lukeu! To je pro tebe!“

Bianca zamířila ven z pokoje, ale zastavila se, když zaslechla, jak Michelle šeptá: „Z úřadu šerifa.“

Kvůli mámě!

Biance se divoce rozbušilo srdce.

Její otec zavrčel. Představila si, jak se pomalu zvedá z gauče od zapnuté televize. Patrně právě běží zprávy. Nebo si pustil nějaké DVD.

„Je to kvůli Regan?“ zeptal se potichu. Biance okamžitě došlo, že víc se dozví, když nepůjde do obýváku, ale zůstane za dveřmi svého pokoje.

„Nevím. Volá ale její parťačka,“ řekla Michelle. „Chtěla by s tebou prý mluvit.“

„Prokrista,“ zašeptal. Nezněl ale nahněvaně. Spíše ustaraně. Stejně jako Bianca. Takže ho ještě zajímá, co se s mámou děje, i když ne moc. Přesně jak si myslela.

„To je pořád něco!“ řekla Michelle. V zrcadle na stěně chodby spatřila Bianca odraz obývacího pokoje. Její otec stál v ponožkách a teplácích, měl rozcuchané vlasy a svým tělem stínil výhled na blikající televizi. Michelle na sobě měla přiléhavé džíny, svetřík a boty na podpatku. Mračila se. Stála přímo proti svému manželovi. Ruce si založila pod prsy, které se ještě více než obvykle tlačily ven z hlubokého výstřihu těsného zářivě rudého pulovru.

„Tady Luke Pescoli. Jo… Dobrý den… Cože? Jeremy? Cože to udělal?“ Otec rozzlobeně vzhlédl a zakroutil hlavou. „Paráda!“ Bianca si povšimla napětí v jeho zádech. „Jo… Jasně… Podívejte, nemohli byste mu to odpustit? Vždyť víte, jeho máma… Jasně, chápu. Už máte nějaké další zprávy o Regan?“

Bianca se vrátila do pokoje. Takže se telefonát netýká mámy. Jeremy se zase dostal do nějakého průšvihu. To se dalo čekat! Ten blbec má místo mozku piliny. I Cisco je chytřejší než on.

„Aha. Dobře. Tak děkuju.“

Luke zavěsil a Michelle se zeptala: „Co Regan?“

„Nic nového,“ zněla jeho strohá odpověď.

Bianca opatrně zacouvala zpět do pokoje a svezla se k zemi. Mami, kde jsi? Potlačila nutkavou potřebu rozplakat se a zadívala se opět do odrazu v zrcadle. V hezkých tvářích táty a Michelle se najednou objevil vážný a napjatý výraz.

„No, tak co Jeremy provedl?“ zeptala se Michelle.

„Vrazil pěstí Cortu Brewsterovi a teď je na stanici.“

„Proboha,“ ulevila si Michelle otráveně. „Kvůli té Brewsterově holce? Nepůjdeš ho, doufám, vyzvednout, nebo ano?“

Luke se rozhlédl, jako kdyby hledal kabát. „Myslíš snad, že bych ho tam měl nechat?“

„No jasně! To by ho mohlo pořádně poučit.“

„Na policejní stanici? To myslíš vážně? Vždyť se jeho vlastní máma pohřešuje! Nejspíš ji někdo unesl.“

„Tohle si měl rozmyslet dřív. A ne si přidělávat další problémy.“

„Ano, to měl. Ale neudělal to,“ řekl otec, kterého tato konverzace pomalu přestávala bavit.

Michelle proto rychle změnila taktiku. Chytila ho za paži a něžně ho pohladila po hrudi. „Já ti jenom říkám, abys ho nechal chvilku, chviličku popřemýšlet o tom, co udělal. Nechci dneska už žádné scény, mohli bychom to nechat na zítra, co? Mohli bychom třeba předstírat, že tu děti nejsou. Ta jak by to také mělo správně být.“

Bianca okamžitě zapomněla na strach i smutek a zadívala se do zrcadla na svou macechu. I její otec na ni zíral překvapeně.

„Jak to myslíš?“ zeptal se jí.

„Nemyslím nic,“ odvětila chvatně. „Já jenom… Víš… Chtěla bych tě mít taky chvilku jen pro sebe. Nepřeju si, aby ses celý večer věnoval Jeremymu.“

Luke nahlas vzdychl. Bianca si v tu chvíli ale nepřála nic jiného, než aby jel do Medvědího Brodu a přivezl Jeremyho zpátky. Michelle mu však stála v cestě. „Nezabije ho, když stráví pár hodinek pod zámkem,“ zamručel.

Michelle ho chytila kolem krku a políbila takovým způsobem, až se Biance zvedl žaludek. Odlepila se od dveří a vrátila se zpátky do pokojíku. Cítila se nahněvaně a ublíženě. To všechno je jen přetvářka, uvědomila si najednou.

Mami, prosím, vrať se a vysvobod mě odsud, prosila v duchu. Pospěš si! Mrzí mě, jak jsem se občas chovala. Nechci s nimi žít. Prosím, vezmi mě domů!

Do místnosti vběhl Cisco. Přicupital k ní a položil jí tlapky do klína, jako by vycítil její smutek. Podíval se na ni. Přitiskla ho k sobě a on jí olízl tvář. Dřív jí to vadilo, nyní toto gesto přijala s radostí.

„Ach, ty můj pejsku,“ zašeptala zoufale a zabořila nos do jeho srsti.

Mami, prosím, hlavně bud v pořádku! Prosím, prosím, prosím, bud v pořádku.

„Nějaké zprávy o Pescoliové?“ zeptal se Brewster, když nakouknul do kanceláře Alvarezové.

„Ne,“ odpověděla úsečně Selena.

Zástupce šerifa přikývl a zatvářil se pochmurně. Stačil už trochu vychladnout, Selena zase mezitím zavolala Lukeu Pescolimu a informovala ho o Jeremyho situaci. Momentálně stále seděl na cele s Ivorem Hicksem. Nikdo netušil, co se bude dít dál. Selena ale dala svůj názor jasně najevo. Podle ní by měli Jeremyho okamžitě propustit. Totéž řekla i jeho otci, ten jí ale nepotvrdil, zda pro něj přijede. To možná není špatné řešení, uvědomila si Selena. Cort Brewster by se mu v tom beztak snažil všemožně zabránit.

„Měla byste jít domů,“ řekl.

„Půjdu, teprve až půjde i šerif,“ odsekla mu. On má ještě tu drzost radit jí, co má dělat? pomyslela si. Navzdory svému otřesnému chování?

„Grayson tu pořád je?“

Všichni tu ještě jsme, chtěla mu vmést do očí Selena. Nikdo nechtěl Regan nechat jen tak napospas tomu monstru.

V tu chvíli se v chodbě objevil Grayson, jako by je poslouchal, a postavil se vedle Brewstera. „Přijede si táta pro Jeremyho?“ zeptal se Alvarezová.

„Ten kluk tu dneska zůstane,“ řekl Brewster. Možná už vychladl, rozhodně se však nechtěl vzdát.

Grayson se na něj dlouze zadíval. „Máma toho kluka se pohřešuje.“

„On na mě ale zaútočil,“ trval na svém Brewster.

„Viděl jsem záznam z kamery,“ opáčil Grayson.

Brewster se otočil a zadíval se na Selenu. To ona musela šerifovi poradit, aby se na video podíval. Chladně mu pohled opětovala. Ten hajzlík ji nemá z čeho vinit, záznam jasně dokazuje, jak se celá věc seběhla.

„Propustíme ho,“ řekl Grayson zástupci. „Alvarezová…“

„Jasně. Zařídím to.“ Ihned vstala od stolu.

„Ten smrad na mě ale zaútočil pěstí!“ řekl opět Brewster, tentokrát důrazněji.

„Propustíme ho a vy proti tomu nebudete nic namítat, jasné?“ pronesl Grayson neoblomně.

„Tak to tedy ne! Mě nezajímá, čí je to dítě! A vůbec se mi nelíbí, jaký vliv má na moji dceru. Chci, aby tohle věděl.“

„Zkuste o tom chvíli popřemýšlet,“ navrhl šerif jízlivě.

Brewster spolkl, co se mu dralo na jazyk. V tu chvíli vstoupila do rozhovoru i Alvarezová ve snaze uklidnit situaci: „Volal Nate Santana. Chtěl by nám pomáhat s vyšetřováním. Řekla jsem mu, ať se nám neplete do práce. Nezdá se mi ale, že by mě chtěl poslechnout.“

„Proboha! Ten ztroskotanec!“ zamumlal Brewster. Selena nevěděla, zda má na mysli Santanu, nebo Jeremyho. Naštěstí na jeho názoru vůbec nezáleželo.

Vstala a zamířila na chodbu. Po cestě ale musela odstrčit Brewstera.

„Pošlete domů i Hickse,“ řekl Grayson oběma. „Zavolejte jeho synovi.“

„Už jsem Billovi nechal vzkaz,“ poznamenal Brewster. „Ivor je ale natolik ožralý, že se bojím, aby vůbec došel domů.“

Grayson zamručel. „Zkrátka je oba pusťte. Musíme se teď soustředit na mnohem důležitější věci. Především musíme zjistit, kdo je ten bastard, který unesl Pescoliovou, a kde se ukrývá.“

„Máme tu zůstat přes noc?“ zeptal se Brewster.

„Běžte si domů, jestli chcete,“ řekl Grayson.

„Jenom mě napadlo, jestli tolik přesčasů dostaneme i proplaceno,“ postěžoval si zástupce šerifa.

Alvarezová vykročila chodbou. Věděla, že ona se domů v dohledné době nepodívá. Ne, dokud bude mít alespoň nějaké síly. Nic víc pro Pescoliovou udělat nemohla.

Regan ležela na posteli. Cítila se strašně. Bolelo ji celé tělo, přesto měla pocit, že to nestačí. Možná umírá. Třeba si při boji zranila nějaký vnitřní orgán a nyní je konec.

Ne. Tomu nevěřila. Teď ji čeká práce.

Musí je zachránit. Obě.

Otevřela oči, obklopovala ji dokonalá temnota. Z ohně zbylo jen pár zarudlých uhlíků. V ruce pevně svírala lem přikrývky. Musí se alespoň trochu zahřát, když už omdlévá bolestí.

Musí zachránit i tu druhou oběť. Za každou cenu.

Nesmí toho hajzla nechat vyhrát!

Opatrně, co jí síly dovolily, zvedla pravé zápěstí. Pouta se jí zařezávala hluboko do masa. Ani netušila, že má člověk tolik kůže, která by se dala sedřít. Všude byla krev. Její. Ale i jeho. Bezpochyby.

Bolest a zranění ji ale nesmí zastavit.

Zatnula zuby, přesunula se na okraj lůžka a podívala se na svar. Souboj s tím grázlem ho trochu narušil. To je pro ni nečekaný bonus. Už vypadal velmi slabě. Třeba nebude dlouho trvat, než ho zlomí.

Regan se v poraněném hrudním koši divoce rozbušilo srdce. Kdyby jen dokázala nabrat síly! Třeba by se jí podařilo utéct.

Bude ale mít čas osvobodit Sabinu a ostatní?

Odhodlaně zavřela oči, zatnula zuby a vší silou trhla pouty.

22

Jeremy rázoval po místnosti a zadržoval dech. Vánoce jsou už za dveřmi a on musí trčet v cele se starým chlapem, který smrdí jak lihovar a vypadá jak šílenec. Z toho, jak se na něj díval skrz tlusté brýle, Jeremymu naskakovala husí kůže.

Ani samotná cela se mu vůbec nelíbila. Betonová podlaha, betonové stěny, obojí natřené na Šedo. Ke stropu byla přimontována malá lampa, kterou chránila kovová síťka, u stěny stály železné lavičky. Ve zdi nebylo žádné okno, jen vstupní dveře z tlustého pancíře.

„Může za to Krytor,“ zamumlal znovu stařec. „Kdyby mě ten ještěří šmejd neteleportoval do té jejich kosmické lodi a pak na mně neprováděl experimenty, nic z toho by se nestalo.“

Nic z čeho? chtěl se zeptat Jeremy, nic ale neřekl. Rozhodně nechtěl opakovat chybu a zapřádat s ním hovor. Nejméně čtyřicet minut pak musel poslouchat životní příběh toho pošahaného magora. Pro lásku boží, ten chlap se ještě nepřenesl přes smrt své ženy. Loly, nebo Lindy… Ne, Lily. Patřila mezi Kressovy dcery, které byly v mládí všechny tak nádherné. Tak strašně nádherné! Zemřela patrně už před dlouhou dobou, jenže Hicks o ní mluvil, jako by se to stalo sotva před týdnem.

Byl mimo. Totálně mimo! Nejradši by se mu někde schoval. Jenže nebylo kde! A jelikož s nimi na cele nikdo neseděl, musel vyslechnout všechny ty jeho žvásty až do konce.

Kdyby tak měl s sebou iPod nebo alespoň telefon! Zástupce šerifa mu ale všechno zabavil. A bůhví co provede nebohé Heidi, až se vrátí domů.

Krucinál!

„Včera jsem viděl yettiho,“ řekl Hicks a zamračil se. „Nebo možná dneska. Nejdřív jsem si myslel, že jde o ducha, pak se ale ukázalo, že to byl yetti. Zabil Bradyho Longa.“

„Hm.“ Jeremy doufal, že ten starý ochlasta jednoduše zmlkne.

„Byl celý bílý a v ruce držel velkou palici.“

„Já jsem myslel, že yettiové jsou hnědí a chlupatí.“

„No to si pletete s bigfootem!“ upozornil ho a zadíval se na něj. Jeremy si musel znovu opakovat, že za žádných okolností nesmí s tímhle starým ochlastou navazovat hovor. Ivor pak ještě cosi mumlal, jenže to už Jeremy zavřel oči. Snažil se toho násosku ignorovat.

Rád by usnul, to se mu však nedařilo. Přecházel tedy alespoň bezcílně po obvodu cely. Poslouchal hlasy policistů na chodbě a nespouštěl pohled z odtokového kanálku uprostřed podlahy. Ani nechtěl vědět, co všechno už touhle dírou přikrytou špinavou mřížkou proteklo.

„Určitě zavolají mému synovi. Na to vsadím boty,“ řekl znenadání Ivor. Jeho hlas zněl najednou nejstřízlivěji od chvíle, kdy k němu Jeremyho zavřeli. Hoch se na starého muže zadíval. Třeba stačí nechat ho jen několik hodin bez alkoholu. „Vždycky mu volají. Mně policajti nikdy nevěří, vždycky volají jemu.“

„Hm… Možná si pro vás přijede,“ řekl s nadějí v hlase Jeremy. Zavolal někdo jeho otci? Nebo zástupce šerifa všechny telefonáty zatrhnul?

„Nechtěl bych ho tolik obtěžovat.“ Ivor sklonil bradu na hrudník a vzdychl. „Není to moje chyba. Může za to Krytor, ale nikdo mi nechce věřit.“

V tu chvíli starý násoska usnul. Chrápal tak hlasitě, až se zdi cely téměř otřásaly. Obtěžovat? No to asi jo. Ten chlap je totální magor, takže je jasné, že svého syna obtěžuje na sto procent.

Na mysl se mu opět tlačily vzpomínky na mámu, pokoušel se je ale zahnat. Nechtěl na ni myslet. Nechtěl se teď trápit úvahami, co se jí tak mohlo stát a zda vůbec ještě žije.

Nikdo nepotvrdil, že by ji opravdu unesl ten vraždící šílenec. Nikdo mu to nechtěl nahlas říct. On ale poznal, co si tu všichni myslí. Z celého srdce doufal, že se mýlí. Kde ale tedy může být?

S bolestivými výčitkami svědomí si v duchu prošel své jednání za několik posledních dní. Za jediný týden se už podruhé ocitl pod policejním dozorem. Ke každému se choval jako naprostý idiot. A především k mámě! Kdyby to tak mohl vzít zpátky! Všechno by udělal jinak. Určitě. Určitě.

Potřeboval jen ještě jednu šanci. Jednu jedinou šanci. Podíval se na chrápajícího opilce, přešel k mřížím a složil na ně ruce. Chtělo se mu brečet. Pálily ho oči, v nose ucítil vlhkost.

Mami…

Polkl a pokusil se své pocity zahnat. Kdyby začal křičet, přišel by někdo? Musí se odsud dostat! Musí pomoci mámě.

Už už se připravoval, že začne křičet, když zamčené dveře na konci chodby cvakly a vstoupila do nich mámina kolegyně Alvarezová. Vypadala unaveně, ale odhodlaně.

„Jste tu kvůli mně?“ zeptal se.

„Jo. Jdu tě propustit.“

„K tátovi?“

„K tvému autu.“

Jeremy nechápal, co to má znamenat. „A co máma?“

„Pořád se ji snažíme lokalizovat. Šerif zařídil, abys nebyl za nic stíhán.“

V jeho duši se rázem smísila obrovská úleva s hrůznými obavami. Podíval se na Ivora, který pořád ještě hlasitě chrápal. „Alespoň už nebudu muset poslouchat, jak ho unesli ufoni. Ani o smrti jeho ženy, té nejkrásnější z holek Kressových, nebo o tom, jak yetti zabil pana Longa.“

Doufal, že by ji jeho poznámka mohla alespoň trochu pobavit. Její rty se ale ani nepohnuly. „Jo, takový už je Ivor.“

„Takže pana Longa nezavraždil yetti?“

„Podle našich dosavadních zjištění ne.“

Odemkla pancéřované dveře a Jeremy jimi rychle proklouzl. Chtěl by se jí ještě dále vyptávat na mámu, ale pochopil, že mu Alvarezová už nic víc neřekne. „Takže jsem volný.“

„Na tvém místě bych teď jela k nevlastnímu otci a sestře,“ poradila mu.

„Jasně,“ řekl zadumaně Jeremy. V hlavě se mu ale rodil jiný plán. Možná by mohl jet za Tylerem. Společně by třeba mohli něco udělat.

„Jed za svou rodinu. My ji najdeme, neboj,“ ujišťovala ho ještě, když odemykala dveře do chodby.

Jeremy mlčky přikývl a zamířil rovnou do vyššího patra, kde si měl vyzvednout své věci.

Tydeus Melville Chilcoate nikomu nevěřil.

Obzvláště pak cizím chlapům, kteří se jen tak objeví u jeho chaty uprostřed té nejhorší sněhové bouře za několik posledních desetiletí. Stejně jako tenhle, co teď postával před jeho rozvrzanými dveřmi. Byly zajištěny řetězem, jenž by nevítaného návštěvníka stejně nezadržel. Tuhle práci by zvládla spíš brokovnice schovaná hned vedle dveřního rámu.

„Chilcoate?“ zeptal se vysoký muž na prahu. Pod kovbojským kloboukem, na němž se usazoval sníh, mu temně svítily tmavé oči. „Jmenuju se Nate Santana. Pracuju pro… ech, teda… Pracoval jsem pro Bradyho Longa.“

Chilcoate uchopil hlaveň pušky, zachoval však klid. „Jo, slyšel jsem, co se tomu prevítovi stalo.“

„Jasně,“ hlesl nepřesvědčivě Santana. „Mám vaše jméno od Zanea MacGregora. Prý byste mi mohl pomoci.“

Ten idiot! Dohodli se přece, že MacGregor nebude o Chilcoaetovi nikomu říkat! „Mluvil jste s ním?“

„Ano, před chvílí.“

„Aha… Zatraceně.“ Chilcoate neochotně otevřel dveře a Santana vstoupil dovnitř. „Zůstaňte tady,“ nařídil mu vysoký muž a on se okamžitě zastavil. „Co byste tedy chtěl?“

„Potřeboval bych zjistit, kdo zabil Bradyho Longa,“ řekl mu bez obalu Santana. Podal Chilcoateovi mapu, seznam jmen a krátký životopis. „Tohle by snad mohlo pomoci. Jména zdejších vyhlášených střelců, mapy okolí a pár základních údajů o Bradym.“

„Byli jste přátelé?“

„Řekněme, že jsme se hodně dlouho znali.“

„A chtěl byste najít jeho vraha,“ zopakoval Chilcoate.

„Spíš hledám spojení mezi ním a vrahem od Medvědí řeky. Domnívám se, že jde o jednoho člověka.“ Oči mu potemněly, čelist mu ztuhla na kámen.

„Počkejte chvilku,“ řekl Chilcoate a pokynul Santanovi k omšelému křeslu. Váhavě se posadil. Vypadal, že je stále ve střehu.

Chilcoate pak zamířil do jedné ze svých ložnic, kterou využíval jako kancelář, a zavřel za sebou dveře. Rozhlédl se po místnosti se židlemi z výprodeje, oprýskanou komodou a obrovskou televizí. Santanova přítomnost se počítačovému kouzelníkovi ani trochu nezamlouvala. Co už ale s takovými přáteli, jako je MacGregor, nadělá?

Na stole u zdi stál počítač, několik telefonů a radiostanice. Tohle ale bylo jen naoko, základní domácí vybavení, které Chilcoateovi postačovalo jen zřídka. To pravé skrýval v suterénu za úzkou chodbou. Tam měl svou tajnou „kontrolní centrálu“. Zatracený MacGregor! Kdo jiný než on už by měl vědět, jak je pro Chilcoatea důležité soukromí? Pracoval s informacemi a bylo pro něj doslova existenčně nezbytné, aby o něm vědělo co možná nejméně lidí.

Potichu zaklel a netrpělivě vytočil MacGregorovo číslo. Poslouchal, kolikrát telefon zazvoní, a neustále pokukoval po zavřených dveřích. Konečně telefon zvedl. Zněl rozrušeně a zadýchaně. To Chilcoatea rozzuřilo do běla, ačkoliv chápal, co Zanea tak schvátilo. „Tak podívej,“ spustil Chilcoate bez pozdravu. „Tys ke mně poslal toho Santanu? Co tě to proboha napadlo?“

Znal MacGregora už od dětství a považoval ho za jednoho z mála lidí, kterým může důvěřovat. Dokonce mu Chilcoate nedávno pomohl s případem falešného vraha, který chtěl zabít jeho přítelkyni. Všichni si mysleli, že jde o vraha od Medvědí řeky.

„Santana jde po opravdovém vrahovi,“ řekl MacGregor. „Ten bastard je pořád venku a zabíjí ženy. Život jeho holky teď záleží jen na tobě, Chilcoate. Já vím, že můžete spojit síly a najít ji.“

„Nikdo o mně nemá mít tušení,“ připomněl mu přítel. „O to jde. A ty to moc dobře víš.“

„Neměl bys být tak paranoidní. Mohl bys přece Santanovi pomoci najít toho vraha.“

„Vždyť na tom pracují i policajti, ne?“

MacGregor se zasmál. „Prosím tebe… Děláš, jako bys věřil ve schopnosti ruky zákona. Dobře, jak chceš, nech to na policii.“

Chilcoate zaskřípal zuby. MacGregor měl samozřejmě pravdu. Chilcoate pracoval u zpravodajců, kde se stal zkušeným hackerem a odborníkem na elektronická zabezpečení. Někteří ho považovali za génia, jiní za hrozbu. Jeho nevraživost vůči všem státním institucím vznikla spojením paranoie a samotářské povahy. Ovšem, jak se zdálo, za vraždami žen v montanských lesích zřejmě vláda nestála…

„Chceš po mně, abych do toho strkal nos?“

„Jo,“ odpověděl MacGregor důrazně.

„Nepokoušej tolik naše přátelství. Není to ani týden, co jsi tu byl naposledy,“ upozornil ho Chilcoate.

„Ty snad chceš, aby ten psychopat dál zabíjel ženy?“

„Jasně že ne! Jenže já proti němu přece nic nezmůžu.“

„Ale Santana by mohl.“

Chilcoate nad slovy svého přítele ještě chvíli přemýšlel. Zašilhal k zavřeným dveřím a vybavil si chlapíka, který za nimi seděl v křesle. „Znáš ho dobře?“

„Docela jo. Možná sis už o něm udělal obrázek. Co si o něm myslíš?“

„No… Rozhodně bych nechtěl, aby mi šel po krku právě on.“

MacGregor souhlasně zamručel. „Tak mu pomož. Stejně jako jsi pomohl mně.“

„OK,“ svolil nakonec Chilcoate rezignovaně. Ukončil hovor a vytáhl z kapsy krabičku cigaret. Jednu si zapálil a zamyslel se. Otevřel dveře, a dovolil tak Santanovi nahlédnout do své pracovny v přízemí. V žádném případě mu ale neukáže, co se skrývá v suterénu. „Dobře,“ řekl pomalu vysokému cizinci. „Podívám se na to. Dám vám vědět, až něco zjistím.“

Santana přikývl. „Netušíte, kdy by to tak mohlo být?“

„Běžte domů, vyspěte se, zítra uvidíme.“

Vysoký muž se usmál. Vlastně jen nepatrně pohnul rty, které neznaly smích. „Zkuste to co nejrychleji,“ řekl. Po chvilce dodal: „Prosím.“

Chilcoate ho doprovodil ke dveřím, a jakmile je za ním zavřel, zamkl na nich veškeré speciální zámky, kterými je opatřil. Tipnul cigaretu a v duchu počítal do deseti. Pak se ozval motor Santanova auta a zvuk pneumatik rozjíždějících se po sněhu.

Počkal dalších pět minut, než zamířil úzkou chodbou do suterénu. Pod dohledem pavučinami opředených kamer, které sám rozmístil do rohů, dorazil až k výklenku v zadní stěně, který dřív sloužil k ukládání dříví do kamen. Zmáčkl vypínač ve stěně a zeď ustoupila. Chilcoateovi se naskytl důvěrně známý pohled na celou řadu složitých přístrojů, počítačů, fotografického vybavení, rádií a kamer.

Promnul si ruce a usedl do kancelářského křesla, které pod jeho vahou zasténalo. Když už Santana odešel a on se opět ocitl v bezpečí, mohl se konečně pustit do práce. Nej vyšší čas nabourat se do vládních sítí a podívat se po nějakých informacích o Brady Longovi a o vrahovi od Medvědí řeky. Zajímalo ho také, jak daleko už je s vyšetřováním policie.

Nemohu uvěřit, že mě tak přelstila!

Ta fízlovská svině málem všechno zničila!

V hlavě mi teď v jednom kuse zní vyčítavý hlas: Neměl ses jí vysmívat! Choval ses příliš domýšlivě! Slyším i její pohrdání. Prý všechno akorát zkazím a skončím jako můj vyvedený otec.

Jen si posluž, Matko!

Až příliš mě překvapilo, jak chytrá a nebojácná ta ženská je.

Musím znovu nabýt ztracenou sebekontrolu.

Dívám se ke dveřím od jejího pokoje. Je zticha. Snad bych jí mohl dát více prášků nebo ji úplně omámit. Tenčí se mi ale zásoby a navíc… Navíc jsem sám chtěl boj. Jenže ne takový!

Přecházím k zrcadlu a dívám se na sebe. Mám nateklý nos, jak mě do něj praštila pěstí. Více mě ale trápí modřiny od řetězu na krku. Naštěstí je zima, takže rolák nikoho nepřekvapí. Už ale nesmím dopustit, aby se tohle opakovalo. Nikdy!

A co ty kousance na krku? Jsou hluboké a bolí. Otáčím se a s uspokojením zjišťuji, že i ty rolák zakrývá. Když si ale jeho límec trochu poodhrnu, vidím poraněnou kůži a zcela jasné stopy po zubech. Rána se sice ještě nezacelila, ale to pro můj dnešní úkol není nutné. Do zítřka se na ní už utvoří strup. Ta čubka! Kdyby mě snad někdy chytili, tak i ty kretény, co sedí na stanici v Medvědím Brodě, napadne přiřadit k těm otiskům chrup Regan Pescoliové.

Vzteky doslova šílím. Nemohu se dočkat, až tu fízlovskou svini zabiju. Musím ale ještě počkat. Teď je řada na jiných. Draze zaplatí za každý šrám, který mi způsobila.

Teď jsi zticha, co, ty děvko? Ani nedutáš. Bolí to jak čert, co? Děkuj Bohu, že vůbec ještě dýcháš!

Musím se přinutit, abych odvrátil zrak od jejích dveří a věnoval pozornost dokumentu, který mi Brady Long tak šlechetně vyndal ze sejfu. Závěť. Jsou na ní i kapky krve. Bradyho krve. Znovu na chvilku prožívám okamžik jeho smrti. Znovu si užívám to překvapení v jeho tváři! Hrůzu v jeho očích!

Musím tu závěť zničit, ale to mohu udělat i později. Teď musím navštívit svého druhého hosta: Sabinu. Už je připravena. Čas uzrál. Zítra opustí ráj, který jsem jí tu vytvořil, a naposledy se projde po téhle zemi.

Dnes ale ještě budu muset sehrát svou roli milujícího zachránce.

Kvůli Sabině si nepotřebuji zakrývat tvář maskováním. Postačí rolák, kterým zakryju následky útoku té čubky Pescoliové.

Vařím celý hrnec rajské polévky. Trochu jí pak odlévám do talíře, který kladu na podnos, kam přidávám ještě krajíc chleba, jablko a kus sýra. Nakonec na tác chystám ještě látkový ubrousek a vidličku. Pak vcházím do tunelů, kterými je protkaný celý kopec, a zanedlouho už stojím u schodů k chatě, kde držím Sabinu. Budova z kamene a dřeva stojí prakticky přesně nad místnostmi v podzemí. Mezi nimi je však síť podzemních chodeb, které od sebe obě ženy bezpečně izolují.

Odemykám dveře do chaty a Sabina vyskakuje radostí z postele. Ano, je připravená. Zranění se jí už zahojila.

„Liame!“ vykřikuje. „Kde jsi byl? Už jsem se bála, že se nevrátíš!“

„Musel jsem prořezat cestu, abys po ní mohla i ty. Bouře konečně trochu ustoupila, takže jsem se ke stromům mohl dostat s motorovou pilou. Není to žádný zázrak, ale až se zítra rozední, budu tě moci odvést do bezpečí.“

Vlídně se na ni usmívám a pokládám tác s jídlem vedle ní na postel. V očích se jí objevují slzy. Vypadá dojatě. „Ach… Děkuju ti,“ vzdychá. „Děkuju.“

„Pořád tu není signál. Po cestě ho ale určitě z nějakého vysílače zachytíme. Vezmu tě k nejbližší nemocnici.“

„Ach, Liame…“

Sklání hlavu a dívá se na mě skrz řasy, přesně jak to dělávají ženy, které mají o muže zájem. To už jsem viděl snad stokrát.

Nebylo by teď nic snazšího než po ní natáhnout ruku a vysouložit z ní duši. To ale nemohu. Všechno musí jít podle plánu. A obzvláště dnes večer, když mě čeká ještě tolik práce.

„Neboj se. Všechno bude zase v pořádku,“ utěšuji ji.

Pohledem bloudí k tácu s jídlem. „Připravil jsi jídlo pro dva…“

„Já teď nebudu jíst,“ říkám lítostivým hlasem. „Musím ještě zařídit pár věcí, abychom odsud mohli odejít hned ráno.“

„Chápu.“ Vypadá zklamaně. Pak zvedá hlavu a dívá se mi přímo do očí. „Zítra,“ říká vážně polohlasem.

Kývu hlavou a zavírám za sebou dveře. Nesmím zapomenout zamknout. Ta husa si myslí, že je to kvůli její bezpečnosti, že jsem tak obezřetný. V to věřily všechny. Takové tupé nány! Jako by je snad zámek mohl ochránit.

Vracím se do labyrintu chodeb a usmívám se. Ještě mi zbývá spousta práce, ale já jsem napřed. Mám pro ty slaboduché fízly dokonce malé překvapení. Tohle je teprve zvedne ze židlí! Malé překvapení jen ode mě.

Nemohu se dočkat!

23

Co mají oba případy společného?

Selena ležela v posteli a dívala se do stropu. Konečně se dostala domů, což ale neznamená, že by přestala na případu pracovat. Celou noc se převalovala, a když už se jí podařilo usnout, do snů jí vstupovaly obrázky mrtvého těla Bradyho Longa, postavy zmrzlých žen nalezených v lese a tvář Regan Pescoliové, která se kdesi zamčená pomalu smiřuje se svým osudem.

Musí mezi nimi existovat spojení. A větší než kulka zavrtaná do polstrování Bradyho křesla a střely nalezené poblíž havarovaných aut jeho nebohých obětí. Santana věří, že jde o jednu osobu.

Pokud má pravdu, pak vrah musel všechny ty zmrzlé ženy i Bradyho Longa znát.

Ani jedna z obětí nebyla vybrána náhodně.

Navíc musel ten zabiják patřit mezi Longovy blízké známé. Jak jinak by věděl, že se vrací do Montany? Tenhle předpoklad by mohl vyloučit celou řadu podezřelých. Podle toho, co Alvarezová věděla, neznala žádná z jeho ženských obětí ani jednoho člena Longovy rodiny.

Smrt Bradyho Longa se vymyká z jeho stylu. S předchozími případy ji však spojuje i pečlivost, s jakou byla naplánována.

Vstala z postele a jen v pyžamu přešla k oknu. Dlouze se dívala ven. Slunce ještě nevyšlo. Skrz světla bezpečnostních lamp zahlédla několik hvězd. Na parkovišti před domem ležely obrovské haldy vypluženého sněhu. Asfalt pokrývala silná vrstva lesknoucího se ledu.

Bolest hlavy konečně ustoupila, několikanásobně se zmírnilo i nachlazení. Přesto věděla, že spát už nebude. Zběžným pohledem na hodiny zjistila, že ještě nejsou ani čtyři ráno. Přesto vstala, postavila si vodu na čaj a ustlala skládací postel. Pak se zašla osprchovat, a než se vrátila, konvice na plotně už pískala.

Nalila si do šálku vroucí vodu a strčila do něj už jednou použitý sáček čaje. Hrnek si pak odnesla ke stolu, kde ležely poznámky, fotografie, hlášení i různé zprávy z vyšetřování. Usedla do křesla a přisunula si před sebe zápisník s nažloutlými listy. Napsala vedle sebe dva sloupce jmen, v prvním byly oběti, v druhém podezřelí, a pokoušela se jednotlivé položky propojovat čárami. Totéž pak provedla i se jmény svědků. Jedinou spojnici mezi všemi sloupci představoval Santana, který našel zavražděného Bradyho Longa, pracoval pro něj a zároveň chodil s Pescoliovou. Pak tu byl Ivor Hicks. Ten zase objevil mrtvolu Rity Itové a v domě Bradyho Longa se ukázal jen pár minut po Santanovi.

Poklepala si tužkou o bradu a zamračila se.

Pokud by věřila slavné teorii o šesti stupních odloučení, podle níž je každý člověk spojený s každým člověkem prostřednictvím řetězce šesti sobě navzájem známých lidí, nesměla by ignorovat ani fakt, že syn Clementine Ross navštěvoval stejnou školu jako Sabina Vincennesová. Měli společného profesora angličtiny, každý ale chodil do jiné třídy.

Ani jedna z obětí nežila v Medvědím Brodě. Pokud ovšem nepočítá Bradyho Longa, který tu trávil dětství. Spolu se svou sestrou Padgett jezdili na prázdniny na ranč Líné L. Padgett pak málem přišla o život při nehodě, u níž tenkrát byl i Brady, ten ale vyvázl bez zranění.

Jak vrah tyhle lidi vlastně našel?

„Nemá slitování. Je to lovec,“ varovala kdysi Pescoliovou Grace Perchantová u Divokého Willa. V místnosti, jejíž stěny byly poseté trofejemi, mluvila o nějakém lovci. Jedním z bájných lovců byl podle řecké mytologie i Orion, po němž je pojmenováno souhvězdí. Craig Halden, rozšafný venkovský kluk z Georgie, agent FBI a také lovec, je přesvědčen, že hvězdy, které se u vzkazů na místech činů našly, odkazují právě na tuto souvislost.

Problém ale tkví v tom, že tady se za lovce považuje každý kluk nad deset let. Je to součást zdejšího koloritu.

Rychle si proletěla několik policejních hlášení, která si okopírovala a ještě nestačila přečíst. Nic ji ale při pohledu na ně nenapadlo. Pak si přečetla zprávu o Longovic neštěstí na lodičce. Nehodu oznámil Brady. Na místo tenkrát dorazili záchranáři a okamžitě odvezli Padgett do místní nemocnice. Její otec Hubert byl tehdy obchodně v Missoule a matka Cherilyn tou dobou žila odloučeně od manžela v San Francisku.

Na ranči tenkrát už bydlela i Clementine DeGraziová se svým čtyřletým synem Rossem. Stejně tak se tam nacházelo i několik dělníků, jejichž jména Alvarezová znala. Například Henry Johansen. Před dvaceti lety prý spadl z traktoru a od té doby se úplně změnil. Nyní se čas od času objeví na stanici a nabízí pomoc při řešení různých případů. Přitom si většinou nepamatuje, ani jak se jmenuje. Dalším pomocným dělníkem byl tehdy Gordon Dobbs. Ten se dnes věnuje tvorbě soch ze dřeva anebo pití whisky ve zdejším baru.

Ani on s nejvyšší pravděpodobností nebude jejich vrahem. Už už odkládala zprávu bokem, když si povšimla jména policisty, který nehodu vyšetřoval. Corta Brewstera.

Po zádech jí přeběhl mráz.

Brewster patří mezi ty nejlepší střelce v kraji.

Žije v téhle oblasti už od dětství, jeho rodiče stále bydlí v původní rodinné usedlosti.

Rád loví a navíc dobře běhá na lyžích.

A je zástupce šerifa.

Tvůj šéf!

Zhluboka se nadechla, pak pomalu vzduch ústy vypustila. Ne, to by přece nedávalo žádný smysl. Je sice pravda, že Brewster nepracuje od osmi do pěti a že se díky nepravidelné pracovní době může volně pohybovat. Na druhé straně má rodinu a chodí do kostela.

Je ale dostatečně disciplinovaný.

Ovládá první pomoc a umění přežít v divočině.

Je popudlivý. A netolerantní vůči ostatním.

A je lovec.

Divoce se jí rozbušilo srdce. Tyhle myšlenky musíš okamžitě odehnat, přikázala si. Jméno zástupce šerifa na staré policejní zprávě se jí však stále vtíralo na mysl.

Nikdo nevěděl, kdy přesně vrah obětem prostřelil pneumatiky. Stejně tak neměl nikdo zatím ani tušení, kde ty ženy schovává.

„To nemůže být on,“ řekla si. Zatímco jí chladl čaj, napadalo ji hned několik vysvětlení. Vrah je vysoký, jak jim napověděl otisk boty. A Brewster má skoro dva metry. A není ani tlustý. Chodí do stejné tělocvičny jako Selena.

Vyschlo jí v ústech.

Cort Brewster, první na řadě, kdyby se šerifovi Graysonovi něco stalo.

Tohle pomyšlení se jí příčilo.

Nesmysl!

Zamířila do koupelny a po cestě sama sebe přesvědčovala. Brewster je polda. A dobrý! Nezáleží na tom, jaký na něj máš osobní názor.

Ačkoliv mu už prokvétaly vlasy, nebylo mu ještě ani čtyřicet. I to je ale na masového vraha příliš, říkala si.

Bude se pak muset podívat, jaké je mezi Cortem Brewsterem, Brady Longem a tou zvláštní nehodou, kvůli níž je nyní Padgett v sanatoriu, spojení.

„Štěkáš na špatný strom,“ opakovala si. Přesto usedla k počítači a následující dvě hodiny se pokoušela najít co možná nejvíc informací o svém přímém nadřízeném. Tak ať si štěká na špatný strom. Jiný teď k dispozici nemá.

Cvok!

Svar v noze postele s tichým kovovým křupnutím povolil.

Pescoliové se rozbušilo srdce. Jen stěží zadržela triumfální výkřik.

Všude kolem bylo naprosté ticho.

A strašlivá zima.

Okénkem nad lůžkem nepronikal ani paprsek denního světla. Oheň v kamnech už téměř vyhasl. Vycházela z nich jen sotva postřehnutelná temně rudá záře. Jen stěží rozeznala obrysy různých předmětů v místnosti.

Bolel ji každý sval v těle. Pohyb pro ni znamenal hotové utrpení. Přesto si byla jistá, že kromě těch několika naštípnutých žeber nemá zlomenou žádnou kost. Paží mohla sotva pohnout a v hlavě jí temně dunělo. Za žádnou cenu se teď ale nesmí svého úmyslu vzdát.

Přemýšlela, kam se poděl ten bastard. Neslyšela ho už několik hodin. Třeba odešel domů. Má ženu? A děti? Při tom pomyšlení se jí zvedl žaludek. Fakt, že se z úkrytu jak ve dne, tak v noci na dlouhou dobu vzdaloval, ji přesvědčil, že má svou práci a nejspíš i domov. Tahle skrýš pro něj patrně znamená únik, tady může povolit uzdu své zvrácené osobnosti.

Zasunula zdravé rameno pod konstrukci lůžka a s vypětím všech sil ho nadzdvihla, aby vzniklou skulinou protáhla řetěz pout. Dlouho se jí to ale nedařilo, řetěz se pokaždé zachytil.

Bože, prosím, dej mi sílu, modlila se. A trpělivost.

Konečně se jí podařilo provléct řetěz vzniklou štěrbinou.

Dostala jsem tě, ty šmejde, zaradovala se v duchu, ačkoliv měla pořád spoutané ruce. Po paměti našla pohrabáč, jedinou použitelnou zbraň v místnosti, pak nahmatala svoje oblečení. Přemohla omračující bolest a rychle se navlékla do džínů, ponožek a bot. Neměla se ale jak dostat do svetru, podprsenky nebo bundy. Potřebovala volné ruce.

S nepravidelně bušícím srdcem zamířila ke dveřím. Pevně věřila, že je v podzemí sama. Slyšela ho odcházet, pod dveřmi neviděla žádné světlo, dokonce i oheň už skoro zhasl.

Co když ale jen spí?

Netušíš, co se za těmi dveřmi může skrývat.

Pomyslela si, že by v rukou mnohem raději držela svou služební pistoli než pohrabáč, přesto zadržela dech a sáhla po klice.

Odemčeno.

Ten hajzl si opravdu myslí, že nemá šanci utéct. A taky aby ne! Vždyť po jejich posledním boji musí vypadat, jako by měla každou chvíli zemřít. Rozhodně se tak alespoň cítí.

Dveře se se zavrzáním otevřely. Pescoliová se napětím zachvěla, pořád podvědomě očekávala, že na ni každou chvíli musí zaútočit.

Jenže pokoj za dveřmi byl ponořen do tmy, v mohutném krbu leželo jen několik žhavých uhlíků. Místnost musela být minimálně třikrát větší než ta její, měla kamennou podlahu, uprostřed stál velký stůl. I tady se okna nacházela nezvykle vysoko a Pescoliová se jen utvrdila v dojmu, že musí být v podzemí. Vedlo odsud hned několik dveří. U jedné stěny stála obrovská masivní skříň.

V tu chvíli si poprvé všimla zásuvek na elektřinu a vypínače světla ve zdi.

Co je tohle za místo? Kobka, kde ji vrah držel, a kde před ní patrně schovával i ostatní ženy, působila proti tomu stroze. Patrně šlo původně jen o špižírnu, kam někdo později dostavěl kamna.

Nad tím teď ale rozhodně neměla čas přemýšlet. Rychle se rozhlédla. Ráda by našla svou zbraň nebo klíček od pout. Stačila by jí i obyčejná sponka, kterou by mohla zámek odemknout. Na stole ale nic neviděla.

Co třeba v té skříni…?

Bez dalšího váhání přistoupila k mohutné almaře a otevřela dvířka. Uvnitř však viděla jen spoustu různých papírů. A knihy o astronomii a astrologii srovnané do sloupců. Pak zahlédla ještě několik pečlivě složených krabic a nákresů… Potřebovala by více světla, ale…

Sevřel se jí žaludek. V tu chvíli rozpoznala vzkazy, které vrah zanechával policii nad hlavami obětí. Bylo jich ještě tolik… Dobrý bože, tolik!

Musela si připomenout, že nemá času nazbyt. Zachvěla se hrůzou a začala prohledávat zásuvky ve skříni. No tak, ty klíče tu někde musí být!

Konečně našla svazek klíčů. Viděla klíče od dveří, od auta a… Díky bohu…! Klíček od jejích pout. Když odemykala drobný zámek, třásly se jí ruce. Pořád čekala, že se každou chvíli otevřou dveře. Zatnula zuby a násilím strčila klíček do dírky.

Cvak!

Jedna půlka pout se otevřela.

Neztrácela už ani vteřinu a rychle odemkla i druhou polovinu. Potřebovala by ošetřit pravé zápěstí, neměla ale čas. Zasunula si pouta i klíček do kapsy. Kdyby tak mohla celou situaci obrátit proti tomu hajzlovi! Tak ráda by ho spoutala a hnala až na policejní stanici! Možná by mu i ukázala, jak vypadá opravdová policejní brutalita. Rychle prohlédla místnost ve snaze najít zbraň, telefon nebo počítač, zkrátka cokoliv, co by ji mohlo ochránit a zároveň jí pomoci dostat se ven. Takové štěstí ale neměla.

Zatraceně!

Nahmatala alespoň kapesní baterku. Posvítila si jí do skříně a úlekem se jí málem zastavilo srdce. Hned u vzkazů s iniciálami obětí zahlédla fotografie unesených žen. Stály nahé přivázané u stromu, v očích se jim zračila hrůza.

Pescoliové se sevřel žaludek.

Musela fotografie nechat na místě, aby u soudu prošly jako důkazní materiál. Teď musí najít cestu ven. Pro sebe i pro Sabinu. Pro všechny další, které se tu mohly ukrývat.

A kde jsou? Kde je Sabina?

Je někde tady?

Nebo ji už vrah nutí jít lesem k nějakému osamělému stromu, kde pro ni přichystal dlouhé a bolestivé umírání?

Zaplavila ji prudká vlna vzteku. Rychle vběhla zpátky do místnosti, kde ji věznil, a vzala si zpátky své věci. Opatrně se oblékla, což jí kvůli zraněním zabralo mnohem více času než obvykle. Byla pevně rozhodnuta najít ostatní unesené a zabít toho grázla, který je věznil.

Pevně sevřela pohrabáč v jedné ruce, baterku v druhé, nadechla se a otevřela dveře, které ji, jak doufala, odvedou ke svobodě.

„Já to pořád nechápu,“ šeptá Sabina s očima vytřeštěnýma hrůzou.

Ale chápe to. A velmi dobře! Její nejhlubší obavy rázem vyplouvají na povrch. Srdce se jí stahuje úzkostí, veškeré její naděje se rozplývají.

Vidím to. Už jsem to zažil několikrát. V té samé místnosti, na téže dvojposteli potažené přikrývkou, kterou před více než půlstoletím ušila Matka. Líbí se mi pomyšlení, že všechny spaly právě pod ní. Emily poznamenala, jak je „nádherná“, jak „zajímavé“ detaily se na ní vyskytují. Kdyby tak Emily tušila, že tytéž ruce, které s takovou péčí tkaly přikrývku, dokázaly vrazit facku stejně snadno jako zapálit si cigaretu.

Místnost, kde nyní bydlí Sabina, patřila mně. Pomalu mě začíná honit čas. Už mám za sebou spoustu práce, a to ještě ani nezačalo svítat. Musel jsem zařídit pár drobností pro policajty, hned potom jsem se vrátil k Sabině. Když jsem vstoupil do pokoje, začala se ostýchat. Přesně jak jsem očekával.

Nařídil jsem jí, aby se vysvlékla.

V očích se jí zalesklo horlivé očekávání, naděje a vzrušení. To všechno ale okamžitě vyprchalo, jakmile jsem z pochvy vytáhl lovecký nůž.

V mém výrazu by rázem těžko někdo našel špetku soucitu nebo laskavosti. A už vůbec ne náznak zájmu. „Prostě to udělej,“ říkám jí chladně. Můj oblíbený nůž s dlouhou čepelí, kterým se tak snadno vyvrhuje a svléká z kůže zvěř, ji přesvědčuje, že nemá smysl klást odpor.

Z velkých očí jí začínají téct slzy. „Jestli má jít o vtip, tak není k smíchu.“ Hlas se jí chvěje.

Už jí to došlo.

Zprvu se plaše rozhlíží po místnosti a zvažuje možnosti útěku.

„Nežertuji.“

„Ale…“

„No tak dělej!“

„Já vůbec nechápu, co to děláš. Víš přece, že tě mám ráda.“ Už mě prosí. Ruce pokládá před sebe, roztahuje prsty. Nabízí se mi jako obětní kurva, kterou je už od svého narození. „Mohla bych… Mohli bychom…“ Ztěžka polyká a pomalu míří k malé posteli s vybledlým přehozem. Zoufalý pokus o svádění.

Obyčejně si dávám na čas, dnes ráno mě ale její pokusy rozčilují. Nemám čas. Kvůli té čubce Pescoliové jsem musel uvést soukolí do pohybu. Musím píchnout do vosího hnízda. Musím si získat pozornost těch pitomců z úřadu šerifa.

„Svlékni se, Sabino,“ říkám a výhrůžně kývu nožem.

Zalapala po dechu a sáhla si v obranném gestu na hrdlo.

„Nechtěl bych tě nutit tímhle,“ ujišťuji ji pevným hlasem. Od ostří nože se odráží světlo malé lampičky, kterou jsem postavil na noční stolek.

Nelžu. Pořezat ji není součástí mého plánu. Ale udělám to. Budu-li muset.

S vystrašeným pohledem se pomalu začne svlékat. Nespěchá. Snaží se vypadat svůdně. Ale bezúspěšně. Jako by si pořád nebyla jistá, zda nejde jen o nějakou moji sexuální úchylku.

Přetahuje si svetr přes hlavu a dívá se mi přímo do očí. Rozpouští si vlasy.

Bože, je tak strašně trapná!

Ukazuji jí špičkou nože na podprsenku. „Pokračuj.“

Pozvolna si sahá za záda a rozepíná ji. Pečlivě si sundává rudá ramínka a nechává podprsenku volně spadnout na zem. Lehce kývá hlavou a dívá se na mě. Když mi konečně ukazuje svá nahá ňadra, špulí rty do úsměvu malé holčičky. Jako by mi snad nabízela, co po ní chci.

Její prsa jsem už jednou viděl. Vypadají opravdu nádherně. Jsou spíše větší a „sednou akorát do dlaně“, jak říkávají chlapi v hospodě. Vystupují z nich jen tmavé bradavky.

Málem cítím vzrušení.

Málem.

„Líbí se ti?“ ptá se váhavě, hrdá na ty svoje velké kozy s tmavými bradavkami. Přejíždí si ukazovákem okolo ztvrdlé bradavky jako nějaká coura. Pak prstem míří ke rtům a strká si jej do úst. Ozývá se mlaskavý zvuk.

To je tak předvídatelné! Tak ubohé!

Pošilhává mi po rozkroku v očekávání, že uvidí mou erekci.

Zbytečně. Žádnou nemám.

„Dělej,“ přikazuji.

„Ale, Liame,“ protestuje nakřáplým hlasem.

„Nemáme čas. Sundej si kalhoty. Dělej!“

„Proboha…“ Prst jí vypadává z úst a poslušně si rozepíná kalhoty. Pak si je svléká. Pořád si ale na sobě nechává kalhotky. Červenozelená tanga. Jak milé!

„Tohle taky.“

Během několika vteřin se vysvléká i z kalhotek, pak se na mě dívá. „Co teď?“ šeptá.

„Myslím, že to víš moc dobře.“

Sahám si do kapsy a vytahuji pouta. V pravačce stále držím nůž. Chvíli se na mě tázavě dívá. Třeba přece jenom půjde o nějakou sexuální hru, říká si asi. „Dej ruce k sobě. Před sebe.“ Nebojím se, že by mi mohla utéct. Nemusím se ani obtěžovat poutáním rukou za zády.

Nervózně mě poslouchá a já jí nasazuji pouta.

„Proč to děláš?“

„Uvidíš,“ Hned potom jí dávám do úst roubík. Nezavazuju jí ale oči. Potřebuji, aby mohla chodit a vidět. Tahle část „komplexu“, jak svému úkrytu říkám, je vzdálena dobrých tři sta metrů od mé pracovny a místnosti, kde držím Pescoliovou. „Tak jdeme,“ říkám a popoháním ji špičkou nože. Nutím ji projít dveřmi a chodbou až k vchodovým dveřím. U nich chvilku váhá. Otevírám je a s pomocí nože ji vystrkuji ven. Váhavě vkládá nohu do ledového sněhu. Vstupujeme na úzkou cestičku k vozu, kterou jsem sám vyházel pod větvemi stromů, aby nebyla vidět z helikoptéry. Nechci vzbudit podezření a přitáhnout pozornost fízlů k chatě. I kouř z kamen pro mě představuje nebezpečí.

Sabina zoufale mručí, přesto pokračuje po cestičce. Obloha je pořád černá, nad východním horizontem se ještě neobjevilo slunce. Na nebi svítí hvězdy, měsíc slabým stříbřitým svitem ozařuje sníh.

Už se klepe. Celé tělo jí pomalu pokrývá husí kůže. Je ke mně otočena zády, takže jí nevidím na prsa. Umím si ale představit, jak má bradavky ztvrdlé zimou. Za roubíkem určitě drkotá zuby.

Jen si zvykej, říkám si, když přicházíme k autu, které jsem připravil na cestu. Dívám se na sněžný skútr. Raději bych použil ten, protože je mnohem rychlejší a obratnější. Ušetřil bych si spoustu kilometrů, protože bych mohl jet přes les. Jeho stopy by ale mohly přitáhnout pozornost policie.

Navíc není dost velký.

Dnes povezu důležitý náklad.

Otevírám dveře do nákladního prostoru a úplně se chvěji nedočkavostí. Svítím dovnitř baterkou a kynu Sabině, aby si nastoupila. Kužel světla se zastavil na páru vyděšených očí. Sabina za roubíkem zakřičela hrůzou.

„Nastup,“ přikazuji a špičkou nože ji tlačím do zad.

Sabina se strachy krčí.

Druhá žena už leží nahá a spoutaná v autě. Kroutila se, kopala, jako by si snad myslela, že by mi mohla utéct. Skrz roubík se pokoušela křičet nejrůznější nadávky. Jenže ona byla vždycky hubatá. Na rozdíl od Sabiny, která s pokorou přijímala vše, co jsem jí řekl.

Sabina se pořád zdráhá, tak ji musím popohnat nožem.

Jen tak lehce ji řežu přes záda.

To jí bohatě stačí.

Skáče do auta a já za ní rychle zavírám dveře.

„Dvě za cenu jedné,“ šeptám si spokojený sám se sebou. Pořád ještě ale zbývá spousta práce. Sedám si za volant a startuji. Pak pomalu couvám, napojuji se na cestu a vydávám se po ní.

Tohle bude šťastný den šerifa Graysona. Ačkoliv ten o tom ještě neví.

24

Utíkej, utíkej, utíkej! hnalo ji kupředu podvědomí. Únavou už nemohla ani dýchat.

Byla vyděšená.

Pálilo ji na plicích, každou píď jejího těla svíral strach.

Hlavně nepanikař! Zachovej klid!

Sakra, kdyby tak alespoň měla svou pistoli!

No jasně… A co by s ní v těhle úzkých tunelech asi dělala?

Zaplašila omračující hrůzu a pokračovala dál. Kužel světla z baterky ozařoval stěny těsných chodeb. Vysněné dveře ke svobodě ji zavedly sem. Do podzemního labyrintu šachet. Nesmí ale polevit. Musí najít další oběti i cestu ven. Všude byl prach, pavučiny, podlahu pokrýval hmyzí trus. S každým nadechnutím jí hrudním košem projela oslepující bolest, řezalo ji v kloubech, zápěstí měla v jednom ohni a srdce jí bušilo jak o závod. Napínala uši za každým zvukem, oči měla jak na stopkách. Neustále se modlila, aby nenarazila přímo do náruče toho bastarda, který by se mohl zrovna vracet.

Z obývacího pokoje s velkým stolem a tou hrůzostrašnou skříní vedlo několik dveří. Za nimi ale našla jen bludiště podzemních chodeb rozbíhajících se všemi možnými směry.

Bývalý stříbrný nebo zlatý důl.

Jak v takovém bludišti jenom dokáže najít ostatní ženy? A zachránit je?

Tyhle kopce jsou celé prošpikované důlními šachtami z minulosti. Jen málo z nich je ale tak rozsáhlých jako tento komplex.

Přesto odsud musí existovat cesta ven.

Jen bud trpělivá.

Uvažuj logicky!

Podvědomí na ni Však vysloveně křičelo: Utíkej!

V ústech měla sucho. Bála se, že už nestihne zachránit Sabinu Vincennesovou. Případně jinou ženu.

Ty zvrácený šmejde, zaklela opět v duchu a ještě pevněji sevřela v ruce pohrabáč, ačkoliv každý její sval bolestivě zaprotestoval.

Uklidni se.

Pořádně se nadechni.

Ty na to přece máš!

Co by teď dělal Santana se svými zkušenostmi z armády? S uměním přežít v divočině? V každém terénu se cítil jako doma.

Zůstaň v klidu.

Mysli logicky!

Jen si vzpomeň, odkud jdeš, ozýval se jí v uších Nateův hlas.

V duchu si vybavila jeho tvář: jeho tmavé, hluboko posazené oči, vystouplé lícní kosti odkazující na indiánský původ, úzké rty, které se na ni tak často usmívaly.

Stáhlo se jí srdce při pomyšlení, zda ho vůbec ještě uvidí.

A děti.

Musí vydržet už jen kvůli Biance a Jeremymu.

Namířila do tunelu před sebou žloutnoucí kužel světla z baterky. Někdo, patrně sám vrah, musel investovat obrovskou spoustu peněz a energie, než pro své zvrácené úmysly vybudoval obytnou část. Ať už to byl kdokoliv, musel si všechno naplánovat hodně dlouho dopředu. Svědčily o tom materiály, které viděla ve skříni, i chodby, kterými právě bloudila.

Z obývacího pokoje vzala kromě baterky a pohrabáče ještě nůž.

Netušila, jak dlouho se už v tunelech pohybuje. S každým krokem ji ale hryzalo pomyšlení, jak moc jí utíká čas. Pořád se bála, že za každým rohem může narazit na vraha.

Jednoduše pokračuj, přikázala si. Byla už k smrti vyčerpaná. Dál ji popoháněl jen adrenalin a hrůza. Vybavila si všechny ženy, které v lese našli. Všechny musel držet právě tady. Pod zemí. Ani jedna z nich neměla šanci utéct, než je odvedl ke stromu do divočiny a tam je přivázal ke stromu.

Tudy je vedl na smrt. Kráčela právě teď v jejich stopách?

Nutil je jít těmito temnými, zatuchlými tunely, kde se ani nedalo pořádně dýchat? Pak tu někde musí být i Sabina… Dobrý bože, prosím, aí ještě žije! A pokud drží i nějaké jiné… Aí všechny ještě žijí…

Jak procházela chodbami, mířila kuželem baterky na stěny i strop. Z hlavního tunelu vybíhaly další postranní chodbičky. Většinou ale byly zataraseny deskami. Podle množství prachu usoudila, že je vrah nepoužíval a že pro ni tedy nepředstavují únikovou cestu.

Musí postupovat opatrně, aby se neztratila. Cestu si značila úlomkem kamene. Kreslila jím na stěny šipky, podle nichž pozná, kudy už šla. Věděla, že čas je její nepřítel. To vraždící monstrum se může každou chvíli vrátit.

„… and so this is Christmas,“ zaplnila interiér vozu legendární píseň Johna Lennona vánoční atmosférou. „And what have you…“

Alvarezová vypnula rádio. „Výborně, Johne,“ řekla si bez náznaku nadšení. Nepřítomně vnímala pouliční lampy a světla semaforů blikající zeleným, oranžovým a červeným světlem. Nevšímavě projela kolem cihlových domů v Osadě, části města postavené kolem řeky. Minula budovu soudu lemovanou vysokými stromy, které momentálně zdobily vánoční řetězy, i baptistický kostel, před nímž stály vánoční jesle zakryté sněhem a osvětlené bodovými lampami. Ručně malované dřevěné figury Marie, Josefa a jesliček obklopovaly ovce a tři králové. Mířila na Srnčí horu.

V duchu si vybavila obrázky ze svého vlastního dětství. Jesle v životní velikosti, které její otec s bratry každoročně namáhavě instalovali na předzahrádku jejich dvojpodlažního domku ve Woodburnu, malém městečku v Oregonu, kde se svými sourozenci vyrůstala. Bylo jich celkem osm. Měli příliš málo peněz a příliš mnoho víry. Každý rok vyvedli rodiče své děti do kostela na půlnoční mši.

Část osobnosti Alvarezové tyto rané roky života postrádala. Chyběla jí přítomnost rodiny, španělsko-anglický křik hejna dětí, neustálá vůně připravovaných jídel i hudba, kterou v rodině miloval snad každý.

Je to už ale strašně dávno.

Takové to bylo ještě před tím „incidentem“, kdy tak rychle dospěla. Kdy jí byla ukradena nevinnost.

Stal se z ní jiný člověk. Zcela jiný.

Když vyjela až nahoru, zamířila na parkoviště úřadu šerifa, kde parkovalo jen pár aut. Vůz Corta Brewstera chyběl.

Jenže na tom nebylo nic divného.

Nedošlo ještě ke střídání směn, ta noční před sebou měla ještě pár hodin práce. Alvarezová se rozhodla, že se bude ještě chvíli věnovat dalšímu hledání informací o životě Corta Brewstera. Pak se znovu vydá na Longův ranč, kde hodlala ještě jednou vyslechnout Clementine a jejího syna ostrostřelce Rosse. Moc toho na něj nenašla. Několikrát dostal pokutu za překročení rychlosti, vyrůstal bez otce, zato měl až příliš ochranitelskou matku.

Zaparkovala na svém obvyklém místě, zamknula auto a zamířila do budovy, kde vládlo pokojné ticho. Tuhle dobu měla nejraději. Za pár hodin začne obvyklý mumraj: vyzvánění telefonů, výslechy svědků, předvádění podezřelých, konverzace a smích policistů. Než zdejší kraj začal terorizovat vrah od Medvědí řeky, přišla jí práce zajímavá, ale rozhodně ne extrémně náročná. Pak se ale našlo tělo Emily Kerryové a s prací se doslova roztrhl pytel.

Selena přešla do kuchyňky. V konvici zůstaly zbytky kávy z noci. Vylila ji, vypláchla a začala připravovat novou. Na tácu na stole leželo ještě několik kousků Joellina koláče, na druhém stole už zbyly jen drobky z jejích sušenek.

Nechala vodu vařit, odešla do své kanceláře a zapnula počítač. Přečetla si e-maily, prolétla různá hlášení. Chvíli přemýšlela o nových tipech, které v noci během služby u telefonu zapsala Zollerová. Nic nového se ale nedozvěděla. Potají si prohlédla Brewsterovy záznamy. Zjistila, kolik soutěží ve střelbě už vyhrál a kolikrát byl vyznamenán za výkony v práci. Pak si přečetla všechno, co o svém nadřízeném našla na internetu. Směna jí oficiálně ještě nezačala, takže pátrání provádí ve svém volném čase, ospravedlňovala si své tajné vyšetřování.

Pořád je jen zástupcem šerifa, nikdy se nedočkal povýšení. Proč?

Zapomeň na to, opakovala si právě ve chvíli, kdy k ní z chodby dolehly zvuky těžkých bot. Vstala od stolu a šla se podívat.

Ke kanceláři se blížil Grayson s navztekaným výrazem ve tváři. Za patami mu cupital jeho černý labrador.

Další špatné zprávy?

Počkala, až jí na monitoru naskočí spořič obrazovky, a vrátila se do kuchyňky. Nalila do dvou hrnků kávu a zamířila s nimi do Graysonovy kanceláře. Ten právě s neobvykle vážným výrazem telefonoval. Vzhlédl k ní, všiml si hrnku v její ruce a přikývl.

„… jo, já vím. Ze všeho nejdříve byste ale měli zajistit fakta. Nechceme přece šířit paniku… Cože? Já nevím, kdy se má konat další tisková konference. Asi až budeme mít něco nového.“ Prásknul sluchátkem do vidlice telefonu a řekl: „Už jste četla noviny?“

Zakroutila hlavou a podala mu horkou kávu. Ukázal bradou na noviny a hodil je na stůl. Sedla si na židli hned vedle pelíšku, kam se už stočil ke spánku Graysonův pes, a rozložila denní tisk. Na první stránce stál titulek: VRAH OD MEDVĚDÍ ŘEKY VODÍ ÚŘAD ŠERIFA ZA NOS – UNESL JEDNU Z VYŠETŘUJÍCÍCH POLICISTEK.

„Proboha… To ne.“ Vzpomněla si na svou partnerku, jako už asi posté toho rána. Nemohla se zbavit hrůzného pocitu úzkosti, který se jí usadil v útrobách.

„A dál je to ještě lepší, jen čtěte,“ pobídl ji jízlivým hlasem Grayson.

Další řádek, tentokrát už menším písmem, hlásal: Falešný vrah zadržen.

Přečetla si hned i zbytek článku Mannyho Douglase. Policie i FBI si podle autora myslela, že ve Spokane chytila vraha od Medvědí řeky, naletěla však podvodníkovi. Manny pak na několika příkladech dokládal, že policie celé vyšetřování totálně zpackala a že na oddělení pracuje jen banda neschopných a nesvéprávných negramotů.

„To mě mohl rovnou vyzvat, abych odstoupil z funkce!“ rozčiloval se Grayson. Vypadal unaveně. Vrásky na tvářích se mu prohloubily, pod očima měl tmavé kruhy. „Žurnalistika ve své nejodpudivější formě,“ poznamenal a pročísl si vlasy. „Podám stížnost vydavateli.“

„Dělejte, co uznáte vhodné. Za žádných okolností ale neodstupujte z funkce.“ Alvarezová hodila noviny do koše na odpadky.

„Nikdo nikoho přece nenutí, aby stoprocentně věřil tomu, co se píše v tisku. Ať už píše o dobrých věcech nebo o těch špatných.“

„Už si ani nevzpomínám, kdy se tu naposledy psalo o něčem dobrém.“

Sevřel v prstech ucho hrnku. „Díky za kafe.“

Přikývla. „Tak šťastné a veselé.“

„Díky.“

„Ale nemyslete si, že vám budu vařit kafe každý den. Jen jsem si řekla, že bych si na Vánoce mohla zahrát na policejního poslíčka.“

Přes rty mu přelétl náznak úsměvu. „Tak… Máme něco nového?“

Nemohla se mu zmínit o Brewsterovi. Alespoň dokud nebude mít v rukou něco konkrétního, čím by zástupce šerifa spojila s těmi vraždami. Vůbec si navíc nebyla jistá, že hledají právě jeho. „Chtěla bych si ještě jednou popovídat s Clementine a Rossem DeGraziovými. Clementine totiž byla jedním z mála lidí, kteří věděli o příjezdu Bradyho Longa na Líné L.“

„A co ta jeho snoubenka? Nebo obchodní partneři?“

„Ty prověřuje Zollerová. Halden zapojil i FBI v Denveru. Zatím od nich ale nemám žádnou zprávu.“

„A co ta vaše návštěva u Grace Perchantové?“ zeptal se.

V očích mu nepatrně zajiskřilo. „Vůbec jste o tom nemluvila.“

„Bylo to zajímavé.“

„Hmmm… Tak zajímavé? Mluvila s nějakými duchy?“

„Ano. Rita Itová ji varovala kvůli Pescoliové.“

„No jasně!“ Pochybovačně se na ni zadíval.

Alvarezová se s ním nechtěla hádat. Své domněnky navíc nemohla podložit žádnými důkazy. Už chtěla odejít, když do dveří nakoukla Joelle s vánoční čepicí na hlavě a plastovou mísou cukroví v rukou.

„Nějaké zprávy o paní Pescoliové?“ zeptala se s nadějí v hlase.

V jejích vlasech si Alvarezová povšimla bílého andělíčka z drátu obaleného látkou.

Šerif by se určitě zatvářil ještě hrozivěji, kdyby to vůbec bylo možné.

„Aha, chápu… No, přinesla jsem trochu…, ehm…, cukroví a kousek julekaga. To je tradiční skandinávský chléb. Víte, můj manžel pochází z Norska, takže…“ Odmlčela se. „Dobře, omlouvám se. Jsou Vánoce, a když jsem nervózní, tak peču. Udělala jsem dokonce i nějaké sušenky pro Sturgise…“

Když labrador zaslechl své jméno, začal kroutit ocasem a vyslal k Joelle pohled plný očekávání.

„No ano, kamaráde…,“ zavrkala. „Veselé Vánoce, Sturgisi.“ Vykročila k psovi a zpoza ní dolehl k Alvarezové shon oddělení. Klapání bot, vyzvánění telefonů, cvakání tlačítek na klávesnici a hučení několika tlumených rozhovorů.

Joelle postavila na roh Graysonova stolu malou krabičku s rudou pentlí a kartičkou s nápisem Sturgis.

Šerif se na ni díval, nic však neřekl.

„No… Tohle radši odnesu do jídelny,“ řekla a otočila se na svých zlatavých podpatcích k odchodu.

„Joelle,“ zavolal na ni ještě Grayson. „Až přijde Brewster, pošlete ho ke mně.“

Alvarezová ztuhla a po očku se na šerifa podívala. Podezírá ho snad i on?

Šerif ale pokračoval: „Chci se jen ujistit, jestli opravdu stáhnul veškerá obvinění proti tomu klukovi od Regan. Má to teď těžké. A ještě k tomu ty dnešní noviny…“

Joelle se zamračila. „Má prý dneska nějaké schůzky mimo budovu. Můžu mu ale zavolat.“

„Udělejte to.“

Graysona zjevně překvapilo, že ho zástupce o své dnešní nepřítomnosti neinformoval.

Joelle se otočila a chvatně odešla.

Zástupce šerifa má pochopitelně spoustu povinností, které vyžadují jeho přítomnost, a v kanceláři trávívá jen málo času. Od chvíle, kdy okolí Medvědího Brodu začal děsit masový vrah, se však Brewster každé ráno scházel s ostatními, aby probrali plán na každý den.

Dnes ráno zjevně udělal výjimku.

Alvarezová se otočila opět k počítači a rozhodla se, že si na aktivity zástupce šerifa ještě posvítí.

Je oddaný své práci i rodině.

Chodí pravidelně do kostela.

Přesně takových lidí si ostatní váží.

Milý, přímý muž.

Navenek zkrátka působí dobrým dojmem. Pořád ale existuje možnost, že má i tajný život.

Ještě nikdy v životě se Sabina tolik nebála. Právě jí došlo, že Liam, muž kterému tolik důvěřovala, je vlastně chladnokrevný zabiják, o němž slyšela, ještě než odjela ze školy. Matně si vzpomínala na zprávy o vrahovi, který vodí ženy do lesa a tam je nechává zemřít. Tenkrát tomu ale nevěnovala pozornost. Tolik se těšila na prázdniny doma! Měl navíc přijet i César a požádat ji o ruku.

Jenže to už je tak strašně dávno.

Byla to součást úplně jiného života.

Ležela na jednoduché pryčně na korbě vozu a po tvářích jí stékaly slzy. Zadním oknem dovnitř pronikalo jen matné světlo. Auto se ale nyní nepohybovalo. Liam někde zastavil a vypnul motor. Strachem se nemohla pomalu ani nadechnout, když otevřel zadní dveře a rukama v rukavicích hrubě vytáhl ven tu druhou holku. Sabinu oslnilo ostré světlo ranního slunce, které se odrazilo od sněhu. Přesto viděla, že jsou v lese. Všude bylo bílo a ticho, patrně je odvezl na nějaké odlehlé místo.

Druhá žena, kterou Liam tak neurvale shodil na zem, křičela hrůzou a vztekem. Sabina zahlédla čepel nože. Barvily ji krůpěje krve. Její vlastní krve. Řízl ji přece ve snaze dostat ji do auta.

Napadlo ji, že by se mohla pokusit vyskočit z auta, zkopat ho do bezvědomí a utéct. Nedostala by se asi daleko, třeba by se to ale mezitím mohlo podařit té druhé ženě. Třeba by mohla utéct.

A vyhledat policii.

Najít pomoc!

Jenže Liam, jako by jí četl myšlenky, zabouchl a zamkl zadní dveře.

Cvak, ozvalo se potichu. Sabině ten zvuk ale zněl v mozku jako zvon, příliš tvrdě jí dokázal, že se odsud nemůže dostat.

Že je úplně sama.

A brzy zemře.

Do paměti se jí vypálila podoba té druhé nebohé ženy. Byla vysoká, štíhlá, s malými prsy, hnědými vlasy a široce rozšířenýma, vyděšenýma očima. Jakmile ji vytáhl z vozu, začala křičet skrz roubík. Jenže Liam, pokud se tak ovšem skutečně jmenoval, jejímu vyděšenému štkaní nevěnoval žádnou pozornost.

Nyní už neslyšela nic. Nic kromě zběsilého tlukotu vlastního srdce.

Jinak strašlivé zdrcující ticho.

Celá rozechvělá odříkala šeptem modlitbu. Dobry Bože na nebesích, pomoz mi, prosím. Pomoz jí… Zachraň nás.

V očích se jí znovu objevily slzy, když si vzpomněla na rodiče. Máma už určitě ozdobila stromeček, táta asi právě sedí na židli, čte si noviny a má zapnutou televizi na svém oblíbeném sportovním kanálu. A César… Chybí mu alespoň trochu? A jeho dětem?

Proboha! Tolik se jí po nich stýská!

Kdyby jim jen všem mohla říct, jak je má ráda!

Jak…

Venku se v tu chvíli ozvalo zakřupání sněhu.

Na zlomek vteřiny ji napadlo, že ji třeba někdo našel. Ze ji někdo jde zachránit. V srdci jí vzplála jiskřička naděje.

Jenže pak se otevřely dveře.

Auto se naklonilo, jak do něj kdosi nastoupil.

Pak zaslechla, jak se rozbíhá motor a auto se na zmrzlém sněhu pomalu rozjíždí.

Sabina Vincennesová zavřela oči a začala se modlit.

Moc dobře věděla, že právě prožívá poslední okamžiky svého života.

25

Něco viselo ve vzduchu. Něco nehmatatelného, temného a nesmírně zlého.

Nate v noci nezamhouřil oka. Pořád doufal, že se ozve Chilcoate, ačkoliv věděl, že se tak nestane. Hlavou mu kroužily myšlenky, neustále se mu vracely informace o únosu Regan a všech vraždách. Nemohl z mysli vypudit různé výjevy a otázky, když pak konečně na chvíli usnul, zdály se mu jen kratičké, zmatené sny. V jednu chvíli se miloval s Regan, jeho tělo bylo zaplavené potem, líbal ji, prsty mu pobíhaly po hladké kůži jejích nohou, plnými doušky vdechoval její vůni. Slyšel její hluboký, zastřený hlas. „To je ono, kovboji,“ zašeptala mu do ucha. „Přesně tam… Ano… Ano… Nepřestávej…“ Pak ale začala blednout, tvář se jí zkřivila hrůzou. Najednou stála na kraji hlubokého kaňonu a všude kolem ní padal sníh.

Vzbudil ho vlastní hlas, jak křičel její jméno. Po tomhle snu na spánek definitivně rezignoval a vstal. Zbytek noci pak upíjel kávu a studoval mapy. Snažil se přijít na to, jak je Brady Long spojen s ostatními oběťmi, případně s vrahem.

A proč se tam sakra ukázal Ivor?

Ve chvíli, kdy Longovo tělo ještě nevychladlo a jeho černá duše ještě neodlétla do pekel.

Ivor ušel dobrých pět kilometrů od svého domu. To je už pořádný kus cesty. Navíc v takovém počasí…

Nic nedává smysl, pomyslel si, když se bezúspěšně pokoušel nasadit Luciferovi uzdu. „No tak, kamaráde,“ konejšil ho Santana. Kůň se nechal hladit po svých pevných bocích. Když mu pak Nate přehodil přes krk uzdu, zatřepal kůň jen nevzrušeně hlavou. Choval se stejně přátelsky jako předchozí noci.

Uzda se mu ale svezla ze zad a Santana, než by se ji pokusil nasadit znovu, radši na další pokus rezignoval.

Popravdě na to vůbec neměl náladu.

A Lucifer toho využil.

Pověsil uzdu na místo a začal se věnovat dalším pracem. Po celou dobu ale myslel na Regan. Říkal si, kde asi tak může být, do duše se mu stále častěji vtírala představa, že stojí mrtvá uprostřed divočiny přivázaná k nějakému opuštěnému stromu. Když včera navštívil Chilcoatea, dokázal své emoce zkrotit. Po dnešních strašlivých snech se mu ale v srdci už nastálo usídlila úzkost.

Zatnul zuby a zahnal obrázek Regan z mysli. Začal chystat krmení pro koně. Jakmile svou práci dokončí, pokusí se znovu spojit s Chilcoatem.

Santana se rozhodl, že povede vlastní vyšetřování, ať už se to šerifovi líbí nebo ne.

Zmizení Regan Pescoliové se ho až příliš týkalo.

V hlavě mi hučí vzrušením.

Ostatně stejně jako vždycky, když dokončím svou misi. Ještě není konec, říkám si. Blíží se další sněhová bouře. Zatím kolem mě poletují jen ojedinělé velké vločky. Pokud ale můžu věřit svým vlastním zkušenostem a předpovědi počasí, zasáhne tuto oblast každou chvíli další vánice.

Slyším ji brečet.

Ze zadní části vozu ke mně doléhá její fňukání. Slyším ji i přes roubík, vrčení motoru a křupání sněhu pod pneumatikami.

A to jenom proto, že jsem tak vzrušený. Nervy mám napjaté k prasknutí, smysly vybuzeny na maximum.

Ještě nikdy jsem nezkusil dvě během jednoho dne.

„Dvě najednou. Dvě najednou. Dvě najednou,“ Tato dvě slova si opakuji pořád dokola do rytmu kývajících se stěračů. Kňučení té krávy za mnou mě znervózňuje. Proniká všemi zvuky auta a zařezává se mi hluboko do mozku.

Nepomohlo by ani, kdybych pootevřel okénko v přepážce mezi oběma částmi auta a zařval na ni. Brečela by o to hlasitěji.

Vzadu na krku stále cítím stopy po kousnutí Pescoliové. Pálí mě. Stejně jako můj vzrůstající hněv.

„Snad by pomohla nějaká muzika,“ říkám si a automatickým pohybem pravého zápěstí zapínám přijímač.

Nacházím se ale uprostřed hor, příliš daleko od všech vysílačů. Skrz hlasité praskání v reproduktorech jen mlhavě slyším slova nějaké vánoční písně o „svátém a radostném čase“.

Tenhle rok bude jiný, říkám si a vypínám rádio. Raději se soustředím na úkol, který mě ještě čeká.

Místo jsem už vybral. Nachází se daleko od toho prvního.

Představuji si, jak bude Grayson i celá ta jeho banda zírat.

„Veselé Vánoce!“

Opatrně podřaďuji a projíždím ostrou zatáčkou. Hned za ní mě čeká prudké stoupání, ale díky pohonu na všechna čtyři kola bez problémů mířím vzhůru.

Vzhůru, vzhůru, vzhůru. Tuhle nenechám v údolí. Místo jsem pro ni vybíral s obrovskou péčí. Je naprosto dokonalé.

Znovu vzlyká.

Ta ukňučená mrcha!

Zaslouží si chcípnout.

Pěkně rychle zapomněla na lásku, kterou přísahala tomu svému chudákovi, a zatoužila po mně. Obyčejná štětka.

Bouře sílí a já radši přepínám stěrače na rychlejší provoz. Jak se blížím k vrcholu kopce, gumy trochu podkluzují, trápím motor ve vysokých otáčkách. Kdybych věděl, že se přižene sněhová bouře, začal bych dříve. Teď mi nezbývá moc času.

No tak, no tak, říkám si v duchu, když se můj starý vůz dostává mírně do smyku. Projíždím poslední zatáčkou této opuštěné cesty. Paseka, kde ji chci nechat, leží hned na druhé straně kopce. S trochou obtíží otáčím vůz a chvíli urovnávám jeho polohu na silnici, dokud předek opravdu nemíří přímo zpátky z kopce. Nemohu si dovolit být příliš sebejistý, a pak tu zapadnout. Únikovou cestu si musím připravit dopředu.

I když mě tu ti tupí fízlové nemohou objevit.

Vždyť ještě nenašli ani to další auto. A kdoví, třeba ho nevypátrají až do jara. Nemají zatím nejmenší tušení, že na dně Skalnatého průsmyku leží pod sněhem bílý Volkswagen Beetle.

Jakmile jsem s polohou vozu spokojený, vypínám motor a zatahuji ruční brzdu.

Nastal ten správný čas pro tu druhou.

Chvěje se strachy. Otevírám dveře a vytahuji ji ven. Už teď ji pokrývá husí kůže, na které se jí perlí pot z nervozity.

„Ne,“ pokouší se zakřičet skrz roubík. Já jí však rozumím, ačkoliv nemůže mluvit.

„Jdeme.“

Teď brečí. Hraje na mě divadélko, že nemůže chodit. Nohy se jí podlamují, jako by byly z hadrů. Tohle některé dělají. Jiné zase chtějí utéct. Jedna se dokonce pokusila bojovat. Všechny ale skončí úplně stejně. Zvedám čepel nože a v tu chvíli jí to dochází.

K zápěstím jí přivazuji lano, druhý konec pevně chytám do rukou. Nemám čas honit ji tu po lesích. Strkám ji dopředu.

Nechce se jí.

I když je naprosto blbá, pochopila, že tohle pro ni znamená konec. Není úniku.

Chvěje se po celém těle, přesto pomalu a odevzdaně vstupuje do neposkvrněné vrstvy sněhu. Sama sobě prošlapává stezku smrti.

Popoháním ji k větší rychlosti.

Nemám času nazbyt.

Už bych měl být pomalu někde jinde.

„Dělej,“ přikazuju jí. Vím, že jí už chlad proniká do morku kostí. Prodíráme se zmrzlým houštím až na vrcholek kopce. Pohybujeme se po zvířecí stezce, kterou používám už od dětství.

Už se hodně třese. Strachy, zimou nebo obojím. Mě to stejně nezajímá. Sestupujeme z kopce, překračujeme popadané kmeny, které pokrývá několik centimetrů tlustá vrstva čerstvého prašanu. Obloha je temně šedá, vítr sílí.

Nechce se jí pokračovat. Zcela zřetelně to cítím. Je ale poslušná jak ovečka. Je to typ ženy, která by muži dokázala obětovat celý svůj život. A to doslova. V mládí její vývoj formoval dominantní otec, pak se kolem ní motali jen kluci, kteří v ničem nepřipomínali krásného prince, jakého si vysnila. Vyprávěla mi o všech. Včetně toho posledního. Césara. Muže, jehož si hodlala vzít.

Ze všech vyvolených se mi Sabina svěřovala zdaleka nejvíc. Snad jsem si ji ani neměl vybrat. Ale to její jméno… Přesně to jsem potřeboval.

Usmívám se při pomyšlení, že šerif už možná dostal dáreček, který jsem mu věnoval. Pokud ano, tak ten vůl Grayson asi právě zoufale lapá po dechu.

Oddělení se už možná noří do chaosu.

Dnešní zprávy přinesou mnohem zajímavější informace než tisková konference, kterou včera šerif uspořádal. Ti policejní idioti stáli na schodech přímo před svým oddělením a tvářili se jako hrdinové nějakého westernu. Měli by se konečně probudit!

„Tudy,“ říkám, když se Sabina zastavuje u koryta zamrzlého potoka. Popoháním ji nožem. Vyskakuje bolestí, rychle překračuje potok a šplhá na jeho prudký břeh. Už jsme blízko. Urazili jsme skoro dva kilometry. Bojím se, aby neomdlela. Musí už být hodně podchlazená.

Rozhodně se s ní nechci vláčet. „Utíkej!“ přikazuji jí tedy.

Vypadá vylekaně. Málem padá. Přesto zase vstává na nohy, a když jí vážně hrozím nožem, dává se pozvolna do běhu. Konečně se dostává na mýtinu, kde stojí opuštěný cedr. Nádherné místo.

Dívá se na strom a vytřeští oči.

Dochází jí, co ji čeká.

Kroutí hlavou ve snaze popřít nevyhnutelné. Vytřeštěnýma očima mě prosí o slitování, já jsem ale k jejímu žadonění zcela lhostejný a bez jakýchkoliv problémů ji přivazuji ke stromu. Pevně ji tisknu k hrubé kůře, slyším, jak bolestivě mručí, když se její kůže lepí ke zmrzlému kmeni.

Nemám moc času a ona beztak už přichází o vědomí. Pozvolna se ochable věší na svá pouta, ve vlasech jí ulpívá sníh. Zatímco ještě potichu sténá, já si sahám do batohu pro to nejdůležitější. Nad hlavu jí umisťuji lístek se vzkazem, do kůry nožem vyrývám hvězdičku.

Sabina je slabá.

Trapná.

Zaslouží si tu zdechnout.

Do vlasů a na ramena jí padají odřezky kůry a já je tam nechávám.

Nic neříká, nejspíš už o sobě neví. To se mi nelíbí. Rychle si balím své věci, přehazuji si batoh přes rameno a odcházím na okraj mýtiny. Pak vytahuji z kapsy fotoaparát a zaostřuji na Sabinu. „Hej!“ křičím na ni.

Nic.

Zatraceněl Nechal jsem ji na mrazu příliš dlouho.

„Hej! Sabino!“ nese se můj hlas kaňony a stržemi.

Konečně zvedá hlavu a já mohu rychle pořídit snímek.

Rozhodně bych ho nezařadil mezi ty nejlepší, jaké jsem kdy udělal. Je trochu rozmazaný, ale bude muset stačit. Naštěstí se mi podařilo zachytit výraz absolutní hrůzy v jejích očích.

Nádhera!

A teď rychle zpátky. Už jsem ztratil příliš mnoho času.

O všechno ostatní se postará příroda.

Zanechávám ji jejímu osudu a vracím se stejnou cestou, jakou jsme sem dorazili. Sníh už pomalu vyplňuje naše stopy.

Nejsem s dneškem zcela spokojený. Mám rád, když se ženy pokusí alespoň trochu bojovat. Musí v sobě mít nějaký oheň.

Jako měla Padgett.

Za chůze na ni vzpomínám. Dech se v mrazivém vzduchu ztrácí v obláčcích páry, pod oblečením mi na kůži vyvstávají krůpěje chladivého potu. Ví už Padgett o svém bratrovi? Donesla se k ní už novina o jeho smrti? Konečně je volná.

Ten démon už nežije.

Vstupuji do koryta potoka a podrážkami lámu led. Pak vybíhám na kopec. V jednu chvíli mi podkluzují nohy, rychle ale opět nabývám rovnováhu.

Obětování Sabiny mi nepřineslo ani trochu radosti. To příští by mi ale mělo všechno vynahradit. Regan Pescoliová představuje vynikajícího protivníka. Bolest po celém těle i kousnutí na krku mi neustále připomíná, že bych ji rozhodně neměl podceňovat.

Tím bych se mohl dopustit osudové a nevratné chyby.

Když se dostávám na vrchol, sotva popadám dech. Vím, že právě v tuto chvíli Sabina umírá, ta první už bude patrně po smrti.

Při pomyšlení, že jsem jí vzal život, mi tělem projíždí vlna radosti. Mám nad nimi tu moc. Způsob, jakým je zabíjím, je pomalý. Trochu neosobní. Nezažívám pocity naprosté extáze, kterou musejí zakoušet ti, kteří vraždí nožem.

Mně ale stačí pomyšlení, že můžu rozhodovat o osudu jiného člověka. Ženy, která byla stvořena jen proto, aby ukojila mé potřeby.

Alespoň prozatím mi to stačí.

Jakmile vyšplhám na kopec, vidím už mezi stromy svoje auto. Rychle ho odemykám a sundávám si batoh a bundu. Nechávám si jen rukavice, protože je mi zima na prsty.

Nemám času nazbyt!

Usedám za volant, startuji a uvolňuji ruční brzdu. Pomalu se rozjíždím dolů z kopce, zimní pneumatiky se zakusují hluboko do sněhu, motor tlumeně vrčí. Začíná hustě chumelit.

Jedu pomalu a opatrně. Za poslední zatáčkou už vidím okresní silnici. Obezřetně se po ní šine pár aut. Kvůli hustému sněžení nikdo neriskuje rychlou jízdu. Usmívám se.

Na plyn šlapu až ve chvíli, kdy se ocitám na rovině. Dívám se na hodinky a přemýšlím, co všechno ještě musím udělat.

Čekají mě nějaké pochůzky, pak se budu muset vrátit do dolů a zkontrolovat, jestli je na tom Pescoliová stejně špatně jako včera večer.

Zatínám zuby. Štve mě, že se šrámů od ní asi nikdy nezbavím. Pořád mi budou připomínat, jak mě málem dostala.

Málem.

Vzdychám a mířím co nejrychlejší cestou domů.

Musím se ještě umýt, než se vydám do města, kde už by tou dobou mělo být všechno vzhůru nohama.

Do mysli se mi opět vlévá příjemný pocit. Zapínám rádio, odkud se na mě znovu valí ta otravná melodie. „Svatý a radostný čas jsou…“

Okamžitě přelaďuji na jinou stanici. Pro lásku boží, copak se dneska všichni v tom rádiu zbláznili? Pořád z hlavy nedokážu vypudit tóny Svatého a radostného času… Dokonce se přistihuji, že si tu příšernou melodii polohlasem broukám do rytmu pracujících stěračů.

Je jak prokletí!

„Pan Long mi volal, aby mi oznámil, že chce přiletět na ranč. Nic víc mi neřekl,“ vypovídala Clementine.

„Myslíte Brady Long?“ chtěla se ujistit Alvarezová. Podle všech zpráv by to nikdo jiný ani být nemohl. Hubert už z nemocničního lůžka patrně ani nevstane.

„Ano.“ Clementine se zachvěl spodní ret a nervózně si promnula dlaně. Její syn Ross, vysoký a málomluvný kluk, vypadal, že by byl raději kdekoliv jinde na světě než právě ve vestibulu mrtvého šéfa své mámy. Rozhovor s policií jej také zrovna dvakrát netěšil. Měl vyholenou hlavu, bradu mu zdobila prořídlá kozí bradka, zpoza límce zimní bundy mu vykukovalo tetování. Na ramenou se mu rozpouštěl sníh, džíny měl až pod kolena mokré, jako by se musel brodit hlubokými závějemi. Ve tváři se červenal. Od zimy? Nebo od námahy? Zašklebil se na Alvarezovou a jeho podmračený pohled měl jasně říkat, jakým by chtěl být drsňákem. Nejspíš by si ze všeho nejraději nechal na čelo vytetovat nápis „Ostrý hoch“.

„Vy jste s panem Longem nemluvil?“ zeptala se ho Alvarezová.

Chvatně zakroutil hlavou a pozbyl tak pracně vybudovaný lhostejný výraz.

„Byl jste dnes ráno pryč?“

„Uch… Ano… Sel jsem do města.“

Technici už z místa činu odnesli všechny možné důkazy a policisté je obehnali policejní páskou. Všude ale zůstal strašlivý nepořádek. Podlahu pokrývaly zablácené stopy bot, stěny zase černý prášek, kterým se posypávají otisky prstů.

„Mohla byste mi o tom rozhovoru něco říct?“ zeptala se Alvarezová Clementine.

„Jak už jsem oznámila ostatním vyšetřovatelům, ten telefonát se nijak nevymykal našim běžným rozhovorům. Pan Long mi čas od času zavolal a řekl mi, abych mu naplnila lednici a bar, protože by tu rád strávil několik dní. Většinou tomu říkal relaxovat, vypustit nebo ‚odfrknout si od toho všeho‘.“

„Netušíte, od čeho všeho si chtěl odpočinout?“

„Nikdy se mi nesvěřoval.“

Alvarezová si tím už nebyla tak jistá. „Vy jste pro něj také pracoval?“ otočila se na Rosse.

„Když nejsem zrovna ve škole, pomáhám Santanovi.“

„Santana je něco jako předák,“ doplnila Clementine. „A Ross je mu k ruce.“

„Stejně jako ostatní?“

Clementine přikývla.

„Vy už pro Longovy pracujete hezkou řádku let, co?“

„Přes dvacet roků.“

„A co Rossův otec?“ Alvarezová se podívala na chlapce, který nervózně přešlápl z jedné nohy na druhou.

„Opustil nás. Ještě než se Ross narodil. Nebyli jsme manželé a on… On děti nechtěl.“ Navlhčila si jazykem rty a zadívala se do země.

„Jmenuje se Alvin Schwartz a je to totální kretén. Taky totiž maká na fízlárně, víte?“ dodal Ross.

„Proboha, chovej se slušně!“ napomenula ho Clementine.

„AI? Ten, co dělá ve vězení?“ Alvarezová si ho v duchu vybavila. Bylo mu přes čtyřicet, pracoval na půl úvazku. Vysoký chlap s postavou bývalého hráče ragby a s vlasy tak krátkými, až jeho hlava připomínala koleno. Alvarezová si uvědomila, že se mu kromě účesu Ross skutečně podobá.

„Ross se hodí spíše do mé části rodiny,“ poznamenala Clementine, jako by jí četla myšlenky.

„On ale není rodina,“ vyštěkl Ross opovržlivě.

Ještě chvíli se bavili o Longových. Alvarezová o nich tak konečně získala trochu ucelenější představu. Pak Clementine dodala: „Slyšela jsem ale, že pan Hubert umírá.“ Chvatně se pokřižovala. „A teď odešel i pan Brady. Zajímalo by mě, jestli jsem tím pádem přišla o práci. Komu to tu teď vlastně bude patřit?“ Rozpřáhla rukama, jako by jediným gestem chtěla obsáhnout celou budovu i přilehlé pozemky.

„Netuším. Předpokládám ale, že se s vámi někdo spojí a informuje vás o nové situaci.“ Alvarezová se znovu otočila k Rossovi. „Vy chodíte do školy, že? A tady občas pracujete. Mohl byste mi říct, co jste dělal včera ráno?“

Vytřeštil na ni oči. „Myslíte snad, že jsem Bradyho odpráskl já?“

„Jak to mluvíš, Rossi?“ zasyčela káravě Clementine a zatvářila se, jako by měla každou chvíli omdlít.

„Na to se mě přece ptá.“ V očích mu zajiskřilo, jako by náhle hru Alvarezové pochopil. „Nebo ne?“

„Jen si prověřujeme všechny lidi, které pan Long znal,“ uklidňovala ho Selena.

„Byl jsem ve škole. Klidně se zeptejte Jamieho.“

„Kdo je to?“

„Jeden kámoš. Vezl jsem ho.“

Alvarezová si zapsala Jamieho jméno. Bude mu muset zavolat a Rossova slova si ověřit.

„Znáte Regan Pescoliovou?“

„To je další polda,“ poznamenal Ross uštěpačně.

„Moje partnerka.“

„Pohřešuje se, nemám pravdu?“ zamumlala Clementine a zakroutila hlavou. „Říkali to ve zprávách.“

Ross pokrčil rameny. „Párkrát jsem ji viděl. Znám jejího syna. Je v poho.“

„Myslíte?“ Pak mu položila ještě několik dalších otázek. Podle všeho ale Jeremyho Stranda a Rosse DeGrazia nepoutalo žádné pevné přátelství. Byli spíše známí. Dělilo je od sebe několik let.

„Prý chrápe se Santanou.“

„Ale to už přeháníš!“ napomenula ho Clementine. Vypadala, jako by měla každou chvíli zemřít studem. „Velice se vám omlouvám.“

Alvarezová do něj zabodla pohled. „Zdá se mi, jako bys měl problémy se zákonem.“

„Prostě nemám rád poldy.“

„Proč? Kvůli otci?“

„Ne, nemám je jednoduše rád.“

Alvarezová se pak ještě chvíli vyptávala, ale uvědomila si, že se od nich už stejně nic nového nedozví. Ross DeGrazio o tom patrně nevěděl, ale Alvarezová si ho ze seznamu možných pachatelů stále ještě nevyškrtla. Umístila ho hned za zástupce šerifa Brewstera.

Ross na ni ale působil příliš přitroublým dojmem, než aby byl schopen nějakého intrikaření. Zkrátka jí na to neseděl. Stejně jako Brewster. Ačkoliv zástupce šerifa neměla ani za mák ráda a některé rysy vraha od Medvědí řeky by na něj seděly, nedokázala si ho nějak představit, jak s chladnou hlavou celé roky plánuje sérii brutálních vražd. U Rosse by zase bylo pravděpodobnější, kdyby se zapletl s pouličními gangy. Hloupý na to byl dost. Dobře, nemá rád poldy. Alvarezová by ale vsadila měsíční plat, že by tenhle klučina před zástupci zákona spíše utekl, než že by je provokoval, pokoušel a zahrával si s nimi. Na to by zkrátka neměl žaludek. Stejně tak Brewster. Ten by tak dokázal někoho zabít ve službě nebo ze vzteku, jak dokázal svým útokem na Jeremyho Stranda na služebně.

Alvarezová však pochybovala, že by některý z nich měl čas, snahu a odhodlání plánovat a hlavně vykonat všechny ty vraždy. Přestože Brewstera chvíli trochu podezřívala, teď už si byla téměř jistá jeho nevinou. Profilu vraha zkrátka neodpovídal.

Určitě by se jí ani nepodařilo prokázat, že měl některý z nich prostředky, motiv anebo příležitost.

Na jedné straně se jí ulevilo, když mohla zástupce šerifa škrtnout ze seznamu podezřelých, na druhé straně to znamenalo, že je vrahem někdo jiný.

Někdo, komu by udělalo obrovskou radost, kdyby viděl, jak se honí za vlastním ocasem a zatýká nepravého. Někdo, kdo si o sobě myslí, že je chytřejší než policie.

OK, ty svině! Však uvidíme. Rozhodně mě ještě neodepisuj!

26

Santana za sebou zavřel dveře od stájí a zadíval se na oblohu. K pohoří Bitterroot se opět blížila sněhová bouře. A právě skončila další noc bez jediné zprávy o Pescoliové.

Navíc se mu pořád neozval Chilcoate. Ani jednou.

Ten chlap mu nebral telefon ani se neobtěžoval zavolat mu nazpátek a zpravit ho o tom, jak pokročil v pátrání.

Vždy i to ještě není ani dvanáct hodin, a ty už tu takhle vyšiluješ! Dej mu chvilku času, opakoval si bez ustání.

Jenže v tom právě tkvěl problém.

Už neměl ani minutu.

A přitom věděl, že musí něco udělat.

Nemůže tu jen tak sedět s rukama v klíně a zírat do krajiny. Proboha!

Zdvihl si límec bundy, aby se ochránil před mrazivým větrem a dotírajícími sněhovými vločkami, které mu padaly za krk. Nakita kolem něj v hlubokém sněhu vesele skákal. Zadíval se k hlavní budově, kde se stále ještě svítilo. Světla tam nezhasla od chvíle, kdy objevil mrtvé tělo Bradyho Longa.

Bylo to teprve včera?

Zatraceně! Santanovi připadalo, jako by ho od toho okamžiku dělil už minimálně rok!

Na cestě zahlédl blížící se auto… Přesněji jeep. Na okamžik se mu radostí rozbušilo srdce, pak však za volantem rozeznal Alvarezovou. Uvědomil si, že obě jezdí stejným policejním vozem.

V podobném autě se Pescoliová zřítila z hrůzostrašného srázu pod Vřesovým sedlem.

Rozběhl se k hlavní budově a Nakita, vzrušený náhlým zrychlením svého páníčka, radostně zakvičel a začal kolem něj kroužit v nadšeném divokém úprku. „Haló!“ zakřičel Santana, ještě než policistka stačila zmizet z dohledu.

Všimla si ho a zastavila. Santana na ni zamával. S námahou zdolal vysoký mantinel sněhu, který podél cesty vytvořil pluh, a než dorazil k autu, stačil se pořádně zadýchat.

Alvarezová otevřela dveře. „Co se děje?“ zeptala se.

„Chtěl jsem jenom vědět, jestli jste něco zjistili.“ Nijak se nesnažil zakrývat emoce. „Myslím o Regan.“

„Ne. A nenuťte mě, abych vám musela připomínat, že byste se nám neměl plést do vyšetřování.“

Nate její připomínku ignoroval. „A co Ivor Hicks?“

„Co je s ním?“

„Zjistil už někdo, co tam vlastně dělal? Tedy… Nevěřím té pitomé historce, že ho tam odvedli mimozemšťané, aby mu ukázali yettiho.“

„Ivor byl úplně namol. A to v deset dopoledne. Tohle asi vysvětluje hodně věcí, nemyslíte?“

„Nenašel ale náhodou i jinou oběť?“

Alvarezová pozvolna přikývla a stiskla rty. Ve vlasech se jí pomalu začal usazovat sníh.

„Tehdy byl také opilý?“

Neodpověděla. Santana se zadíval k Longovu sídlu. V odrazu jednoho z oken zahlédl Rosse. Stál ve stínu, jako by se je snažil nepozorovaně sledovat.

V tu chvíli zazvonil Alvarezové telefon. „Omluvte mě.“

Nate se ale nehodlal jen tak vzdát. Přestože nečekal, že by se od policistky mohl něco dozvědět, byl zklamaný. „Záleží mi na ní,“ hlesl. Pak zatnul zuby a zadíval se ke stájím. „Potřeboval jsem zkrátka vědět, jestli jste už něco zjistili.“

„Nezlobte se, ale tenhle hovor musím přijmout.“

Mlčky přikývl. Pak se otočil a zamířil ke své chatě. Nakita, který se už dostatečně vyřádil, za ním běžel v jeho stopách.

Alvarezová mu nezavolá. Tím si byl jistý. Nehodlá mu věnovat ani minutu svého času. Uvědomoval si, že nemůže nic dělat, ani kdyby sama chtěla. Jenže ona navíc nechce.

Bude tedy muset vzít věci do svých rukou.

Nej vyšší čas pozvat Ivora Hickse na panáka, pomyslel si.

„Mám pro vás špatnou zprávu,“ řekla doktorka Ramsbyová s lehkým úsměvem na rtech. Zadívala se přes svůj pracovní stůl na pobledlou ženu, která před ní seděla.

Padgett Longová ji sledovala intenzivním pohledem. Svýma velkýma modrýma očima se vpíjela do zraků psychiatričky. Do okenních tabulek kanceláře doktorky Ramsbyové bubnoval déšť. Pacientka nepoužívala make-up. Přesto vypadala elegantně. Měla nádhernou hladkou pleť, černé kadeřavé vlasy a jasné modré oči s dlouhými tmavými řasami. Mlčela. Jalicia si už dávno uvědomila, že největší strach jí nahánějí právě mlčenliví pacienti. Lidé se většinou obávají hlučných psychopatů. Jenže ti tiší, ti, co žijí uzavřeni do svých vlastních prokletých světů, dokážou člověka ukolébat pocitem falešného bezpečí. To na ně by si měl každý psycholog dávat dobrý pozor.

„Vlastně jde hned o dvě špatné zprávy.“

V očích pacientky však Jalicia nezahlédla ani špetku porozumění.

„Zaprvé: váš otec umírá. Určitě jsme vás o tom už informovali. Je v pečovatelském domě a jeho stav se rychle zhoršuje.“

Padgett jen seděla a sledovala ji nepřítomným pohledem. Jako by se myšlenkami nacházela v úplně jiném světě.

„Mluvila jsem s panem Tinnemanem, advokátem pana Huberta Longa. Informoval mě o přání vašeho otce. Prý by rád, ještě než zemře, viděl svého vnuka. Tedy vašeho syna. Zpočátku jsem o tom s vámi nechtěla hovořit. Myslela jsem si, že by o tom s vámi měl mluvit někdo z rodiny.“

Zdálo se jí to, nebo Padgett opravdu mírně rozšířila zorničky?

„Nakonec jsem ale usoudila, že máte právo vědět o záměrech svých příbuzných. Váš otec by zkrátka chtěl najít vašeho syna. Pochopila jsem, že jste ho dala k adopci prostřednictvím Cahillova domu v San Francisku. Je to tak?“

Pořád nic.

Doktorka Ramsbyová čekala. Připadalo jí, jako by sychravá sed seattleského počasí pronikala zavřeným oknem až dovnitř. Ráno se probudila do hustého deště, po obloze pluly temné těžké mraky a její jinak útulná a vkusně vybavená kancelář dnes působila pošmourně.

Chvilku si nad otevřeným spisem Padgett pohrávala s propiskou. Původně doufala, že by si snad mohla udělat pár poznámek. Ztráta času, usoudila nakonec, zavřela složku své mlčenlivé pacientky a zasunula ji do kartotéky mezi ostatní.

„Další špatná zpráva se týká vašeho bratra,“

Modré oči Padgett Longové se opět ani nepohnuly.

„Prý byl včera v rodinném sídle vaší rodiny v Montaně zavražděn.“ Padgett najednou věnovala doktorce úplně jiný pohled. Rázem se jí zdálo, jako by ji napjatě poslouchala a vnímala každé její slovo. „Tedy alespoň podle policie jde o vraždu. Po rozhovoru s panem Tinnemanem jsem zavolala na úřad šerifa v okrese Pinewood. Mluvila jsem s detektivem Alvarezovou. Prý ještě nevědí, kdo by mohl za smrtí vašeho bratra stát.“

Padgett se na židli ošila a sepnula ruce.

„Podle všeho bude mít brzy pohřeb. Napadlo mě, že byste se ho možná chtěla zúčastnit,“ poznamenala ještě Jalicia. V očích své pacientky opět četla jakýsi náznak zájmu. Zamrkala?

„Padgett? Rozumíte tomu, co jsem vám právě říkala?“

„Dokonale,“ odpověděla pacientka bez nejmenšího zaváhání. „Můj bratr zemřel, takže odsud můžu konečně odejít.“

Jalicia na ni zůstala chvíli zírat s pootevřenými ústy. „Cože?“ zmohla se konečně na otázku. V tu chvíli už ale Padgett pomalu vstávala, jako by tento rozhovor považovala za ukončený. „Počkejte chvilku. Patnáct let jste neřekla ani slovo. Vlastně od chvíle, kdy jste sem nastoupila a najednou… Najednou můžete mluvit a… chcete odsud odejít.“

„Ale já jsem vždycky mohla mluvit.“

„Ale nemluvila jste.“

„Ne s vámi ani s jinými směšnými doktory, které najal můj otec. Zeptejte se ale Rosie nebo Tobyho nebo… Scotta.“

„O koho jde?“

„To jsou mí spolubydlící.“

„Aha… Takže pacienti… Ale já si žádnou Rosie nevybavuji.“

„Rose Anne Weeksová, Tobias Settlemeier a Scott Dowd. Byli tu, ještě než jste nastoupila vy.“

„A kam odešli? Kde teď jsou?“

„Zemřeli, paní doktorko. Rosie spáchala sebevraždu. Oběsila se na jiné klinice, kam ji nechali převézt její rodiče. Toby je ve vězení. Nikdo mi o tom neřekl. Slyšela jsem ale, jak o tom sestra Martha vypráví jisté zaměstnankyni pomocného personálu,“ Sladce se usmála. „Je to strašná drbna, víte? Navíc krade pacientům moučníky. Ze všeho nejraději má jablečný nákyp a dorty se šlehačkou.“

Otočila se ke dveřím.

„Počkejte, ještě jsme neskončily,“ řekla doktorka Ramsbyová.

„Ale ano, skončily. Nastoupila jsem sem dobrovolně a nikdo se nikdy ani neobtěžoval zařídit mi opatrovnictví. Navíc jsem si naprosto jistá, že bych před komisí bez problémů dokázala, že jsem schopná se o sebe postarat sama. Jenže mě nikdo k takové komisi neposlal. Otec si tedy musel být jistý, že se o mě bude starat můj bratr.“ V očích jí zajiskřila temná zášť. „Jako by se mu snad chtělo.“ Sáhla po klice. „Nyní, když můj bratr zemřel, jsem opět v bezpečí. Můžete mě propustit. Navíc byste měla mít k dispozici i určitý finanční obnos, kterým bych mohla disponovat. Sestra Martha si opět pustila hubu takříkajíc na špacír. Jediné, co teď potřebuji, je auto, které by mě odvezlo na letiště. Ráda bych seděla v nejbližším spoji do San Franciska“

„Myslíte do Denveru, ne?“ poopravila ji doktorka. Začínala věřit, že tahle štíhlá žena ví, jak naložit se svým životem.

„Ne, do San Franciska. Přesně tam totiž žije můj syn. Rozhodně ho ale nevezmu ukázat svému drahému papínkovi. Nezajímal se o něj před patnácti lety, nevidím proto jediný důvod, proč bych mu ho měla ukazovat právě teď. Nevím ani, jestli ho sama najdu.“ Olízla si rty. „Tak se do toho pustíme?“

„Jen tak? Lusknutím prstem? Opravdu chcete odejít takhle narychlo?“

„Víte… Chci odejít už dlouho. Dosud jsem se ale necítila bezpečně.“

„A nyní se tak už cítíte?“

„Pokud můj bratr skutečně nežije, pak ano.“

„Nemám někomu zavolat?“

„A komu? Bratr zemřel. Nevím ani, jestli si někoho vzal. Ale jestli ano, tak jsem svou švagrovou nikdy neviděla.“

„Ne, nikoho si nevzal.“

„Moje máma už také nežije, a jak jste sama řekla, otec umírá. Koho by to tedy mělo zajímat?“

„Nevím, počkejte… Podíváme se.“ Jalicia znovu vytáhla složku a otevřela ji na seznamu hostů. „Co Liam Kress?“

Padgett nepatrně škubla koutkem úst. „O tom jsem už pěknou řádku let neslyšela.“

„Třeba by ho zajímalo, že můžete mluvit a že odsud chcete odjet.“

Padgett ale zakroutila hlavou. „Ne. Určitě ne. Tak… Nejvyšší čas vypadnout.“ Otočila se ke dveřím, pak se ale ještě obrátila čelem k doktorce. „Připravte všechny papíry, které budete potřebovat, a já je podepíšu. Čím dříve, tím lépe. To by podle mého názoru nemělo trvat déle než hodinu. Už se nemůžu dočkat, až nastoupím před bránou do auta, stejně jako jsem po léta vídala nastupovat jiné bývalé pacienty. Pokud se nemýlím, tak dopravu zajišťuje firma McMurray.“

„Ale počkejte, musíme zařídit mnohem víc věcí.“

„Ano, máte pravdu. Potřebuji přístup ke svým penězům. Někde musím mít účet.“

„To netuším. Dám vám ale číslo na pana Tinnemana.“

„Jde mi o jiný účet, paní doktorko. Mám konto přímo na téhle klinice. Musím vědět, kolik na něm mám peněz.“

„To ale nějaký čas zabere.“

Padgett se usmála. „Jsou to ale přece moje peníze, ne?“

„Pak si musíte ještě zabalit svoje věci…“

„Aha, no ano. Jste tu nová,“ poznamenala a založila si ruce na prsou. „Patrně tedy asi nevíte, že jsem už sbalená. Všechno, co potřebuji, mám už v kufru.“

„Už?“

„Ano.“

Ramsbyová nevěřila svým uším. Do duše se jí vkrádala nepříjemná pochybnost, zda ji někdo nezneužil. „Vy jste věděla, že odsud dnes odejdete? Věděla jste snad, že váš bratr zemřel?“

Padgett si přehodila vlasy přes rameno. „Já si přece balím věci každý týden. V neděli pak přijde zřízenec, většinou Farell, a všechno prádlo z kufru mi nechá vyprat. Já jsem, paní doktorko Ramsbyová, sbalená už patnáct let! Moje věci už nejspíš vyšly dávno z módy, ale jakmile se odsud dostanu, nakoupím si nové oblečení.“

Přešla opět až ke dveřím. „Podle mého názoru…,“ řekla Padgett přes rameno, když otevřela dveře a vstoupila do chodby, „bych si mohla několik nových kousků do šatníku dovolit.“ Tajemně se na doktorku usmála, zamávala a zamířila k výtahu, kde ji o den dříve Jalicia hledala.

Doktorka na ni užasle zírala, hlavou se jí honily tisíce zmatených myšlenek.

Padgett Longová věděla, že odsud odejde. Musela tedy i vědět, že jejího bratra někdo zabije. A to dávno předtím, než překročila práh její kanceláře.

Ale jak tohle mohla, sakra, vědět?

Poslední osobou, kterou by šerif Dan Grayson chtěl toho dne vidět, byl Manny Douglas. Reportér se už ale blížil k oddělení.

Vzhledem ke svému vztahu k tisku, a zejména pak k místním novinám, by reportéra nejraději uškrtil. Minimálně by s ním vyrazil dveře. Novinář se ale nedal odbýt.

„Mám něco, co byste měl vidět,“ řekl mu před patnácti minutami do telefonu. „Kdyby záleželo na mně, poslal bych vás do háje. Odhalil bych toho masového vraha, napsal bych pořádného sólokapra a získal si mraky čtenářů i obrovskou prestiž. Jenže šéfredaktor se pořád řídí nějakou pitomou etikou…“

„Cože? Vy můžete odhalit vraha od Medvědí řeky?“ zeptal se Grayson. Tomu idiotovi muselo už vážně přeskočit, pomyslel si v duchu.

„Mám jistý důkaz.“

„Jaký důkaz?“ zeptal se šerif pochybovačným hlasem.

„To byste měl právě vidět.“

„O co jde?“

„Přijedu k vám a ukážu vám to.“

„Podívejte, pane Douglasi, pokud jde opravdu o nějaký důkaz, tak nám ho tu necháte.“

„O tom si ještě promluvíme.“

„Nemám času nazbyt,“ Šerif nechtěl skočit reportérovi na špek lacino. Odmítal jeho historce o důkazu uvěřit. Každý o Mannym věděl, jak rád se chvástá a vytahuje.

„Na tohle si čas určitě uděláte. Budu u vás do půl hodiny,“ řekl Manny tím svým nabubřelým hlasem a zavěsil. Koneckonců, Manny dělal všechno proto, aby šerifa vytočil.

Grayson měl své práce dost.

Pokud ale ta novinářská štěnice skutečně něco má, ať už jde o cokoliv, nemůže si dovolit to přehlížet.

Venku znovu zuřila sněhová bouře, ačkoliv by se počasí, alespoň podle předpovědi, mělo odpoledne konečně umoudřit. Šerif v to doufal jako ve smilování Boží.

V kanceláři mu právě potichu běžely televizní zprávy. Jako vždy se věnovaly povětrnostním podmínkám.

„Pak tu mám dobrou novinu pro všechny kluky a holky,“ zašvitořila právě do kamery energická rosnička, když z obrazovky zmizela satelitní mapa oblasti. „Vypadá to, že se k nám Santa Claus přece jenom dostane! Takže si všichni připravte tác s cukrovím a hrnek horké čokolády, dneska v noci bude pořádná zima.“ Zazubila se a zamávala do objektivu. „Předávám teď opět slovo Kelly a Darrenovi.“

„Děkujeme, Rhondo!“ řekla hlasatelka Kelly a zadívala se přímo do kamery ve studiu. Měla široký úsměv plný dokonale bílých zubů a blond vlasy. Vždycky působila svěžím, rozjásaným dojmem. Dnes se ale zatvářila podobně vážně jako její kolega Darren Faust, novinář s hranatou bradou, hustými černými vlasy a lehkým elegantním úsměvem.

„Nyní ale přinášíme jednu špatnou zprávu,“ řekla pomalu a podívala se do svých poznámek. „Šerif Grayson z policejního oddělení v okrese Pinewood uspořádal včera přímo na schodech svého úřadu tiskovou konferenci. Podělil se se zástupci tisku o poslední informace o pátrání po masovém vrahovi, který už několik měsíců terorizuje okolí Medvědího Brodu. Od chvíle, kdy turisté objevili tělo Emily Kerryové…“

Grayson sáhl po ovladači jako po revolveru a vypnul televizi. Moc dobře věděl, co včera říkal a na jaké otázky odpovídal. Rozhodně to nepotřeboval od nikoho slyšet ještě jednou.

Protáhl se a zamířil na chodbu, kterou se právě údržbář snažil koštětem očistit od nanesené sněhové břečky. Pracoval u nich jen na půl úvazku, teď mu kvůli kalamitní situaci nabídli delší pracovní dobu.

„Pořád dokola, co, Seymore?“ povzbudil ho šerif.

„Přesně tak!“ Usmál se a znovu přešel k oranžové ceduli s upozorněním na kluzkou podlahu, kterou umístil hned ke dveřím.

Alvarezová seděla ve své kanceláři. Před několika minutami ji viděl přicházet. Mračila se střídavě na monitor a na lesnickou mapu zvrásněné horské krajiny, kde vrah svým obětem prostřelil pneumatiky.

Vstoupil do dveří její kanceláře. „Dozvěděla jste se něco u DeGraziové?“ zeptal se.

Vzhlédla k němu. „Snad jen to, že by ten její synátor potřeboval trochu srazit hřebínek.“

„Copak? To je to s ním tak zlé?“

„Vzhledem k tomu, že je vychováván svobodnou matkou, která…“

„…ho tak strašně miluje,“ dokončil za ni větu Grayson.

„Spíš jsem chtěla říct, že ho neustále omlouvá. Ale jinak ne. Nic nového jsem se nedozvěděla. Potkala jsem Santanu. Ptal se mě, co dělal Ivor Hicks na Líném L. Ivora jsme už ale propustili, takže se ho nemůžu zeptat.“

„Já myslel, že ho poslal Krytor.“

„Jo. To nám řekl…“

„Jede sem Manny Douglas.“

„Cože? Opravdu?“

„Prý má něco, co bych měl vidět. Třeba si jenom vymýšlí. Na každý pád jsem si říkal, že byste mohla jít se mnou.“

„Jako svědek?“

„Spíš mě zadržte, kdybych ho chtěl náhodou zabít.“

„To nedělejte. Patrně by vás pak už znovu za šerifa nezvolili. Dorazil už zástupce Brewster?“

„Volal. Zdržel se prý na nějaké schůzce ve městě. Měl by se tu ale brzy ukázat. Pročpak?“

„Ale… jen mě to tak zajímalo.“

„Jasně, na to vám tak skočím. Vy se nikdy na nic neptáte bez důvodu.“

„Prokoukl jste mě. Dobře… Miluju ho,“ řekla a šerif se skoro zasmál. V jejích tmavých očích si ale povšiml jiskry, kterou v nich už dlouho neviděl. Naposledy v době, kdy našli tělo Emily Kerryové.

„A ví o tom?“

„Samozřejmě. Je tu ale malý problém. Má rodinu, děti… Však víte.“

Zadívala se mu do očí. „Došlo vám, doufám, že mělo jít o vtip.“

„Ech… Ano.“

„Dobře.“ Přisunula se opět ke stolu a poslouchala šerifovy kroky, jak pomalu míří ke své kanceláři. Za chvilku zaslechla, jak mu Joelle po telefonu oznamuje, že dorazil Manny Douglas.

„Pusťte ho dovnitř,“ řekl jí Grayson. Podíval se na Alvarezovou, která v tu chvíli už vykukovala ze své kanceláře. „Představení začíná,“ řekl jí.

O několik okamžiků později se už na chodbě objevila Joelle doprovázená novinářem. Selena se k nim přidala. Grayson věnoval reportérovi ne zrovna upřímný úsměv. „Manny,“ pozdravil ho, když došli až ke kanceláři. „Znáte detektiva Alvarezovou?“

„Dobrý den,“ kývl hlavou směrem k Selené a posadil se na židli, kterou mu šerif mezitím nabídl. Na sobě měl jako vždy khaki kalhoty, košili a pletenou vestu značky Eddie Bauer. Mohl by jim okamžitě dělat tiskového mluvčího, pomyslela si Alvarezová. Dokonce i jeho bunda proti dešti vypadala jako součást důmyslně sestaveného outfitu.

Graysona napadlo, že by mohl hned na začátek trochu pročistit vzduch a ukázat novináři, kde je jeho místo. „Mluvil jsem ráno s vaším šéfem. Stěžoval jsem si na článek, který vyšel v dnešních novinách. Víte, doufám, že pořád platí zákony na ochranu osobnosti.“

Manny však nehnul ani brvou. „Stojím si za vším, co jsem napsal, šerife. I proto mě tak mrzí, že jsem se sem musel plahočit. Nebýt mého šéfredaktora…“

„Nejdřív mi řekněte, co pro nás máte tak strašně důležitého?“ skočil mu do řeči Grayson. Pořád ještě úplně nevstřebal rozhořčení, které v něm ráno článek vyvolal.

„Jde o vraha od Medvědí řeky.“

„Ano?“ zeptala se Alvarezová a mírně se předklonila.

„Zdá se, jako by mými ústy chtěl něco sdělit veřejnosti.“

„Cože?“ Grayson si zpočátku myslel, že špatně slyší.

Manny ale už sahal do kapsy, odkud vytáhl velkou nahnědlou obálku. Stála na ní Douglasova adresa vyvedená stejným rukopisem, jaký použil vrah pro tajemné vzkazy nad hlavami obětí.

Manny obálku otevřel a vyňal z ní několik listů bílého papíru. Na každém z nich bylo napsáno několik písmen. Mezi archy byly vloženy barevné fotografie všech obětí. Snímky je zachycovaly přivázané ke stromům, u nichž zemřely.

„Prokrista!“ uniknul Alvarezové vzdech.

Graysonovi se sevřelo hrdlo. „Kde jste k tomu přišel?“

„Dostal jsem to poštou.“

„Je tam Pescoliová?“ zašeptala Alvarezová přiškrceným hlasem.

„Ne,“ oznámil pevně Manny. „Tohle jsou originály. Pořídil jsem si samozřejmě od všeho kopie a ty si nechám. Většinu z těch žen se mi podařilo identifikovat. Došlo mi, že vrah skládá z jejich iniciál ty vzkazy. Ty poslední ale asi budou ještě v lese.“

Grayson rozechvělýma rukama rozprostřel papíry na stůl a zadíval se na ně. Pohledem rychle vyhledal ten nejdelší vzkaz a pocítil úlevu, že písmena R a P ze jména Regan Pescoliové ještě nejsou jeho součástí. Prozatím.

„Ty poslední?“ opakovala Alvarezová. Pak se podívala na nejdelší vzkaz, zbledla jako stěna a hlesla:

STREZ E S SKO I N A V

„Už připravuji zvláštní vydání,“ oznámil Manny.

„Tohle přece nemůžete otisknout!“ upozornil ho rázně šerif.

„Veřejnost má právo na informace,“ opáčil novinář.

„Já rozhoduji, jaké informace veřejnost smí nebo nesmí vědět. Nejdříve musíme ty ženy najít a pokusit se je ještě zachránit. Pak informujeme pozůstalé. Rozhodně ale přece nemůžeme vyrukovat s takovými detaily.“ Šerif pocítil nutkavou potřebu toho malého šmíráka vlastnoručně uškrtit.

„Tohle je můj sólokapr, Graysone, a já to otisknout chci.“

„S tím nepočítejte. Klidně si seženu soudní příkaz. Takové materiály nesmí na veřejnost, dokud já nedám svolení.“ Grayson zuřil. Cítil, jak mu hněvem cuká ve tváři. Musel se vší silou ovládat, aby toho hajzlíka rovnou nestrčil na zbytek jeho všivého života za mříže.

Manny se ale nenechal zastrašit. „V tom případě bych chtěl exkluzivitu.“

„Tu vám slíbit nemohu.“

„Vrah mě kontaktoval. Vybral si mě.“ Založil si ruce na prsou. „Tyhle fotografie a poznámky jsou mým majetkem. Ukazuji vám je coby spořádaný občan…“

„… který chce z téhle tragédie udělat senzaci!“

„Já jsem hlas lidu. A vy jeho svědomí!“

„Proboha, Douglasi, s takovými kecy jděte do háje!“ To už stál šerif na nohou a nakláněl se nad stůl, kde ležely ty zatracené vzkazy.

„Vy to pořád nechápete, Graysone, co? Musíte přistoupit na moji hru. Vrah od Medvědí řeky kontaktoval mě. Třeba mi dá ještě další informace, možná mi i zavolá. Musíte se mnou počítat, ať se vám to líbí nebo ne.“

„Dejte mu ji,“ řekla Alvarezová.

„Cože?“

„Copak není jedno, kdo s tím případem vystoupí jako první? Dejte mu tu exkluzivitu i s konkrétními pravidly, kterými se bude muset řídit. Má pravdu. Vrah od Medvědí řeky ho kontaktoval a možná ho bude chtít využít jako svou spojku.“

Manny tiše přikyvoval, jeho samolibý úsměv nepatrně polevil. „Věřte mi, chci toho chlapa vidět za mřížemi stejně jako vy.“

O tom ale Grayson upřímně pochyboval.

Alvarezová mu položila ruku na rameno. Věděla, že právě myslí jen na to, jak by tu novinářskou krysu chytil za límec a prohodil zavřeným oknem na ulici. Byl zoufalý. Vždyť ztráceli nesmírně cenný čas už jen tím, že tu seděli a diskutovali s tím pisálkem. Pořád existovala naděje, byť tenká jako vlásek, že by ženy z posledních fotografií mohli najít živé.

Měla pravdu a Grayson to moc dobře věděl.

Na takové vydírání ale hodlal přistoupit jen s krajním odporem.

„Dejte si na mě bacha, Douglasi,“ zavrčel a ukázal novináři prstem do tváře. „Nepokoušejte se mě podrazit, jasné? Budete hrát podle mých pravidel.“

„Pojďme,“ řekla Alvarezová.

„Jen nezapomeňte, že mám od toho všeho kopie,“ upozornil ho Manny a ukázal na papíry rozložené po stole. „Ani vy se mě nepokoušejte podrazit, šerife. Nebylo by to právě moudré.“

27

Pokračuj.

Nezastavuj se!

Musíš odsud najít cestu ven!

Regan se cítila k smrti vyčerpaná. Prozkoumala už druhý tunel a nenašla ani východ, ani tajné místnosti, kde by ten psychopat schovával další oběti. Podlamovaly se jí nohy, bála se, že se na nich už dlouho neudrží. I rukojeť pohrabáče už svírala jen stěží. Pohybovala se hlavní chodbou a prozkoumávala všechny postranní tunýlky, dokud si nebyla jistá, že nikam nevedou.

Zdálo se jí, že se v labyrintu toulá už celé hodiny, přesto neměla žádné výsledky. Naopak. Světlo baterky pomalu žloutlo. Brzy zhasne úplně. Za žádnou cenu si nesmí dovolit zůstat v těchto místech bez světla.

Následovala značky, které si na zem namalovala kusem kamene, a došla zpět do vrahova útočiště, do místnosti s velkým stolem. Měl tam i skříň, kde si uchovával poklady, vzpomínky na vraždy a poznámky, které hodlal připíchnout na strom nad hlavy svých dalších obětí. Neměla by tam chodit, nevěděla ale, jak jinak se odtamtud dostat.

Nastražila uši a přešla ke dveřím do místnosti. Zadržela dech a chvilku naslouchala, jestli za nimi neuslyší nějaký zvuk. Na rozdíl od dveří pokoje, kde ji vrah držel, těmihle nepronikalo vůbec žádné světlo.

Čekala.

Nic ale neslyšela.

Žádné kroky přibližujícího se muže.

Žádné praskání nebo syčení ohně.

Kousla se do rtu. Baterku si schovala do podpaží, pohrabáč pozdvihla, aby se s ním mohla v případě potřeby okamžitě bránit, nůž si schovala za opasek. Teprve pak pomalu otevřela dveře…

A vešla do prázdné, naprosto tmavé místnosti. Jen v ohništi zahlédla několik žhavých uhlíků. Úlevou vzdychla, rychle se rozhlédla a zaposlouchala se. Doufala, že by snad mohla zaslechnout jinou ženu. Vzlyky, které by se třeba nesly chodbami až k ní, přidušený pláč vyděšené oběti.

Žádný zvuk k ní ale nedorazil.

Přistoupila ke skříni, aby se podívala po náhradních baterkách. Znovu narazila na poznámky a otřesné, hrůzostrašné snímky nebohých žen těsně předtím, než umrzly. Dcery, sestry, matky. Vyschlo jí v krku. Měla je vypátrat a zachránit. Je to přece její práce. Pomáhat a chránit! Ona neudělala ani jedno.

Rychle prolistovala poznámky. Vrah jich měl celou hromádku, jednu pěkně na druhé. S každým novým listem, s každým párem iniciál jeho vzkaz rostl.

Ty svoje našla také:

Halden měl tedy se škorpionem pravdu. Rychle našla poslední poznámku. Celý vzkaz zněl:

Ano, takže se měla stát obětí, teď už si byla jistá. A stejně tak i Sabina Vincennesová. Pořád ale ještě zbývá dost jiných. Chytil je už všechny? Ukrývá je už někde v tomhle bludišti?

A pokud ano, tak kde?

Nebo je ještě nechytil?

Bohužel však neměla čas, aby se nad tím mohla pořádně zamyslet. Musí pokračovat v chůzi. V zásuvce objevila další baterku. Zašátrala v ní ve snaze najít ještě jednu. Bezúspěšně. Na cestu z tunelů jí musí stačit jeden nabitý monočlánek.

V tu chvíli si všimla jiných dveří. Vchody do dalších tunelů? Jedny z nich otevřela. Hned za nimi spatřila schody vedoucí do další temné šachty.

Proboha! Kolik jich tu vlastně je?

Nadechla se, aby si dodala sil, a zamířila do zatuchlého tunelu. Nesestoupila ještě ani dva schody, když zaslechla jakýsi zvuk.

Pohyb.

Prokrista! To ne!

Okamžitě vypnula baterku. Zachvěla se, jak se do ní zakousla zima vycházející z kamenných zdí kolem ní. Zaposlouchala se.

Neznámý zvuk se ozval znovu. Sotva znatelně…

Sabina! napadlo ji. Pak cosi ucítila na zátylku.

Úlekem málem vykřikla. Upustila baterku.

Vypadla jí z ruky, rozsvítila se a ozářila stěny šachty, ze které na ni najednou blikaly tisíce droboučkých oček. Ve spárách ve stropě se tísnily houfy netopýrů a tiše šustily křídly. „Krucinál,“ ulevila si polohlasem. Srdce jí bilo jako o závod, málem omdlela. Netopýři! To je ale přece dobré znamení, nebo ne? Musí přece najít cestu ven za potravou. Sehnula se, zvedla svítilnu a očistila ji od prachu a netopýřího trusu. Nervy měla napjaté k prasknutí, bolelo ji celé tělo, cítila se k smrti unavená. Přesto se nehodlala vzdát. Ani když světlo baterky začalo opět pomalu hasnout.

Nepouštěla se už ani do žádných postranních chodeb, jen mířila slabým kuželem světla přímo před sebe. Za žádnou cenu se nesmí ztratit. Kdyby jí teď zhaslo světlo, mohla by se ještě vrátit do obytné místnosti a pokusit se najít jiný zdroj světla.

V tu chvíli se baterka definitivně vybila a ona se ocitla v naprosté tmě. Natáhla ruku ke stěně tunelu a pokračovala kupředu. Opatrně. Jeden krok za druhým. Šachta několikrát zahnula, Pescoliová si přesto byla jistá, že pořád zůstává na hlavní chodbě.

Zničehonic nohou narazila do čehosi tvrdého. Zjistila, že stojí před schodištěm vzhůru. Náhle se jí zdálo, že pocítila i závan čistého vzduchu.

Klekla si na kolena, a aniž by pustila pohrabáč, zamířila po dřevěných schodech vzhůru. Nejraději by vykřikla radostí. To je ono! Cesta ke svobodě!

Pomalu postupovala nahoru, vzrušením se jí zrychlil tep. Neustále se ale snažila zachovat klid. Nerada by tak blízko ke svobodě něco uspěchala.

Pomalu.

Pomalu a opatrně.

Může na tebe někde čekat.

Jen nahoru, nahoru, nahoru!

Znovu ucítila závan čerstvého vzduchu, dírou ve stropě zahlédla dokonce i náznak denního světla. Tudy se sem určitě dostávají ti netopýři. Díky matné záři rozeznala i obrysy hrubých zdí kolem sebe.

Popošla k nejbližší zatáčce a za ní zahlédla dveře.

Zachvěla se nadějí. Schovala baterku, rychle vyšplhala těch několik posledních schodů a sáhla na kovovou kliku dveří.

Dobrý bože, hlavně ať není zamčeno!

Chvilku počkala.

Naslouchala.

Připravovala se na všechno, co by za dveřmi mohla najít.

Pak zatnula zuby a pomaličku klikou pohnula. Dveře se s tichým cvaknutím otevřely a před ní se objevil interiér rozlehlé místnosti, podobné té v dolech. I tady měl velký pracovní stůl a ohniště. Do téhle místnosti ale okny pronikalo světlo.

Málem se jí podlomila kolena, když ji oslnila záře bělostného sněhu zvenčí. Rychle místnost prohledala ve snaze najít lepší zbraň, než je pohrabáč. Objevila jen kladivo, šroubovák a kleště. Nastrkala si nářadí do kapes a rozhlédla se po své pistoli. Vlastně jakékoliv střelné zbrani. Nic tu ale nebylo. Ani telefon, ani počítač, zkrátka žádný komunikační prostředek. Našla malou koupelnu a kuchyňský kout. Zjistila také, že se nachází v malé kamenné horské chatě. Nahlédla i do vrahovy ložnice s kovovou postelí a propadlou matrací.

Tady bydlí. Ucítila jeho zápach a udělalo se jí z něj špatně. Rázem si vzpomněla, jak na ni zaútočil.

Vybavila si jeho postavu.

Jeho hlas.

Jeho chůzi.

To všechno jí připadalo povědomé. Věděla, že by ho poznala, kdyby ho spatřila. Jeho mlhavá podoba se jí nořila z paměti, stále si ho však nedokázala představit v jasnějších obrysech.

Hlavně se teď nezdržuj! Může se vrátit každou chvíli!

Otevřela další dveře.

Srdce jí úzkostí poskočilo. Viděla malou postel s ručně vyráběným přehozem a hned vedle ní malý stolek se zbytky jídla a nedopitou sklenicí vody.

Sabina!

Tak tady ji držel!

Tady ji uzdravoval.

Tady jí dával naději.

Ale teď už je příliš pozdě.

Už ji odvedl.

A teď ji nechá v lese umrznout.

Ty jsi selhala!

Pescoliové se do duše zařízlo zoufalství. Moc dobře věděla, že vrah tu nebohou dívku odsoudil k smrti. Nedokazovaly to snad i vzkazy, které našla? A přece… Kdyby ji nějak mohla zachránit…

Okamžitě na to zapomeň.

Uteč!

Uteč hned teď!

Dříve než se ten šmejd vrátí.

Ale mohla bys ho zatknout.

A zachránit ty ostatní.

Ty teď hlavně koukej zachránit sebe!

Zkrátka odsud okamžitě vypadni!

Otočila se ke dveřím a vykročila k nim. Ať už má v mrazivé divočině čelit čemukoliv, bude to tisíckrát bezpečnější než zůstat tady.

Mohla by sehnat pomoc a pak sem dovést policii.

A zatknout toho bastarda.

Pokud ho ovšem předtím nezabije.

Alvarezová s hrnkem kávy v ruce přešla do vyšetřovací místnosti, kde se právě shromaždovali ostatní policisté.

Vzkazy, které jim Manny donesl, byly podle všeho autentické. Alvarezová je okamžitě porovnala se vzkazy nalezenými u obětí. Když je vyskládala vedle sebe, vypadaly, jako by je vrah pečlivě obkreslil. Každé písmenko perfektně sedělo.

Pochopitelně je ještě prozkoumají specialisté a zanalyzuje FBI. Prozatím však vše napovídalo tomu, že jim vrah od Medvědí řeky připravil dvě nové oběti. Další dvě ženy už zemřely nebo právě umírají v okolních lesích. Regan Pescoliová mezi nimi ale zřejmě není.

Zatím…

Postavila šálek s kávou na stůl mezi další hrníčky a poznámkové bloky. To už usedali i ostatní. Šoupání židlí doprovázela tlumená konverzace.

Cort Brewster vstoupil do místnosti zároveň se šerifem Graysonem. Oba se pak zastavili u stolu, kde u telefonu seděla Zollerová. Porada byla neformální. Měla vlastně jen policisty, kteří se podíleli na hledání vraha od Medvědí řeky, seznámit s novými skutečnostmi.

„Podívejte, vím, že máte všichni plné ruce práce, takže to vezmu jen rychle. Dnes mě navštívil Manny Douglas z místních novin,“ uvedl šerif.

Při vyslovení jeho jména se ke Graysonovi otočil Watershed a tiše hvízdl. „Hmmm. Můj favorit!“

Ozvalo se několik znechucených vzdechů, každý už patrně četl článek z dnešních novin, který hanobil jejich oddělení. Grayson ale pokračoval: „Vrah od Medvědí řeky se s ním nejspíš rozhodl spojit.“

„S Douglasem?“ zamračil se nevěřícně Watershed.

„Ten chlap přece vůbec netuší, co je to pravda!“ ozvala se Rebecca 0’Dayová a zakroutila hlavou.

„Na každý pád se teď stal naším informačním kanálem,“ poznamenala Alvarezová a nechala kolovat kopie vzkazů, které novinář nechal na oddělení.

„Ten bastard se teď tedy spojil s tiskem?“ pronesl Brett Cage. „Krucinál.“

„Takže tu máme dvě další,“ zašeptala 0’Dayová.

Všichni se podívali na vzkaz:

STREZ E S SKO I N A V

„Nikde nevidím R nebo P za Pescoliovou,“ řekla pomalu Trilby van Drozová. „Kdybychom je ale doplnili do vzkazu, třetí slovo by mohlo být škorpion.“

„Pak je tam ještě A“ upozornila Alvarezová. „Mohlo by jít o druhý pád, tedy škorpiona. Za tímhle slovem nejspíš ještě nějaké následuje, takže chce škorpionovi možná něco přivlastnit.“

„Co nám tedy ten chlap chce říct?“ přemýšlela nahlas 0’Dayová. „Střežte se škorpionova vlasu? Nebo hvozdu? Nebo hvízdání?“

„Skorpioni přece nehvízdají. Nikde poblíž navíc žádný Skorpionův hvozd není,“ upozornil Watershed.

„Nemusí ale jít o škorpiona. Pořád jsou to jen domněnky,“ dodal Gage.

„Možná,“ řekl šerif nepřesvědčivě.

„Proto jsme se ale přece obrátili na FBI, ne? Mohou přece taky trochu zapřáhnout svoje kryptology,“ poznamenal Brewster.

„Máme k dispozici seznam pohřešovaných žen. Pokud by iniciály některých z nich zapadaly do vzkazu, mohli bychom se ho pokusit rozluštit sami,“ řekla Alvarezová.

Brewster by se asi začal s Alvarezovou přít, kdyby do rozhovoru opět nevstoupil Gage. „Co kdybychom se teď na chvilku vykašlali na ty vzkazy? Co o tom hajzlovi ještě víme?“

„Vyžaduje pozornost,“ řekla Alvarezová. „Potřebuje se ujistit, že ty informace dostaneme. Chce být mediální hvězdou. Asi ho naštvalo, že ta podvodnice si na chvíli utrhla veškerou slávu pro sebe.“

„Možná proto změnil frekvenci zabíjení. Třeba se kvůli tomu spojil i s tiskem,“ spekulovala 0’Dayová.

„Ale proč zrovna s Mannym Douglasem?“ vzdychl Gage a opřel se o opěradlo židle. „Už jste dali vědět FBI?“

Grayson přikývl. „Právě sem jedou z Denveru, kde vyslýchali Huberta Longa. Stejně nic nezjistili. Ten chlap je prý úplně mimo. Zbývá mu už jen pár dní života. Maximálně.“

Na chvíli nastalo ticho, jako by se najednou všichni ponořili do svých myšlenek. Mlčení prolomila až Alvarezová. „Sabina Vincennesová a Olivě Anthonyová,“ přečetla ze zprávy o pohřešovaných, kterou si vytiskla z počítače. „To jsou podle mého názoru ty nejžhavější kandidátky na oběť vraha od Medvědí řeky.“

„Nenašli jsme ale žádná auta registrovaná na tyhle ženy,“ poznamenala van Drozová.

„Najdeme je,“ pronesl hořce Watershed. „Je to jen otázka času.“

„Pokud jde opravdu o Vincennesovou a Anthonyovou, pak můžeme uvažovat i o tom, jestli se vrah nezaměřuje na studentky medicíny,“ upozornila Zollerová. „Podívejme se na Anthonyovou. Sedmadvacet let, bydlí v nemocniční ubytovně v Portlandu ve státě Oregon. Je pohřešována už devět dní. Nedorazila ke svým rodičům do Missouly. Tuhle jako jedinou máme s iniciálami O a A. Pak je tu Sabina Vincennesová, studentka na zdravotní škole. Její iniciály jsou S a V. Pokud je připojíme k původnímu vzkazu, dostaneme skutečně STŘEŽTE SE SKORPIONOVA… A pak nějaké slovo, které obsahuje písmeno V.“

„Podle odsazení V bych usuzovala tak na čtvrté písmeno v řadě,“ řekla Alvarezová.

Všichni přítomní se na ni podívali. „Dá se to podle vás takhle odhadnout?“ zeptal se Grayson.

„Víme přece, jakou pozornost věnuje i nepatrným detailům,“ připomněla Alvarezová.

„Ještě jednou: To všechno jsou jen naše dohady,“ řekl Gage. „Pořád existuje možnost, že unesl nějaké jiné dívky se stejnými iniciálami. Třeba ještě nejsou nahlášeny jako pohřešované nebo se ztratily v úplně jiném státě.“

„Rodiče Vincennesové si myslí, že by v jejím zmizení mohl mít prsty její snoubenec César Pelton,“ řekla Zollerová.

„Aha. Máme nějaké informace?“ zeptal se Grayson.

Brewster zakroutil hlavou. „Právě to prověřuje Chandlerová.“

„Nemusíme přece předpokládat, že ty ženy už nežijí,“ vložil se do rozhovoru opět Gage. „Třeba je vrah pořád drží u sebe. Nebo se jejich iniciály shodují s písmenky na těch vzkazech.“

„Blbost,“ oponoval mu neurvale Watershed. „Moc dobře víme, že je unesl.“

„Ale ne. Může jít i o jiná děvčata,“ souhlasila s Gagem Alvarezová. „Zatím bych proto ještě nic neříkala jejich rodinám. Dokud je nenajdeme mrtvé. Pokusíme se je vypátrat. Stejně tak musíme najít dívky, jejichž iniciály jsou na těch vzkazech.“

Grayson mlčky přikývl, Brewster ale nesouhlasně zakroutil hlavou. „Já si myslím to samé co Watershed. Víme, že jde o tyhle holky.“

„My je teď především musíme najít,“ uzavřel diskuzi Grayson. „Dokud nebudeme mít v ruce nějaký důkaz, že se Olivě Anthonyová nebo Sabina Vincennesová staly oběťmi vraha od Medvědí řeky, nepromluvíme ani s tiskem, ani s jejich rodinami. Manny Douglas zatím s těmito informacemi pracovat nebude, vážně ale pochybuji, že by se mu chtělo čekat do nekonečna. Tak, už jsme tu prokecali zbytečně moc času. Teď musíme toho šmejda najít. Pošlete do vzduchu vrtulníky. Najděte ty holky!“ uzavřel energickým hlasem a všichni začali odhodlaně vstávat.

Když pak vycházeli z místnosti, všimla si Alvarezová obav a smutku v jejich očích. Všichni tušili, že kdesi v montanských horách visí u stromu dvě modrá a promrzlá těla mrtvých žen.

A možná tři, pokud by počítala i Pescoliovou.

Jeremy se cítil strašně. Když se vrátil z vězení, lehl si na starý tvrdý gauč Tylerovy mámy. Nyní si připadal, jako by spal na bowlingové kouli.

Zívl a nemotorně se posadil. Všechno je ale lepší než cela na policejním oddělení. Na těch pár hodin asi nikdy nezapomene. A už vůbec ne na toho starého kořalu, který pořád jenom něco mlel o své mrtvé ženě a yettim a…

Jenže pořád ani slovo o mámě.

Kdyby tak mohl udělat cokoliv, co by pomohlo k jejímu nalezení… Mohl by třeba někomu zavolat?

V tu chvíli mu v kapse zavibroval mobil. Otráveně ho vyndal a zběžným pohledem na displej zjistil, že se mu snaží dovolat Bianca. Našel od ní i několik esemesek:

Kde se flakas?

Okamžité pro mě prijeď!

Zavolej!!!

Uz to tu nemuzu vydržet!:

Kde je mama?

Skoro každou zprávu zakončila vykřičníkem, jako by na něj chtěla křičet. Věděl ale, že své textovky myslí upřímně. I když ji občas nemohl ani vidět.

Odhrnul si vlasy z čela, vstal, odešel do koupelny a opláchl si obličej studenou vodou. Nakoukl do Tylerova pokoje. Jeho kamarád ležel oblečený na břichu na posteli, hlavu měl zabořenou do polštáře. Chvilku vypadal jako dokonalá mrtvola, pak se ale otočil a vydal mlaskavý zvuk.

Tylerova máma také ještě spala. Jeremy slyšel skrz dveře její ložnice chrápání. Zařezávala jak kanadský dřevorubec.

Vzal si svoje klíče, mobil i peněženku a dvoupatrový domek opustil. Zamířil rovnou na parkoviště. Venku hustě chumelilo, na kapotě auta se už stačila vytvořit deseticentimetrová vrstva prašanu. Chtěl si nasadit rukavice, ale zjistil, že má jen jednu. Prohledal si kapsy, tu druhou ale nemohl najít. Vrátil se tedy do domu a prohledal gauč. Ani tam ji ale neobjevil.

No paráda!

Když opět vyšel ven, málem uklouzl na schodech. K autu pak došel s maximální opatrností.

Všudypřítomný sníh mu už lezl krkem.

Přemýšlel, jak by se asi žilo v Kalifornii. Na plážích je spousta žhavého písku a ještě žhavějších kočiček. Naučil by se surfovat a třeba by mohl pracovat v nějakém surfařském obchodě u moře. Nebo by dělal něco s počítači. Zkrátka cokoliv, jen aby už nemusel žít v téhle podělané lednici!

Ze všeho nejdřív se ale musí vrátit domů máma. Musí! Žádná jiná možnost neexistuje.

Zazvonil mu telefon, tentokrát mu volala Heidi.

„Čau,“ pozdravil. Došel právě k vozu a rukou v rukavici začal shrnovat sníh z čelního skla.

„Co se děje?“

„Táta říkal, že jsi byl ve vězení.“

„Hm. A hádej, kdo mě tam strčil.“ Tohle tomu kreténovi Heidinu otci tedy nedaruje.

„No, taky tě ale pustil, ne?“ řekla tím svým sladkým hlasem, který ho vždy dokázal maximálně vzrušit. Dnes mu ale lezl spíš na nervy.

„Protože jsem tam neměl co dělat!“

„Podle něj bych se s tebou měla rozejít.“

„To je mi ale novinka.“

„Ty se na mě zlobíš?“ zeptala se. V jejím hlase rozeznal Jeremy náznak popuzení.

„Jak by se ti asi líbilo strávit noc v cele s ochlastou, který si myslí, že ho unesli ufoni? To není žádná legrace.“

„Kde jsi teď?“

„Právě odjíždím od Tylera“

„To by ses u mě mohl stavit a vyzvednout mě.“

„Ne!“ Zbláznila se snad? „Podívej, rozhodně nestojím o další setkání s tvým fotrem. Já vím, že je možná v práci, ale vůbec mě to nezajímá. Zavolám ti později.“

Ukončil hovor a nastoupil do auta. Pak vyrazil směrem do centra Medvědího Brodu. Netušil, proč tam vlastně jede. Neměl, s kým by se setkal. Neměl nikoho, kdo by mu mohl pomoci najít mámu.

Rozhodně se ale nemůže spoléhat na policii.

Stěrače odhrnovaly sníh stranou, na okno však stále dopadal další. Když projížděl kolem policejní stanice, přeběhl mu po zádech mráz. Sem se rozhodně vrátit nechce!

Znovu mu zazvonil telefon. Prokrista, Heidi! Tentokrát mu ale volala Bianca.

„Mám od tebe tuny esemesek. Vím o nich, mám teď akorát nějakou práci,“ řekl chvatně do telefonu a zamířil autem z kopce směrem k Osadě.

„Přijeď a vyzvedni mě!“ prosila. „Já tu už nevydržím! Kde je máma? Nemáš o ní nějaké zprávy?“

„Ne! Já…,“ rychle se ale odmlčel. Zahlédl právě mámina milence Natea Santanu, jak vystupuje z auta. To on ji možná unesl. Ten bastard! Možná je to jeho chyba!

„Cože?“ ptala se Bianca.

„Musím končit.“ Stiskem tlačítka ukončil hovor, hodil telefon na sedadlo spolujezdce a zastavil hned vedle Santanova vozu. Vyskočil z auta a vyrazil za černovlasým mužem, který obratně kráčel po kluzkém zasněženém chodníku. „Hej!“ zavolal na něj. „Santano!“

Muž nejdřív otočil hlavu, pak se k němu obrátil celý. Za ním svítil neon jedné ze zdejších putyk. Jakmile zahlédl Jeremyho, jeho rysy zhrubly. Jeremy přikročil až k němu. Chvíli se na sebe skrz závoj zhusta padajícího sněhu jen mlčky dívali.

Jeremy se mu zahleděl přímo do očí a představil si, jak spí s jeho mámou. Vzpomněl si na všechno, co se mezi nimi za těch několik posledních dní událo, a pocítil, jak se mu vzteky vaří krev v žilách. Nejraději by toho šmejda na místě zabil.

„Měl bych ti urvat hlavu!“ zakřičel zuřivě. „Co jsi provedl s mámou?“

28

Co se to sakra děje?

Santanovi chvilku trvalo, než poznal Reganina syna Jeremyho Stranda. Na hlavě měl účes, který už celé roky neviděl hřeben, na nohou vytahané kalhoty. Stál před ním jen několik metrů. V očích mu žhnulo, ruce měl sevřené v pěsti a pohupoval se na špičkách, jako by chtěl každou chvíli zaútočit.

„Ty si myslíš, že mám něco společného se zmizením tvojí mámy?“ zeptal se ho. Zaskočila ho chlapcova odvaha.

„Moc dobře vím, že jsi s ní chrápal.“

„Bacha na jazyk!“ Santana vykročil k chlapci a rukou v rukavici mu ukázal přímo do tváře. „Tak to stačí! Ani nevíš, jak moc by mě zajímalo, kde tvoje máma je. Věř mi. S jejím zmizením nemám vůbec nic společného.“

„No jasně!“ Jeremy si odplivl. Pomalu se připravoval na útok.

„Podívej. Na tohle já nemám čas. Uklidni se a jdi zpátky domů.“ Doslova cítil, jak mu utíká čas. Jak mu drahocenné vteřiny Reganina života mizí mezi prsty. „Já vím… Je to kruté, ale tohle ti nepomůže.“

„Takže o tom přece jen něco víte!“ Jeremy pevně stiskl rty. Rozhodně nevypadal, jako by se chtěl uklidnit a vrátit domů. Výjev zaujal dvojici cizích mužů, kteří je sledovali zpod zasněžených širokých kremp klobouků.

Do háje, zaklel v duchu Nate.

Dav čumilů byl to poslední, co by potřeboval.

Něco takového vždy vzbudí i zájem policajtů.

„Hlavně klid,“ řekl laskavě a podal chlapci dlaň v přátelském gestu.

„Nechápu, jak máma mohla chodit s takovým vágusem.“

Santana zaskřípal zuby. Ten kluk se chtěl bít stůj co stůj a Natea napadlo, že by mu mohl dát dobrou lekci. Oba mohli být přibližně stejně vysocí, Santana byl o dobrých patnáct kilo těžší. Z vlastní zkušenosti ale věděl, že by měl toho testosteronem nabitého teenagera opět přivést k rozumu.

Chlapi na parkovišti se nehýbali. Čekali na akci. Dveře od baru se otevřely a na ulici se vyvalil hluk zábavy a Ole Olson, místní štamgast, stejně široký jako vysoký. Sáhl si na zip bundy, rozhlédl se a zůstal stát. Lákal ho blížící se boj. To nebylo dobré znamení.

„Poslouchej, Jeremy, měl bys jet za sestrou a tam počkat.“

„Moje sestra je pořádně otravná,“ štěkl Jeremy.

„To asi budete mít v rodině.“

„Tak pozor! Neotírejte se o moji rodinu!“ vyjel na něj Jeremy.

„To by si přála tvoje máma. Abyste se sestrou drželi pohromadě.“

„Jak můžete vědět, co by chtěla?“

„Podívej, já si taky přeju, aby se vrátila,“ procedil Santana skrz zuby. „Snažím se vypátrat, kde by asi tak mohla být. Tak se mi laskavě nepleť do cesty.“

„Hele, kluku, nesmíš mu sežrat všechno, co se ti snaží nakukat,“ řekl Ole, kterému to nikdy moc nemyslelo. Stále ještě se pokoušel zapnout bundu. „No tak dělej, vole, na co čekáš?“ Zatahal svou tlustou rukou za zip tak silně, až ho utrhl. „Do pi…,“ zamumlal.

„Takže tohle chceš? Dát mi přes hubu?“ zeptal se ho Santana.

„Jo,“ opověděl stroze Jeremy.

„No tak to zkus.“ Předpokládal, že Jeremy zaútočí pěstí do obličeje. Pokud bude muset, uhne mu a shodí to ucho na chodník.

V tu chvíli zahlédl koutkem oka Ivora Hickse, jak se potácí přes ulici a míří přímo do baru.

Jeremy ho spatřil také. Sledoval ho až do chvíle, než zmizel ve dveřích podniku. Kdyby mohl, sevřel by rty ještě pevněji.

„Tak podívej, na tohle nemám čas,“ řekl Santana, který už myslel jen na Ivora. Jeremy ale vytušil svou šanci, vystřelil kupředu a praštil Natea přímo do čelisti.

Zatraceně!

Polovinu tváře mu zalila prudká bolest. Instinktivně chlapce chytil, otočil ho a jediným pohybem, který se naučil v armádě, ho poslal do kolen.

Naklonil se dopředu a bolestivě chlapci zkroutil ruku. Pak mu zavrčel do ucha: „Nezahrávej si se mnou, rozumíš? Já dělám, co můžu, abych tvoji mámu našel. Záleží mi na ní, a to myslím smrtelně vážně. Udělám všechno, všechno, jen abych ji opět dostal do bezpečí,“

„Nepotřebuje vás!“

„Tak hele, jestli nechceš skončit za mřížemi, tak se mi pakuj z cesty. Postarej se o svou sestru. Jedině tak můžeš mámě pomoct.“

S těmito slovy chlapce pustil a zamířil do baru. Vzteky skřípal zuby. Věděl, že toho musí mít Jeremy dost. Zemřel mu otec a na světě mu už zbyla jen matka a sestra.

Musí se ale naučit, že nesmí rozdávat rány nazdařbůh.

Jakmile vstoupil do baru, podíval se ještě oknem ven. Jeremy se pomalu sebral ze země a se svěšenými rameny přešel ke stařičkému chevroletu.

Já tvoji mámu najdu, přísahal si potichu Nate, když viděl, jak stále zamračený Jeremy odbočil od obrubníku a málem vrazil do velkého auta, které rychle zabočilo za roh a vyrazilo po namrzlé silnici. Jeremy ale dupl na brzdu včas a cosi na řidiče zakřičel. Ten si ho ale už nevšímal a uháněl k vrchu Srnčí hory.

Santana vzdychl, otočil se od okna a zadíval se na Ivora Hickse, který seděl na své oblíbené stoličce u baru.

Málem jsem do toho starého křápu vrazil!

Krucinál!

Musím být opatrnější.

Po těle mi stéká pot. Nic se nestalo, všechno je v pořádku, uklidňuji se. K žádné nehodě nedošlo.

Bylo to ale o fous.

Všiml jsem si Ivora, jak míří do baru, právě když jsem opouštěl toalety. Naštěstí mě neviděl. Veškerou svou pozornost věnoval přecházení ulice. Rychle jsem zaplatil a odešel z restaurace zadním vchodem. Tohle dělám často, takže mé chování nemohlo vzbudit žádnou pozornost.

Potřeboval jsem si jen udělat alibi. Pár místních mě muselo vidět.

Ale ne Ivor.

Ten v žádném případě.

Sice pochybuji, že by si zrovna tenhle kořala dal dohromady jedna a jedna a odhalil mě. Nicméně mě viděl těsně poté, co jsem poslal do pekel Bradyho Longa, a sám by své opilecké historce o yettim mohl přestat věřit.

Znamená pro mě problém.

Vždycky se ukáže ve špatný čas.

Dívám se do zpětného zrcátka a všímám si, že vůz, který jsem právě skoro sestřelil, patří klukovi Regan Pescoliové. Už jsem ho v té plechovce párkrát zahlédl. Něco takového si člověk zapamatuje.

Tomu říkám ironie, napadá mě, když dorážím na vrchol Srnčí hory a jedu okolo policejního oddělení.

Přemýšlím, zda se Manny Douglas už podělil o svůj dáreček s policisty. Možná ano. Možná ne. Část jeho já by si informace jistě nechala pro sebe a snažila se z nich vyždímat co nejvíce. Tohle byl konečně sólokapr, který by mu mohl přinést kýženou slávu. Chce se stát celebritou, ubožák. Dokonce se chvástal, že odmítl práci pro Seattleský deník. Tedy „Deník“, jak říkal familiérně. No jasně další plátek, jakých jsou stovky. Ale ty jsi přece úžasný, Manny. Možná proto „Deník“ skončil, když přišel o tak skvělého novináře.

Ha!

Musím se hlasitě smát. Odbočuji ke své oblíbené benzínce, abych si doplnil nádrž. Kupuju si kávu a chvilku flirtuju s pokladní. Přeju jí šťastné a veselé. Natočí mě kamera a ona si na mě bude pamatovat. Stejně tak i servírka v baru, které jsem nechal nezapomenutelné spropitné.

Alibi, alibi, alibi.

Jestli Manny obsah mojí obálky opravdu otiskl, dovedu si představit, v jaký blázinec se musel proměnit úřad šerifa.

A jestli ne, tak k tomu brzy dojde.

„Tak díky a hezký den,“ loučím se s pokladní a věnuji jí vlídný úsměv. Vysoký hrnek kávy si odnáším k vozu.

„Vám taky!“ volá za mnou.

Je hezká a mladá. Kdyby její iniciály seděly do vzkazu, mohla by se stát ideální kandidátkou. Ne! Ne! Ne! Nezapomeň: V žádném případě ne místní! Nikoho, kdo by tě mohl poznat. Kromě Pescoliové. Jenže ta je součástí dohody.

Startuji auto a chvíli o tom přemýšlím. Možná jsem v případě Pescoliové udělal chybu. Nemohl jsem si ale pomoci. Tak za prvé, její jméno mi skvěle zapadá do vzkazu, a za druhé, jak lépe si vystřelit z toho imbecilního Graysona, než mu vzít jednu z jeho podřízených?

Zastřelil jsi ale Bradyho Longa. Ten místní je. Podle kulky si tě policie určitě spojí s těmi ostatními úmrtími.

V tom jsem možná trochu chyboval. Jsem občas příliš domýšlivý, přiznávám si. Vyjíždím zpod střechy čerpací stanice. Přes její okraj visí dvě nohy vycpaného Santa Clause šplhajícího ke komínu.

Z větší dálky je vidět i zbytek jeho těla. Leží na okraji střechy tváří dolů, na zádech má obrovský pytel s dárky.

Kroutím hlavou, všichni kolem jsou snad úplní idioti. Kromě mě. Vždyť je to tak odpudivě nevkusné a trapné!

Když mám konečně dostatečné alibi i plnou nádrž, opouštím město a mířím do přilehlých kopců. Už jsem si užil spoustu zábavy, nyní je čas podívat se na Pescoliovou.

Ještě se mi ji nepodařilo zlomit. Ještě ne.

S největší pravděpodobností teď právě dumá nad dalším plánem útěku.

Anebo se o útěk právě teď pokouší!

Srdce se mi svírá úzkostí.

Nechal jsi ji zmlácenou na lůžku, kam jsi ji připoutal jejími vlastními pouty. Jenže ona není z lidí, kteří by se vzdávali lacino.

Dívám se na sebe do zpětného zrcátka. Ve svých očích si všímám temného stínu obav. Šlapu na plyn. Od dolů mě dělí dobrá půlhodina cesty.

Utíkej!

Nepolevuj!

Utíkej tak rychle, jak jen můžeš!

Bože! Je taková zima!

Regan ale běžela dál. Potácela se ledovým sněhem, do svalů se jí zařezávala hrůza.

Jakmile si uvědomila, že je doopravdy volná, hodila na sebe bundu a utíkala, co jí síly stačily. Bezhlavě. Zmateně. Únosce ji už určitě hledá. Vůbec netušila, kde vlastně je, a vzhledem k tomu, že byla hustá chumelenice, ani nevěděla, kterým směrem se dát.

Prostě běžela.

Tak rychle, jak jen jí to její zmučené tělo dovolilo.

Chatu už ztratila z dohledu a nyní se musí na chvíli vydýchat. Odpočinout si. Musí se především uklidnit a začít přemýšlet jako polda a ne jako vyděšená lovná zvěř.

Zavřela oči a zašklebila se, jak se snažila vypudit paniku, chlad i bolest ze svého vědomí. Za každých okolností musí uvažovat rozumně. Jen stěží ale ovládla nutkavou potřebu prchat jako smyslů zbavená.

Mrazivá hrůza jí bude při pátrání po Sabině Vincennesové na nic.

Mysli, Regan, mysli!

Otevřela oči. Znovu se zhluboka nadechla. Na planoucích tvářích jí tály ledové vločky.

Už teď udělala první chybu.

Její stopy zůstanou ve sněhu ještě hodně dlouho. Ani taková vánice je nestihne úplně zahladit.

Ukázala tomu hajzlovi, kudy ji má začít pronásledovat.

Polohlasem zaklela, odhrnula si sníh z očí a nasadila si kapuci bundy. Nešťastně se zadívala na hlubokou rýhu, kterou vytvořila ve sněhu.

Chyběla u ní už jen velká cedule: Regan Pescoliová šla tudy.

Rychle něco vymysli, nebo tu zahyneš. Ať už rukou vraha, nebo kvůli své vlastní blbosti.

Její stopy nezahladí ani vítr, ani sníh. Rozhodně ne brzy.

Jenže co teď?

Ten psychopat už vyvlekl Sabinu z chaty. Není to dávno. Musí tu tedy někde být i další stopy. Asi už budou částečně zaváté sněhem, ale měly by vést k autu… K tomu samému, kterým ji ten bastard přivezl sem.

Bude se muset vrátit a celou chatu obejít. Musí v něm vzbudit dojem, že utíkala z kopce, pak se vydá po jeho stopách.

Zachvěla se. Pomyšlení na návrat se jí z duše příčilo.

Nemá ale na výběr. Bohužel. Pokud se chce zachránit a pokud chce pomoci vysvobodit Sabinu, bude muset jít v jeho stopách.

Santana usedl k baru na stoličku hned vedle Ivora. Byli daleko od dveří, naopak jen pár kroků od toalet. Místností se nesl zvuk koled, cinkání sklenic, chrčení automatu na limonády, zvonění výherních automatů a hučení tiché konverzace. Ivor objímal sklenici piva a prázdným pohledem se díval na řídnoucí pěnu.

„Veselé Vánoce,“ řekl Santana. Na svůj zápas s Reganiným klukem už skoro zapomněl. Pokynul bradou ke sklenici. „Co pijete?“

„Desítku.“

„O Vánocích?“ Santana se zadíval na barmana, sotva pětadvacetiletého, přesto už proplešatělého mladíka. „Nalijte mu ještě jedno. A mně to samé“

Ivor se na Natea překvapeně zadíval. „Já bych teda nepohrdnul ani něčím ostřejším… Sám jste přece říkal, že jsou ty Vánoce…“

„Dejte pánovi, cokoliv si poručí,“ řekl Santana.

„Dám si Jacka. S ledem,“ objednal si bez váhání Ivor. Pak si Natea přes okraj půllitru prohlížel. Po chvíli mu patrně došlo, že vedle něj nesedí žádný ježíšek. „Asi ode mě budete něco chtít, co?“

„Jen pár slov. Zahlédl jsem vás a napadlo mě, že když už jsme se včera sešli u Bradyho Longa, že bychom si o tom mohli popovídat. Tohle se přece nestává každý den.“

„Tak si na to připijeme!“ zahlaholil Ivor. Veškeré jeho pochybnosti v tu chvíli rozpustila maličká sklenička hnědozlatého moku, kterou před něj barman postavil. Ivor ji popadl a okamžitě si ji přiložil ke rtům.

Před Santanou v tu chvíli přistála sklenice světlého piva. „No já vám povím, měl jsem včera oči až navrch hlavy,“ řekl a usrkl ze sklenice. „Myslím jako, když jsem viděl Bradyho Longa.“

„No jasně,“ Ivor pokrčil rameny. Pořádně se napil piva. O svůj prostor v místnosti právě začaly bojovat tóny Bílé noci. Bar se pomalu zaplňoval muži vracejícími se z noční směny.

Dell Blight, s pilinami ve vlasech a kšandami upnutými kolem obrovského pupku, usedl na stoličku na druhém konci baru. Další dva chlapi právě rozhodili na biliardový stůl barevné koule.

„Co jste vlastně u Longa dělal?“ zeptal se Santana.

„Prostě jsem šel okolo.“

„Na to byla trochu zima, ne?“

„Já vím, já vím, ale…“ Rozhlédl se na obě strany, jako by se mu právě chystal vyzradit státní tajemství, a znovu ponořil nos do sklenice piva.

„Ale co?“

„Neměl bych o tom mluvit. Billy, můj syn, se vždycky rozzlobí, když začnu mluvit o mimozemšťanech.“ Pozvedl obočí nad obroučky tlustých brýlí. „Štve ho to. Tak už jsem raději zticha. Musím vám ale říct o tom yettim. Měl velké žluté oči s laserem.“

„S laserem?“

„No jasně!“ Dopil panáka whisky a poslal prázdnou skleničku barmanovi. Ten se podíval na Santanu, který souhlasně přikývl. „Už jsem myslel, že je po mně. Kdybyste jenom viděl, jak se na mě ta příšera dívala! Propána… Málem jsem dostal infarkt! To proto jsem pak šel do toho domu. Hledal jsem pomoc a pak… jsem viděl vás… No, zbytek už znáte.“

Santana přikývl a napil se.

„Hlavně, prosím vás, neříkejte nic Billymu, nebo se na mě zase rozzlobí. A… radši mu neříkejte ani to, že jste mě tu potkal. Určitě by mu to taky vadilo.“

„Nic mu neřeknu, nebojte,“ ujistil ho Santana. Billyho Hickse vídal jen zřídka, takže na tom stejně nezáleželo. Znali se jako kluci, ale to už bylo strašně dávno. Všichni hoši, tedy on, Billy a Simms, byli zamilovaní do Padgett Longové. Skoro už na to zapomněl. Bohaté dětičky Padgett a Brady jezdily do Medvědího Brodu na prázdniny.

„Dobře, dobře… Nechci, aby se Billy zlobil. Občas se dokáže pořádně rozčílit, to má po matce.“ Vzdychl. „Lila, dej jí Bůh věčný klid, byla tou nejhezčí holkou, jaká kdy chodila po téhle zemi.

Jak ta se ale dokázala rozčepýřit, jéééé!“ Zadíval se nepřítomně přes bar, kde stály vyrovnány různobarevné láhve. „Copak to vždycky říkala, když se Billy dostal do nějakých problémů…?“ Poškrábal se na bradě. „Že je had…“ Zakroužil sklenicí, až o její stěny zacinkaly kostky ledu. „Že je chřestýš… Ne! Kobra! Nebo ne…?“ Santanovi se zdálo, jako by se stařec ztratil v čase. Už nevnímal barevné láhve před sebou ani Dellův chraplavý smích.

„Jo, jo, už vím… Vždycky sáhla na pásek, to mělo být varování, a pak řekla: Vystříhej se… nebo…“ Ivor se zašklebil, jak se snažil vybavit si dávno zasuté vzpomínky. Kousl se do rtu. „Řekla: ‚Střež se škorpionova hněvu‘, pak si vždycky odepnula pásek a tak podivně se na Billyho podívala. Nikdy se jí neodvažoval vzdorovat.“

Z reproduktorů se ozvala vánoční píseň „We Wish You A Merry Christmas“, ale Ivor to zjevně vůbec nevnímal.

„Ta vám byla tak strašně krásná… A bohatá! Nebo si to o ní alespoň lidé mysleli. Vždycky věřila, že ten starý stříbrný důl prodá za slušné peníze, jenže to se mýlila,“

„Ten důl, na kterém stojí váš dům?“

„No… Je to spíš taková stará hornická bouda,“ souhlasil Ivor. „Ale jo, bydleli jsme tam,“ zadíval se na Santanu. „Lila zemřela na infarkt. Jen tak,“ řekl a luskl prsty. „Už to tam nikdy nebylo jako dřív.“

„To je mi líto.“

„Ááále, už je to řada let.“ Znovu si přiložil sklenici ke rtům a nechal si do úst stéct poslední kapku tekutiny, která v ní ještě zbyla.

Santana cítil, jako by měl řešení celé hádanky najednou přímo před nosem. Jako by v Ivorově žvatlání byl ukrytý klíč k rozluštění celého případu. Než si však stačil celou skládanku složit dohromady, rozezněl se mu telefon. Položil na bar pár bankovek, poplácal Ivora po zádech a vyšel ven z podniku.

Na displeji blikalo číslo Chilcoatea.

Už bylo na čase!

„Tak co pro mě máte?“ zeptal se a rozhlédl se. Přestalo sněžit a mezi mraky se objevila azurově modrá obloha.

„Musíme si promluvit.“

„Vždyť spolu mluvíme.“

„Ne po telefonu.“

Santana si vzpomněl, že se MacGregor zmínil, jak moc se Chilcoate bojí odhalení. Stejně by ho nepřesvědčil. „Budu u vás do dvaceti minut,“ řekl a tryskem vyrazil ke svému autu.

„Raději dříve.“

Regan drkotala zuby a únavou lapala po dechu. Oběhla chatu a našla stopy, které sama vyšlapala do sněhu, když vyšla ze dveří. Pak ale narazila ještě na jedny. Těch si dříve nevšimla. Zpola je zakrýval sníh, na první pohled mohly patřit dvěma párům nohou. Rozeznala velké šlápoty a pak ještě jedny, mnohem menší. Tyhle stopy, uvědomila si s hrůzou, vtiskly do sněhu bosé nohy.

Sevřelo se jí srdce.

Bezpochyby patří Sabině Vincennesové.

Ten bastard jí nelhal! Už tu nebohou dívku odvedl z chaty do lesa, kde ji nechal umrznout. V duchu si představila ostatní oběti, jak je vede bosé a nahé ke stromům, u nichž zemřely.

„Ty šmejde!“ ulevila si. Zapudila myšlenky na strašlivou zimu, která se jí začínala zakusovat pod kůži, a vrávoravě zamířila k lesu. Dávala si dobrý pozor na to, kam šlape, obezřetně postupovala z kopce dolů. Z oblohy se stále hustě sypal sníh.

Kolem sebe neviděla nic, podle čeho by mohla alespoň odhadnout, kde je.

Byla jsi v dole. Zlatém nebo stříbrném dole.

Tyhle hory jsou ale celé provrtané různými doly a štolami. Většina z nich je ovšem zasypaná nebo má mnohem menší rozlohu.

Tenhle ne.

Je obrovský.

Jeho chodby určitě nehloubil jediný muž. Ten šmejd je možná jenom zpevnil, určitě tu strávil spoustu času. Bezpochyby už ale přišel k hotovému.

Znala historii zdejší oblasti, jména lidí, kteří tu jako první zabírali půdu pro těžbu, a pak zbohatli. Většina z nich se ale potom odstěhovala. Stejně jako Hubert Long, který vydělal na těžbě mědi.

Tohle však byl zlatý nebo stříbrný důl…

Pohledem stále sledovala stopy. Postupovala opatrně, aby neuklouzla na nerovném terénu nebo na kameni, který by se skrýval pod vrstvou sněhu.

Mezi stromy se proháněl ledový vítr. Cpal se Pescoliové pod bundu, kousal ji do tváře. Chvěla se po celém těle, sotva se jí dařilo přemýšlet. Kvůli husté vánici mohla postupovat jen velmi pomalu, stopy četla se stále většími obtížemi.

Musí ignorovat zmrzlé prsty i vločky, které ji studily za krkem. Musí jít pořád kupředu.

Srdce jí bilo jak o závod.

Co když se vrah právě vrací?

Nějak se tomu hajzlovi na kobylku dostat musíš!

Znovu vykročila z kopce, obešla velký kamenný kvádr a zahlédla jakousi kůlnu.

Stopy vedly přímo k ní. Hned vedle pak zahlédla cestu, kterou pokrývala silná vrstva sněhu. To je ono! Cesta ke svobodě!

Rozběhla se k dřevěné boudě.

V ní bylo jedno místo prázdné. Podle stop pneumatik a skvrn od oleje poznala, že tam stálo auto.

Pick-wp, kterým tě sem přivezl!

Hned vedle ale stál sněžný skútr.

„Dobrý bože, ať tam jsou klíčky,“ zašeptala. „Prosím,“

Ještě než se však po nich stačila poohlédnout, zaslechla slabý zvuk… Tichem lesa se neslo hučení motoru. Zastavilo se jí srdce, na zátylku jí vstaly vlasy.

„Bože,“ zašeptala, když za závěsem sněhových vloček rozeznala přízračné obrysy vozu. Neměla kam utéct. Neměla kam se schovat.

Vrah se vracel do svého domu.

29

Pescoliová si setřela sníh z očí.

Billy Hicks?

Muž za volantem bílého pick-upu je Billy Hicks? Ivorův syn?

Jakmile velké auto překonalo kopec a stěrače odhrnuly sníh z jeho čelního skla, poznala Regan jeho tvář. Díval se přímo na ni. Tak teď ví, že ho mohu identifikovat!

Jejich oči se střetly. Pohrabáč musela při sestupu z příkrého svahu zahodit, sevřela tedy aspoň pevně rukojeť nože. Nadával. Zuřil. Z očí mu šlehaly plameny vzteku.

OK. Ona se cítila úplně stejně!

Vyskočila ze svého zbytečného úkrytu za sněžným skútrem. Ještě než stačil vypnout motor, rozběhla se hlubokým sněhem pryč od boudy. Nesmí ji chytit! Musí najít cestu k záchraně! Musí mu zmařit plány!

Moc dobře věděla, že mu nemůže uniknout, bude ho tedy muset nějak přelstít. Jinou šanci nemá.

Utíkej!

Urazila teprve asi polovinu vzdálenosti k lesu, když slyšela, jak zastavil vůz a otevřel dveře. „Ty špinavá čubko!“ zakřičel. Prásk! Ozval se plechový zvuk, jako by udeřil pěstí do boku vozu. Ani se neohlédla. Utíkala dál. Vzdálenost mezi nimi se zvětšovala.

Běž, běž! Rychleji! Rychleji!

V duchu omdlévala, tělo křičelo na protest, přesto v běhu nepolevovala.

Billy Hicks?

To on je zvrácený a disciplinovaný masový vrah?

Pořád to nemohla pochopit. Při běhu sněhovou vánicí, o níž doufala, že by ji mohla trochu skrýt, si však vzpomněla na jeho matku, která pocházela z rodiny majitelů stříbrných dolů. Jeho dědeček vlastnil jeden z největších v okolí Medvědího Brodu. Billy měl navíc svou vlastní truhlářskou dílnu, takže si určoval sám pracovní dobu. Nikdo ho nehlídal. Určitě by dokázal i zpevnit stěny podzemních štol. Ten velký stůl a ručně vyřezávaná skříň… Billy si je vyrobil vlastníma rukama.

Silnýma rukama.

Brutálníma rukama.

Zaslechla, jak zabouchl dveře od auta. Na vteřinu se odvážila ohlédnout se.

Už běžel v jejích stopách. Předtím si ale vzal z auta pár věcí. Přes rameno mu viselo stočené lano, v ruce držel lovecký nůž. Mnohem větší než ten, který tak zoufale svírala v pěsti.

Do srdce se jí zařízla hrůza. Jakmile ji chytí, bezpochyby ji přiváže ke stromu. Chce svou hru dohrát až do konce! Skrz zmrzlé obočí zahlédla koutkem oka, jak se v podrostu mihnul jelen.

Nenech se vystrašit! Přemýšlej, Regan, ty toho psychopata dokážeš přelstít.

Kdyby tak jenom měla telefon.

Nebo pistoli!

Kdyby byly v řiti ryby nemusely by být rybníky, vzpomněla si na slova své mámy, když vběhla do borovicového lesa. Za normálních okolností by se při té vzpomínce pousmála. Nyní jako o život přeskakovala zasněžené kmeny padlých stromů a prodírala se hlubokými závějemi. Utíkej! Pro lásku boží, utíkej! Už sotva popadala dech, do plic jí pronikal ledový vzduch. Obě nohy ji bolely, pravou paží už prakticky nemohla ani hnout. Sevření pout a poslední boj s vrahem ji příliš poznamenaly.

Zapomeň na bolest. Přenes se přes ni. Utíkej! Třeba doběhneš na cestu nebo k nějakému domu.

Jenže jak dlouho to může trvat? Takhle může běžet také několik kilometrů. Doly rodiny Kressových byly na odlehlém místě nedaleko Stolové hory. Rychle jí docházely síly, a když nevydrží…

Na to ani nemysli! Pokračuj!

Sevřela nůž ve zdravé ruce a proběhla okolo dvou vzrostlých osik. Oběhla zasněženou skálu, ale nešikovně došlápla a vyvrtla si kotník. Nohou jí projela ostrá bolest. „Bože!“ Šlápla na kořen stromu schovaný pod sněhem, který ji vymrštil dopředu. Podlomila se jí kolena. „Krucinál,“ zoufala si. Musíš zůstat na nohou!

Pozdě.

Cítila, jak ji nohy přestávají poslouchat. Řítila se do hluboké strže, stále rychleji a rychleji, nekontrolované. Svět se kolem ní celý točil, kolem sebe viděla jen bílý sníh.

Rukama se všemožně pokoušela pád přibrzdit. Prsty zatínala do sněhu ve snaze zachytit se nějaké větve nebo kořenu. Musela za každou cenu pád zpomalit, aby nevrážela do stromů a kamenů.

Nyní jela po zádech, hlavou dolů, ruce rozpažené.

Prásk!

Udeřila se o cosi ostrého do ruky a nůž jí vypadl z dlaně.

Ne! To ne!

Musíš se okamžitě zastavit!

Zašátrala kolem sebe rukama ve snaze zachytit se o kořen, větev, kámen, zkrátka o cokoliv. Pak zahlédla vraha, jak ji sleduje z vrcholu srázu.

Ty svině, pomyslila si. Ty odporná zvrácená svině!

Přestala se snažit svůj pád zastavit. Ať už na ni dole čeká cokoliv, všechno bude lepší než padnout znovu do rukou tomu hajzlovi. Obzvlášť když už zná jeho identitu.

Grayson vypnul stěrače a zamířil jeepem na své obvyklé místo před úřadem šerifa. V hlubokém sněhu už stálo několik aut, v postranní uličce parkovaly dvě novinářské dodávky.

Nejraději by se reportérům vyhnul, kdyby to šlo.

Dopolední jednání s Manny Douglasem ho stálo všechny síly, víc už by asi nezvládl. Poslední čtyři hodiny strávil na silnicích. Koordinoval zbývající pátrací skupiny. Snažily se najít jakékoliv stopy po zmizelých dívkách, projížděly i nejodlehlejšími kaňony a sedly, systematicky prohledávaly vytyčený okruh. Několikrát za sebou prohlížely oblast, kde byly dívky naposledy spatřeny, i silnice, kterými projížděly.

Na nic nenatrefily.

Grayson se začínal bát, že pátrání bylo zbytečné a nesmyslné.

Ani jedna ze skupin zatím neobjevila vůbec nic podezřelého. Nebylo nalezeno žádné mrtvé či živé tělo. Nikdo nenahlásil havarované auto.

Možná si z Mannyho jen někdo vystřelil.

To je hloupá myšlenka. Naivní. Zoufalá.

Ty vzkazy, které mu Manny ukazoval, byly pravé. Grayson mohl jen doufat, že když je vrah posílal, obě dívky ještě žily. Nebo že jen blafuje.

Jenže Sabina Vincennesová a Olivě Anthonyová se doopravdy pohřešují.

Na tomhle faktu stálo jejich pátrání. Doufal v pomoc Boží.

„Tak pojď, kamaráde,“ pokynul Sturgisovi, aby na okamžik zapomněl na tíhu své práce. Černý labrador vyskočil z vozu a vydal se za neustálého kroucení ocasem okolo skupinky skalních kuřáků, kteří navzdory silnému větru a mrazu postávali u vchodu do budovy, za svým páníčkem.

Jakmile dorazil do své přetopené kanceláře, sundal si rukavice, klobouk a bundu. Teplota na termostatu se blížila sedmadvaceti stupňům. „Sakra! Tady je větší horko než v pekle!“

„Na mě se nedívejte,“ bránila se Joelle. Měla zarudlou tvář a po čele jí stékaly pramínky potu. „Už jsem sháněla opraváře. Rod si ale myslí, že na Vánoce stejně nikoho neseženeme.“ Začala se ovívat dlaní jako vějířem. „Já už nevím, co víc bych mohla udělat.“

„Vykašlete se na to.“ Právě teď měl na starosti mnohem důležitější věci. Horko v kanceláři bylo proti tomu úplná pitomost. Hodil bundu na volnou židli, Sturgis se zatím uvelebil ve svém pelíšku. Ještě než Grayson stačil obejít stůl, zazvonil mu mobil.

Stephanie Chandlerová. Telefonát ho překvapil. Vždyť spolu mluvili jen před pár hodinami. Volal jí, aby ji informoval o návštěvě Mannyho Douglase a o vzkazech, které reportérovi zaslal vrah od Medvědí řeky.

„Grayson,“ představil se do telefonu.

„Mířím právě i s Haldenem zpátky do Montany. Asi byste měl vědět, že právě zemřel Hubert Long,“ oznámila mu agentka FBI. Špatně ji slyšel. Jako by snad stála venku a do mikrofonu jí foukal vítr.

„Přirozeně?“ Tohle mu bylo jasné, přesto se potřeboval ujistit. Co když se někdo nemohl dočkat a jeho smrt uspíšil? Třeba ten samý člověk, který mu zastřelil syna?

„Ano. Dnes v noci upadl do kómatu. Pak mu vypověděly orgány. Nic podezřelého. Už jsme se ale spojili s agentem v Seattlu, který měl informovat Padgett o smrti jejího bratra.“

„Alvarezová už o Bradyho smrti mluvila s její psychiatričkou,“ podotkl Grayson.

„Aha, to mě překvapuje. Padgett Longová se totiž odhlásila ze sanatoria a nyní míří na letadlo do San Franciska.“

„Cože?“

„Ano, já vím. Je to zvláštní. Doktorka Ramsbyová prý také nevěřila svým očím. Jeden z našich agentů je s lékařkou v kontaktu a měl by tam brzy dorazit.“

„Myslel jsem, že nemůže mluvit. Prý nebyla schopna se ani sama obléknout.“

„Nevím. Až náš agent dorazí na kliniku, budeme zase o něco moudřejší. Psychiatrička, která ji léčila, se asi bude chvilku ohánět lékařským tajemstvím. Máme ale soudní příkaz. Nezlobte se, už tu máme letadlo, ozvu se vám, až přistaneme.“

Když Grayson zasunul telefon zpátky do kapsy, zmocnil se ho opět ten nepříjemný pocit, že nic nedává ani ten nejmenší smysl. Uvědomil si, že se z náhody stává pravidlo. Nad smrtí Huberta Longa se chtě nechtě musel podivovat. Kdyby zemřel ještě před Bradym, jak se čekalo, zdědil by jeho syn obrovskou spoustu peněz. Jenže teď… Padgett je patrně jedinou dědičkou celého rodinného jmění.

Obrovského jmění!

A všechno to spadne do klína ženě považované za duševně nemocnou. Ta se ovšem hned poté, co se dozvěděla o smrti svého bratra, rozhodla opustit kliniku.

Grayson se zamyslel. Je možné, aby se žena, která patnáct let předstírala mentální poruchu, zapletla do smrti svého bratra?

„Blbost,“ řekl nahlas a vykročil z kanceláře směrem ke kuchyňce ve snaze najít Alvarezovou. Něco na tom nesedí, uvědomil si, když pozoroval z okna hustou vánici, kvůli níž museli odvolat vrtulníky. V jednu chvíli se mraky roztrhly a na zem dopadly paprsky slunce. V následující minutě se ale opět zatáhlo a začalo znovu hustě chumelit.

Padgett nemůže stát za smrtí svého bratra. To je holý nesmysl. Přesto se této myšlenky nemohl zbavit. Nepřítomně si nalil kávu a nabídl si jednu ze sušenek, které v kuchyňce nechala Joelle. Přemýšlel o motivu.

V případě Bradyho vraždy by byla Padgett za normálních okolností první na seznamu podezřelých. Určitě by to ale nemohla udělat sama.

Vzpomněl si na její nehodu, o níž si četl ve spise. Brady Long byl vyšetřován. Ale kvůli vlivu Huberta Longa, nízkému věku viníka nebo korupci u policie se od vyšetřování rychle upustilo.

Faktem ale zůstává, že je Padgett nesvéprávná.

Dokázala se ale odhlásit ze sanatoria a odletět do San Franciska.

Podíval se dolů na zpola snědenou sušenku ve tvaru soba. Ani si nevšiml, že už snědl paroží, hlavu a přední nohy. Položil si na jazyk i zbytek nepříliš vydařeného cukroví a zamířil ke kanceláři Alvarezové.

„OK, Chilcoate. Tak co pro mě máte?“ zeptal se Santana a vstoupil do Chilcoateovy chaty na samotě.

Hnal se sem po zledovatělé cestě jako šílený. A teď chce odpovědi. Po celou dobu jízdy myslel jen na Regan a na to, čím právě asi prochází.

Pokud ovšem ještě žije!

Panika a bázeň ho užírala už celé dny, teď potřeboval konečně jednat! Vyčkávání už bylo dost! I kdyby měl tyhle skalnaté zasněžené hory přebrat kámen po kameni, udělá to! Musí ji najít. Už nemůže déle čekat.

„Neptejte se mě, jak jsem se k těm informacím dostal,“ varoval Santanu Chilcoate a pustil ho dovnitř. Zaváhal. Zjevně bojoval sám se sebou.

„Mně je přece úplně jedno, kde jste k těm informacím přišel. Hlavně mi je už řekněte,“ vyhrkl Santana.

„Počkejte ještě, neměl bych to dělat. Ten zatracený MacGregor!“

„Říkal jste přece, že mi pomůžete. Vždyť…“

„Jo, jo… Mám pro vás ty informace,“ skočil mu Chilcoate do řeči. „Ale o to mi nejde.“ Nervózně pokynul hlavou ke schodům. „Pojďte. Všechno důležité mám dole.“

Zavedl Natea do zaprášeného suterénu. Na první pohled to vypadalo, že sem nikdo už celá desetiletí nevkročil. Už na druhý pohled si ale všiml skrytých kamer. Prošli k zadní zdi, kde osamělý podivín zmáčkl jakési tlačítko. Panel stěny se odsunul a užaslému Santanovi se naskytl pohled na hotové výpočetní centrum plné počítačů, tiskáren, wifi systémů, monitorů a radiových zařízení. Připadal si jako v řídicím středisku nějaké tajné organizace. Z ukrytých reprobeden hrál Jimi Hendrix.

„Tohle jste nikdy neviděl, jasné?“ připomněl mu Chilcoate a uvedl ho do svého království. „Podle MacGregora vám mohu věřit.“

„Chápu, nikdy jsem tu nebyl.“

Chilcoate přikývl.

„Moc toho nemám,“ připustil Chilcoate. „Myslím ale, že by to mohlo být důležité. Reportér místních novin dostal od vraha jakýsi vzkaz. Manny Douglas už o tom napsal článek, přiložil k němu fotokopie a poslal si to sám sobě mailem.“

„Naboural jste se do sítě redakce?“

Chilcoate zakroutil hlavou. „Žádné otázky.“

„OK.“

„Ptal jste se také na Bradyho Longa a jeho sestru. Zjistil jsem, že opustila Seattle a odletěla do San Franciska.“

„Ne, to není možné. Je přece v sanatoriu.“

„Už ne.“

„Nemůže ale mluvit. Od svých patnácti let neřekla ani slovo, tak jak by mohla…?“

Chilcoate pokrčil rameny a rozpřáhl ruce. „Víc nevím. Našel jsem její lístek.“

„Jak? Co to má znamenat?“

„To mi řekněte vy.“ Chilcoate se na něj upřeně zadíval.

„Myslíte, že se na vraždě svého bratra podílela?“ ptal se Santana nevěřícně. Pohledem opět přelétl špičkové vybavení.

„To já přece nevím.“ Chilcoate opět pomalu zakroutil hlavou. „Ale je to zajímavé. Ověřil jsem si její pobyt na klinice. Podle všeho z ní doteď nikdy ani nevystrčila nos.“

„Měla ale určitě nějaké návštěvy.“

„Nebo telefonáty. To ještě zjistím.“ Natáhl se přes stůl a vytáhl z tiskárny několik listů papíru. „Tohle jsem dostal z e-mailu toho novináře.“ Podal dokumenty Santanovi. „Kopie si nechám, tak si toho musíte co možná nejvíc zapamatovat.“

Santana zamručel a začetl se do článku. Manny Douglas v něm dlouze popisoval, jak se s ním vrah od Medvědí řeky spojil a poslal mu vzkazy. Patrně prý jde o duplikáty vzkazů, které policie našla u mrtvých těl. Podle Douglase prý vrah z iniciál obětí sestavuje vzkaz pro policii. Poslední zní:

Santana se na vzkaz zadíval a pak si do něj dosadil počáteční písmena celého Reganina jména. „Střežte se škorpionova hněvu,“ zašeptal. Cítil, jak mu stoupá krev do hlavy, když nahlas zopakoval zdánlivě nesmyslnou větu Ivora Hickse. Znovu se zadíval na písmena a v tu chvíli mu všechno došlo. Nepřítomně stránky zmačkal v dlani.

„Hej! Co to děláte?“

„Tuhle větu jsem už dneska jednou slyšel,“ pronesl pevným kovovým hlasem.

„Od koho?“ ptal se Chilcoate.

„Od otce toho vraha.“ V tu chvíli by vsadil cokoliv na světě, že vrahem od Medvědí řeky je Billy Hicks.

Ve své kanceláři Alvarezová nebyla. Grayson ale věděl, že do práce už přišla.

Hlavou mu kroužily stovky nezodpovězených otázek. Podíval se do speciální vyšetřovací místnosti, kde, stejně jako ve zbytku úřadu šerifa, teplota vysoce převyšovala únosnou míru. Zollerovou nahradil Scott Earhardt, další začínající detektiv. Ačkoliv bylo okno dokořán, Earhardtovi se po čele řinuly potůčky potu. Na dlouhém stole ještě ležely plastové obaly od jídla a prázdné kelímky od kávy, které tam zbyly od ranní porady.

Alvarezová stála u stěny a studovala mapu oblasti. Když si Graysona všimla, ztuhly jí rysy ve tváři. „Dobrý bože,“ zašeptala a pobledla. „Našli někoho? Vincennesovou? Pescoliovou?“

„Ne,“ zakroutil hlavou. „Volala mi ale Chandlerová. Dnes ráno prý zemřel Hubert Long a Padgett opustila sanatorium.“

„Co prosím?“

Informoval ji o tom, že se Padgett sbalila a koupila si letenku do San Franciska.

„Zrovna dneska jsem s doktorkou Ramsbyovou mluvila. Volala mi, když jsem na Líném L vyslýchala Clementine s Rossem,“ namítla Alvarezová.

„Odjela prý hned poté, co se dozvěděla o smrti Bradyho Longa,“

„Odjela…?“ Alvarezová vzdychla a zakroutila hlavou. „Pořád to nechápu. Myslíte, že svou duševní poruchu jen předstírala?“

„To se mi nějak nezdá.“

„Neuvěřitelné, co?“

„Ano,“ souhlasil. Myslel na to samé. „Patnáct let! To už je pořádně dlouho.“

„Nemyslíte si ale, že by mohla být nějak zapletená do smrti svého bratra.“

„Jak by mohla?“ zeptal se. Chvíli si hleděli do očí.

„Jasně… Na co by čekala? Kdyby znala vraha, proč by si ho nenajala mnohem dříve?“

„Třeba o žádném nevěděla. Mohli se potkat v sanatoriu, pak by ho poslala sem… Sakra, já nevím. Tahle teorie je přitažená za vlasy.“ Otřel si pot z čela. „Krucinál! Tady je vedro na padnutí!“ Zadíval se na mapu. „Padgett Longovou teď nechrne stranou. Máme ještě něco?“

„Je tu jedna věc, která mě trápí… Vlastně ne jen jedna. Schválně se podívejte na mapu.“ Ukázala na všechna místa, kde nalezli havarovaná auta a těla. „Nikdy se nám nepodařilo najít nějakou souvislost se stromy, kde nechával ženy umrznout, a místy, kde oběti havarovaly. Každý z těch bodů ale leží v okruhu patnácti kilometrů od Vlčího průsmyku a Stolové hory. Podívejte… Obě místa se nacházejí v pomyslném středu oblasti.“

Přikývl. „Tohle ale není nic nového. Už jsme to tam prohledali.“

„Jo. Snad.“

„Na co narážíte?“

„Začněme tady, kde jsme našli jeep Pescoliové,“ řekla a ukázala na špendlík zapíchnutý do mapy. „Když se pak posuneme nahoru, dostaneme se ke Stolové hoře, kde prý mimozemšťané unesli Ivora Hickse. Když budeme pokračovat dál, ocitneme se ve Starlingově kaňonu, kde se našlo tělo Rity Itové. Její prius jsme objevili tady,“ Přesunula prst po mapě až k dalšímu špendlíku. „Tady zemřela Nina Salvadoreová.“

Grayson se silně potil. Měl navíc dojem, že Alvarezová šťourá do věcí, které už dávno zvážili. „No dobře, na Stolové hoře prý mimozemšťané unesli Ivora Hickse. Myslíte, že s tím ty vraždy mohou souviset?“ Snažil se o lehký tón, přesto ve svém hlase rozeznal mírnou podrážděnost. „Přece nevěříte, že by se Ivor zapletl do toho vraždění. Ten chlap je věčně nalitý jak Dán. Není schopen něco takového naplánovat.“

„Ani by mě nenapadlo obviňovat Ivora,“ ujistila ho Alvarezová. „Vždyť je to jen starý ochlasta. Už jsme ho tolikrát sebrali! Už ani nechce, abychom volali jeho synovi. Ale pozor, není to jen kořala, který mívá halucinace. Představuje i jedinou osobu, která se objevila na dvou místech činu. Našel Ritu Itovou a viděl i Bradyho Longa.“

„Toho našel Nate Santana.“

„Ivor tam ale byl,“ připomněla mu a ukázala na mapu. „Stolová hora sousedí s Longovým pozemkem, ne?“

Grayson se zamračil a pomalu pronesl: „Jo… Kdysi dávno se Hubert Long senior, dědeček Bradyho, snažil zakoupit víc pozemků. Stolová hora stojí na státní půdě, nedaleko se ale nachází nějaký důl. Snad na stříbro nebo na zlato… Už nevím… Majitel ho ale nechtěl prodat.“

„A komu ten důl patří?“

„Uch… To si nevzpomínám.“ Zamračil se a dlouze se zamyslel. „Myslím, že ho vlastnila rodina Kressových. Tak nějak se mu alespoň kdysi dávno říkalo. Jasně! Kressovic důl na stříbro.“ Podíval se jí do očí. „Lilu Kressovou si vzal Ivor Hicks.“

„A pořád na tom pozemku žije,“ řekla Alvarezová.

„Kam tím míříte?“

„Co takhle Ivorův syn?“ zeptala se.

Billy Hicks?

„Ne…“ Grayson pomalu zakroutil hlavou.

„Nemá snad Billy kousek odtamtud domek? Nezná snad Padgett i Bradyho Longovy? Nemůže si náhodou upravovat pracovní dobu, jak se mu to hodí? Dělá vlastně i dobrovolného hasiče. Přes počítač požárního sboru by se možná dokázal dostat i do naší sítě. Oba systémy jsou propojené. Pokud je dost chytrý, mohl by od samého začátku pátrání sledovat.“

„Billy Hicks? Žije tu přece od narození,“ protestoval Grayson. Všechno ale najednou dávalo až děsivý smysl. V Seleniných temných očích se zajiskřilo a v koutcích úst jí zacukalo. Graysonovi došlo, že si je jistá.

„Jeho otec sice není žádný Einstein, o synovi to ale nemusí platit.“

„Ten je chytrý až moc! Viděl jsem jeho životopis, když u nás žádal o práci.“ Dlaní si promnul bradu.

„Nepřijal jste ho?“

„Nikoho jsme tenkrát nenabírali. Navíc se zapletl do nějakých rvaček… Dobrý bože…“

„Musíme ho okamžitě sebrat,“ řekla naléhavě.

„Jasně. Pojedeme do jeho chaty, vyslechneme ho, pokusíme se najít nějaké důkazy,“ pronesl Grayson. „Jestli se pletete…!“

„Nepletu! To on má Regan!“

„Zatraceně,“ zasyčel Grayson a společně s Alvarezovou zamířil ke dveřím. Než k nim ale došel, zazněl mu v kapse telefon. Podíval se na něj a řekl: „To volá Kayan.“ Pak zmáčkl zelené tlačítko a přiložil si telefon k uchu. „Grayson.“

„Vypadá to, že máme další,“ oznámil mu Rule chladným hlasem.

„Další?“ zopakoval Grayson a vyměnil si s Alvarezovou pohled plný úzkosti. „Kde?“

„V Severním žlebu. Je uvázaná ke stromu. Našly ji prý děti, které v těch místech sáňkovaly.“

„Víte, o koho jde?“

„Ne, pane. Není to ale Pescoliová, pokud se ptáte na tohle.“

Přesně na tohle se chtěl zeptat. Podvědomě si oddechl úlevou. „Dejte mi přesné souřadnice místa činu,“ přikázal mu Grayson. „Jedeme tam.“

„Není to…?“ nadechla se Alvarezová.

„Ne. Není to Pescoliová.“

Ještě ne.

30

Santana opustil Chilcoateovu chatu s divoce bušícím srdcem. Jakmile došel k autu, vytočil na mobilu číslo Alvarezová. Mezitím nastartoval motor. „No tak, dělej,“ mumlal si a zařadil zpátečku. Rychle se otočil, zařadil rychlost a šlápl na plyn.

Jeho hovor byl ale ihned přesměrován do hlasové schránky.

„Do háje!“ Nechal tedy alespoň rychlý vzkaz: „Tady Nate Santana. Zavolejte mi! Myslím, že vraha najdete v Kressovic dole na stříbro. Tam by mohl mít i Regan.“

Jako blázen se řítil po namrzlé přímé cestě směrem k severu. Ten starý blázen Ivor Hicks mu otevřel oči. On ale nebyl pachatelem, nebyl tím, kdo by se měl „střežit škorpionova hněvu“. To jeho syn!

Pořád ještě tomu nemohl uvěřit.

Billy Hicks a vrah?

Podle všeho ano. Musí to být on!

„Sakra, sakra… Sakra!“ klel Santana, když uháněl po štěrku a ledu mezi nízkými ohnutými jedlemi a holými břízami.

V duchu potlačil zoufalý strach o Regan a vybavil si roky, kdy ještě byli dětmi. On, Billy, Padgett a Brady.

Zapnul stěrače, aby z čelního skla odhrnul padající sníh. Na obloze ale už zahlédl pár modrých míst.

Billy Hicks se tehdy vůči Padgett choval trochu majetnicky, uvědomil si. Jenže to tenkrát skoro všichni. Vždyť Santana sám cítil stejnou potřebu. Tenkrát se kolem ní motali snad všichni puberťáci! Byla krásná, chytrá, a hlavně byla úplně jiná než ostatní holky. Byla bohatá, inteligentní a možná i trochu namyšlená. Do Medvědího Brodu ale jezdila jen na letní nebo vánoční prázdniny.

„Pořádná roštěnka, co?“ poznamenal o ní kdysi Gerald Cartwright. „Tu bych dokázal grilovat od večera do rána.“

Billy ho tenkrát jedinou ranou srazil k zemi. Chudák Cartwright pak putoval s přeraženým nosem rovnou na ambulanci.

A to z toho tenkrát Gerald vyšel ještě dobře, pomyslel si Santana. V dětství Billyho temperament často vyplouval na povrch, jako dospělý ho už zjevně dokázal udržet na uzdě.

V tu chvíli už Santana vjížděl na okresní silnici. Mířil ke Stolové hoře, kopci s plochým vrcholem, který se tyčil nad opuštěným Kressovic dolem a Líným L, kde pracoval.

„Měl jsi ho přímo pod nosem,“ nadával si. Podíval se na sebe do zpětného zrcátka. Měl pevně sevřené čelisti, obsidiánově tmavé oči mu žhnuly, ústa se mu křivila znechucením. Kdyby mu tohle došlo už dříve, nemusel by Regan nikdy unést, vyčítal si.

Mezitím dojel až k serpentinám, provoz naštěstí nebyl nijak hustý. Potkal vlastně jen několik málo aut.

Po cestě si vzpomněl i na Bradyho Longa. S Billym se znal, nic víc. Jenže i tohle je dávná minulost. Proč ho Billy chtěl najednou zabít?

To ví jen Bůh.

Musí se ihned spojit s vyšetřovateli. Alvarezová měla vypnutý telefon, jednou rukou tedy vyťukal číslo policie.

Okamžitě ve sluchátku zaslechl hlas operátorky. „Dispečink záchranných složek. Jak vám mohu pomoci?“

„Tady Nate Santana. Sháním detektiva Alvarezovou nebo kohokoliv jiného z týmu vyšetřovatelů v Medvědím Brodě. Ihned.“

„Jde o nějaký naléhavý případ?“

„No to si pište! Jde o naléhavý případ. Vím, kdo je vrah od Medvědí řeky i kde je.“

„Stalo se něco někomu?“

„Zemřelo už pět žen!“

„Pane…“

„Prostě předejte vzkaz detektivu Selené Alvarezové nebo šerifovi Danu Graysonovi z Úřadu šerifa okresu Pinewood. Řekněte jim, že mířím ke Kressovic dolu na stříbro na jižním úbočí Stolové hory. Právě tam je asi drží. Billy Hicks je vrah od Medvědí řeky!“

„Pokud mi vydržíte chvíli na příjmu…“

V tu chvíli čelním sklem zahlédl, jak se k němu v protisměru blíží dodávka. Měla zapnutá světla a mířila přímo na něj.

Hodil telefon na sedadlo spolujezdce.

Kola dodávky se protáčela v marné snaze zachytit se pevného podloží. Auto se pohybovalo ve smyku.

„Do háje!“

Světla se řítila přímo na něj.

Rukama pevně sevřel volant, a aniž by ubral rychlost, zamířil ke krajnici vozovky.

„Nedělejte to,“ zašeptal. „Paní, vyhněte se mi!“

Z blížícího se vozu na něj třeštila oči cizí žena, za ní seděly děti. Předek auta už překročil středovou čáru schovanou pod uježděným sněhem. Kola vybočila z vyjetých kolejí.

Santana si teď nehodu nemohl dovolit. Musel se vyhnout všemu, co by ho mohlo zpomalit. Zajel ještě blíže k okraji. Pravé pneumatiky muselo dělit sotva pár centimetrů od strouhy vedle cesty. Nyní ji vyplňoval sníh, netušil, kde přesně jsou její břehy. Za každou cenu se musel vyhnout srážce!

Přední nárazník dodávky ale stále mířil přímo na něj.

Šlápl na plyn a dostal se do smyku. Dodávka ho minula. S vynaložením všech sil vyrovnal směr a vyjel z příkopu.

Zkontroloval auto ve zpětném zrcátku. Dodávka ještě několikrát překročila pomyslnou středovou čáru, pak se ale kola konečně zachytila pevného podkladu a řidička se vrátila do svého pruhu. „Jeďte opatrně a vraťte se domů,“ zašeptal. Pocítil, jak mu po zádech stékají kapky potu. „Jsou přece Vánoce.“

Když dodávka zmizela z dohledu, sáhl na sedadlo spolujezdce pro telefon. Operátorka už ale zavěsila. Guma ze stěračů v tu chvíli zavrzala o suché sklo. Okamžitě je vypnul a znovu zvolna šlápl na plynový pedál.

Ke stříbrnému dolu a Regan mu pořád chybělo více než patnáct kilometrů.

A co pak? Co budeš dělat, až se dostaneš k tomu dolu? Jak ji chceš najít? Pod povrchem se točí dlouhé kilometry různých chodeb a tunelů. Jak bys ji tam chtěl najít?

Na poslední otázku znal odpověď.

Začne prohlídkou Billyho domu.

Třeba tam objeví nějakou stopu, která ho dovede na místo, kde skrývá své oběti.

Billy ti to asi neřekne.

Ale řekne, pomyslel si Santana, když si představoval, co udělá, až ho najde. Stačí jen zvolit ty správné donucovací prostředky.

Santana se obvykle násilí vyhýbal. Byl zvyklý pracovat se zvířaty a s těmi se dorozumíval jen dotyky. Díky dlouhým létům stráveným u armády si však uměl poradit i s nebezpečnými lidmi.

Ta čubka se pořád nechce vzdát.

Běžím za ní. Lehkým tempem. Ani se nezadýchávám.

Mám ji ve své moci a ona to moc dobře ví.

Sleduji, jak jí podkluzují nohy a ona se řítí dolů z prudkého kopce. Taková hloupá kráva! Copak tu strž neviděla? Padá stále rychleji a rychleji. Já v poklidu klušu vedle ní po zvířecí stezce, kde klesání není tak příkré. Nespouštím ji z očí.

Vykřikuje a cosi jí vypadává z ruky. Něco lesklého… Ne! Nůž! Ta děvka mi ukradla nůž! S ním se už můžu rozloučit. Nadobro se ztratil ve sněhu.

Je to čím dál tím horší.

Stále více a více se mi celá záležitost vymyká z rukou.

Zuřím.

Ta svině si snad myslí, že mi může krást mé věci!

A pak mě zapíchnout mým vlastním nožem?

Zasluhuje všechno, co jsem pro ni přichystal. I horší věci! Blíží se ke dnu propasti a já nacházím novou pěšinu, která protíná svah napříč. Ani na okamžik ji nesmím ztratit z dohledu.

Konečně zpomaluje a nakonec se úplně zastavuje. Pokouší se vstát na nohy, sotva se na nich ale drží. Potácí se. Chce se odbelhat pryč, já mezitím stálým tempem zkracuji vzdálenost mezi námi.

Poprvé za dlouhou dobu pociťuji opět uspokojení.

Ta kráva už dlouho nevydrží.

Navíc přestalo sněžit a nade mnou se objevily cáry blankytně modré oblohy.

Přeskakuji zmrzlý kmen, odkud vybíhá liška a schovává se do hustého podrostu opodál. Chápu to jako dobré znamení.

Ano, dnes je ten správný den, aby zemřela.

Samozřejmě bych raději zlomil její vůli.

Donutil ji, aby beze mě nemohla žít.

Aby se do mě zamilovala.

Aby mě chtěla.

Aby se mi sama nabídla.

Jak rád bych sledoval tu naději v jejích očích. Představovala by si mě, jak do ní vstupuji stejně, jako to dělá ten hajzlík Santana.

Kvůli mně by na něj zapomněla.

Snila by o tom, jak ji usouložím k smrti.

Jak ji opustím zemdlenou a zpocenou.

To bych ale stejně neudělal. Tohle není součástí mého plánu a já nesmím dělat výjimky. Ano, dnešního rána jsem oproti svému zvyku v lese nechal dvě ženy. Nejdříve Olivě, pak Sabinu. Nemohl jsem si ale dovolit nechat Olivě příliš dlouho o samotě.

V očích měla tolik bojovnosti!

Trvalo by ale příliš dlouho, než bych zlomil vůli Pescoliové. Navíc by to pro mě představovalo určité riziko. Takhle je to možná lepší. Vždyť ji lovím! Teď už ji mohu pokojně nechat v lese.

V kapse mám i fotoaparát, kladívko a vzkaz. Kopie si vždycky nosím s sebou, v bundě, v níž obvykle zabíjím.

Posouvám si lano smotané na rameni blíže ke krku. Cítím vzrušení. Krví mi proudí adrenalin. Pomaličku cítím únavu v nohou, plíce mi naplňuje svěží ledový vzduch.

Jak se asi bude cítit Grayson, až ji konečně najdou?

Zoufale?

Sklíčeně?

Bude zuřit?

Všechno najednou?

Tak bych si to představoval.

Už se nemůžu dočkat, až fízlové objeví vlastní kolegyni. Nahou a přivázanou ke stromu. Pak jim třeba konečně dojde, co se jim snažím říct: každý je zranitelný. I Grayson, ten imbecilní svatoušek. Bude si pořád ještě myslet, že nejsem pro policii dost dobrý? Že jsem jen trapný potomek starého ochlasty a štětky, která opustila rodinu?

„Střežte se škorpionova hněvu,“ šeptám potichu. Přesto se mi zdá, jako by tohle varování pronikalo skrz zmrzlé stromy i potoky. Celý les se při něm chvěje vzrušením.

Jak často moje čubčí matka šeptala tahle slova, pak si připravila úzký pásek a zmalovala mi zadek do krve? Kolikrát mě nechala stát celého roztřeseného v koutě? Klepal jsem se jak osika a hlasitě brečel. Bál jsem se dalšího výprasku. Když mě pak bila, mluvila o škorpionovi a ostnu v jeho zadečku, kterým zabil velkého lovce Oriona. Ach ano. Tenhle příběh mi vyprávěla s radostí! Vychutnávala si ho! Stejně jako bití.

Strašlivá pomatená žena.

Nyní to chápu. Můj drahý otec její krutost a zlobu přehlížel, pak přičichl k láhvi a pil tak dlouho, dokud nepřišel o rozum.

Ach ano, Matko. Trestala jsi mě do chvíle, než jsem musel karty rozdat sám. Jinak. Byl jsem už vysoký jako ty a měl jsem i stejnou sílu. Odmítl jsem se svléknout. Vytrhl jsem ti pásek z rukou a přísahal, že tě uškrtím, jestli se mě ještě jednou opovážíš uhodit.

Ty jsi ale měla v rukávu schované ještě jedno eso. Ještě jednou jsi mě musela ponížit!

Odešla jsi z domu a do týdne jsi zemřela. Vysmála ses mi tím, že jsi mě nechala samotného se starým ožralou, který věří na mimozemšťany. Musel jsem pak snášet opovržení a lítost společnosti.

Moc dobře jsem slyšel, jak si za mými zády špitají. Jak se posmívají tomu starému chudákovi a jeho nebohému chlapci.

Při vzpomínce na tebe zatínám zuby.

Vracím se do reality a připadám si, jako bych procitl ze snu. Příliš času jsem promarnil myšlenkami na minulost, musím se opět plně věnovat Regan. Ponořený do vzpomínek jsem běžel spíše automaticky. Neztratil jsem ji z dohledu, zároveň jsem se k ní ale nepřiblížil.

Takhle to nejde!

Už se opět soustředím.

Zrychluji.

Znovu cítím tep svého srdce, lano mi poskakuje na rameni.

V dlani pevně třímám lovecký nůž, pomalu zkracuji vzdálenost mezi sebou a Regan. Ještě zrychluji. Mezi pevně sevřenými zuby mi proniká do úst ledový vzduch, pohled soustředím jen a jen na svou kořist.

Dívám se na vysportovanou zadnici Pescoliové.

Jakýmsi zvláštním, zemitým, ryze ženským způsobem mě vzrušuje.

Už zpomaluje. Nemůže dál. Vytrénované nohy se jí podlamují.

Tak tohle, říkám se silným pocitem uspokojení, bude snadná prácička.

Olivě Anthonyová už zemřela. Krvavé šrámy na promodralé pokožce dokazovaly, že se snažila uvolnit ze sevření provazů, kterými byla připoutaná k osamocené sosně. Nad hlavou měla vyřezanou hvězdičku, ke kmeni byl přišpendlený lístek se vzkazem. Zatímco ho Alvarezová četla, silný poryv větru odhrnul mrtvé dívce vlasy z obličeje. Vzkaz se shodoval s tím, který jim předal Manny Douglas. Přesně jak očekávali.

„Bůh nás ochraňuj,“ zašeptala Alvarezová. Hluboko ve svém nitru pocítila temný vztek. Poprvé za hodně dlouhou dobu se instinktivně pokřižovala. Jakmile si uvědomila, co právě udělala, i navzdory mrazivému vzduchu se zarděla.

Co má tohle znamenat?

Jsou Vánoce, a ty se bojíš k smrti.

Odkašlala si a zadívala se na mrtvou dívku. Tahle žena se chtěla stát zdravotní sestrou. Svůj život chtěla zasvětit pomoci ostatním. „To znamená, že Sabina Vincennesová už je také po smrti,“ řekla Alvarezová osudovým hlasem.

„To ještě nevíme.“ Grayson zakroutil s vážnou tváří hlavou, jako by se snažil popřít nepopiratelné.

A co Pescoliová? Alvarezová musela neustále myslet na svou kolegyni. Kde jen může být? A v jakém stavu? Prokrista! Musí se trochu hlídat a přestat se křižovat. Tenhle případ se jí zakousl hluboko pod kůži.

Zanedlouho by měli dorazit technici, kteří tělo i okolí stromu detailně prohledají. Několik policistů zatím ohraničovalo barevnou páskou místo činu.

„Už jsem viděla dost,“ řekla a otočila se. Tady by jen ztráceli čas. Pro Olivě Anthonyovou toho už moc neudělají, pořád ale existuje zrníčko naděje, že by mohli zachránit Sabinu Vincennesovou. Jen si lžeš do kapsy! Sama moc dobře víš, že už nežije.

Ale Regan Pescoliová ještě žije. Snad! A oni ji musí najít.

„Tohle udělal Billy Hicks,“ konstatovala Alvarezová. Srdce jí svírala úzkost a nervozita. Zrychlil frekvenci zabíjení. Co když se rozhodne vraždit ještě jednou? Co by ho mohlo zastavit?

„Pojedeme rovnou do jeho chaty,“ navrhl Grayson.

Obloha se mezitím pročistila natolik, že mohly vzlétnout helikoptéry. Šerif pilotům nařídil, aby prohledávali oblast kolem Kressova dolu na stříbro. Jenže to Alvarezové nestačilo.

„Potřebujeme důkazy,“ připomněl jí Grayson, když se blížili k jeepu. „Musíme nějak spojit Billyho s místem činu.“

„Najdeme je,“ řekla a otevřela dveře. „Hlavně tam musíme jet.“

„A to rychle,“ konstatoval ponuře.

Bože! Dobrý Bože! Nevzdávej se!

Regan lapala po dechu. Zoufale se snažila vymyslet, jak se zachránit. Hicks se k ní pomalu blížil, nezbývalo jí už příliš času.

Přestalo sněžit, takže viděla dál před sebe. Slunce ji však oslepovalo a pořád netušila, kam vlastně míří.

V souboji tváří v tvář by ji vrah porazil.

Když přišla o nůž, neměla už ani žádnou zbraň. Zbyl jí jen šroubovák.

Musí ho zkrátka přelstít.

V duchu se ale začala pomalu poddávat svému osudu.

Fyzicky už byla příliš vyčerpaná, což se pochopitelně projevovalo i na její psychice.

Těžce dýchala, srdce jí bilo jako na poplach. Přesto se dál potácela kupředu, aniž by věděla kam. Les prořídl a ona se ocitla na nezvykle ploché planině lemované zřetelnou linkou stromů.

Co? Co by v těchto místech mohlo vytvořit tak hladký povrch?

Jezero!

Zamrzlé jezero!

Led pokrytý sněhem.

Kdyby se tak na něj dostala dříve, než ji dostihne. Třeba by se za ní na povrch zamrzlého jezera vydal. Vážil mnohem víc než ona, navíc s sebou nesl těžké lano. Mohl by se propadnout! V duchu se jí najednou rozhořela jiskřička naděje.

To je hloupý nápad. Propadneš se a utopíš.

Ale on také!

Znovu se rozběhla. Z posledních sil.

Musí zkusit cokoliv, rozhodně se nevzdá bez boje.

Tak pojď, Billy. Já jsem připravená!

31

Svoboda!

Konečně.

Půl života strávila Padgett Longová v tom strašlivém sanatoriu. Ode dneška už ale nebude muset nic předstírat. Stála u zábradlíčka malého bistra v Sausalitu. Nikdo jiný na verandě nebyl. Venkovní nábytek stál naskládaný u okna, ostatní hosté seděli u stolků kolem velkého plynového krbu uprostřed restaurace.

S jejími vlasy si pohrával silný ledový vzduch. Voněl po Pacifiku. Pozvedla sklenici šampaňského a přiložila si ji ke rtům. Přes tmavé zpěněné vody zálivu se zadívala na vysoké osvícené budovy. Bože! Svoboda chutná tak sladce!

Dnešním dnem může konečně začít žít.

Kdesi mezi kopci San Franciska stojí Cahillův dům a v jeho mlčenlivých zdech se ukrývají odpovědi. Na otázky o jejím dítěti.

Dnes z něj už bude teenager. Stojí na prahu dospělosti. Možná se už holí, nejspíš bojuje s akné. Podobá se svému otci? Tiše se pousmála a zachvěla se. Kromě ní jeho identitu nikdo neznal. Nikdo nemá nejmenší tušení. Nikdo neví, že to dítě zplodil Billy Hicks. Říkal si Liam Kress.

Blázínek!

Byl zajímavý. Chovala se k němu s krutou nevinností, kterou v sobě objevila v dětství a která se jí tolik hodila, když zatoužila po svobodě. Věděla, že dokud bude žít Brady, bude muset zůstat v sanatoriu.

Ve skutečnosti si nemyslela, že by Billy dokázal Bradyho doopravdy zabít. Ne že by si ten hajzl nezasloužil zemřít. Kulka byla ještě příliš milosrdná! Brady měl podle jejího názoru trpět. Když zjistil, že otěhotněla, pokusil se ji zabít. Netoužil po dalším dědici otcova majetku. Jenže Padgett přežila. A dítě také! Byla ale nucena předstírat psychickou poruchu. Neměla k ní daleko, uvědomila si, když jí nyní vítr znovu zadul do vlasů.

Vytáhli ji tenkrát z vody polomrtvou, nemohla mluvit ani slyšet. Pořádně si ani nepamatuje porod a to ji doteď mrzí.

Na každý pád Brady dostal, co si zasloužil.

A to jen díky Billy Hicksovi a jeho naivní víře, že ho Padgett miluje. Chudáček. Jen ho využila. I on ale dostal, co mu po právu náleží. Vždyť to je masový vrah! Totální šílenec!

Prokrista!

Nebyl normální. V jeho charakteru rozpoznala divoké rysy, dokonce i chápala, odkud se braly. Nikdy by ji ale nenapadlo, že by mohl podle nějakého zvráceného schématu zabíjet ženy. Pořád to nedokázala pochopit. Brady svým životem zaplatil za hříchy, které spáchal. Ale ty ženy…?

Zadívala se na své šampaňské a zamračila se. Byla trochu zmatená. A rozzlobená. Měla včas poznat, jak je Billy šílený. Na druhé straně nemohla dělat nic jiného. Kdyby jednou jedinkrát promluvila nebo se pokusila o útěk, Brady by ji zabil. Dokud si myslel, že je vyšinutá a neschopná mluvit, nezajímal se o ni.

Ten hajzl!

Krev není voda. Blbost. Kecy. Pokud dojde na peníze, je úplně jedno, jestli teče voda nebo krev.

Nyní je tedy z Padgett bohatá žena. Nemusí se už skrývat za zdmi sanatoria. Nadechla se a na dlouho zadržela vzduch v plicích. Zavřela oči, usmála se a vydechla. Konečně může začít žít svůj život. A ten na ni čeká za tímhle studeným zálivem.

V Cahillově domě.

Právě tam najde odpovědi.

Nemusí spěchat.

Koneckonců, pomyslela si, když si znovu přiložila skleničku šampaňského ke rtům, každý už ví, že Padgett Longová je žena, která umí čekat.

„Neříkala jsem vám náhodou, abyste se nezaplétali do žádných průšvihů?“ poznamenala Pescoliová a zadívala se na své neposlušné děti, které stály hned vedle jejího nemocničního lůžka. Jeremy ve svém o několik čísel větším oblečením a s nezbytnou kšiltovkou na hlavě, Bianca v džínech, roláku a sportovní zimní bundě.

Takhle laskavě se na Pescoliovou ještě nikdy nedívali.

V očích ucítila slzy dojetí. Zamrkala, aby se před nimi nerozbrečela. Nechtěla, aby ji viděli zlomenou nebo aby poznali, jak moc ji trápí vidina namodralé tváře Billyho Hickse plující pod ledem.

Její zranění bylo lehčího rázu. Na poslední chvíli se jim podařilo ji oživit. Od té doby ji stačili prohlédnout snad všichni doktoři ve městě. Ukázalo se, že má jen několik šrámů, pohmožděná žebra a poškozené vazy v rameni.

„My jsme se ale do žádného průšvihu nezapletli,“ kontrovala Bianca. Vzdorovitě si odhrnula vlasy z čela. Měla ale pobledlou tvář a kruhy pod očima. Bála se o mámu. K smrti.

„Nezlobila jsi u táty?“ zeptala se Pescoliová ve snaze odlehčit atmosféru.

„Ale mami…“ Bianca obrátila pescoliovské oči v sloup. „Snažila jsem se.“

„No jo… Chápu, jak těžké to muselo být,“ připustila Regan a usmála se. „A co ty, Jeremy? Slyšela jsem, že jsi prý natáhl Cortu Brewsterovi.“

„Jak se to vezme,“ řekl Jeremy a uhnul pohledem.

„Je to můj šéf!“ připomněla mu Pescoliová.

„Hlavně je to dement!“ trval na svém.

„Jeremy!“ pokárala ho Bianca.

Pescoliová se bezúspěšně pokusila zakrýt pobavený úsměv. „Necháme si to ale pro sebe.“ Pořád se jí trochu motala hlava. Byl to důsledek vlivu léků proti bolesti.

„Musíme se vracet k Lukeovi?“ Jeremy se zatvářil, jako by pro něj pobyt u nevlastního otce znamenal totéž jako strávit celý den ve lví kleci.

„Dokud mě nepustí, ano.“ Pescoliová mu na otrávený škleb neskočila.

„Nevím, jestli tohle zvládnu,“ poznamenala Bianca.

„Je to váš otec.“ Pescoliová je nechtěla nechat o samotě, zatímco bude ležet v nemocnici. Ať se jim to líbí nebo ne.

„Můj ne,“ podotkl Jeremy.

„Podívej, doktor říkal, že mě za pár dní pustí. Do té doby budete sekat latinu. Alespoň tohle byste pro mě udělat mohli, ne?“

Když ani jedno z dětí neodpovědělo, zopakovala, tentokrát důrazněji: „Ne?“

„Já už jsem dost starý na to, abych se o sebe těch pár dní dokázal postarat sám,“ protestoval Jeremy.

„Zákon ale říká něco jiného, mladý muži.“ Mateřství občas vyžadovalo mnohem více trpělivosti, než mu Pescoliová byla ochotna věnovat. „Navíc si myslím, že ses v posledních dnech projevoval dospěle až až.“

Jeremy se na ni zadíval pevným pohledem. Jeho oči jí připomněly Joea, Jeremyho otce. „Bál jsem se o tebe.“

Pescoliové se dojetím stáhlo hrdlo. „Já přece vím. A vážím si toho. Teď už mi ale bude jen a jen líp. Zkus tu chvíli s Lukem a Michelle ještě vydržet. Postarej se o sestru, a až se odsud vrátím, uděláme si hezké Vánoce.“

Přikývl.

„A Bianco,“ řekla, „ty se postaráš o koláč ve tvaru sněhuláka s růžovou polevou.“

„Ech!“ unikl Jeremymu povzdech.

„Ale néééé,“ řekla Bianca. Pescoliová pootevřenými dveřmi zaslechla, jak za nimi doktor prochází zdravotní kartu nějakého pacienta. „Mami! To nemyslíš vážně!“

„Za to asi můžou ty léky,“ zamumlala Pescoliová a všichni se zasmáli. „Kdybyste mi ale opravdu chtěli udělat radost, běžte k Divokému Willovi, kupte tam jeden hamburger a zkuste mi ho sem propašovat. Co vy na to?“ V tu chvíli si poprvé všimla malého stříbrného kroužku, který měla Bianca na prstě. „Co to máš?“

Bianca se zarděla. „Dárek od Chrise. Jako záruku.“

To se Pescoliové ani trochu nelíbilo. „Záruku čeho?“

Bianca nervózně otočila prstenem. „Však víš… Jako že mě… Miluje.“

„Jeremy?“ Regan přesunula pohled na syna. „Co to má znamenat?“

„Já nevím. Asi že si ji jednoho dne vezme.“

Pescoliová se znovu zadívala na Biancu. „Je to tak?“

Dcera pomalu zakroutila hlavou. „Ne… ne tak úplně,“ zalhala.

„Je ti přece třináct! Nemůžeš od nikoho přijímat nějaké záruky.“

„Mami! Je to od něj tak milé!“ Bianca se rozhodně nehodlala jen tak vzdát.

„Slyšela jsi mě?“ Prokrista! Musí se odsud dostat co možná nejdříve. „Musíš ten prstýnek vrátit.“

V Biančiných očích se objevila tajemná světýlka. „Ale…“

„No dobře, popovídáme si o tom, až přijedu domů. Věř mi ale, že jsi ještě móóóc mladá na to, abys od někoho přijímala záruky nebo někomu něco slibovala. Ty můžeš maximálně někomu tak slíbit, že s ním půjdeš na ples. A i to už je závazek.“ Posunula se na posteli a ucítila, jak se jí v žíle pohnula jehla s kapačkou. Musí se odsud zkrátka dostat za každou cenu. „Podívejte, já vymyslím, jak odsud co nejdříve vypadnout. Vy připravte dům. OK? Pak si uděláme Vánoce.“ Jeremymu se zajiskřilo v očích. „Dokud vám ale nezavolám a neřeknu vám přesně, kdy mě propustí, zůstanete u Lukea.“

Obě děti otráveně zamručely, pak ale bez řečí odešly. Pescoliová zmáčkla tlačítko a přivolala sestru. Musí je donutit, aby ji pustili.

Do dvou minut se dveře skutečně otevřely. „Musím se odsud dostat! Co možná nejdříve!“ řekla, než si stačila povšimnout, že do pokoje vešla i její partnerka.

„Dobře. To docela chápu,“ poznamenala Alvarezová. Vlasy měla stažené do ohonu, oblečená byla celá v černém. Jako by šla na pohřeb. Jediné, co by mohlo přilákat něčí pozornost, byly její náušnice. V jedné ruce držela kytici bílých karafiátů a zářivě žlutých gerber, v druhé nesla balíček nikotinových žvýkaček. „Oddělení se bez tebe nemůže obejít. Chápeš… Vládne tam teď anarchie.“

Pescoliová se jejímu sarkastickému vtipu zasmála. Selena Alvarezová nikdy neuměla žertovat, přesto tu nyní stála, cukalo jí v koutcích a ve tváři se jí zračila úleva.

„Víš, Regan… Vyděsila jsi mě k smrti.“ Postavila květiny do vázy na římse okna, které vedlo na parkoviště, kde se už i přes veškeré snahy technických služeb stačila znovu vytvořit silná vrstva sněhu.

„Tak to mě mrzí.“ Opět se posunula na lůžku a zdvihla si jeho horní polovinu tak, aby mohla sedět. „Našli jste už Hicksovo tělo?“

„Ještě ne.“

V tom případě asi její noční můry jen tak nepřestanou.

Alvarezová položila žvýkačky kolegyni na stolek, hned vedle sklenice s vodou. „Veselé Vánoce. Napadlo mě, že by sis možná chtěla zapálit. V nemocnici se ale nemůže kouřit. Navíc se blíží Nový rok, tak bys možná mohla přestat. Bylo by to jen pro tvé dobro. Navíc si nejsem jistá, jestli by doktoři ocenili, kdybych ti přinesla krabičku cigaret.“

Pescoliová se na Alvarezovou zadívala. „Zkusím o tom popřemýšlet.“

„Takže se na to vykašleš.“

„Uvidíme.“ Přesto si balíček žvýkaček bez chuti vzala. „A teď vážně, jak to vypadá v práci?“

„Už je to lepší. Případ vraha od Medvědí řeky je oficiálně uzavřený. Joelle by chtěla uspořádat něco jako silvestrovskou párty. Všichni jsou ale utahaní jako psi a chtěli by strávit co možná nejvíce času se svými rodinami.“

„A ty?“ zeptala se Pescoliová. Ve tváři své parťačky zahlédla temný stín.

„Co já? Já nikoho nemám. Dobrovolně jsem si vzala nějaké směny.“

„Zasloužila bys pauzu.“

„Také si ji dám!“ řekla a pokynula bradou k posteli. „Jakmile se moje skvělá parťačka zase bude moct postavit na nohy.“

Dveře se znovu otevřely a tentokrát už vešla sestra. Mohutná žena s tvářemi jak jablíčka. „Potřebujete něco?“ zeptala se a vypnula blikající světýlko, oznamující její příchod.

„Jo, propustit domů,“ řekla Pescoliová. „Doktor se zmiňoval, že bych už dneska mohla nemocnici opustit. Potřebovala bych se vrátit k dětem a ke své práci.“

„Doktor říkal zítra, pokud vím.“ Sestra Pattersonová se nenechala tak snadno nachytat. „Ještě se zeptám.“

„Děkuji.“

Sestra vycouvala ze dveří. Alvarezová se na svou kolegyni zadívala. „Teď vážně, Regan. Vím, že my dvě jsme si podobné jako olej a voda, ne vždycky si rozumíme… Ve finále nám to ale spolu klape, ne?“

„Jo, to jo.“

„Věděla jsem, že tě ten šmejd unesl. Věděla jsem, že tvoje iniciály tvoří součást jeho zvráceného vzkazu. Bála jsem se, že tě ten psychopat zabil.“ Oči jí opět potemněly. „Už jsem viděla tvoje tělo přivázané někde ke stromu.“

„Ale to se nestalo.“

„Naštěstí ne, Regan. Co sis vlastně myslela? Že jen tak odejdeš? Že toho bastarda necháš vyhrát?“ Tvářila se nervózně. Zrudly jí tváře. V takovém stavu Pescoliová svou kolegyni nikdy neviděla. Alvarezová se přece vždy tak hlídala! Dokázala se tak úzkostlivě kontrolovat.

„Myslela jsem na svoje děti. Neprosila jsem se ho, aby mi prostřelil pneumatiku.“

„Já vím. Ten hajzl si s tebou zahrával.“

„Zahrával si se všemi.“

„No… Máš pravdu.“ Alvarezová přistoupila k posteli. „Ale stejně. Nedělám si legraci. Jestli mě ještě jednou takhle vyděsíš, tak tě snad budu muset zastřelit.“

Pescoliová přikývla. „Ráda ti k tomu půjčím svou pistoli.“

Temný stín z očí Alvarezové zmizel. Krátce, nevěřícně se zasmála. „Ty jsi…“

„Já vím, já vím. Všechno, co nenávidíš. Ale dostali jsme ho, nebo ne?“ podotkla Pescoliová. „Já žiju a ten hajzl je pod ledem!“

„Máš pravdu, parťačko.“ Alvarezová, která v tomto ohledu nemohla s Pescoliovou o ničem diskutovat, jen dlouze rezignovaně vzdychla. „Svatou pravdu.“

EPILOG

SILVESTROVSKÝ VEČER

„Tak co, kovboji, čím si připijeme na nový rok?“ zeptala se Pescoliová z gauče ve svém obývacím pokoji, kde už pomalu začal opadávat vánoční stromek.

Santana, který seděl naproti ní za konferenčním stolkem, pozvedl obočí. „Čím? Dietní kolou?“

„Myslela jsem spíš na šampaňské.“

„Pořád bereš prášky.“

„S tebou není žádná sranda!“ provokovala ho. Ráda ho popichovala.

„Proč nechceš počkat, až budeš na sto procent zdravá?“

„To ale může trvat několik let.“

„Nebo taky jen do příštího roku.“

„Hm, ten přijde za hodinu.“ Posunula se na gauči, paží jí projela ostrá bolest. Sykla. „Nebaví mě tu jen tak ležet.“

„Skutečně?“

Regan se slabě usmála. Nevzpomínala si na muka, která předcházela její záchraně. Řekli jí, že „zemřela“. Ze byla celá modrá a nedýchala. Že kdyby ji Santana nevytáhl z ledové vody a kdyby už na místě nebyl vrtulník záchranářů, nikdy by se neprobrala.

Nyní jí to všechno připadalo neskutečné. Stalo se to teprve před týdnem, připadlo jí ale, jako by se to stalo už před mnoha lety.

Pořád se nenašlo tělo Billyho Hickse.

Policejní specialisté se o to pokoušeli, ale selhali. Neobjevili nic.

Pescoliová a s ní i celý zbytek policejního oddělení byli přesvědčeni, že s jarním táním vyplave to, co zbude z vraha od Medvědí řeky, na hladinu. Až přijde oteplení, začnou hledat znovu, prozatím musejí nechat Hickse plavat v jeho mrazivém hrobě.

Což Pescoliové ani trochu nevadilo.

Tělo Sabiny Vincennesové se našlo u statné jedle nedaleko jezera. Když se Regan dozvěděla o jejím osudu, cítila se provinile, že jí nedokázala pomoci. Podle všeho byla ale Sabina poslední ženou, kterou unesl.

FBI i policisté prohledali tunely starého dolu i Hicksovo doupě do posledního centimetru. Regan jim pověděla o masivní skříni s fotografiemi potenciálních obětí a složkami. Veřejnost si mohla konečně oddychnout. Policisté našli dokumenty, z nichž vyplývalo, že William Liam Hicks občas vystupoval i pod jménem Liam Kress. Použil své prostřední jméno a jméno své matky za svobodna. Pod stejným jménem se zapisoval i během návštěv u Padgett Longové.

Byla tedy Bradyho sestra zapletena do jeho smrti? Tahle otázka nad případem pořád visela. Policisté neobjevili nic, co by mohlo dokázat, že si Billyho Hickse alias Liama Kresse najala, aby se zbavil Bradyho Longa. Agenti Chandlerová a Halden však ještě pátrání nehodlali vzdát. V Hicksově chatě se našla závěť Huberta Longa. V jednom rohu byl podpis advokáta Tinnemana, v druhém kaňka Bradyho krve.

Ivorovi celá událost už nadobro zlomila srdce.

Podle lidí, kteří ho potkali, se prý ještě více upnul na Jima Beama a Jacka Danielse. Ještě více lpěl na své historce o únosu mimozemšťanů.

Když nyní teror skončil a Regan se začala uzdravovat, mohla se pustit také do vyřizování svých osobních záležitostí. Příjemně ji překvapila zpráva, že Luke ustoupil od žádosti o plné opatrovnictví, což Jeremymu a Biance zjevně udělalo obrovskou radost. Ani jedno z jejích dětí se o pobytu u Lukea a Michelle nechtělo už nikdy bavit. Jen jednou je zaslechla, jak si utahují z perníčků ve tvaru hlavy Santa Clause s marcipánovýma očima a bílými vousy, které Michelle napekla.

Vyčítala si, že jí takové zjištění působí uspokojení. No a co, řekla si nakonec. Dnes ale ani jedno z dětí nebylo doma. Jeremy odjel se svým pochybným kamarádem Tylerem, podezírala ho ale, že se chce tajně sejít s Heidi Brewsterovou. Varovala ho, aby nikam nespěchal, dokonce mu do ložnice dala krabičku prezervativů. Prý jen tak pro „strýčka Příhodu“, protože na sex má ještě hromadu času.

Nic víc by stejně nezmohla.

Bianca také odjela za nějakými přáteli. Regan si její alibi pro jistotu ověřila. Bianca jí musela přísahat, že se tam neukáže její chlapec Chris. Slíbila také, že mu vrátí prsten.

Budu jí tedy věřit, rozhodla se Regan.

Možná ho jen nenosí před ní.

„Takže,“ řekl Santana a natáhl se k tácu na stole, na kterém ještě leželo několik „speciálních vánočních tyčinek“ od Joelle Fisherové. „Co kdybychom se tedy sestěhovali?“

„Cože? Děláš si srandu?“ Zakroutila rezolutně hlavou. „Já přece musím vychovávat děti.“

„Podívej, brouku, ty hlavně musíš žít také svůj vlastní život.“ Zakousl se do tyčinky. Pak si přesedl na gauč hned vedle Pescoliové a položil si její nohu zabalenou v dlaze do klína.

„Byl bys mizerný nevlastní otec.“

„Já? Naopak! Byl bych skvělý nevlastní otec!“ holedbal se a předstíral pobouření.

„Jo?“

„Jo!“

Zadívala se mu vážně do očí. „Opravdu bys tohle chtěl?“

Na rtech mu zatančil lehký úsměv. „Chci především tebe. Včetně všeho, co k tobě patří. Navíc mi tvoje děti vůbec nevadí.“

„Haha, vtipné!“

Pohladil ji po stehně a rázem se nemohl soustředit. „Mně se to líbilo tak, jak to bylo.“

„Hmmm,“ zamručel nevěřícně.

„Co je špatného na schůzkách v motelových pokojích?“

„Nikdo netvrdí, že tam už nemůžeme chodit.“

Zamyslela se. „Bojím se, že by naše společné soužití mohlo znamenat konec něčeho krásného.“

Předklonil se a políbil ji na nohu. Jak se jeho rty dotkly její kůže, zachvěla se. „Naopak. Může to být začátek něčeho ještě krásnějšího,“ poznamenal. Políbil ji znovu, tentokrát o kousek výše. Opět se zachvěla vzrušením.

„Jsi zlý,“ řekla.

„Ani nevíš jak!“

„Ale ano, mám tušení.“

„Tak si to tušení prověříme, chceš?“ Posunul se na pohovce a políbil ji na spánek. „Řekněte mi, detektive Pescoliová, jaká je vaše nejtajnější představa?“

„Myslíš kromě těch o tobě?“

„Zkažená ženo!“ prohlásil s úsměvem a naklonil se k ní.

Pohladila ho po tváři a mrkla na něj. „Nemáš nejmenší tušení, jak moc jsem zkažená!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai