Zrozena k smrti

Lisa Jackson

Domino (2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Doktorka Kacey Lambertová dobře ví, že je nápadně podobná jisté herečce z béčkových filmů, vždyť jí to často lidé předhazují. Zpráva o tom, že herečka byla zavražděna, s ní proto docela otřese, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že tato děsivá událost bude mít pokračování – a že se promítne i do jejího života. Když je po několika dnech přivezena na jednotku intenzivní péče mladá učitelka, která se Kacey také nápadně podobá, stále ještě to vypadá jako podivná shoda náhod. A pak žena zemře a při pitvě jsou v jejím těle nalezeny stopy po jedu… A zatímco se policejní vyšetřovatelky Alvarezová a Pescoliová marně snaží najít motiv vraždy, Kacey začíná tušit, že mezi mrtvými ženami existují jisté spojitosti – a že jedno z těch pojítek by mohlo vést i k ní. Je to jen výplod jejího strachu, anebo má oprávněný důvod k obavám? Co když je i ona na seznamu příštích obětí vraha, který je stále drzejší a brutálnější? Co když i ona byla podle jeho vyšinuté mysli zrozena k smrti?

Copyright © 2011 by Lisa Jackson LLC Translation © 2012 by Barbora Klasová Cover design © 2012 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu BORN TO DIE,

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corporation,

New York 2011,

přeložila Barbora Klasová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazykový redaktor: Jiří Chodil

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v dubnu 2012

ISBN 978-80-7303-709-3

PODĚKOVÁNÍ

Je mnoho těch, kteří mi při psaní této knihy pomohli. Ve většině případů jsou to mí staří dobří známí, kteří byli jako vždy úžasní – například Nancy Bushová, Alex Craft, Matthew Crose, Niki Croseová, Michael Crose, Kelly Fosterová, Marilyn Katcherová, Ken Melum, Robin Rueová, John Scognamiglio, Larry Sparks a další. Jako obvykle se v mé knize mohou vyskytovat určité chyby, které jsou způsobeny výhradně jen mnou.

Prolog

Člověk občas vyhrává a občas prohrává.

Shelly Bonaventureovou napadlo, že dnešní večer je pro ni jednoznačně ve znamení prohry. Připadala si jak absolutní ztroskotanec, ten největší loser s velkým L. V duchu si vybavila scénu z jednoho filmu, kde se děti navzájem provokovaly tím, že si k čelu okázale přiložily ukazováček a palec a vytvořily tak písmeno L na znamení toho, jak je ten druhý neschopný.

Odemkla dveře u bytu, kabelku pohodila na stolek v předsíni a vzápětí ucítila v břiše ostrou bolest.

Zalapala po dechu a prudce se předklonila, jak se jí vnitřnosti zničehonic sevřely nečekanou křečí.

Přišlo to jak blesk z čistého nebe.

„Au,“ zasténala, když bolest polevila alespoň do té míry, že byla schopná doklopýtat k pohovce. „Co to sakra je?“

Připadalo jí, že se jí žaludek v jedné vteřině proměnil v kámen. Největší křeč naštěstí brzy ustala a ona se mohla několikrát zhluboka nadechnout. V duchu uvažovala, jestli byla bolest natolik silná, aby zavolala záchranku, anebo jestli by se měla na pohotovost vypravit sama.

„Nebuď směšná,“ zašeptala sotva slyšitelně, ale pocit, že se s ní děje něco hodně špatného, ji neopouštěl. „Tak se konečně vzchop,“ pronesla o poznání hlasitěji a skopla na zem lodičky s vysokým podpatkem. Buď moc pila, nebo snědla něco zkaženého, anebo dostala o něco dřív měsíčky.

To není možné. Takovou bolest ještě při menstruaci nikdy necítila.

Na okamžik zavřela oči a horní ret se jí orosil potem. Bude si muset vzít kapky proti bolestem žaludku, jestli v lékárničce nějaké najde, a jestli ne, bude to muset přetrpět až do rána. Rukou si setřela pot a přitom se rozhlédla kolem sebe, jestli neuvidí kočku.

„Lano?“ zavolala bez jakékoliv odezvy. To je zvláštní. Jakmile kočka uslyšela zarachotit klíč ve dveřích, obvykle se vynořila ze své skrýše, ať už se v té chvíli schovávala kdekoliv.

Bože…

„Lano? Pojď sem, micinko…“ Znovu se zaposlouchala do ztichlého prostoru. Možná si s ní tříbarevná kočička jen hraje a za chvíli se na ni vyřítí z potemnělé chodby, aby ji vyděsila k smrti. Něco podobného už v minulosti párkrát udělala.

Ale stejně…

Pomalu se zvedla a zamířila k záchodu. Málem přitom zakopla o kobereček, který si koupila… Kristepane, to už je vážně sedm let? „Vylez, míco, kde tě mám?“ vábila kočku. „Panička už je doma!“

Buch!

Ten zvuk přicházel z terasy.

Shelly se s úlekem otočila.

Byl to skutečně stín, co se mihl přes verandu?

Se srdcem v krku přistoupila ke dveřím na verandu a pomalu vykoukla ven, aby se přesvědčila, že ten tajemný stín patří listu palmy, komíhajícímu se před lampou.

„Idiote! Přestaň být paranoidní.“

Co ale potom způsobilo to tupé žuchnutí…?

Kočka? A kde tedy je?

I když měla nervy pořád napjaté, nakonec se jí podařilo přesvědčit sama sebe, že se neděje nic neobvyklého. Tu tupou ránu zřejmě způsobil stařík, který bydlí nad ní, jmenuje se Bob… kdo ví jak dál. Každou chvíli mu něco upadne.

Zachvátila ji další vlna nevolnosti a chvíli se zaťatými zuby čekala, než poleví. Bože, co to jen může být?

Chytila se opěradla u sedačky, zhluboka vydechla a rozhlédla se kolem sebe. To už vážně bydlí v tomhle dvoupokojovém bytě skoro deset let a celou dobu jen bezmocně sleduje, jak čas neúprosně letí, jak jí přibývají vrásky a jak jí všechny role, o kterých kdy snila, proplouvají mezi prsty?

Od té doby, co se rozvedla s Donovanem…

K téhle kapitole své minulosti se vracet rozhodně nebude. Alespoň ne dnes večer. Pozitivní přístup, nic jiného nepotřebuje.

A možná ještě něco, co by zklidnilo ty bolesti, které má v břiše. Asi to trochu přepískla s pitím U Ještěrky, v baru jen o necelé dva bloky domů dál. Ten podivný název byl zřejmě spíše součástí jakési záhadné komerční strategie, než že by vznikl na počest konkrétního tvora. Je pravda, že se dnes chovala hodně nevázaně. Mohla za to ta obludná pětatřicítka, co se jí s každou hodinou čím dál víc sápala po krku. Kvůli ní se tak rozjela.

I když… zas tak hrozné to přece nebylo.

Nebo snad jo?

Copak bylo možné ubránit se tomu chlapíkovi, co se s ním v baru seznámila? Hned, jak se dozvěděl o jejích blížících se narozeninách, začal jí objednávat jeden míchaný mais tais za druhým a přitom se tvářil, jako by měl o ni opravdový zájem. Vážně! Byl fakt neskutečně sexy a mluvil takovým tím dráždivě hlubokým hlasem, a když se dotkl hřbetu její ruky, cítila, jak se jí žaludek sevřel očekáváním… Vpíjel se do ní těma šedivýma očima se sotva patrnými tmavomodrými skvrnkami, měl hezky tvarované úzké rty a na tváři temné strniště, které mu dodávalo na mužnosti. A co teprve, když si vzpomněla na jeho úsměv, který mu hrál celou dobu na tváři! Sice trochu pokřivený, ale naprosto neodolatelný. Učiněný buldozer ženských srdcí. Prozradila mu, že má úsměv zabijáka, a to ho neskutečně pobavilo. Prý mu ještě nikdo nic podobného neřekl, prohlásil a přitom mu smíchy legračně bublalo hluboko v hrdle.

Představovala si, jak asi vypadá bez košile… Kdyby se jí tak dotkl svými horkými rty a ona by pomalu – avšak ochotně – klesla na postel, rovnou do jeho mužné náruče.

Hmm. To bys ho ale nesměla nechat v baru!

A odkráčet domů. Sama.

Samozřejmě, že nakonec utekla. Vždyť o něm skoro nic neví. Kromě toho jí není nejlíp a zítra v pět ji čeká budíček, který nesmí za žádnou cenu prošvihnout.

Agentovi se podařilo protlačit ji na konkurz do nového televizního seriálu, který by se měl vysílat na podzim na stanici Fox. Konkurz se měl konat časně ráno a ona měla v úmyslu předvést se v té nejlepší formě. Jestli se jí tuhle roli nepodaří ulovit, potom už ji nečeká vůbec nic… Alespoň do chvíle, než se vetře do Star Dance nebo do nějaké jiné reality show, která by jí mohla pomoct znovu nakopnout upadající kariéru.

Kdyby se cítila jen maličko líp. Je možné, že se doopravdy tak strašně potí? To nevěstí nic dobrého, kristepane, to vážně nevěstí nic dobrého.

Ten televizní seriál je možná poslední příležitost něco natočit, když člověk vidí, jak Hollywood vnímá věk hereček.

Není to hrůza?

Shelly Bonaventureová to musí dokázat, musí. Nemůže se přece vrátit zpátky do té díry Podunk ve státě Montana jako spráskaný pes s oháňkou mezi nohama. Copak ji už na střední nezvolili královnou krásy a neprorokovali jí, že jednou bude slavná? Copak odtamtud při první příležitosti neutekla a ještě cestou si zoufale neoprašovala z bot špínu maloměsta? A copak se hned na začátku její hvězda jasně nerozzářila a nestoupala s každou další rolí ke slibným výšinám? Neobjevila se snad hned v několika seriálech, a to jí ještě nebylo ani dvacet! Nepracovala s Tomem Cruisem, Tomem Hanksem, Gwyneth a Meryl a… a dokonce i s tím zatraceným Bradem Pittem? Měla sice jen malé roličky, ale měla je! A dělala dokonce dublérku Julii Robertsové! Největší popularitu jí asi přinesl televizní seriál o upírech V hlavní roli krev. Žádný z úspěchů však nedostala zadarmo. Teď už jsou všechny ty drobné minuty slávy minulostí, uvědomila si vzápětí s hořkostí, poslední dobou se musela spokojit jen s hraním mrtvol v několika dílech Kriminálky Miami, k tomu pár štěků v reklamě a dabing pro nízkorozpočtové animované filmy.

Jestli se jí zítra nepodaří získat roli Estelle, může se rozloučit s kariérou béčkové herečky a rovnou se zapsat do nějaké reality show pro vyhasínající hvězdy. Ta představa ji děsila.

Hollywood, pomyslela si bezútěšně, svět ošoupaných castingových sedaček a zmařených snů. Škubla sebou při další bolestivé křeči, která ji málem srazila na kolena. „Bože můj,“ zašeptala a potom se shrbená a škobrtající odpotácela do miniaturního kuchyňského koutu, kde prudce rozevřela dveře od lednice a při pohledu na její prořídlý obsah se jí zmocnil další záchvat deprese. Ze zásuvky na léky vyndala poloprázdnou lahvičku pepta bismolu na žaludek, nejistou rukou odšroubovala víčko a zhluboka si lokla růžové tekutiny. Otřásla se, zašroubovala víčko zpět a skleničku se zbytkem léčivého moku vrátila do přihrádky. Vzápětí se posadila na zem, nohy natáhla před sebe a začala zhluboka oddychovat.

Kristepane, takhle špatně jí snad ještě nikdy nebylo.

Možná by měla zavolat lékaři a alespoň mu nechat vzkaz na záznamníku. Pomalu se zvedla na nohy a v duchu znovu zapřemýšlela, kde jen ta kočka může být.

Nenašla ji ani na lince mezi tři dny starými hrnečky od kávy, špinavými sklenicemi a podnosy od zmrazených hotových jídel z Lean Cuisine.

S bolavým břichem zamířila na záchod a v duchu se zapřísáhla, že se přece nemůže nechat tímhle městem jen tak srazit na kolena.

Copak kvůli slávě nepropadla i bulimii?

Neudělala snad všechno pro to, aby uspěla?

A i když není klasická kráska, říkali jí přece nesčetněkrát, že se jí v obličeji zračí „charakter“ a „inteligence“. Rudohnědé vlasy má pořád stejně zářivé a kolem zelených očí a plných rtů nemá ani moc vrásek.

Shrbená bolestí se přišourala do úzké koupelny a upřela pohled na odraz v zrcadle nad umyvadlem. Přes všechny chlácholivé řečičky bylo evidentní, že se na ní věk pomalu začíná projevovat, i když to zatím není tak strašné. Však taky používá tuny nejrůznějších kosmetických produktů, aby si zachovala pleť co nejlepší – tedy s výjimkou botoxu. Zatím… Ani tuhle eventualitu však nevylučovala. Nevylučuje vlastně vůbec nic, co by jí pomohlo zpomalit anebo dokonce na chvíli zvrátit ten příšerný běh času.

Jenže čas je neoblomná mrcha, pomyslela si a zkusmo si stáhla kůži z tváří k uším, aby viděla, že ještě doopravdy žádný lifting nepotřebuje.

Zatím ne, bohudíky. Stejně teď nemá na nic takového peníze. A ani nehodlá psát autobiografii, v níž by se senzacechtivým čtenářům svěřila s pravdivými i smyšlenými tajemstvími, jak jí onehdy doporučoval agent. Vždyť jí ještě není ani pětatřicet, proboha, alespoň ne v následujících pár dnech, tak proč by si měla někomu vylévat duši? Kromě toho ani nemá o čem psát. Její život je ve srovnání se spoustou jejích vrstevnic nudný.

Při pohledu na zarudlé oči si vyndala kontaktní čočky a potom našla lahvičku očních kapek Visine, kterou měla schovanou v lékárničce. Odšroubovala uzávěr, zaklonila hlavu, kápla si do očí pár kapek a několikrát zamrkala, než lahvičku uklidila zpátky. Když zavírala dvířka lékárničky, zahlédla v jejím zrcadle nějaký stín, který se jí mihl za zády.

Co to mohlo být?

Srdce se jí sevřelo úlekem a ona se s trhnutím otočila. Místnost byla prázdná. Otevřené dveře za jejími zády vedly do obývacího pokoje a k posuvným dveřím na verandu.

Naskočila jí husí kůže.

„Lano? Jsi to ty?“ zavolala cestou zpátky do obýváku. Rohy místnosti viděla rozmazaně, částečně kvůli krátkozrakosti, částečně kvůli kapkám, které se jí v očích ještě docela nevstřebaly. „Čičiči!“ Kde jen může ta zatracená kočka, pojmenovaná po její oblíbené filmové ikoně být? „No tak, vylez, micinko, ať už jsi kdekoliv,“ vábila ji zpěvavým hlasem. Nakonec usoudila, že kočka, která miluje hru na schovávanou, na ni zřejmě čeká skrytá někde ve stínu, připravená vyskočit. Už několikrát se na ni vyřítila zpoza zarámovaných obrazů stojících na knihovně, povalila přitom vystavené fotografie a rozbila skleničky. Obvykle se u toho naježila, takže byla dvakrát tak velká než obvykle, a k smrti tím Shelly vyděsila. Strašení paničky byla ostatně její oblíbená kratochvíle. „Čičičičí, kočičko, tady jsem…“

Kočka se neobjevila, jak se ostatně dalo čekat, když vzal člověk v úvahu její nezávislou povahu.

Shelly stála bosá uprostřed obývacího pokoje. Na bytě bylo něco zvláštního. Taková podivná tichost, podle které se dalo předpokládat, že v něm nikdo není. Ani kočka.

To ale nedává smysl.

Když Shelly ráno odcházela, nechala kočku spát na gauči. Byla si tím naprosto jistá a pamatovala si dokonce, jak kočka zlehka šlehala ocasem, stočená do klubíčka uprostřed měkoučkých polštářů.

Tak proč má najednou pocit, že byt nejeví absolutně žádnou známku života? Slyšela, jak po verandě poletuje uschlé listí, zřejmě rozháněné větrem, a tajuplně chrastí.

Kristepane, co se to s ní děje? Je to jen vítr a suché listy, tak proč se jí chce hrůzou plakat? Cítila, jak se jí ježí chlupy na rukou.

„Vzpamatuj se.“

Další křeč v břiše. „Au, au.“ Předklonila se v záchvatu prudké bolesti. Tentokrát už nebude na nic čekat. Odšourala se ke kabelce a zašátrala v ní, aby našla mobilní telefon.

Ta zatracená věc nebyla na obvyklém místě. „No tak, no tak!“ Teď není vůbec vhodná chvíle na řešení ztráty telefonu. S třesoucími se prsty začala zkoumat obsah kabelky, a když bolest ještě o trochu zesílila, zoufale vysypala její obsah na dlaždice. Na podlaze se rozlétly klíče, pouzdro na brýle, peněženka, pár účtenek, nějaké mince, balíček cigaret, krabička tamponů a pepřový sprej.

Po telefonu ani stopy.

Kde je?

Měla ho přece v baru. Pamatovala si, jak ho přepnula do režimu vibrace a potom… Copak si ho potom nevrazila zpátky do kabelky? Anebo ho nechala ležet U Ještěrky na hladkém barovém pultu s dekorem hadích šupin?

„To snad ne,“ zasténala a cítila, jak jí na čele vyrážejí kapičky potu. Tep se jí zrychloval. Pevnou linku nevlastnila, takže neměla jak zavolat pro pomoc, jedině že by…

Skříííp!

Ostrý skřípavý zvuk jí projel až ke konečkům nervů.

Co to sakra bylo?

Kočka?

„Lano?“ pronesla nervózně a potom si všimla, že posuvné dveře na verandu jsou pootevřené, i když jen na malou škvírku.

Nedovřela je snad?

Určitě ano. Pamatovala si, jak je zabouchla. Samozřejmě je nemohla zamknout, protože ten nemožný správce Merlin se tu ještě neukázal, aby dal do pořádku porouchaný zámek.

Bože můj! Cítila, jak se jí ježí chlupy v zátylku a srdce jí poplašeně bušilo, i když si pořád dokola opakovala, že nesmí být paranoidní. Nikdo v bytě určitě není, nikdo se tu neskrývá a nečíhá tu na ni.

Vžila ses až moc do rolí obětí béčkových hororových filmů.

Ale stejně…

S napjatýma ušima a tlukoucím srdcem pohlédla směrem ke dveřím ložnice, které byly mírně pootevřené. Udělala dva kroky dopředu, když koutkem oka zahlédla pohyb, nějakou temnou postavu skrývající se za škvírou na druhé straně dveří.

Zloděj! To snad ne!

Otevřela ústa připravená začít křičet o pomoc.

Vzápětí je zase sklapla, když poznala muže z baru. V ruce držel její telefon. Přitiskla si ruku k srdci a vydechla: „Vyděsil jsi mne k smrti!“ Otevřela dveře dokořán. „Kde jsi vzal můj…“

Odpověď vytušila dřív, než ji stihl vyslovit. „Nechala jsi ho v baru.“

„Ale jak jsi mě našel?“

Zase ten váhavý, pokřivený úsměv. „Adresu máš napsanou v kontaktech. Pod heslem Domů.“

„Ach tak.“

Působil opravdu jako lamač dámských srdcí s tou hranatou bradou, tmavými vlasy a šedomodrýma očima, ve kterých se mu dábelsky blýskalo.

„Většina lidí chodí dveřmi a předtím zaklepou nebo zazvoní.“ Nemohla si pomoci, ale jeho drzost ji rozčílila. Kromě toho se cítila mizerně.

Pevně sevřel ústa. „Možná nejsem jako většina ostatních.“

Na to nenašla odpověď a ani ji nehodlala hledat, když jí projela další vlna ostré bolesti, která ji ohnula v zádech. „Ach… ach… bože.“ Opřela se rukou o skleněnou desku stolu a zhluboka se nadechla. Znovu jí na čele vyrazil pot a tentokrát se o ni pokusily i mdloby.

„Jsi v pořádku?“

„Ne!“ zavrtěla zoufale hlavou. „Měl bys raději odejít. Je mi to líto, ale… bože!“ Znovu se zhluboka nadechla. Tentokrát jí podklesla kolena a on ji podepřel silnou paží.

„Potřebuješ pomoc.“

Dřív, než stihla cokoliv namítnout, popadl ji do náručí a odnesl ji bez sebemenšího zaváhání do ložnice. „Hej, počkej chvíli…“

„Zůstaň ležet,“ přikázal jí nevzrušeně.

Neměla na vybranou. Ložnice se s ní začala točit, zdálo se jí, že jí lampička z nočního stolku krouží před očima. Bože, bylo jí tak strašně špatně… Když ji položil na zmačkané peřiny, zachvátila ji nová panika. Matrace se mírně prohnula pod její vahou.

„Já si nemyslím…“ Na okamžik se vzdálil a ji okamžitě napadlo, že se musí pokusit uniknout. Na tom jeho nenadálém zjevení se v jejím bytě je něco divného. Uvědomila si to s naprostou jistotou, i když jí vnitřnosti svírala mučivá bolest. Nejdřív ho potká v baru, vzápětí se jí udělá nevolno a on najednou stojí v jejím bytě…

Proboha, copak pustil sprchu? Slyšela proud vody a vzápětí skřípání starých trubek. Co může mít za lubem?

Než se stihla pohnout, byl zpátky v ložnici a podával jí její mobilní telefon. „Právě jsem zavolal rychlou pomoc,“ pronesl, když se na něj snažila dosáhnout. Nepodařilo se jí to. Pokusila se ruku ještě kousek natáhnout k telefonu, ale prsty měla ochablé a nepoužitelné. Paže jí bezvládně padla zpátky na podušku.

Kristepane, musí se odtud nějak dostat… Tohle nevypadá vůbec dobře.

Položil jí telefon kousek od hlavy, na prošívanou deku, kterou jí ušila babička, když jí bylo deset…

Zahleděla se na něj z postele s rozházenými přikrývkami a polštáři a tentokrát si byla jistá, že v jeho úsměvu se neskrývá ani kousek radosti, pouze čiré uspokojení. Jeho přitažlivý obličej najednou dostal až démonický výraz.

„Co jsi mi to udělal?“ pokusila se ze sebe vypravit, slova však byla téměř nesrozumitelná.

„Sladké sny,“ popřál jí a odešel ke dveřím, kde se na chvíli zastavil. Cítila v útrobách ledový chlad, jako kdyby na ni sáhla smrt.

„Tísňová linka,“ ozval se z telefonu rázný ženský hlas. „Sdělte mi prosím své jméno a co se vám…“

„Pomoc,“ snažila se Shelly zakřičet, vyšlo z ní však pouhé zašeptání. Ústa ji neposlouchala, jazyk měla dřevěný a nepohyblivý.

„Prosím?“

„Potřebuju pomoc,“ snažila se pronést o něco hlasitěji, sama však slyšela, jak komolí jednotlivé hlásky.

„Je mi to moc líto, ale neslyším vás. Zkuste mluvit hlasitěji, prosím. Co se vám stalo?“

„Pomozte mi! Pošlete někoho!“ pokusila se Shelly artikulovat, teď už v naprosté panice. Bože, pomoz mi! Místnost se s ní točila, slova, která chtěla vykřiknout, zůstala uvězněna v její hlavě. Podařilo se jí chmátnout po telefonu, ten však sklouzl z postele a upadl na zem.

Hlava jí klesla k jedné straně a ona ho opět uviděla, jak stojí ve dveřích a pozoruje ji. „Zabijácký“ úsměv se z jeho tváře vytratil a teď ji pozoroval se zřejmým znechucením a nenávistí.

Proč? Proč si vybral zrovna mě?

V očích, které jí ještě před pár hodinami připadaly tak přitažlivé, se mu zlověstně blýskalo.

V těch posledních pár okamžicích života si uvědomila, že její smrt pečlivě připravil. Z nějakého nepochopitelného a hrůzostrašného důvodu si ji vybral. Jejich setkání v baru nebylo ani trochu náhodné.

Bože, pomoz mi, pomyslela si a po tváři se jí skoulela slza, když si s jistotou uvědomila blížící se konec. Ode dveří ji pozoroval ten záhadný cizinec se znepokojivým úsměvem na tváři, zatímco její dech byl čím dál mělčí.

Z telefonu ležícího na podlaze se ozýval rozrušený ženský hlas, ale připadal jí strašně vzdálený, snad miliony kilometrů. Dívala se, jak k ní přistupuje blíž a pokládá na noční stolek ampulku s nějakými léky. S pohledem upřeným do jejích očí a s němým přiznáním, že to je on, kdo stojí za její smrtí, ji začal pomalu a systematicky svlékat…

1

Doktorka Acacia „Kacey“ Lambertová balancující s kelímkem s kávou a koláčkem s makadamovými ořechy v jedné ruce a s notebookem v druhé ruce pospíchala po chodníku. Ačkoliv teprve svítalo, ulice ozařovaly napnuté kabely s barevnými vánočními světýlky, které se pohupovaly v listopadovém větru profukujícím malým městečkem Medvědí Brod.

Zima udeřila letos brzy a s nečekanou silou. Přinesla už i první sníh a led, což způsobilo nesčetně výpadků elektřiny a dopravních problémů.

Stejně jako před rokem, pomyslela si.

To je dar za globální oteplování.

Souvislá šňůra aut si razila cestu směrem k nájezdu na montanskou dálnici, jak lidé v této době dopravní špičky mířili do práce. Chodci navlečení do teplých bund, šál, vlněných čepic a vysokých bot spěchali po chodníku, od úst jim stoupala pára a tváře měli mrazem červené.

Zimy v téhle oblasti bývaly kruté, daleko mrazivější než v Seattlu, ale Kacey tuhle část země milovala a nikdy nelitovala toho, že se přestěhovala zpátky do malého městečka, v němž prožila své dětství.

Když se přiblížila ke klinice ve spodní části města, jen pár bloků domů od soudní budovy a od řeky, vylovila z kabelky klíče a odemkla vchodové dveře. V té chvíli to směrem od vody pořádně fouklo, až se rozrachotily skleněné okenní tabulky a mrazivý vzduch jí zalezl pod bundu.

Mráz pichlavější než bradavky mladé čarodějnice. Tak nějak by to asi okomentoval její dědeček, Alfred Collins, s blankytně modrýma očima rozpustile pomrkávajícíma za kulatými brýlemi s tenkými kovovými obroučkami, který si nikdy neodpustil nějakou prostořekou poznámku, ačkoliv ho za to jeho žena Bess vždycky peskovala.

Bože, tolik se jí po obou stýskalo. Někdy až k uzoufání. Bydlela teď ve venkovském domě, kde její prarodiče strávili padesát let společného života, a neuběhl jediný den, aby si na ně nevzpomněla.

Minul ji náklaďák, který měl i přes mrazivé počasí pootevřené okýnko u spolujezdce, z něhož vykukoval psí čumák. Škvírou se k ní donesl útržek melodie „Rolničky“.

„Na to je snad trochu brzy,“ zamumlala, zatímco odemykala dveře, aby vzápětí vklouzla do prázdné haly přízemní budovy, v níž byla jedna ze dvou klinik ve městě. Zeď lemovala řada opotřebovaných křesílek, na několika roztroušených stolcích byly vyskládány časopisy, v rohu stála skomírající palma v květináči a blízko okna recepce byly úhledně vyskládány hračky pro nejmenší návštěvníky.

Zpoza skleněné stěny sem prosvítalo světlo. Recepční Heather Ramseyová byla již usazená za dlouhým pultem na druhé straně okna, který jí sloužil zároveň jako stůl. Heather měla v dokonalém soustředění zabořený nos do obrazovky počítače a očima přelétala přes celou její plochu.

Její zaujetí určitě nesouviselo s kartami pacientů, ani s lékařskými zprávami, či s čímkoliv podobným, co by mělo nějaký vztah k práci na klinice.

Heather jako každé ráno, než se pustila do práce, hltala nejnovější drby a klepy, které internet nabízel. „Mám pro tebe špatnou zprávu,“ prohodila, aniž by zvedla oči.

„Jakou?“

„Tvoje dvojče zemřelo,“ pronesla Heather posmutnělým tónem. „Sebevražda.“

„Moje dvojče?“ opakovala Kacey s překvapeně zvednutým obočím. „Vzhledem k tomu, že jsem jedináček, nemám ani páru, o kom je řeč.“

„O Shelly Bonaventureové přece!“

„O jaké Shelly? Ach tak… Ty myslíš tu herečku, která hrála… Bože, už si ani nemůžu vzpomenout, co to bylo za film.“ Pamatovala si však dobře hereččin hezký obličej s jemnými rysy, velkýma zelenýma očima, malým nosíkem, drobnou špičatou bradou a vystouplými lícními kostmi. Heather jí chtěla zřejmě tím přirovnáním složit kompliment.

„Hrála ve spoustě filmů, akorát neměla štěstí na roli, která by ji proslavila. Já si ji pamatuju třeba ve Střídavé péči nebo v Dámském klubu, to už je ale pár let, anebo, sakra, jak se to jen jmenovalo… Už to mám! Z třicítky patnáctkou!“ Znovu zapátrala očima na obrazovce ve snaze najít další informace. „Její nejznámější role je ale ta z upířího seriálu V hlavní roli krev, jestli si vzpomínáš. Právě tady odstartoval svou hvězdnou kariéru Joey Banner.“

„Neviděla jsem ani jeden díl,“ přiznala se Kacey, což nebylo zas tak překvapivé, protože nepatřila zrovna k velkým filmovým nebo televizním fanouškům. Neměla na nic takového čas. Při studiích na medicíně a následném doktorandském studiu a odborných praxích propásla zřejmě celou jednu generaci popové kultury.

„Opravdu? Bože můj. Ale dneska se to už dá sehnat na DVD nebo na blu-ray disku. Všechny díly dohromady včetně pilotního snímku. Byl to skvělý seriál. Hlavně ona tam byla skvělá.“ Heather očividně ožila. „Víš, že pocházela odtud? Její pravé jméno bylo Michelle Bentleyová.“ Zvedla hlavu a v prudkém světle zářivky několikrát zamrkala. „Bylo jí teprve pětatřicet, vlastně necelých, protože tento týden by měla narozeniny.“

Další společná věc. „Místo toho ale spáchala sebevraždu,“ konstatovala Kacey. „To je hrůza.“

„To je. Navíc nenechala vůbec žádný dopis na rozloučenou, tedy pokud se dá věřit policejním vyšetřovatelům…“ Najednou se zeširoka rozesmála a odhalila blýskavá rovnátka na předních zubech. „To jsou vlastně tak trochu naši kolegové, nemyslíš? My tady přece taky vyšetřujeme!“ Zasmála se svému vlastnímu vtipu.

„Zřejmě jo,“ přikývla Kacey nesoustředěné a zamířila chodbou kolem jednotlivých ordinací. Cestou rozsvěcovala všechna světla. „Stejně je to hrůza.“

„Hmm… V každém případě je to dost tajemné. Ale vypadala úplně jako ty!“

„Jo, jo, já vím,“ pokývala Kacey hlavou a zmizela ve dveřích kanceláře, malé místnosti plné regálů s knihami a jedním oknem s výhledem na parkoviště. Z temné oblohy se snášel déšť se sněhem, ledové krupky se odrážely od skla a padaly na zmrzlou zem. Kacey položila na stůl brašnu, vyndala z něj notebook, otevřela ho a zapnula. Zatímco nabíhal, upravila si žaluzie na oknech tak, aby viděla ven, ale aby nikdo neviděl dovnitř. Potom se začala probírat hromadou nevyřízené pošty, přikusovala k tomu snídaňový koláček a zapíjela ho kávou.

První pacienti by měli dorazit nejdřív za necelou hodinu, takže měla čas dodělat si nějaké papírování, vyřídit mailovou korespondenci a připravit se na další den ve znamení chřipek a bolavých krků. Uskutečnila pár nezbytných telefonátů a mezitím z dálky vnímala ruch, jak se pomalu začali do práce sjíždět i její kolegové. Při letmém pohledu z okna zjistila, že temná mračna pomalu postupují k pohoří Bitterroot.

Právě skončila telefonickou konzultaci s kolegou ze Spokane, týkající se jedné pacientky s rakovinou prsu, když Heather strčila hlavu do dveří, které Kacey nechávala po většinu dne pootevřené. „Volala paní Inglesová a zrušila dnešní návštěvu, nějaký problém s hlídáním synovce nebo co.“

„Dobrá.“ Helen Inglesová bojovala s cukrovkou druhého typu a byla objednaná k dalším krevním testům.

„A ještě něco. Vytiskla jsem ti ten článek o Shelly Bonaventureové.“

Kacey na ni pohlédla přes obroučky brýlí na čtení.

Heather před ni položila na stůl několik vytištěných stránek.

„Ano, já vím, je čas dát se do práce, ale pochop, byla vlastně místní celebritou,“ pokrčila nešťastně útlými ramínky. „Chtěla jsem jen, aby ses podívala, jak je ti strašně podobná.“

„Tak už dost,“ zarazila ji Kacey a odstrčila potištěné listy papíru na kraj stolu. Už několik let poslouchala, jak má s několika hollywoodskými herečkami podobné rysy. Nepřirovnával snad onehdy někdo její široký úsměv k úsměvu Julie Robertsové? Dokonce i její bývalý manžel, Jeffrey Charles Lambert, pro přátele JC, jí několikrát opakoval, že má stejný tvar obličeje jako Jennifer Garnerová, což mimochodem nebyla ani trochu pravda. A co se týče Shelly Bonaventureové, jejich jedinou podobnost spatřovala v tom, že mají stejnou barvu očí, pokud tedy Shelly nenosila barevné kontaktní čočky.

„Já vím, já vím… Pochopila jsem,“ pronesla Heather s omluvně vztyčenýma rukama na důkaz své kapitulace, zatímco couvala ven z kanceláře. „Paní Whitakerová už sedí v čekárně.“

„Výborně.“ Constance Whitakerová byla hypochondr trpící nedostatkem povinností, takže většinu volného času trávila na internetu zkoumáním všech možných nemocí, čímž se vždy dokonale vyděsila, protože pokaždé nabyla přesvědčení, že trpí všemi symptomy nejnovější nemoci, která se kde objevila.

„Už je tu doktor Cortez?“ zeptala se Kacey, zatímco se oblékala do bílého pláště.

„Volal asi před patnácti minutami. Je na cestě z nemocnice,“ odpověděla Heather. V tu chvíli však do místnosti pronikla skrz žaluzie světla reflektorů a před domem zastavil rangerover, patřící doktoru Cortezovi. „Skvělý čas.“

Kacey zavrtěla hlavou. „Býval rychlejší. Když měl ještě porsche.“

Heather si zasněně vzdychla. „Jo, jo, to si pamatuju.“

Sportovní vůz mu vydržel jen jednu zimu, potom ho vyměnil za luxusní vůz s pohonem na všechna čtyři kola, který si hravě poradil s místním hornatým terénem a drsným zimním počasím.

Na recepci se rozezvonil telefon a Heather se vrátila za hlavní pult, zatímco vchodové dveře se rázně rozletěly a vzápětí se s hlasitým bouchnutím zase zavřely. Doktor Martin Cortez byl tu.

Kacey pohlédla letmo na článek o Shelly Bonaventureové. Musela přiznat, že mezi nimi určitá podoba existuje, ale nepřipadala jí nikterak výrazná.

Zahodila papíry do koše právě ve chvíli, kdy Martin strčil hlavu do jejích dveří. Stihl si už na sebe navléknout plášť a zeširoka se usmál. „Dala sis dnes ráno trojitou kávu s extra šlehačkou?“

„Jen v tvé fantazii.“ Byl to jejich obvyklý ranní vtip. Jednou za čas ho totiž Kacey naprosto šokovala nějakou šílenou extravagantní kávovou kombinací. Dnes tomu tak nebylo.

„Jak mám teď přežít tak fádní a šedivé ráno?“ zeptal se zoufale, jednu ruku si přitiskl k hrudníku a oči obrátil ke stropu, jako kdyby čekal nějakou inspiraci z nebes.

„Chápu, že to bude pro tebe těžké, ale ty to zvládneš,“ odpověděla. „Věříme ti.“

„Tak jo, já se pokusím.“ Jeho úsměv, zářivě bílý záblesk v opálené tváři, byl nakažlivý. Nebylo divu, že ho pronásledovala polovina nezadaných žen z okresu. Vzápětí odhodil image oscarové hvězdy a nasadil vážnější výraz. Jako mávnutím proutku se převtělil do profesionálního lékaře. „Dívala ses na ten graf Amelie Hornsbyové?“ Martin znal zpaměti jména snad všech pacientů a členů jejich rodin, kteří se kdy objevili na klinice. Amelia byla osmiletá dívka, která už spořádala několik dávek antibiotik za sebou v marném boji s infekcí v krku, jež se pořád nechtěla dát na ústup.

Za Martinovými zády vykoukla hlava Randyho Yatese, který měl čerstvě po škole a pracoval tu na pozici zdravotního asistenta. „Zdravím, doktorko. Je čas dát si trochu rock’n’rollu, co říkáte?“ zazubil se. Hnědé vlasy měl sestřihané tak, že mu na hlavě zbylo jen tmavé strniště, to si však vynahrazoval úhledně zastřiženou bradkou. „Ordinace jedna, dvě a čtyři jsou připravené. Tlak u všech pacientů změřený.“

„Já si vezmu paní Whitakerovou,“ navrhl Martin.

Kacey se podívala na pořadí v ordinaci dvě. První byl na řadě Elmer Grimes. „Jdu do dvojky,“ řekla a zamířila za svým prvním pacientem.

Detektivnímu vyšetřovateli Jonasi Hayesovi z losangeleského policejního oddělení se na tom něco nezdálo. Nelíbilo se mu to ani včera v noci, když ho zavolali do bytu Shelly Bonaventureové, ani dneska, když se posadil za stůl a proklikával se na počítači jednotlivými záběry z místa činu. Dneska ráno bylo na oddělení rušno, telefony vyzváněly, lidé na sebe pokřikovali mezi stoly, bylo slyšet šoupání nohou a klikání myší, z opačné strany místnosti se ozývalo šustění papíru a vrčení tiskárny.

Hayes si zhluboka loknul kávy z kalíšku, který si přinesl z kavárny Starbucks o pár ulic níž, a začal se probírat jednotlivými výpovědmi, jež získal předchozí noc. Opět. Přečetl je už všechny zhruba ve čtyři hodiny ráno, teď je četl znovu s pětihodinovým odstupem a mnohem pečlivěji.

Od první minuty, kdy vstoupil včera v noci do bytu Shelly Bonaventureové, se ho zmocnil zvláštní pocit, že ve skutečnosti se věci mají jinak, než jak na první pohled vypadají. Zdálo se mu, jako kdyby v jejím bytě někdo naaranžoval scénu ve stylu mrtvé Marilyn Monroeové před padesáti lety. Ani po půl století zcela neutichly nejrůznější konspirační teorie ohledně její smrti a nad jejím hrobem se pořád vznášelo velké tajemství. Neměl nejmenší touhu, aby se podobná polemika vedla i v souvislosti se smrtí Shelly Bonaventureové. To ani náhodou.

Proto se mu na místě činu něco nelíbilo.

A nelíbilo se mu to i nadále.

Což bylo samo o sobě dost zvláštní. Hayes, který byl svou podstatou vědec, se vždy spoléhal jen na chladná a strohá fakta. Nikdy nedal na předtuchy nebo ničím nepodložené pocity. Byl zastáncem toho, že jedině hmatatelné důkazy mohou ozřejmit pravou podstatu zločinu.

Jenže tenhle případ byl jiný.

Za prvé nevěřil tomu, že by Shelly volala nouzovou linku nahá, ať už by byla v jakémkoliv psychickém rozpoložení. Jestli jí zbylo tolik zdravého rozumu, aby si zavolala záchranku, proč by si na sebe nehodila aspoň župan? Byla to snad snaha o větší publicitu? Může nahota vzbudit větší zvědavost veřejnosti? Toužila snad, aby se z její smrti stala senzace?

Tak kde je potom sakra dopis na rozloučenou?

Poškrábal se zezadu na krku a najednou se ho zmocnila chuť na cigaretu. Jenže kouřit přestal už před pár lety, na základě nekonečného naléhání Delilah. Bože, jak se mu po cigaretách stýskalo. Skoro stejně jako se mu stýskalo po ní.

Zamračil se a v myšlenkách se vrátil k případu. Předpokládal, že až obdrží výsledek toxikologického rozboru, určitě bude v její krvi kombinace sedativ nebo barbiturátů s alkoholem. Pokud si vzala vlastní pilulky, patrně se bude jednat o Xanax. Lahvička od tohoto léku ležela hned vedle ní na nočním stolku, nebyla v lékárničce jako ostatní léky. V ampulce zbývaly jen tři prášky a podle štítku byla zakoupená teprve minulou sobotu.

Na první pohled bylo evidentní, že se předávkovala.

Tak proč mu pořád nejde pod nos ta nejpravděpodobnější teorie o sebevraždě? Je možné, že si léky odkládala na noční stolek, uvažoval v duchu, a že přišla do ložnice nahá, protože se těsně předtím osprchovala. Sprchový kout i se závěsem byly totiž mokré.

Jenže její vlasy i kůže byly naprosto suché. Mejkap měla jen nepatrně rozmazaný – spíš v důsledku dlouhého dne, než že by si ho setřela úmyslně. Na druhou stranu koupací čepice, která visela hned vedle sprchového koutu, byla taky mokrá, takže je možné, že si vlasy dokonale zakryla, že si nenamočila ani jediný pramen… Snad.

Její kočka nebyla v bytě. Je možné, že by se rozhodla spáchat sebevraždu a přitom nechala svou hýčkanou a rozmazlovanou kočku na terase? Nezdálo se mu to příliš pravděpodobné, ačkoliv možné je takřka cokoliv. Třeba se domnívala, že takhle je to pro kočku humánnější, než ji nechávat zavřenou v bytě s hnijící mrtvolou.

Zamračeně ťukal mazací gumou do stolu, zatímco dál zblízka studoval fotografie z místa činu. Shelly byla natažená na posteli, v pravé ruce svírala mobilní telefon, jak ještě zavolala rychlou pomoc, než upadla v důsledku předávkování léky do komatu a zemřela.

Zakroutil hlavou na obě strany, aby si uvolnil ztuhlé šíjové svalstvo, a přitom v duchu procházel posledních dvanáct hodin. Zavolali ho kolem půlnoci, kdy odjel do jejího bytu, kde už mezitím hlídkující policista začal s ohledáním místa činu.

Hayes společně se služebně mladší kolegyní Gailou Hardingovou čekali na kolegy z oddělení vražd, detektivy z kriminalistických laboratoří a na koronera.

Po dlouhém martyriu se jim konečně podařilo poslat Shellyino tělo do márnice, policejní experti z kriminalistické laboratoře odjeli, byli vyrozuměni nejbližší příbuzní a bylo vydáno prohlášení policejního mluvčího, s nímž byl zároveň natočen i krátký rozhovor pro ranní zprávy. Redaktoři ze všech bulvárních plátků byli na nohou, protože slečna Bonaventureová byla mnohem zajímavější jako mrtvá, než když ještě žila. Shellyin agent rovněž vydal krátké prohlášení, v němž zmínil její talent, úspěšnou kariéru i její dobré srdce a nakonec požádal o to, aby veřejnost dopřála pozůstalé rodině dostatek klidu a soukromí.

Hayes pohlédl na záznam výpovědí, které se jim zatím podařilo sehnat. Soused, který žil nad ní, tvrdil, že zhruba půl hodiny předtím, než Shelly vytočila tísňovou linku, slyšel, jak několikrát volala na svou kočku. Slyšel taky, jak se dveře od jejího bytu zhruba kolem jedenácté hodiny otevřely a znovu zavřely.

Během dalších čtyřiceti minut byla po smrti.

Teorie o sebevraždě působila velice věrohodně. Snad až příliš.

Zemřela velice rychle potom, co spolykala prášky, pokud je tedy snědla všechny až poté, co se vrátila do bytu. Možná se ale mýlí. Ještě musí prověřit několik telefonních čísel, vyslechnout přátele a sousedy a taky bývalé partnery. Pohodlně se opřel na židli a zadíval se na fotografii své dcery Maren. Byla teď na střední škole a po matce zdědila krásu a oslnivý úsměv. Kůži měla sametově snědou, oči tmavé a rozzářené a onehdy se mu svěřila, že by se chtěla stát herečkou, že by chtěla být nová Angela Bassettová nebo Halle Berryová či Jada Pinkettová Smithová.

Navíc je skutečně dobrá, o tom není pochyb.

Jenže, dobrý bože, copak je Hollywood pro jeho malou holčičku?

Odvrátil oči od fotografie rozesmáté dcery k fotografii Shelly Bonaventureové na monitoru, jejíž pokožka měla šedavý nádech a rty modrý, jak ji zachvátila smrt. Co má asi Hollywood společného s její smrtí?

Možná nic.

Možná všechno.

Hayes se pomalu postavil na nohy a zaslechl jemné, nezvyklé šramocení v trubkách od topení, které bylo využíváno jen velmi zřídka. Teplota v budově policejního úřadu, v níž sídlilo oddělení vražd a násilné kriminality, jen málokdy potřebovala zvýšit.

Zaslechl klapot podpatků Hardingové, teprve potom se vynořila zpoza rohu. Mračila se a čelo měla zkrabatělé v hlubokém zamyšlení.

„Máš něco?“

„Nic moc,“ pronesla. „Konečně se mi podařilo odchytnout barmana, který měl noční službu U Ještěrky, kde byla Shelly spatřena naposled. Vzhledem k jejich laciné reklamě na internetu to asi není zrovna nejluxusnější podnik.“

„No a?“

„Byla prý pěkně opilá,“ pronesla Hardingová. „Chlapík, se kterým se tam bavila, jí pořád objednával nějaké drinky na oslavu jejích narozenin.“

„Její milenec?“

„Prý takový hezoun. Možná náhodná známost, barman si nebyl jistý. Ale pamatuje si ho. Mohlo mu být něco přes třicet, tmavé středně dlouhé vlasy. Běloch, snědší pleť. Nemohl si vybavit barvu jeho očí ani žádné jiné rozlišovací znamení, krom toho, že měl o Shelly po celou dobu očividný zájem. O to víc barmana překvapilo, že neodešli společně, když spolu celý večer flirtovali.“

„Nepředpokládám, že by ten chlápek platil kartou.“

Usmála se a zableskly se jí přitom přední zuby, které nebyly úplně rovné. „Takové štěstí určitě mít nebudeme.“

„Taky si myslím.“

„Kromě toho se pořád držíme předpokladu, že se jedná o sebevraždu, nebo snad ne?“ popíchla ho Hardingová.

„Jo,“ přikývl nepříliš přesvědčivě. Měl v úmyslu prošetřit několik posledních dnů Shelly Bonaventureové a prověřit si důkladně všechny její vztahy. Zajímalo ho rovněž, kdo by mohl případně těžit z její smrti. Říká se, že měla dostat nějakou roli v novém televizním seriálu, a prý také měla těsně před podpisem smlouvy o vydání autobiografie poodhalující tajemství jejího soukromého života. Nejdříve ze všeho musí ale začít u člověka, který byl poslední, kdo ji viděl naživu.

„Takže jsi už smířen s tím, že se sama předávkovala?“ zeptala se Hardingová s přimhouřenýma očima. Když neodpověděl, pomalu pokývala hlavou na znamení, že její předpoklad byl správný. „Pořád ještě přemýšlíš o eventualitě, že je to vražda“

„Nevím, co si o tom mám myslet. Alespoň prozatím,“ připustil. „Prostě jen nechci dopředu vyloučit všechny možnosti.

Pojďme si promluvit s tím barmanem z očí do očí. Možná se nám podaří vykřesat z jeho paměti ještě něco o tom záhadném chlápkovi.“

„Ty jsi tady šéf,“ pokrčila rameny s nepatrným nádechem ironie.

„To je pravda,“ zahřímal, aby ji trochu poškádlil, a mezitím si vzal z věšáku bundu. Pistoli značky Glock si zasunul do podpažního pouzdra. „Na to nezapomínej.“

„Jak bych mohla, když mi to každý den několikrát připomeneš?“

„Nač hned taková ironie?“

„Radši jdem,“ ušklíbla se.

Staré schody s každým krokem zavrzaly, když sestupoval z garáže do sklepení vyhloubeného na přelomu století. Toho předminulého a minulého.

Chladný a nevětraný prostor byl dříve využíván ke skladování dřeva, nyní už sloužil jen k úschově nepotřebných věcí. Pod nánosem prachu se zde ukrývaly polorozpadlé bedny, použitý nábytek, nefunkční lampy, zavařovací lahve a vybledlé obrazy z dávných dob.

Nikdo sem už léta nechodil.

Kromě něho.

A to jen ve chvílích, kdy byl úplně sám.

Z neomítnutých trámů na stropě visely pavučiny. Věděl, že zhruba nad jeho hlavou stojí zaparkovaný historický traktor John Deere, který neopustil své místo dobrých deset let. Už si ani nevšímal škrábavého zvuku drobných drápků o cihlovou podlahu. Nechával myši a krysy či veverky, nebo co to bylo za hlodavce, ať si tu v klidu přežívají. Nevadilo by mu ani, kdyby tu žil i nějaký had nebo klidně dva. Může tu s ním být cokoliv, jen aby ho nikdo jiný nerušil.

Prošel kolem kovových beden s rezavým nářadím ke své soukromé místnosti, která původně sloužila jako komora pro uskladnění kořenové zeleniny a jablek přes zimu. Vedle těžkých zamčených dveří stála dosud na stráži stará prababiččina odstředivka na mléko, zařízení, jež už víc jak padesát let nikdo nepoužil.

Na zdi byly plesnivé a rezavé skvrny v místech, kde dříve trubky přiváděly a odváděly vodu do staré ždímačky, stojící v dávné minulosti v prázdném rohu. Musel se sehnout, aby se neuškrtil na šňůrách, na něž se před mnoha a mnoha lety věšelo povlečení, aby zde zejména v zimním období uschlo.

Odemkl zámek a otevřel těžké dveře, které sem zabudoval jeho pradědeček, takže místnost mohla sloužit jako přírodní lednice. Dveře měly tloušťku téměř třicet centimetrů a byly vyplněné pilinami. Když byly zavřené, všechny zvuky pronikající zvnějšku byly dokonale utlumené.

Jakmile vešel dovnitř, rozsvítil zářivky a zase za sebou zamkl. Místnost okamžitě zalilo kolísavé namodralé světlo a vypadalo to, jako kdyby se rázem posunul v čase nejméně o století a půl dopředu. Na třech stěnách se blýskaly police z nerezové oceli a v jednom rohu stál pracovní stůl s počítačem s bezdrátovým modemem, dvacetipětipalcovým monitorem a veškerou technologií, která mu zajišťovala naprosté soukromí a bezpečí pro jeho osobní aktivity.

Přes celou jednu dlouhou stěnu se rozprostírala obrovská mapa Severní Ameriky, připevněná na prostorné nástěnce. Byla to politická mapa s vyznačenými hranicemi států, hlavními tahy a menšími silnicemi a s většinou měst. Po celé ploše byly rozesety červené připínáčky. Celkem jich bylo třicet sedm. Každý z nich označoval místo, kde žila osoba ucházející se o jeho pozornost. Jako kdyby byl hladký povrch mapy postříkán kapkami krve, připínáčky pro něj představovaly výzvu, jak moc práce ho ještě v dohledné době čeká.

Dělalo mu to starosti, vážné starosti.

Je jich ještě příliš mnoho, pomyslel si. Vedle červených připínáčků bylo i pár jiných, s černými hlavičkami, označujícími smrt. Těmito připínáčky byly k mapě upevněny fotografie, které však byly otočené lícem dolů, takže tvořily jen bílé obdélníky s daty narození a úmrtí napsanými velkými černými písmeny. Bylo jich zatím šest a byly rozptýleny po celé ploše Spojených států.

Určitý pokrok tu ale vidět byl – postupný a vytrvalý. Šlo mu to pomalu, protože se nemohl spoléhat na nikoho jiného než sám na sebe; o tom už se mnohokrát přesvědčil.

Spokojeně se usmál a sundal červený připínáček z oblasti jižní Kalifornie. Potom přistoupil k tiskárně, kde už byla vytištěná digitální fotografie. Hleděla z ní vyděšená tvář Shelly Bonaventureové a on se znovu musel spokojeně usmát při pohledu na výraz v jejím obličeji. V té chvíli už jí bylo jasné, že zemře. Vyfotil si ji na mobilní telefon těsně předtím, než zadními dveřmi vyšel ven z jejího bytu. Potom si poslal snímek do své pracovny.

Dal si pěkně na čas. Slyšel už blížící se sirénu, když konečně vyklouzl zadním vchodem z domu a zmizel v ulici.

Podařilo se mu nepozorovaně uniknout.

Opět.

Popadl nůžky, které měl uložené v šuplíku, a vystřihl z papíru její portrét, odstřihl přebytečný okraj a pečlivě napsal na zadní stranu datum jejího narození a úmrtí. Potom ji připíchl černým špendlíkem na nástěnku, obrázkem dolů. Už ho nebavilo dívat se dál na retušovanou fotografii, kterou používala k propagačním účelům.

Výborně.

Přelétl dílo očima a potom se zadíval i na ty ostatní, které zemřely ještě před Shelly, i na zástup tváří těch, jež byly dosud živé a čekaly na vykonání rozsudku. Všechny byly nápadně hezké a pohybovaly se ve věku od osmadvaceti do šestatřiceti let. Většinou to byly brunetky, ačkoliv mezi nimi bylo i pár umělých blondýnek a několik zrzek.

Fotografie byly soustředěny především na severozápadě země. Dvě v Britské Kolumbii, obě poblíž ostrova Vancouver, jedna v Albertě, několik ve státě Washington, spousta jich byla v Oregonu a několik v Kalifornii. Jedna žila dokonce až ve státě Delaware a šest jich bylo ve středozápadu USA. Tri v Chicagu.

Největší starost mu dělaly ty, které žily ve stejném státě nebo dokonce i okrese jako on, protože jejich smrt mohla vzbudit velké podezření, pokud si nedá pozor. Nafingování sebevraždy Shelly bylo velké riziko. U těch ostatních to zatím působilo, jako kdyby zemřely nešťastnou náhodou, což do této chvíle nikdo nikdy nezpochybnil.

Zatím mu to všechno náramně šlapalo.

Měl to dokonale zrežírované.

Jenže mu jich ještě tolik zbývalo…

Pohlédl na změť připínáčků v okolí Missouly a Medvědího Brodu. Nebude složité se jim dostat na kobylku, protože žily nedaleko.

Pokud však zemře v jedné lokalitě příliš mnoho lidí v podobném věku kolem třiceti let, vyšetřující orgány si toho všimnou.

Pokud by snad nedošlo k nějaké velké katastrofě a ony nezemřely společně, tedy dohromady s jinými lidmi, potom by bylo podezření úplně zažehnáno. Taková tragédie by mohla proběhnout bud bez jeho přímého zapojení, anebo by mohl být přitom a jen o vlásek uniknout smrti, nejlépe jen s nějakým drobným zraněním.

Úžasný trik, pomyslel si, až se mu zrychlil tep, když si uvědomil, jak je chytrý. Naprosto by zmátl policii, začali by ho považovat za hrdinu a těšil by se všeobecné úctě… To ne! Musí být nenápadný, nesmí v žádném případě dopustit, aby se dostal do záře reflektorů, nesmí dovolit, aby se ho začal nějaký idiot od novin na cokoliv vyptávat…

Přešel ke stolu a otevřel jednu zásuvku. Uvnitř byly útlé složky, ve kterých shromaždoval všechny informace o svých adeptkách. Tedy některé byly i docela tlusté, na tom ale houby záleží.

Otevřel první a žaludek se mu sevřel očekáváním, když pohlédl na fotografii zastrčenou mezi papíry s poznámkami.

Doktorka Acacia Lambertová.

Zvláštní případ. Dívka z jedné farmy z Montany, natolik chytrá, že si troufla na medicínu. Byla krátce vdaná za kardiochirurga Jeffreyho Lamberta, který dosud žil a pracoval v Seattlu ve státě Washington.

Dopustil se osudové chyby.

Byl příliš krvelačný, příliš dychtivý a nedočkavý zničit osobu, která by mohla všechno pokazit.

Zpackal celou práci. Kacey přežila.

Její manželství se však rozpadlo a po rozvodu se rozhodla stát se lékařkou na malém městě, ve kterém její prarodiče prožili celý svůj život.

Jak dojemné.

A zároveň dokonalé.

Když se musel rozloučit se svým původním plánem, málem mu sama skočila do náručí.

Tentokrát už chybovat nebude. Tentokrát se o ni řádně postará.

Cítil, jak se ho zmocňuje vztek, když chvíli zkoumal její fotografii. Při pohledu na husté nazrzlé vlasy, vystouplé lícní kosti, plné rty a zelené oči, které jí jiskřily inteligencí, dokonce i v tomhle malém formátu, mu ztvrdly rysy.

Už dlouho ji sledoval.

Zkoumal její návyky.

Naučil se její každodenní rituály.

Žije za městem ve starém domě svých prarodičů. Dům je mimo hlavní silnici, musí se k němu úzkou dlouhou cestou obroubenou stromy. To celou věc značně zjednodušuje…

Ale Kacey si ještě bude muset počkat.

Bohužel jsou tu jiné, se kterými se musí vypořádat ještě před ní.

A až si bude vyřizovat účty s Kacey, chce si to pořádně užít. Aby měl jistotu, že si uvědomila své hříchy.

Zalistoval ještě několika složkami a trochu je uspořádal. Nemají o sobě navzájem ani tušení. Žádná z nich neví, že je pozoruje, že shromažďuje informace o všech, které jsou si s Kacey blízké.

Zajímalo by ho, co by se stalo, kdyby se potkaly.

Zřejmě by je ani nenapadlo, že mají něco společného.

Každá z nich se totiž narodila proto, aby předčasně zemřela.

A jeho úkolem je jejich osud naplnit.

2

„Váš syn či vaše dcera dnes chyběl či chyběla ve škole na jedné a nebo více hodin…“

Vyšetřovatelka Regan Pescoliová cítila, jak se v ní začíná vařit krev, když si vyslechla nahraný vzkaz z automatu střední školy, kam chodila Bianca. „Jak je to možné, sakra?“ ulevila si nahlas a vypnula mobilní telefon. Vždyť ji dneska osobně odvezla až ke škole a Bianca byla moc mladá na to, aby mohla řídit a sama odtamtud odjet.

Vytočila číslo dcery. Hovor okamžitě spadl do hlasové schránky. Samozřejmě. Žádné její dítě nikdy nebralo telefon. Vyťukala textovou zprávu: Kde jsi? Volali mi ze školy, že jsi tam nedorazila. Okamžité mi zavolej!

„Výborně,“ zamumlala a odsunula se s židlí od stolu na policejní stanici, nacházející se v úřadě šerifa v okrese Pinewood. S pohledem upřeným na hodinky zamířila ke kóji kolegyně Seleny Alvarezové, která se hrbila nad stolem, mezi ramenem a uchem svírala telefonní sluchátko a probírala se úhledně srovnanými kupičkami papírů na stole. Černé vlasy měla sepnuté do uzlu na temeni hlavy a ve světle stropních žárovek se jí modročerně leskly.

Když se k ní Pescoliová přiblížila, pohlédla na ni s varovně vztyčeným prstem.

„Ano, já vím, ale už na ty výsledky čekáme několik týdnů,“ pronášela právě strohým tónem a ústa se jí stáhla v nespokojené lince. Pokud něco Alvarezová nedokázala vystát, byla to neschopnost jejích kolegů. „Ale ano…, chápu…, všichni bojujeme s nedostatkem pracovních sil… Dobře… Zítra nám to bude stačit.“ Zavěsila a odfrkla si. „Vsadím se, že zítřek uběhne jako voda a my pořád nebudeme vědět, co měla Donna McKinleyová v krvi,“ posteskla si, opřela se do křesla a zadívala se na monitor, na kterém byla fotografie ženy, o níž právě mluvila. „Už bych se loho chtěla konečně zbavit, co je na tom tak těžkého pochopit?“

Pescoliová ji chápala naprosto dokonale. Obě se chtěly už konečně ujistit, že smrt Donny McKinleyové byla hloupou nehodou, že skutečně jen usnula za volantem a sjela ze silnice. Ze její tragická nehoda nebyla důsledkem nějaké hanebnosti od jejího bývalého přítele, Barclaye Simmse, který si shodou okolností před třemi týdny nechal vyplatit tisíc dolarů z Donniny pojistky, protože byl ve smlouvě uveden jako osoba k tomu oprávněná. Přitom pobírá dávky v nezaměstnanosti.

Alvarezová hlasitě vzdychla. „Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat. Chápu, že tě to štve. Jen jsem ti přišla říct, že budu teď chvíli mimo. Musím zjistit, kde je Bianca.“

„Vykašlala se na školu?“

„Vypadá to tak,“ zamračila se Pescoliová a zavrtěla naštvaně hlavou. Ještě před rokem patřila Bianca mezi jedničkářky, nechyběla na žádné soupisce vyznamenaných studentů a byla pyšná na to, že je „tak dobrá“, jak občas neopomněla svému okolí zdůraznit. Jenže potom se začaly její známky zhoršovat, těsně předtím, než přešla na střední. Slíbila, že na střední se zase polepší, protože „tam už o něco jde“. Zatím se ale vůbec nezdálo, že by svá slova myslela vážně.

„Dohlédnu na všechno,“ slíbila Alvarezová. Jejímu slibu se na rozdíl od Bianky dalo stoprocentně věřit. Byla totiž workoholička a pravidelně zůstávala v práci přesčas. Alvarezová byla svobodná a beze zbytku oddaná svému povolání. Pescoliové se občas zdálo, že její mladší kolegyně nemá žádný soukromý život, což jí připadalo jako velká škoda. Dnes ale neměla čas se podobnými úvahami rozptylovat.

„Máš to u mě schované.“

Alvarezová se ušklíbla. „Budu si to pamatovat.“

Jako už nesčetněkrát předtím, dodala Pescoliová v duchu, zatímco si navlékala bundu, šálu a čepici a potom spěchala k zadnímu východu kolem jídelny, kde Joelle Fischerová právě otevírala krabice, naplněné všemi možnými druhy vánočních dekorací. Stříbrné hvězdy, třpytivá pozlátka, imitace sladkých červenobílých zahnutých hůlek k ozdobě stromku, nekonečné metry svítících řetězů a dokonce i jeden mírně lascivní Santa. Kdekterá volná plocha se každý rok zaplnila některou z těchto dekorací, a zatímco Joelle urputně přemýšlela, jak vdechnout celé budově „kouzlo Vánoc“, Pescoliové z toho hrůzou vstávaly vlasy na hlavě. Absolutně nechápala, jak jí může šerif takovou obsesi tolerovat. Jenže se svým krátkým blonďatým účesem, obrovskými náušnicemi a sedmicentimetrovými podpatky vždycky překypovala energií a nikdy jí nedošlo, že zbytek lidí v šerifově úřadu zdaleka nepropadá sváteční náladě s takovou vervou a nadšením jako ona.

„Regan! Počkej!“ vykřikla Joelle a zarazila ji mezi dveřmi. Měla už dokonce v klopě zapíchnutý špendlík s malým sobem s blikajícím červeným nosem. „Víš, že v pondělí ráno budeme losovat, kdo bude letos komu nadělovat tajného Santu?“

„Je ti jasné, že Vánoce jsou až za měsíc a půl?“

„To uteče jako voda,“ pronesla vážným tónem. „Příští čtvrtek už máme Den díkůvzdání! Ostatně proč bychom si nemohli oslavy svátků jednou pořádně užít?“

„Příští červenec se mnou rozhodně nepočítej!“

„Nedělej si legraci,“ napomenula ji Joelle a snažila se přitom zamračit, avšak koutky úst jí jen hrály jak mrkací panence. „Přijdeš tedy v pondělí na osmou?“

„Jo, se zvonečkama na čepici,“ zamumlala Pescoliová. Vážně pro ni bylo těžké dostat se do sváteční nálady, když nevěděla, kde má dceru.

„Raději si tam našij rolničky!“ zašvitořila Joelle se zvonivým smíchem a s povděkem se vrátila do jídelny ke svým dekoracím.

Blázen, pomyslela si Pescoliová, když vyšla ze zadních dveří a zamířila po chodníku vedoucím přes ojíněný trávník. Kdyby jí první sněhové vločky nepřipomenuly, že do západní Montany dorazila zima, postaral by se o to ledový vítr, který právě lomozil kovovým plotem.

Otevřela svůj jeep a rychle do něj nasedla. Kupodivu se ani hned nevrhla na svou „nouzovou“ krabičku lehkých marlborek, kterou měla schovanou v přihrádce na rukavice. Oficiálně skoncovala se svým zlozvykem minulý leden, krátce potom, co ji jrden vraždící maniak málem připravil o život, ale čas od času, když se dostala do nějakých trablů, si dopřála tajnou cigaretu. Zapřísáhla se, že si kvůli tomu nikdy nebude dělat výčitky.

To, že šlo její dítě za školu, jí nepřipadalo ještě jako dostatečně vážný důvod pro to, aby si mohla nárokovat tuhle pomoc v nouzi. Den ale ještě zdaleka neskončil. Možná se Bianca dostala do větších problémů. Úmyslně z vědomí vytěsnila všechny horory, s nimiž se čas od času setkávala ve své práci, od obětí dopravních nehod až po řádění šílených psychopatů, místo toho raději zařadila zpátečku a na poslední chvíli se jí podařilo vyhnout se Cortu Brewsterovi, zástupci šerifa, který právě vjížděl na parkoviště. S Brewsterem si nikdy moc neseděli, a když se spolu začaly jejich děti přátelit, neváhal obvinit jejího syna Jeremyho ze všech potíží, do kterých se ta jeho malá dokonalá princeznička dostala.

„Ještě tohle mi scházelo, do háje,“ zamumlala Pescoliová, jen letmo mu kývla na pozdrav a vyjela ven z parkoviště. Tenhle chlapík pro ni nebyl nic jiného než nadutý pokrytec a v duchu se modlila, aby si jeho jméno při pondělním losování nevytáhla z klobouku. Bylo by nad její síly kupovat mu drobné dárečky a schovávat mu je do pracovního stolu nebo za stěrač jeho vozu.

Jak se to říkalo za jejích mladých let, když člověk musel dělat něco hodně nechutného, při čem se mu začal zvedat žaludek? Že by z toho hodil kosu? Dnes už spíš šavli, pomyslela si. A v tomhle případě pořádnou.

Myšlenky se jí rozutekly, a tak se raději začala soustředit na řízení a zároveň se pokusila prostřednictvím Bluetooth znovu dovolat dceři. „No tak, Bianko, zvedni to,“ zamumlala.

Pomalu se začalo stmívat.

Zavolala i domů, ještě pořád měli pevnou linku. Telefon čtyřikrát dlouze zazvonil, než se z druhé strany ozval čísi hlas. „Haló?“ pronesl její syn bez sebemenšího náznaku jakýchkoliv emocí a Pescoliové, která právě zastavila na červené, se ulevilo. I když jí v téhhle chvíli nebylo zcela jasné, co dělá Jeremy v domě, když se od nich letos v létě odstěhoval, teď po tom nehodlala pátrat. Prozatím.

„Tady je máma. Je Bianca doma?“

„Jo.“

Bohudíky! „Je v pořádku?“

„Hmm…, jo, myslím, že jo.“

„Tak mi ji dej k telefonu.“

„Spí.“

„To je mi jedno!“

„Ježišikriste! Nemusíš přece hned tak ječet!“

„A ty nemusíš klít.“

„Dobře.“

Na semaforu se objevila zelená a Regan se vydala podél horního okraje Rohovnického útesu. Tohle bylo nejvyšší místo v Medvědím Brodu. Ze sluchátka se ozývaly tlumené hlasy, až konečně uslyšela dceřino ospalé „Ano?“

„Co se děje?“ zeptala se Pescoliová rázně.

„Právě mě někdo probudil,“ zabručela Bianca.

„Volali mi ze školy, že jsi dnes chyběla na vyučování.“

„Není mi dobře.“

„Skvěle,“ ucedila Pescoliová automaticky, zatímco zahnula na silnici, vedoucí ven z města. „Takže tobě není dobře.“

„No a?“

„Jak ses dostala domů?“

„S Chrisem.“

Její nárazová známost. „Vždyť nemá řidičák.“

„Jeli jsme s jeho bráchou, s Genem.“

Sedmnáctiletý fracek, který má za sebou už jednu vážnou automobilovou nehodu. Pescoliová to dobře věděla, protože na vlastní oči viděla, co zůstalo z Hondy Accord 1990, když nejdřív srazila poštovní schránku a potom najela do stromu. Byl zázrak, že ten kluk přežil a že vyvázl pouze se zlomenou klíční kostí a pár šrámy po těle. „Poslouchej, jsem právě na cestě domů. Až tam dorazím, tak si promluvíme.“ Očima zkontrolovala boční zrcátko a zařadila se do vedlejšího pruhu, aby se vyhnula pracovní četě, jež právě hloubila jakýsi výkop na kraji vozovky.

„Už jsem si promluvila s tátou.“

Další skvělá zpráva. „A co ti tatínek řekl?“ zeptala se zaťatými zuby. Luke Pescoli, kterému kamarádi přezdívali Štístko, nebyl zrovna prototypem ideálního rodiče.

„Abych si odpočinula.“

Úžasné. „Za čtvrt hodiny jsem doma. Dej mi teď k telefonu svého bratra.“

„Jseš na řadě,“ pronesla Bianca monotónním hlasem a se zřejmou úlevou podala sluchátko Jeremymu.

Pescoliové blesklo hlavou, jestli by neměla zapnout světla, ale rychle od té myšlenky upustila, protože osvětlené výklady obchodů podél silnice jí dostatečně osvětlovaly cestu k domovu.

„Hmm?“ ozval se Jeremy místo pozdravu.

„Jen si tak říkám, co děláš v našem domě?“ Odstěhoval se z jejich malého domku, spíš lesní chaty, která mu byla odjakživa jediným domovem, minulé léto. Jeho odchod byl požehnáním i prokletím zároveň.

„Ehm… Sem tu přece doma.“

„Vždyť ses odstěhoval. Nechtěla jsem to po tobě, ale ty jsi na tom trval. Stalo se to minulé léto,“ připomenula mu. „Myslela jsem si, že touhle dobou bys měl být v práci.“

„Tam, co jsem teď bydlel, utnuli přívod plynu. Nemám jak topit. Zřejmě kvůli zpožděné platbě. Ale je to podraz, protože zrovna včera jsem to zamáznul. Nemůžu za to, že mi jeden ze spolubydlících nedal včas peníze.“

„A co práce?“ zeptala se s nadlidskou trpělivostí.

Chvíle zaváhání. „Lou mě dneska na stanici nepotřebuje.“

„Opravdu?“ Jeremy pracoval už skoro devět měsíců u plynové čerpací stanice Corky’s Gas and Go a mezitím si „rozmýšlel“, zda se vrátí do školy. „Jere?“ ozvala se, když neodpovídal. „Neříkej mi, že jsi přišel o místo!“

„Nehodlám to teď rozebírat.“ Nejlepší obranou je útok.

Do háje se vším. Kdyby byl tak Joe ještě naživu. Jeremyův otec, rovněž policista, se dokázal vypořádat s jakýmkoliv problémem. Tedy až do té chvíle, než ho při plnění služebních povinností zabili. Jejich syn byl tenkrát ještě příliš malý, než aby si otce pamatoval. Pescoliová se snažila být chlapci matkou i otcem zároveň, až do té osudové chyby, kdy si vzala Lukea, který se vždy snažil zakročit a obvykle tím všechno ještě víc zhoršil a zkomplikoval.

„Počkej na mě. Za chvíli jsem doma. Mohl bys dát zatím Ciskovi nažrat, než přijedu?“

„Psí žrádlo došlo.“

„Tak nějaké kup.“

„Nemám peníze.“

„No to je ohromné.“

„Už musím jít. Píše mi Heidi.“

„Jeremy! Počkej, já…“ Jenže telefon nadobro ohluchl. Neměla ani šanci ho varovat před jakoukoliv komunikací s Heidi Brewsterovou. Bože, doufala, že jejich puberťáckému románku odzvonilo už loni.

Zdá se, že její modlitby nebyly vyslyšeny.

Což ovšem není zas tak velké překvapení.

Možná, že udělala chybu, když si k sobě nenastěhovala svého přítele, jenže to nepovažovala za moudré. Skutečnost, že vás někdo dokáže v ložnici rozparádit, ještě není dostatečně pádným důvodem, abyste si ho přivedli domů a označili ho nálepkou nevlastní tatínek. Čím víc ho milovala, tím víc byla rozhodnutá nechat všechno tak, jak to je. Alespoň prozatím.

Může to sice působit, jako kdyby propadla gamofobii neboli chorobnému strachu ze sňatku, faktem ale zůstává, že má už dvě manželství za sebou a s tím si vystačí.

Na nějakou dobu.

Než děti vyrostou.

Anebo než se s tou představou trochu víc smíří.

Do té doby ho můžeš ztratit, ozval se opět nepříjemný hlas jejích skrytých pochybností a ona se zamračila. V tom případě by bylo jasné, že to mělo zůstat tak, jak to je…

Na další křižovatce zastavila u malého obchodu, koupila sáček psích granulí, čtyřlitrový kontejner mléka a dvě tyčinky Snickers, které vzápětí strčila v autě do stejné přihrádky, kde už byla krabička marlborek.

Pro případ nouze.

Potom se znovu zařadila do šňůry aut.

Zhruba o dvacet minut později vešla rovnou z garáže do svého malého domku. Cisco, teriér blíže nedefinovatelného původu, seskočil z gauče, přeběhl obývací pokoj a za nadšeného ňafání jí začal obíhat kolem nohou.

„Ahoj, taky mám radost, že tě vidím, to víš, že jo.“ Nejdřív vyložila nákup na kuchyňský pult, teprve potom se sehnula, poplácala Ciska po rozcuchané hlavě, podrbala ho za ušima a zamířila z kuchyně do obýváku, kde její syn ležel natažený v celé své délce sto osmdesáti centimetrů na gauči a klátil nohama přes jeho okraj dolů. „Nejsem si jistá, jestli bych mohla říct totéž i o tobě.“

„Díky, mami,“ poznamenal a ani se neobtěžoval vzhlédnout od televize, kde právě běžela nějaká reality show.

„Tak povídej, jak je to s tvou prací?“

„Nemám, co bych ti k tomu víc řekl.“

Bože, jak se podobá svému otci. Tmavé vlasy, pronikavé oči, vystouplé lícní kosti a mužná brada porostlá temným strništěm s ještě temnější skvrnou pod dolním rtem, kde se mu podařilo vypěstovat si malý obdélníček vousů. „Dostal jsi padáka?“

Konečně zvedl hlavu a upřel na ni dlouhý pohled, jako na nějakého idiota. „Jen mi zkrátili pracovní dobu. Nic víc.“

„Jak chceš potom platit nájem a účty za plyn?“

Pokrčil rameny. Měla sto chutí to na něj všechno vychrlit, barvitě popsat důsledky jeho lajdáckého života, jenže Jeremy byl odjakživa dítětem, které si potřebovalo všechno vyzkoušet na vlastní kůži a nezajímaly ho názory ostatních. Zastavený přívod plynu a poplatek za opětovné spuštění pro něj bude nejlepším ponaučením.

Poplácala ho po rameni. „Jinak tě taky ráda vidím, vždyť víš. Jen by mě potěšilo, kdyby ses tu zastavil někdy jen tak, a ne proto, že to už u sebe nemůžeš vydržet zimou.“

„Jo,“ pronesl nakonec, „já vím.“

„Teď se jdu podívat na tvou sestru.“ Další poplácání po rameni. „Mohl bys mezitím nakrmit Ciska? V tom pytli jsou psí granule.“

„Jo.“ Žádný pohyb.

„Myslela jsem ještě v tomhle století.“

„Vtipný,“ poznamenal. U toho se mu však podařilo vykouzlit lehké pousmání a jí se málem zastavilo srdce. Opět dokonalá kopie svého vlastního otce. Není divu, že se od něj Heidi Brewsterová nemohla odpoutat.

Jeremy se konečně zvedl z pohovky a prohodil směrem k psovi: „Tak pojď, ty zakrslíku.“ Pescoliová mezitím pokračovala krátkou chodbičkou ke dveřím do Biančina pokoje, na něž nejdřív zaklepala a teprve potom se odhodlala vstoupit do jejího hájemství. Zatímco bývalý pokoj Jeremyho v přízemí byl oblepený plakáty basketbalových hvězd a rockových kapel, Biančin pokoj byl holčičím královstvím v pravém slova smyslu – od postele s nebesy, kterou si vyzdobila svítícími vánočními řetězy, po toaletní stolek s osvětleným zrcadlem, sklenicí s nejméně deseti štětci různých velikostí a košíky přetékajícími rtěnkami, očními stíny a bůh ví čím ještě. Stěny měla vymalované v křiklavě růžovém odstínu, který milovala.

Bianca ležela schoulená na posteli, zachumlaná do stříbřité podušky, na nočním stolku měla postavenou láhev Pepsi One hned vedle kupy módních a holčičích časopisů, které byly částečně poházené i po její posteli. Zatímco na notebooku běžel nějaký film, ona si s někým horlivě dopisovala přes mobil.

„Tak co se stalo?“ zeptala se Pescoliová, zatímco dcera vzhlédla na vteřinu od mobilu, aby jí věnovala jeden ze svých afektovaně roztomilých úsměvů. Její obličej s drobným nosem se sotva patrnými pihami a s oříškově hnědýma očima rámovaly červenoblondaté kudrny. Zatímco její bratr byl věrnou kopií Joea Stranda, Bianca se zase podobala svému otci, Lukeovi Pescoliovi. Naštěstí se Bianca zdála být – alespoň do doby nedávno minulé – o hodně chytřejší než její vlastní otec.

To se ale ještě ukáže.

„Co máš na mysli?“ prohodila její dcera naprosto nevinně.

„Nedělej ze sebe hlupáka. Víš moc dobře, na co se ptám. Proč jsi nešla do školy? Pokud ti bylo doopravdy špatně, mělas to nahlásit a oni by mě zavolali.“

Bianca zvedla oči v sloup. „Stejně nikdy nemůžeš přijet, protože jsi v práci. A Chris mi řekl, že mě hodí domů.“

„Chtěla jsi říct jeho bratr Gene.“

„Záleží na tom?“

„Samozřejmě. Velice na tom záleží. Chris nemá řidičák a je velký zázrak, že ho jeho bratr ještě má.“ Přimhouřila oči. „Možná ho nemá už ani on.“

Bianca se tentokrát jejímu pohledu vyhnula. Nic na to neřekla, což bylo dost vypovídající samo o sobě.

„No tak, Bianko, tohle je přece jednoduché. Pokud se Gene Schultz znovu vybourá nebo…“

„Ale on se nevyboural, chápeš?“ odsekla Bianca.

Pescoliová odsunula pár časopisů stranou a posadila se do nohou její postele. „Nemůžeš chodit za školu.“

„Jer to dělal pořád.“

„Skvělý příklad k následování.“ Zavrtěla hlavou. „Jeho možnosti jsou už značně omezené. Neudělej stejnou chybu.“ Když viděla, že tohle téma nikam nevede, zvolila jinou taktiku: „Tak proč jsi odešla domů?“

Bianca vzdychla. „Byla jsem strašně unavená.“

„To ale není dostatečný důvod pro to, abys…“

„A taky jsem se cítila nějak divně. Nevím. Jako kdyby na mě lezla chřipka. Kara Whiteová i Shannon Anderssenová ji obě mají, myslím, že ji má i Monty Elvstead, a ti jsou všichni v mé skupině na španělštinu. Tak jsem raději jela domů. To je toho!“ Pohlédla na matku. „Nemohla jsem ti zavolat. Vždycky máš spoustu práce a já jsem neměla nejmenší chuť sedět v kanceláři a nechat se celý den pozorovat od té divné Comptonové, co u nás dělá zástupkyni.“

„Vy nemáte marodku?“

„Tam je to ještě horší. Je to tam… odporný! Prostě jsem chtěla domů. Kristepane! Snad jsem se tím nedopustila něčeho protiprávního?“

„Změřila sis teplotu?“

„Ne. A ani si ji měřit nehodlám.“

„Tak co ti je? Bolí tě snad břicho? Máš křeče? Bolavý krk?“

„Jo, přesně tohle všechno mám. Spokojená?“ Zavrtala se ještě hlouběji do přikrývky a zbytek časopisů se sesul na zem. „Nemůžeš mě nechat chvíli v klidu?“

„Ještě pár let ne. Starat se o tebe je moje povinnost.“

„Opravdu? Takže to děláš jen proto, že musíš? Bože, mami, ty jsi tak…“

Zbytek věty se naštěstí proměnil v nesrozumitelné zamumlání, jak si Bianca přetáhla přikrývku přes hlavu. Vzápětí se zpod peřiny vynořila její štíhlá ruka a rychle přejela přes peřinu ve snaze najít mobilní telefon. Dřív, než se jí to podařilo, ho popadla Pescoliová.

„Tohle nepotřebuješ,“ pronesla rázně a strčila si dceřin mobil do kapsy, vzápětí se sklonila, aby posbírala rozházené časopisy z prošlapaného koberce.

Hned první časopis upoutal její pozornost hlavním titulkem:

SHELLY BONAVENTUREOVÁ SPÁCHALA SEBEVRAŽDU

Pod tučnými písmeny byla fotografie hezké ženy s širokým úsměvem a očima, v nichž se jí rozpustile blýskalo. Měla jasnou pleť a husté kudrnaté světle hnědé vlasy. Zdálo se, že má svět pevně v rukou. Shelly Bonaventureová, hvězda seriálu o upírech, jímž byla před pár lety posedlá i Bianca, jak si Pescoliová mimoděk uvědomila, se zničehonic stala jen dalším statistickým údajem. Zároveň přispěla k nárůstu počtu naprosto zbytečných úmrtí v Hollywoodu.

Jak se věci můžou zvrtnout.

Pescoliová popadla časopis a zamířila ven z místnosti, zatímco dcera dál trucovala pod peřinou.

3

Jocelyn Wallisová se s odporem zadívala z okna na temné nebe. Nesněžilo… zatím. Ale podle předpovědi se to dalo očekávat. Už teď byly na silnici i parkovišti u jejich domu plochy s námrazou a sněhovým popraškem. Teplota klesla lehce pod bod mrazu a podle všeho by měla klesat ještě dál.

Jestli se nevydám na běhání teď, pomyslela si a znovu vykoukla ven skrz žaluzie, možná se to už v následujících pár dnech nepovede.

Příští týden ji čeká Den díkůvzdání. Určitě se zase u tetičky nacpe k prasknutí, takže by si měla dát v předzvěsti tohoto svátku pořádně do těla.

Krom toho bude zase brzy tma. Jako učitelka si denního světla v období zimy moc neužije, takže se bude muset přes pracovní týden spokojit s běžeckým pásem. Venkovní běhání si bude moci dovolit jen o víkendech, pokud jí to počasí ovšem dovolí.

Neměla by se na to ale dneska přece jen vykašlat? V posledních několika dnech se cítila mizerně. Ne, že by na ni snad lezla přímo chřipka, ale chyběla jí energie a připadala si malátná a otupělá.

Dopila hrnek kávy z konvice, ve které měla svou obvyklou ranní dávku, poslední lok vylila do dřezu, pohlédla na hodinky a zamračila se. Následoval krátký vnitřní boj ukončený rázným rozhodnutím, takže málem vrazila do kočičí misky s vodou, jak se energicky odlepila od kuchyňského pultu. Kočka, ze které se stal ten nejúžasnější mazlíček, byla nalezenec a objevila se v jejím bytě zhruba před měsícem. Poslední dva dny byla nezvěstná. Jocelyn ji hledala všude možně, dělala si o ni velkou starost, obvolávala všechny útulky v okolí, ale bezvýsledně. Až se vrátí z běhání, určitě svou malou kočičku zase najde. Potom pro ni konečně vymyslí i nějaké hezké jméno.

Pro tuto chvíli zahnala myšlenky na ztracené zvíře z hlavy a zamířila do druhé ložnice, kam obvykle odkládala všechno, co se povalovalo v obývací části bytu. Na žehlícím prkně se vršily knihy a odložené šatstvo, na nočním stolku, který měla už od svých deseti let, stála stará televize, v jednom rohu byl pytel věcí, do nichž se už nevešla a jež měla v úmyslu darovat do charity, a na posteli určené hostům, se dokonce povalovaly vánoční dárečky zakoupené ve školním bazaru a opatřené visačkami.

Pro jaké hosty vlastně tu postel má?

Je pravda, že od té doby, co se po svém druhém rozvodu před dvěma lety přestěhovala zpátky do Medvědího Brodu, u ní nikdo nikdy nepřespal.

„Tvrdá realita,“ povzdechla si.

V rohu místnosti měla „kancelář“, kde stál na starém stole počítač a tiskárna a kde byly vyskládané i složky s osobními dokumenty. Ve skříni bylo složené oblečení, u něhož doufala, že ho ještě bude nosit, až se jí podaří trochu zhubnout, a taky materiály pro projekty z výtvarné výchovy, přírodních věd a matematiky.

Jocelyn se rychle vysvlékla z džínsů a svetru, dokud si všechno nerozmyslí, anebo dokud se nezmění počasí a nerozhodne za ni, a navlékla se do joggingových kalhot, trička a flísové bundy. Vlasy si stáhla do culíku a upevnila si je gumičkou, potom si nasadila baseballovou čepici a na nohy si navlékla oblíbené nikey. Ještě jednou se letmo porozhlédla po bytě, jestli neuvidí mobilní telefon, ale nebylo po něm ani stopy. Nemohla ten zatracený krám najít už od včerejšího večera.

Nerada odcházela z bytu bez telefonu, ale neměla na vybranou. Pokud tedy chce jít opravdu běhat, jak si před nějakou chvílí slíbila.

„No tak, vzchop se,“ zamumlala sama k sobě.

Vzápětí stála před vchodovými dveřmi, kde se pár minut protahovala pod krytým přístřeškem, potom si zasunula do uší sluchátka od iPodu a chvíli si vybírala ze seznamu tanečních písniček.

Teď, nebo nikdy!

Vyrazila a podrážky jejích bot klapaly do rytmu písničky „Bad Romance“ od Lady Gaga. Rozkmitala ruce a postupně začala zrychlovat do přijatelného tempa.

Za brankou do uzavřeného bloku obytných domů zahnula směrem na jih a vydala se po své obvyklé trase. Mohla si vybrat z tříkilometrové nebo pětikilometrové varianty, podle toho, kdy to otočí a vydá se zpátky k domovu. Dnes byla rozhodnutá zvolit si tu delší variantu. Když si pořádně rozpumpuje krev, třeba jí to pomůže zbavit se pocitu, že na ni leze chřipka, která teď ve škole řádila.

Konečně se dostala do tempa, zatímco jí hudba rytmicky tepala v uších. Běžela mezi kalužemi s rozbředlým sněhem a snažila se pravidelně oddychovat, zatímco se vyhýbala občasnému autu či náklaďáku. Několik bloků domů ji sledovala tmavě modrá dodávka, která se pořád neměla k tomu, aby ji předjela, až se zvědavě ohlédla přes rameno a zadívala se na řidiče. Nepodařilo se jí navázat oční kontakt. Řidič byl příliš zaneprázdněný manipulací s CD přehrávačem nebo s telefonem či něčím podobným, co odvádělo jeho pozornost od silnice.

Idiot, pomyslela si, když zhruba o tři domy dál konečně zahnul za roh. Jeho zadní světla červeně světélkovala ve tmě, dokud jí nezmizela z očí.

Zesílila hlasitost na iPodu a dál se soustředila na běh. Pořád se cítila být slabá. Možná je to doopravdy tou chřipkou. Koneckonců je chřipkové období a škola je pro všechny podobné infekce vynikající živnou půdou.

Anebo si malátnost způsobila občasnými úlety, co se jídla týče. Tenhle víkend si obzvlášť dopřávala a cpala se jak bez rozumu čipsy a pizzou a na počest nadcházejících svátků spořádala dokonce i dva půllitrové kyblíky zmrzliny, jednu s kousky čokolády a druhou s příchutí zahradního ovoce.

Takové selhání!

Je jí pětatřicet a za poslední čtyři roky nabrala pět kilo. Problémy s váhou měla od té doby, co přešla na základní školu Evergreen a vyfasovala čtvrťáky, se kterými bylo těžké pořízení, o jejich rodičích nemluvě… Bože, přece si podobnými úvahami nezkazí i běhání! Když si ale vybaví, jak jsou někteří rodiče neuvěřitelně arogantní… Polovina z nich jí dává najevo, jak je jako učitelka neschopná. A druhé polovině je zas úplně jedno, co jejich dítko ve škole vyvádí, a nehodlají se nechat podobnými nesmysly obtěžovat.

Občas ji napadalo, proč už si dávno nenašla nějakou jinou práci.

Protože máš ráda děti.

Protože máš pocit, že tvá práce má smysl.

Protože se ti líbí dostávat pravidelnou výplatu a k tomu ještě různé benefity.

A protože se ti líbí mít volno skoro celé léto a k tomu dva týdny o Vánocích.

Tak proč si to musí pořád připomínat? Zauvažovala v duchu, zatímco míjela živý plot z keřů vavřínu, který by zoufale potřeboval ostříhat. Znovu se ohlédla přes rameno, a teprve potom přeběhla na druhou stranu silnice.

Měla pocit, že v dálce zahlédla zase tu tmavě modrou dodávku a okamžitě zpozorněla, protože byla na chodníku sama a čím víc se blížila k okraji města, tím míň domů kolem ní bylo.

Auto naštěstí zahnulo do boční ulice a ona s úlevou vydechla.

Nenech se ovládnout bujnou fantazií.

I přes veškerou snahu se nedokázala zbavit určitého pocitu stísněnosti a nervy měla našponované mnohem víc než obvykle. Venku se stmívalo ještě rychleji, než čekala, foukal vlezlý ledový vítr, který ohýbal stromy, jejichž holé větve chrastily do pravidelného rytmu písničky od Black Eyed Peas.

Soustřed se na svůj dech.

Znovu se ohlédla přes rameno. V dohledu žádný vůz nebyl.

Bohudíky!

Dech měla o dost zrychlenější než obvykle, což přičítala vykouřeným cigaretám. Už dvakrát s kouřením skoncovala, ale zase se ke svému ošklivému zlozvyku vrátila, když se před víc jak půl rokem rozešla s Tracem 0’Halleranem. Ještě dnes se jí zrychlil tep při vzpomínce na tohoto přitažlivého kovboje. Vložila do něj všechny naděje, i když spolu chodili jen tak krátce. Byl vysoký a urostlý, měl široká ramena a neskutečně přitažlivý úsměv, při kterém se mu vždycky objevil důlek ve tváři. Tenhle farmář se jí dostal pořádně pod kůži. Žil sám se svým malým synkem, který chodil do její třídy. Zaujal ji hned na úvodní rodičovské schůzce, kde představovala učební plán na celý rok a systém výuky i domácí přípravy.

Byla to chyba. Bez debat. Nikdy si s ním neměla nic začínat. Kdykoliv se na obzoru začne rýsovat nějaký možný vztah, vždycky se do něj vrhá po hlavě, aniž by si to jakýmkoliv způsobem dopředu promyslela. Nejsou toho dva rozvody, které má za sebou, snad dostatečným důkazem?

Nedávný pokus o milostný románek s Tracem skončil naprosto tragicky a ještě teď se červenala, když si vzpomněla, jak se ho pokoušela svést a jak ji nekompromisně odmítl. Bože, když si vybavila pevný stisk jeho silných paží, jak ji chytl kolem ramen a přimáčkl ke zdi. Místo, aby ji políbil, vztekle se na ni obořil: „Už dost. Je po všem. Tohle nebyl dobrý nápad.“ Vzápětí ji pustil a vyběhl do temné noci.

Bouchla za ním hlasitě dveřmi a to duté bouchnutí jí dodnes rezonuje v hlavě.

Chybami se člověk učí, pomyslela si mrzutě, letmým pohledem zkontrolovala provoz v obou směrech a potom zahnula vzhůru do kopce, což byl nejnáročnější úsek její trasy. Tohle stoupání ale stojí za to, pomyslela si, i když měla ještě plnou hlavu vzpomínek na Tracea. Jakmile se dostane nahoru, může to vzít podél skalního útesu nad řekou a vodopády, který je zároveň nejmalebnějším místem v okolí. V duchu uvažovala, že když už Eliho nemá ve třídě, mohla by tu být určitá naděje, že by se podařilo jejich vztah oživit.

Třeba by ho mohla obměkčit nějakým dárkem k Vánocům. Co kdyby mu upekla cukroví? Ne, to je příliš banální. Že by mu koupila láhev vína s vánoční vinětou? Ne, okamžitě by prokoukl, o co jí jde.

Nevzpomíná si snad, jak použila ten starý otřelý trik, koktala cosi o tom, že zůstanou alespoň přáteli a přitom zrudla až ke kořínkům vlasů? Kolikrát mu od té doby, co se spolu rozešli, volala? Třikrát? Čtyřikrát? Osmkrát? Bože, jak se může chovat tak pošetile? Ve skutečnosti se vlastně ani nerozešli, protože v podstatě spolu chodit ani nezačali, a to i přes statut, který si zcela nepochopitelně po dvou setkáních vyvěsila na svém profilu na Facebooku. Tohle se stane, když člověk vypije příliš moc vína a ještě přitom poslouchá kamarádky, které jsou ještě opilejší než on.

To neměla dělat…

Trace z toho nebyl ani trochu nadšený, a to byl začátek jejich konce. Proč mu pak proboha už tolikrát volala? Když si uvědomila, že jeho číslo naposledy vytočila předchozího večera, a při zvuku záznamníku rychle zavěsila, rozhodilo ji to tak, že málem zakopla o kořen.

Vzpamatuj se konečně a přestaň na něj myslet. Je spousta jiných mužských, dokonce i tady, v Medvědím Brodu.

Znovu se rozhlédla a přeběhla na druhou stranu silnice, aby mohla pokračovat podél útesu, který se tyčil nad řekou až k místu, kde cesta pokračuje do parku. Tam se otočí a začne se konečně vracet.

Minula ji tři auta. Kužely jejich světel se třepotavě odrážely v mokré vozovce a od kol jim stříkala špinavá voda. Zaťala zuby a nevšímala si toho. Dýchala teď s trochu většími obtížemi, jak stoupala vzhůru do parku s řadou chodníčků. Ještě kousek, opakovala si v duchu stále dokola. Teď už skoro funěla a lýtka jí pomalu začínala tuhnout.

Konečně se terén vyrovnal a ona pokračovala po asfaltové cestě vinoucí se podél útesu nad hlubokou roklí s divokou řekou. Zhruba před sto lety postavili na její kraj nízkou kamennou zídku, jen asi metr vysokou, ze které se otevíral přenádherný výhled na vodu padající v divokých kaskádách dobrých šedesát metrů dolů do řeky. Právě za tímto místem začínala stará část Medvědího Brodu, který se rozprostíral po obou březích řeky. Z dálky byla vidět mihotající se světla historických lamp, která se třpytila všemi možnými duhovými barvami jak diamanty světélkující v nadcházejícím šeru.

Jocelyn se znovu zadívala na cestu před sebou a pokračovala kolem útesu až k místu, kde se cesta větvila. Zahnula na odbočku vedoucí do parku. Cítila, jak se i přes mrazivý vzduch začíná potit, přesto běžela dál až k osamělému jedlovci kanadskému, který vždy oběhla kolem dokola a teprve potom vyrazila zpátečním směrem.

Její dech se měnil v bělavou páru a ve spáncích jí zběsile tepalo.

Už je skoro tam!

Byla v parku úplně sama. Nikdo jiný nebyl takový blázen ani fanatik, aby běhal po venku za podobného počasí. Zima byla pořádná. I přes to, že si oblékla rukavice, měla úplně prokřehlé prsty.

Za poslední zatáčkou konečně uviděla osamělý masivní strom, který se temně rýsoval proti zachmuřené obloze.

Trochu zpomalila a námahou zalapala po dechu. Na chvíli si vyndala sluchátka z uší. Předklonila se dopředu a opřela se rukama o kolena. Obvykle se uprostřed cesty nezastavovala, ale dneska krátkou přestávku potřebovala.

Kromě svého namáhavého oddychování a hlasitého tlukotu vlastního srdce slyšela už jen řeku a kvílení větru. Pohrávala si s iPodem, když zaslechla ještě nějaký jiný zvuk…, že by kroky? Našel se snad ještě nějaký bláznivý běžec?

Prudce se napřímila.

Zatím se nic neděje, ale musí být obezřetná. A opatrná.

Zřejmě další sportovní maniak.

Možná nejsi jediný idiot dnešního večera.

Zastrčila si jednu pecku zpátky do ucha a znovu vyrazila. Jedním uchem poslouchala Beyoncé, zatímco druhým kontrolovala všechny ostatní zvuky přicházející noci.

Jen pro jistotu, že je všechno v pořádku.

Dole v říčním korytu se proháněl vítr, mrazivý jako vždycky touhle dobou, a na chvíli se jí zdálo, že zaslechla houkání sovy oslavující houstnoucí šero. Vzápětí se ozvalo jasné pravidelné pleskání podrážek o asfaltový povrch chodníku za jejími zády.

Je to tak. Další běžec.

A hodně rychlý, podle rytmu kroků.

Ohlédla se přes rameno, ale nikoho neviděla, a tak zrychlila tempo. Je čas vrátit se domů, dát si horkou sprchu a doufat, že jí bude líp. Čekají ji ještě tři dny školy, než začnou prázdniny…

Kroky se přiblížily.

Osamělé klapám. Velice rychlé.

Znovu se otočila.

Chodník za jejími zády byl prázdný.

Cítila, jak se jí zježily chlupy v zátylku.

Máš jen bujnou fantazii, Jocelyn. Nic hrozného se neděje.

Aniž by si všímala palčivé bolesti na plicích a křečovité bolesti v lýtkách, přidala ještě do kroku a rychle proběhla mezi stromy. Byla už téměř tma. Jen pár lamp matně osvětlovalo temné a vzpřímené kmeny stromů usazených v mrazem ojíněném trávníku.

Hlavně nepropadej panice. Není vůbec žádný důvod takhle vyvádět. I když s sebou nemáš mobil, nemáš nejmenší důvod se nervovat.

Teď už se potila po celém těle.

Hlavní silnice vedoucí podél útesu už byla blízko, za poslední zatáčkou…

„Bože!“

Koutkem oka zahlédla druhého běžce. Byl vysoký a s postavou atleta, oblečený od hlavy až k patě do černé běžecké kombinézy a na obličeji měl lyžařskou kuklu.

Srdce se jí sevřelo.

Nemáš se čeho bát. Nech ho, ať tě předběhne.

Cítila, jak se jí zvedá hladina adrenalinu v krvi. Ještě víc zrychlila, až do regulérního sprintu, a podrážky jejích bot se hlasitě odrážely od země, rychleji a rychleji, zatímco dech se jí krátil.

Nic se neděje. Nic se neděje. Nic se neděje…

Opravdu?

Každým krokem k ní byl blíž.

Pomalu se jí začala zmocňovat opravdová panika.

Byl už tak blízko, že slyšela jeho dech. Silný. A pravidelný…

Zakopla špičkou běžecké boty a zapotácela se s rukama automaticky nataženýma před sebou. Nějak se jí podařilo pád vybrat, takže se neodporoučela k zemi. Kupodivu udržela rovnováhu, ale ztratila na rychlosti.

„Opatrně,“ ozval se za jejími zády hluboký hlas.

Ah, bože! Byl od ní už jen pár kroků.

Pevně zaťala zuby. Silou vůle se snažila zachovat klid.

Nezněl jí snad ten hlas nějak povědomě?

Srdce jí začalo bušit na poplach.

Konečně vyběhla ven z parku. Na chodník lemující sráz. Doufala, že zahne opačným směrem, ale držel se stále zhruba dva kroky za ní. Oba je čekal sešup dolů. Možná by měla jednoduše zastavit a nechat ho prosvištět kolem sebe.

Kdyby jen měla s sebou ten zatracený telefon.

Anebo aspoň pepřový sprej, který nosila v kabelce.

„Tady jsem,“ pronesl a zařadil se po její pravici. Dokonale s ní srovnal krok. Teď byla ta pravá chvíle stáhnout se dozadu. „Jak se ti běží, Josie?“ zeptal se.

Josie? Málem znovu zakopla. On ji zná? Bože, proč jí je ten hlas tak povědomý?

„Měla bys být opatrná, víš?“ Strčil do ní ramenem.

Ztratila rovnováhu a už se pomalu řítila k zemi, když ji zničehonic zachytil. Pevně ji sevřel silnými prsty za horní část paže.

„Říkal jsem ti, že máš být opatrná!“ vyslovil zřetelně a jeho stisk byl neuvěřitelně silný a bolestivý.

„Pusťte mě! Kdo jste?“ zasípala, zatímco oba zastavili. Slyšela, jak pod lyžařskou kuklou hlasitě oddychuje.

„Ty nevíš?“ Jeho prsty se jí ještě víc zaryly do paže.

„Kdo jste? Ne! Už jsem vám řekla, ať mě necháte… Hej!“ Prudce ji udeřil do ramene. „Co to děláte?“ V té chvíli už znala odpověď. Stačila jí k tomu jediná vteřina, při které se jí málem zastavilo srdce, když jí blesklo hlavou, že ji chce zabít. „Pusťte mě!“ Nohy jí uklouzly, když do ní znovu vrazil. Dřív, než si stihla uvědomit, co se děje, s ní smýkl na kraj útesu, k nízké kamenné zídce. „To ne! Bože, pomoc! PomocV Začala se s ním prát, teď už si byla naprosto jistá, co má ten hajzl za lubem.

Ach, bože, to ne! Ne!

Zběsile do něj začala tlouct a přitom se snažila neztratit rovnováhu, zatímco on ji tlačil na ochranný plůtek tak strašlivou silou, až jí prasklo v holenní kosti.

Ucítila omračující bolest.

„Ne!“ Bojovala z posledních sil, ale nebylo jí to nic platné. Ležel na ni a vší silou ji sunul přes zídku na druhou stranu. V záchvatu hrůzy roztáhla ruce a v té chvíli se zřítila do černočerné tmy. S křikem letěla mrazivou prázdnotou, aby vzápětí narazila do zmrzlého kamenného úbočí.

Třesk!

Hlavou praštila do skály a svět se s ní zatočil, zatímco klouzala pořád dál a odrážela se od tvrdého povrchu, přetáčela se a koulela a u toho se zoufale snažila čehokoliv zachytit. Její prsty se bořily do hlíny a kořenů a zarývaly se do kamene, zatímco tělo se jí bezvládně sunulo dolů po kluzkém úbočí.

Prosím, bože, pomoz mi, prosím…

Ucítila prudkou bolest v zádech a z dálky k ní doléhal řev rozbouřené řeky. Byl stále hlasitější, jak padala níž a níž, koulela se nekontrolovatelně dolů, po kůži jí stékala krev a svět se s ní točil kolem dokola.

V jedné vteřině ho zahlédla vysoko nad sebou, jeho temnou postavu uprostřed noci, jak stojí na kraji útesu a dívá se dolů.

Čeká.

Čeká na její smrt.

4

Trace 0’Halleran byl pořádně naštvaný.

Přesně řečeno byl vzteky bez sebe, zatímco se řítil minimálně dvacet kilometrů nad povolený limit, když se vracel od základní školy Evergreen, kde byl právě vyzvednout svého synka. Vezl ho na rentgen, protože Eli se zranil na školním hřišti.

Někdo nedával na jeho syna dostatečný pozor. Jakmile se ujistí, že je Eli v pořádku, bude mít ten někdo hodně práce s vysvětlováním!

„Musíš to vydržet, kámo,“ otočil se k synovi, který seděl na zadním sedadle otlučeného starého pick-upu.

Eli přikývl a popotáhl nosem. Buď bojoval se slzami, anebo to bylo v důsledku rýmy, s níž se už dobrý týden rval.

Trace mžoural skrz přední sklo, za kterým padaly k zemi první vločky, a zařadil se do husté šňůry aut, jež se pomalu sunula dolů ze srázu, kterému se tu říkalo Rohovnický. Mířil do městské části rozprostřené po obou březích řeky Grizzly.

Eli, jemuž ještě nebylo ani sedm, měl v klíně opatrně podepřenou levou paži. Unavená školní ošetřovatelka mu ji provizorně zpevnila dlahou a zavěsila do trojcípého šátku, přičemž otci řekla: „Je potřeba, aby ho viděl doktor. Už jsem volala do ambulance na A Street, tam nebudete muset čekat, jako U borového lesa nebo U svatého Bartoloměje. Nechte mu udělat rentgen. Nemyslím si, že by měl ruku zlomenou, ale může ji mít nalomenou. Na klinice je i laboratoř. Když už tam budete, požádejte doktora, ať se mu podívá do uší a do krku. Změřila jsem mu teplotu a má skoro osmatřicet.“

Trace proti návštěvě kliniky neprotestoval. Jednou seděl v nemocnici U svatého Bartoloměje pět hodin, než se mu konečně někdo podíval na zraněnou ruku, když se mu při sklizni zachytil prstýnek do ostrého zubu žací lišty kombajnu. Jeho vlastní kombajn, který byl vlastně kombinací žacího stroje i mlátičky, mu tenkrát málem urval celou ruku, než se mu ho podařilo vypnout. I když mu paži nakonec zachránili, málem mu museli amputovat prst, na němž měl prstýnek navlečen. Nakonec se jim podařilo zachránit i prst, ale poškození nervových vláken bylo tak silné, že se mu do něj už nikdy nevrátil zcela cit. Rozhodl se tenkrát, že už žádný snubní prstýnek nosit nebude. Stejně to bylo jedno. Leanna, Eliho matka, byla už tenkrát jednou nohou z domu.

Trace v žádném případě nechtěl, aby jeho syn Eli tvrdl na nepohodlné plastové židli v čekárně nemocnice U svatého Bartoloměje. Dal na radu ošetřovatelky a zamířil do ambulance kliniky sídlící pořád v té stejné zatraceně dlouhé budově, ve které ošetřovali pacienty už bezmála sedmdesát let. Klinika za tu dobu prošla samozřejmě několika rekonstrukcemi. Sám tam byl naposledy s vlastním otcem zhruba před třiceti lety, když ho shodil ze sedla Rocky, světle hnědý energický valach, kterého otec vyměnil za tři kusy dobytka. Rocky měl minulost rodeového koně, a když si ho Trace ve svých jedenácti letech osedlal, probudila se v něm jeho divokost a poslal ho k zemi. Výsledkem byl otřes mozku a rada, kterou mu dal po prohlídce starý doktor Mallory: „Smankote, chlapče, používej mozek, když už ti ho pánbu dal, a nelez na divoký koně!“

Trace se znovu otočil ke chlapci, který si opatrně podpíral zraněnou ruku a zíral z okna.

Tvářil se sveřepě, zatímco oči měl zarudlé od slz, které se ani nesnažil skrývat. Svým horkým dechem zamlžil boční okno ušpiněné od čumáku jejich psa Sargea, skvrnitého tuláka, který se před rokem vyhladovělý objevil u jejich domu. Byl napůl australský ovčák a napůl kdoví co a okamžitě se stal právoplatným členem jejich malé domácnosti. Když dneska zavolala ředitelka školy a Trace vzápětí běžel k vozu, Sarge se hnal samozřejmě za ním a potom zůstal zklamaně stát u vrat. „Až příště,“ stihl na něj ještě Trace zavolat. I když byla pořádná zima a ovčák by se klidně mohl schovat do vyhřáté stodoly, Sarge bude nejspíš pořád stát u vrat, až se vrátí domů.

Jako kdyby Eli vycítil otcův pohled, zamumlal: „Nenávidím Coryho Detera! Je to pitomec.“

„Tohle ti udělal Cory?“

Eli vyhýbavě pokrčil rameny.

„No tak, kámo. Mně to můžeš říct.“

Zatímco čmáral ukazováčkem zdravé ruky v zamlženém okně, Eli zakašlal, ušklíbl se a potom řekl: „Strčil do mě. Byli jsme úplně nahoře na skluzavce a on se najednou rozpřáhl a strčil do mě.“

„A ty jsi spadl ze skluzavky dolů.“

„Jo.“

„Kdo vás v té chvíli hlídal?“

„Pan učitel stál pod přístřeškem.“ Po očku se podíval na otce. „Slečna Wallisová tam nebyla.“

„Na to jsem se neptal,“ odsekl Trace mnohem důrazněji, než měl původně v úmyslu. Zapnul stěrače.

„Já vím.“ Další pokrčení rameny.

Trace si připadal jako idiot. Co čekal, když si minulý rok začal s učitelkou vlastního syna? Dopustil se kolosální chyby, což si u vědomil už ve chvíli, kdy ho pozvala na večeři. Nejdřív si říkal, že je to možná kvůli Elimu, že s ním chce probrat jeho trable ve škole, ale ve skutečnosti mu bylo jasné, že to tak není. Vycítil to.

A stejně s ní šel minimálně čtyřikrát na rande. Vlastně pětkrát, pokud do toho započítal i ten poslední večer, kdy se pohádali po neúspěšném pokusu vzkřísit něco, co vlastně nikdy ani pořádně neexistovalo.

Připravil jí a vlastně i sobě jen zklamání.

Hlasitě si povzdychl. Jocelyn Wallisová si myslela, že je tou pravou, kdo by mohl zhojit jizvu po Eliho matce, která od nich utekla. Nevěřila Traceovi, když jí říkal, že nemá zájem o další vztah, že mu vůbec nevadí, když musí syna vychovávat sám.

Nebyla očividně jediná. Ani Eli zřejmě nemůže jen tak zapomenout na těch pár dostaveníček, které měl jeho otec s paní učitelkou.

Udělal mu v té jeho malé hlavičce očividně pořádný galima– tyáš.

„Dneska nebyla vůbec ve škole,“ dodal jeho syn.

„Slečna Wallisová? To je mi jedno. Někdo tam určitě byl. Někdo, kdo měl na vás dávat na školním hřišti pozor.“

„Službu měl pan Beene, protože tam slečna Wallisová nebyla. On ji vždycky zastupuje.“

„Budu si s ním muset promluvit.“

„To nebyla jeho chyba,“ namítl rychle Eli. „Může za to ten kreténskej pitomec Cory Deter!“

„Vím, že se na něj zlobíš, ale už žádné nadávky, jasný?“

„Vždyť je to pravda.“ Eli si utřel nos do rukávu a znovu nasadil umíněný výraz. „Je to kreténskej pitomec.“

„No tak, Eli. Není hezké mluvit o někom jako…“

„Strčil do mě!“

„A to nebylo správné,“ souhlasil s ním Trace klidným tónem.

„To teda nebylo!“ Eli na něj vyčítavě pohlédl, jako kdyby měl pocit, že si jeho otec dostatečně neuvědomuje vážnost prohřešku Coryho Detera.

„Dobrá, tak je to tedy kreténskej pitomec.“

Bylo vidět, jak napětí jeho syna znatelně polevilo.

„Ale zůstane to jen mezi námi, domluveno?“ Trace ukázal prstem na Eliho a vzápětí na sebe a stejné gesto opakoval několikrát za sebou. „Naše tajemství.“

„Každej už ví, že je to kretén.“

„Dobrá. I kdyby to tak bylo, nemusíš to opakovat pořád dokola.“

„Bečky Tremontová a její kámoška Tonia se mi smály.“ Eli najednou celý zrudnul. Cítil se trapně. Jak je důležité, co si o člověku myslí děvčata, dokonce i v sedmi letech…

„Kvůli tomu se nemusíš trápit,“ konejšil ho Trace. „Zkus na to zapomenout, dobrá? Už jsme skoro tady.“ Dojeli právě k úpatí kopce, když se rozblikala červená světla před železničním přejezdem doprovázená výstražným zvukovým signálem. Trace se zaťatými zuby pozoroval, jak kolem přejíždí vlak s posprejovanými vagony a prázdnými plošinovými vozy. Za staženými závorami se začala štosovat fronta aut.

Tak přidej, přidej, pomyslel si, rozčilený vším, co je ještě víc zdržovalo. Měl starost o syna a chtěl se už co nejdřív dozvědět, jak moc je zraněný. „Už tam skoro jsme,“ zopakoval a poplácal Eliho po zdravém rameni.

Konečně vlak přejel a celá kolona aut se mohla dát zase do pohybu. Ještě jedna světla a budou na klinice.

„Máme tu urgentní příjem,“ oznámila Heather, když strčila hlavu ke Kacey do kanceláře. „Eli 0’Halleran. Sedm let. Poranil se na hřišti. Ze školy zavolali pro otce a poslali je sem.“

„Je to náš pacient?“ Kacey jeho jméno nic neříkalo. Seděla za stolem a právě si otevřela místo oběda kelímek s borůvkovým jogurtem. Od chvíle, kdy ráno vešla do ordinace číslo dvě, se nezastavila. Elmer Grimes, její dnešní první pacient, ji zdržel víc, než měla naplánováno. Od té doby se jí nepodařilo vzniklé zpoždění oproti rozpisu dohnat.

„Eli 0’Halleran je tu poprvé. Jeho dětskou lékařkou byla doktorka Levoyová z Middletonu.“

„A ta odešla loni do důchodu,“ pokývala Kacey hlavou a odstrčila kelímek s jogurtem stranou. Už se na ni obrátilo více pacientů, kteří byli nešťastní z odchodu doktorky Levoyové, a ačkoliv byla všeobecnou lékařkou, během studií strávila spoustu času na pediatrii. Měla děti ráda a uvažovala o tom, že by si dodělala atestaci z pediatrie, jenže potom se jí zhroutil osobní život a ona se vrátila do Medvědího Brodu.

„Ze školy ho poslali sem, protože je to blíž, než kdyby jel až do nemocnice k svatému Bartoloměji,“ poznamenala Heather a zmínila nejbližší nemocnici. „Přijeli asi před pěti minutami. Už jsem udělala záznam o pojišťovně a vzala jsem si jejich osobní údaje.“ Lišácky se na lékařku usmála. „Říkala jsem si, že bychom ho mohli vmáčknout před odpolední pacienty. Ze ho určitě neodmítnete.“

„Dobrá, tak já se na něj podívám,“ souhlasila Kacey rezignovaně a zvedla se od stolu.

„Ceká s tatínkem v ordinaci číslo tři. Už jsem mu založila kartu v počítači.“

„Výborně.“ Kacey se opět navlékla do pláště, který si před malou chvíli sundala. Už byla zvyklá, že její život je neustále narušován nějakými nečekanými povinnostmi a obvykle se tak dělo v ten nejméně vhodný okamžik. Jak typické pro práci venkovského lékaře. „Říkala jsi, že jsi mluvila s někým ze školy?“

„Se zdravotnicí, paní Eloise Phelpsovou.“ Heather odběhla zpátky k pultu na recepci, zatímco Kacey zamířila k ordinaci, zlehka zaťukala na dveře a otevřela je.

Objevila za nimi útlého hošíka, sedícího na vyšetřovacím stole. Na hlavě měl hustý porost nepoddajných špinavě blondatých vlasů, byl bledý v obličeji a snažil se potlačit slzy, které se mu tlačily do očí. Popotahoval nosem a podepíral si ruku zavěšenou v šátku.

Jeho otec stál vedle stolu a tvářil se ponuře.

Měl na sobě obnošené džínsy, kostkovanou košili a lehce ošla– pané vysoké boty typické pro tuhle část Montany. Byl vysoký, měl určitě přes sto osmdesát centimetrů, byl štíhlý a měl široká ramena. Na tváři měl zhruba dva dny staré temné strniště a měřil si ji hluboko posazenýma zlostnýma očima. Ruce si založil bojovně na prsou a bylo vidět, že si nebude brát servítky.

„Jsem doktorka Lambertová,“ obrátila se k chlapci a s mrknutím na monitor notebooku, který tu nechala Heather, dodala: „A ty musíš být Eli.“

Chlapec přikývl a pevně stiskl ústa. Snažil se být statečný a Kacey si v duchu říkala, že je možná víc vyděšený než zraněný.

„Trace 0’Halleran,“ představil se kovboj, podal jí ruku a zadíval se na její jmenovku, kterou měla připnutou na plášti a na níž stálo: MUDr. ACACIA LAMBERTOVÁ. Měl obrovskou dlaň. Mozolovitou a silnou. Obličej opálený a ošlehaný od větru, v tmavých vlasech několik světlých pruhů vyšisovaných zřejmě od toho, jak trávil hodiny prací venku. Jeho oči byly překvapivě modré, ústa měl tvrdá a nos nejméně jednou, možná i dvakrát zlomený. Musel se asi hodně přemáhat, aby se alespoň mírně pousmál.

„Jsem Eliho táta.“

Potřásla mu rukou a potom ji pustila. „Tak copak se vám přihodilo?“

„Uraz na hřišti,“ pronesl Trace. „Pověz to paní doktorce,“ obrátil se mírně ke svému synkovi.

„Shodili mě z klouzačky.“ V chlapcových hnědých očích se hněvivě blýsklo.

„Co kdybys mi hezky popsal, co se přesně stalo, a já se mezi– lím podívám na tvou ruku? Souhlasíš?“

Eli se otočil na svého otce, a ten krátce přikývl.

Rychle si umyla ruce v malém umývadle v rohu místnosti, potom si je vysušila do papírové utěrky, natáhla si latexové vyšetřovací rukavice a přistoupila zpátky k chlapci. Jemně mu sundala šátek i provizorní dlahu, odstranila z poraněného místa několik vatových polštářků a malý sáček s ledem, a celou dobu sledovala, jak chlapec ještě o trochu víc zbledl. „Bolí, vid?“

Eli nemohl mluvit, ale přikývl a oči se mu znovu zalily slzami, které ho očividně přiváděly do rozpaků.

„Tak jak se to celé seběhlo?“

„Cory Deter mě shodil ze skluzavky.“ Eli teď rychle mrkal a čelisti měl pevně sevřené. „Je to lump.“

„Hm, to asi ano, když ti provedl něco takového,“ souhlasila s ním. „A co se přesně stalo?“

„Sletěl jsem! A… dal jsem ruce před sebe, takhle…“ Natáhl obě ruce, vzápětí sebou trhl a zatajil dech. Jeho levá ruka okamžitě klesla dolů a on znovu zbledl jako papír.

„Takže ty jsi chtěl zpomalit náraz, a proto jsi dal před sebe obě ruce.“ Přikývla. „Kdy k tomu došlo?“ otočila se na jeho otce.

„To přesně nevím,“ odpověděl jí. Měřil si ji zkoumavým pohledem, jako kdyby chtěl odhalit její pravou tvář. „Volali mi asi před čtyřiceti minutami, předpokládám, že to bylo hned po té nehodě.“

„Dobrá.“ Obrátila se znovu k Elimu. „Teď musím tu tvou bolavou ruku pořádně prošetřit. Souhlasíš?“ zeptala se ho jemně.

Chlapec na ni podezíravě pohlédl zpod hustého obočí.

„To je v pořádku,“ řekl jeho otec a položil mu svou velkou dlaň na rameno. Tvářil se ale stejně znepokojeně jako jeho syn.

„Tak jo,“ souhlasil nakonec Eli.

Jemně chlapce vyšetřila. Otestovala jeho pohyblivost, přejela prsty přes všechny svaly a klouby a pozorovala přitom jeho reakci. Po celou tu dobu se nad ní Trace zlověstně tyčil.

„Nemyslím si, že by to bylo zlomené,“ ozvala se nakonec. „Ale raději si to ověříme na rentgenu. Vždycky tam může být nějaká drobná únavová zlomenina.“

Jeho otci škublo ve tváři. „Přesně to říkala i ošetřovatelka ve škole. A taky říkala, že má Eli horečku. Má už delší dobu rýmu, které se pořád nemůže zbavit.“

„Když už jsi tady,“ obrátila se k Elimu, „změříme ti ještě jednou teplotu a potom se ti podívám do krku a možná taky do uší, ano?“

Eli váhavě přikývl. Teplotu měl téměř osmatřicet stupňů, uzliny na krku mírně zduřelé, ušní bubínky lehce překrvené a hrdlo tak zarudlé, až mu raději odebrala vzorek na přítomnost streptokoků. „Vypadá to, že budeš potřebovat antibiotika,“ řekla. „Vsadím se, že tě pořádně bolí v krku.“

„Strašně,“ zakýval Eli důrazně hlavou.

Trace se zamračil. „Vždyť jsi mi nic neříkal.“

„Předtím to tak nebolelo,“ odpověděl jeho syn.

„Většinou to začne zničehonic. Vypadá to na začínající zánět středního ucha a vůbec bych se nedivila, kdyby měl v krku streptokoka,“ pohlédla Kacey na Tracea. „Ale uvidíš, Eli, že se během pár dnů budeš cítit mnohem líp,“ slíbila mu. „A teď si zajdi na ten rentgen, ano? Je to ve vedlejší budově.“ Otočila se k notebooku a napsala krátkou zprávu. „Zaveďte ho tam. Snímky mi pošlou elektronicky, takže je hned zkontroluji. Nebude to trvat dlouho. Hned jak si je prohlédnu, zavolám si vás zpátky do ordinace. Pokud by bylo potřeba nechat ruku zkontrolovat ortopedem, objednám vás na vyšetření u doktorky Beldingové v Missoule. Anebo u nějakého jiného lékaře, když si budete přát.“ Věnovala mu konejšivý úsměv, který však neopětoval. „Spolupracuji s doktorkou Beldingovou již delší dobu. Je dobrá.“

Trace letmo přikývl. „Díky.“ Obrátil se na svého synka: „Tak pojď, kámo.“

Heather se objevila mezi dveřmi s žádankou o rentgenologic– ké vyšetření právě ve chvíli, kdy Trace pomáhal Elimu z vyšetřovacího stolu. „Potřebujete ještě něco?“ zeptala se Kacey.

„Myslím, že ne. Díky.“

Zatímco se Heather vracela zpátky k pultu na recepci, Kacey předala Traceovi žádanku a aby chlapce trošku uklidnila, nabídla mu: „Znám zkratku na rentgen. Ukážu vám ji, co říkáš?“ Usmála se na Eliho. „Jen pro případ, že by tatínek zabloudil.“

„On nezabloudí! Byl u rangerů!“

„To je tak dávno, že už to ani není pravda,“ povzdechl si Trace cestou úzkými chodbami a zadním vchodem ven. Vítr ostrý jako břitva jí okamžitě profoukl tenký plášť a okolní keře už pokryl sněhový poprašek.

„Tudy,“ ukázala před sebe a rukou si přitiskla plášť k tělu, zatímco spěchala po úzkém chodníku. Trace ji předběhl ke dveřím vedlejší budovy, otevřel je a čekal, až společně s jeho synem vejdou dovnitř.

Do tváře je udeřil nápor horkého vzduchu a samozřejmě taky vánoční melodie, která se linula chodbami.

„Půjdete rovně, a tam už uvidíte ceduli,“ pronesla. „Uvidíme se zhruba za hodinu, až budu mít snímky.“

„Dobře,“ pokýval hlavou, a když se jejich pohledy setkaly, uviděla v jeho očích něco temného a neidentifikovatelného.

To je jen výplod tvé fantazie.

Zřejmě si Trace dělá starosti o chlapce, ale z jeho reakce bylo patrné ještě něco jiného, náznak určité nejistoty, která tak úplně nesouvisela s danou situací, téměř jako kdyby jí z nějakého důvodu nevěřil. Možná, že má averzi vůči doktorům a lékařské profesi obecně. Na to, aby se zabývala podobnými předsudky, ale teď doopravdy neměla čas.

Následujících pětačtyřicet minut strávila za asistence své sestřičky Randy prohlídkou dalších pacientů: Cathy Singerová bojovala v dospělosti s akné, další dvě děti přišly s příznaky chřipky, matka Kevina Thomase se dostavila se synem přesvědčená o tom, že musí mít vši, protože se objevily ve škole, a nakonec přišla dokonce i Helen Inglesová, které se očividně podařilo najít za sebe náhradu k synovci, takže si mohla nechat dodělat zbývající vyšetření kvůli cukrovce.

Zhruba čtyřicet pět minut poté, co je poslala na rentgen, byli 0’Halleranovi zpátky v ordinaci číslo tři, kde už na ně čekaly v počítači snímky Eliho ruky, z nichž bylo patrné, že má drobnou frakturu levého předloktí. „Vypadá to, že budeme potřebovat sádru,“ obrátila se k otci se synem a oběma ukázala na obrazovce tenkou linii prasklinky. „Můžeš si vybrat barvu. Růžovou nebo modrou?“

„Růžovou?“ vyděsil se Eli upřímně. „To ne!“

„Takže modrou,“ přikývla Randy s úsměvem, vyndala ze skříně modrý kotouč sádrového obvazu a pomohla ho doktorce přiložit na chlapcovu znehybněnou ruku. Co se týče Eliho, byl jak dokonalý voják, po vzoru svého otce se snažil ani nepohnout a být stejně stoický jako on.

Jakmile byla sádra na ruce a Randy se dala do odklízení nepotřebných odřezků, Kacey jim podala potřebné instrukce. „Teď bude nejdůležitější neobnovit si zranění. Takže,“ obrátila se k malému chlapci, „nějaký čas budeš muset zapomenout na rošťárny. Žádné lezení na skluzavky a žádné strkání s Corym nebo s kýmkoliv jiným.“ Sklonila se až k němu, takže mu hleděla zpříma do očí. „Dokážeš to?“

Eli přikývl a potom se podíval na čerstvou sádru. „Nemohla byste mu to říct? Je to totiž pitomec.“

Trace se snažil zachovat trpělivost. „Myslel jsem si, že tohle je naše tajemství, nevzpomínáš si na naši dohodu?“

„Tohle ale přece ví každej,“ namítnul Eli.

„No, myslím, že tajemství je venku,“ poznamenala Kacey s úsměvem a potom se obrátila znovu k Elimu: „Já bych se určitě netrápila kvůli nějakému Corymu… ehm…“

„Deterovi,“ doplnil ji Trace.

„Ano, Deterovi. Myslím, že tvůj tatínek se určitě lehce vypořádá se všemi problémy, které s ním máš. Koneckonců je to bývalý ranger. A podle toho, co jsem o rangerech slyšela, jsou to pořádně tvrdí hoši.“

„To tedy jsou!“ prohlásil Eli vážně a Trace se tvářil, jako kdyby se ze všeho nejraději propadl do země.

„Myslím, že už raději půjdeme,“ uzavřel jejich rozhovor a když se natáhl pro synovu bundu, malý Eli vyhrkl: „Vypadáte jako slečna Wallisová.“

Kacey pohlédla tázavě na jeho otce, který sebou očividně trhnul. „Vážně?“

„Určitá podoba tu je,“ pronesl Trace bez velké přesvědčivosti.

Skvělé. Takže nejdřív Shelly Bonaventureová, nyní nějaká neznámá slečna Wallisová. Tento týden se bude zřejmě odehrávat ve znamení jejích dvojnic.

„Ona chodí s mým tátou,“ dodal Eli zničehonic.

Rysy v Traceově obličeji viditelně ztuhly. „Už jsem ti přece říkal, Eli, že slečna Wallisová a já… Zkrátka, že spolu nechodíme.“ S očividnými rozpaky dodal: „Promiňte, slečna Wallisová byla loni Eliho třídní učitelka, když byl ještě v první třídě.“

„A ty jsi s ní měl několikrát rande!“ pohlédl Eli vyčítavě na svého otce.

Trace se omluvně otočil na Kacey. „Párkrát jsme si spolu vyšli, nic víc. A ano, i já musím přiznat, že se jí opravdu podobáte.“

„Zřejmě mám obličej, který hodně lidem někoho připomíná.“

Na vteřinu zavřel oči a zavrtěl hlavou, plavé pruhy jeho vlasů se rozzářily ve světle zářivky. „Když už jsem se nechal uvést do takových rozpaků, mohla byste mi ještě poradit, jak mám toho sedmiletého neposedu zklidnit?“

„Chápu, že něco takového je téměř nemožné. Ty si ale, Eli, budeš určitě pamatovat, že na sebe odteďka musíš dávat pozor, nemám pravdu? Žádné vylomeniny! Slibuješ?“ Znovu se sklonila a zadívala se chlapci pátravě do očí.

Váhavě přikývl.

„Dáš mi na to své čestné slovo skauta?“

„Nejsem skaut.“

„Dobrá. Stejně ti věřím,“ usmála se, ale přesto zvedla obočí, jako že není o věrohodnosti jeho slibu tak docela přesvědčená.

„Budu dávat pozor!“ prohlásil Eli s naprostou vážností.

„Výborně. Tatínek mi totiž dá vědět, jestli držíš slovo.“ Usmála se na Tracea, který její úsměv konečně opětoval, ale vzápětí se začal tvářit zase vážně, když se dala do vysvětlování, že kdyby Elimu na bolest nezabrala analgetika, která si vyzvedne v lékárně, aby se jí okamžitě ozval.

Zatímco mu vypisovala předpis, dodala: „Zavolám vám, až dostanu výsledky výtěru z krku. Budu tě chtít znovu vidět,“ ukázala hrotem pera na Eliho, „zhruba za deset dnů. Zvládneš to?“ Chlapec horlivě pokýval hlavou. „To jsem ráda.“ Vytrhla stránku s předpisem a podala ji otci. „Bude v pořádku, ale pár dnů by teď měl zůstat doma a nechodit do školy.“

„Jooo!“ pronesl Eli nadšeně a vítězně zapumpoval zdravou rukou, což Kacey přesvědčilo, že už teď mu je líp.

„Ale v každém případě volejte,“ obrátila se znovu na Tracea, „kdyby ho to začalo bolet ještě víc nebo kdyby se vám cokoliv nezdálo… Však to znáte. Máme tu nepřetržitou čtyřiadvacetihodinovou službu, která sežene mne nebo doktora Corteze a jeden z nás by vás neprodleně kontaktoval.“

Trace si zastrčil recept do kapsy a vypadal už mnohem spokojeněji, než když poprvé vstoupil do ordinace. Přehodil Elimu bundu přes ramena.

„Buď hodný, Eli, ano? Dělej to, co ti tatínek řekne, ať s tebou nemá další zbytečné starosti. A vyhýbej se rváčům,“ poradila mu Kacey.

„Díky,“ pronesl Trace a z jeho intenzivně modrých očí bylo patrné, že to myslí upřímně. Když jí třásl rukou, měla pocit, že ji drží o nějakou tu chvilku déle, než bylo nezbytně nutné. Ale to může být další výplod její fantazie.

Opustila místnost a následovala Randy do ordinace číslo dvě. S nadějí, že se jí podaří co nejdřív si vyhnat urostlého kovboje z hlavy, obrátila svou pozornost k Delores Sweeneyové, matce čtyř dětí, z nichž pořád některé s něčím bojovalo – s nachlazením, chřipkou, infekcí nebo s čímkoliv jiným…

5

„Dneska ráno proběhlo tajné losování!“ vyhrkla na ni Joelle vyčítavě, když si Pescoliová časně ráno přišla do kuchyňky naplnit šálek kávou. Pescoliové připadala celá místnost vánočně přeplácaná. Kolem každé volné plochy byly natažené vánoční řetězy, na každém stole stály figurky sněhuláků a Santa Clausů, nade dveřmi byly zavěšené jedlové větvičky s barevnými stuhami a běžné ubrousky u kávovaru vystřídaly červené a zelené s vánočním motivem.

Pescoliová se přesto obávala, že tohle ještě není všechno. Vánoční výzdoba se brzy rozleze i na chodbu, do jednotlivých kanceláří a taky na recepci, kde už někdo vedle neprůstřelného skla, které nechali nainstalovat před pult teprve letos na jaře, postavil třímetrový strom, čekající na své ozdobení.

„Byla jsem tu už v sedm, ale měla jsem nějakou práci v kanceláři,“ vysvětlila Pescoliová a vzápětí si za to v duchu vynadala. Nebude se přece zpovídat recepční z toho, co dělala…

„Nejsi jediná, kdo to propásl,“ pronesla Joelle a v očích se jí zablýsklo. Pescoliové bylo jasné, že nemá úniku. „Takže tady to máme…“ Vzala košíček nazdobený vánočními perníčky a zdvihla ho vysoko nad hlavu, jako by doopravdy Pescoliovou podezírala, že bude podvádět a dívat se na jména naškrábaná na malých lístcích papíru.

„Opravdu musím? Losuje si vážně každý?“ ujišťovala se Pescoliová s očividnou nedůvěrou.

„Samozřejmě!“

„Včetně šerifa?“

„Ze váháš!“

„A co Rule?“ Muž, na něhož se Pescoliová ptala, byl Kayan Rule, statný Afroameričan, který určitě nebyl příznivcem podobných nesmyslů. Byl to jeden z nejvýkonnějších členů hlídkové služby a zároveň byl tím nejméně pravděpodobným člověkem, u kterého by člověk čekal, že se zapojí do Joelleiných hloupých her.

„Losoval hned ráno, stejně jako Selena.“

Skvělé, ušklíbla se v duchu Pescoliová. Vzhledem k tomu, že už ji několikrát obvinili z toho, že je špatným týmovým hráčem, natáhla nakonec ruku a blahosklonně zalovila v košíku, kde špičkou prstů nahmatala jeden z posledních papírků.

„Nádhera!“ vydechla Joelle očividně spokojená sama se sebou. „A teď hlavně nezapomeň nechávat tomu, koho sis vylosovala, nějaké hezké dárečky, alespoň po jednom každý týden až do Vánoc!“

Pescoliová rozbalila papírek a žaludek se jí sevřel, když si přečetla jméno, které na něm bylo kostrbatě napsané:

CORT BREWSTER

„Musím losovat ještě jednou!“ zajíkla se.

Joelle popadla košík a zvedla povýšeně dokonale upravené obočí. „Druhé pokusy nejsou povoleny, vyšetřovatelko. Takhle to dopadá, když někdo nepřijde včas.“

Pescoliová ji chtěla začít přesvědčovat o opaku, ale vzápětí se rozhodla, že kvůli takové hlouposti se přece nebude ponižovat. Málem zapomněla v jídelně šálek s kávou, jak rázně opustila tohle království sněhuláčků a blyštících se světýlek, a okamžitě zamířila do kóje, v níž seděla Alvarezová.

Její parťačka se jako obvykle skláněla nad nějakými lejstry. „Vyměň si ho se mnou,“ zaškemrala Pescoliová.

„Co si mám vyměnit?“

„Papírek se jménem toho, koho mám obšťastňovat dárky. Vyměň si ho, prosím.“

Alvarezová se překvapeně rozesmála. „V žádném případě.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“

„Vždyť je to naprostá pitomost,“ bručela Pescoliová.

„Tak to neřeš. Kup pytlík bonbonů nebo DVD nebo cokoliv jiného, polož to Brewsterovi na stůl a víc se tím nezabývej.“

„Jak víš, že mám Brewstera?“

„Jsem přece vyšetřovatelka. Žádné jiné jméno by tě tak nevytočilo.“ Spiklenecky se na ni usmála. „Vždyť to může být docela sranda, nemyslíš?“

„Dost těžko,“ poznamenala Pescoliová a v duchu si promítla, jak spolu od loňského průšvihu, kdy byl Jeremy zatčen, se zástupcem šerifa vycházejí. V tu dobu byl její syn s Heidi Brewsterovou, jenže tu tatínek z průšvihu vysekal. Pescoliová do zatčení nikterak nezasahovala a Jeremy jí to vlastně nikdy neodpustil. Podle všeho jí to neodpustil ani Cort. Všechnu vinu za špatné chování jejího syna i své dcery dával Pescoliové.

„To půjde, neboj se. Anebo řekni Joelle, že se letos nezúčastníš.“

„Joelle říkala, že…“

„Že je to povinné? Vážně? Nadělování dárečků? Moc se mi to nezdá, ale můžu se podívat do etického kodexu policie.“

„To klidně udělej,“ odsekla jí Pescoliová podrážděně.

Alvarezová se zeširoka usmála a pomalu zavrtěla hlavou. „Odkdy se vlastně řídíš tím, co řekne Joelle?“

„Od té doby, co nechci vypadat, jako že schválně neguji to, co dělají ostatní.“

„Tak si přestaň stěžovat,“ pokrčila rameny Alvarezová a obrátila pozornost zpátky k papírům, které měla rozložené před sebou. „Nesnáším, když fňukáš jak malé dítě.“

„Já zase nechápu, že zrovna ty jsi na tuhle hru tak lehce přistoupila,“ zavrčela Pescoliová, vzápětí si všimla, že výraz její kolegyně zvážněl a oči jí mírně potemněly. „Je tady policejní oddělení nebo nějaký zatracený bridžový klub?“

„Myslím, že bychom občas mohli každý alespoň trochu přispět k vánoční náladě,“ řekla Alvarezová, a po chvíli ještě dodala: „To vážně nemáš nic důležitějšího k řešení?“

„Jen asi milion věcí.“ A to nejen pracovních. Odpoledne ji čekala schůzka ve škole, kde se bude probírat polevující zájem její dcery o cokoliv, co se týká studia na gymnáziu v Medvědím Brodě. A potom je tu Jeremy… zase Jeremy…

„Tak zapomeň na dárky. Nikdo to tady moc neprožívá.“

Alvarezová má pravdu, uvažovala Pescoliová, když se obrátila k odchodu do své kanceláře a přitom usrkla ze šálku s chladnoucí kávou. Věděla, že o nic nejde, ale přesto se tím trápila. Stačilo, že musí s Cortem Brewsterem spolupracovat a nechat se od něj úkolovat, avšak z představy, že by mu měla podlézat ještě nějakými pitomými dárečky, se jí dělalo nevolno.

„Mohlo by to být ještě horší,“ ozvalo se za jejími zády.

„Nechápu jak.“

„Že by si tvé jméno vylosovala Joelle.“

Pescoliová zavřela oči a očividně se otřásla při představě záplavy umělohmotných skřítků, přání, z nichž se linou vánoční melodie, barevných louskáčků se zachmuřeným výrazem a čokoládových sobů, které už měla Joelle určitě pro svou oběť nachystané. Brzy už všechny tyto předměty mohou zaplavit její pracovní stůl, každý den nová, ještě roztomilejší a ještě afektovanější maličkost schovaná mezi šanony s krvavými fotografiemi z místa činu.

„Modlím se, aby se mi nikdy nic takového nestalo,“ zamumlala a zamířila ke svému stolu, kde na ni zatím bohudíky žádné překvapení od tajného Santy nečekalo.

„Už by ses na to měl vykašlat.“ Gail Hardingová se neslyšně přiblížila k jeho stolu, aniž by si jí Hayes všimnul. Na oddělení panoval čilý ruch, hlasy pronikající přes polopříčky se slévaly do monotónního šumu a prostorem se neustále neslo vyzvánění telefonů. Jonas Hayes to nevnímal. Byl naprosto ponořen do svých úvah.

Na stole ležela otevřená složka Shelly Bonaventureové s úmrtním listem nahoře. Její tvář na něj hleděla z propagační fotografie pořízené zhruba před rokem.

„Zatím toho nenechám. Ještě ne.“

„Její smrt byla vyhodnocena jako sebevražda.“ Hardingová ukázala na příslušný řádek v úmrtním listě. „Vidíš to tady? Příčina smrti – pravděpodobně sebevražda.“

„Slovo pravděpodobně je v tomhle případě docela podstatné.“

„Jenže případ je již uzavřen. Není co řešit.“

Hayes zavrtěl hlavou a odsunul se se židlí dozadu. „Nikomu snad nemůže vadit, když na tom budu dělat dál ve svém osobním volnu.“ Postavil se a v té chvíli ji převýšil o dobrých třicet centimetrů. Tvořili spolu zvláštní pár, toho si byl dobře vědom. On sám bývalý atlet tmavé pleti, který se snaží udržet si kondici hraním basketbalu a zdviháním činek, zatímco ona drobné bílé děvče s křiklavě zrzavými vlasy a obrovskýma očima.

„Právě jedu k nehodě na Sepulvedě, jen pár bloků od letiště. Motorka vjela do protisměru. Podle prvních zpráv bez zjevných příčin. Zřejmě šlo o úmysl. Honda s řidičem a spolujezdcem, čelní náraz s nějakým terénním autem. Jedeš se mnou?“

Ušklíbl se. „To si nemůžu nechat ujít.“

Pohledem se ještě jednou vrátil k otevřenému šanonu a rychle ho přejel očima, než ho konečně zavřel a zamířil za Hardingovou k výtahu. Zřejmě má pravdu. Je načase nechat sebevraždu Shelly Bonaventureové konečně plavat. Jenže jemu to prostě nedá!

Vyzpovídali většinu jejích přátel i ostatních členů rodiny a nikdo z nich si nevšiml ani nejmenšího náznaku, že by se k sebevraždě schylovalo. Je pravda, že občas padla nějaká ta zmínka o depresi i o tom, že v kariéře zažila už lepší časy, pár lidí rovněž zmínilo její milostný život, který v posledním roce vlastně neexistoval, ale stejně to pořád neukazovalo na žádný důvod k tomu vzít si život.

Barman z restaurace U Ještěrky se zmínil, že flirtovala s nějakým mužem, který neplatil kreditní kartou a jehož podobu nezachytila pořádně žádná z bezpečnostních kamer v budově. Odešel ale až po Shelly a ze záznamu kamery nad vchodovými dveřmi bylo patrné, že šel opačným směrem zhruba o dvacet minut později.

Náhodné setkání v baru?

Anebo něco víc?

„Paráda!“ vzdychla Hardingová, když otevřela dveře a vyšla na dvůr zalitý teplým zimním sluncem. Bylo nejmíň čtyřiadvacet stupňů a přitom i místní obchody už měly výlohy oblepené vánočními dekoracemi, pyšnily se umělými stromky a dokonce umělým sněhem. Všude byli Santové, sobi, skřítci a ozdoby z perníku, a to ještě neproběhl ani Den díkůvzdání.

Všechny královské palmy měly kmeny obmotané svítícími řetězy, zatímco jejich vějířovité listy se pohupovaly v mírném vánku přicházejícím od Pacifiku.

Vánoce v L.A.

Nasedl do vozu vedle Hardingové. Uvnitř bylo horko, a tak si stáhl okénko. „Proč si vlastně myslíš, že někdo Shelly Bonaven– tureovou zavraždil?“ zeptala se.

„Zatím si nejsem vůbec ničím jistý.“

„Neměla žádné nepřátelé, žádné žárlivé milence, ani lákavou životní pojistku nebo poslední vůli a v bance necelých tři sta dolarů. Jejím největším jměním byla toyota z pětadevadesátého a kočka. Kdo by mohl mít z její smrti prospěch?“

„Nevím,“ zopakoval, zatímco Hardingová vyrazila z parkoviště s plynem přimáčknutým k podlaze.

„Zatím,“ dodala Hardingová a zamířila k Sepulvedě. „Nedo– řekl jsi to celé. Zatím nevíš. Ale za žádnou cenu to nechceš nechat plavat.“

„Ještě chci mluvit s tím chlápkem z baru. Je posledním, kdo ji viděl naživu.“

„Tak hodně štěstí. Už jsi někdy slyšel něco o hledání jehly v kupce sena?“

„Jasně.“

Ironicky se na něj usmála a až moc rychle se vřítila do zatáčky. „Takovou jehlu nikdy nenajdeš.“

Pro tentokrát se s ní nepřel.

Ale stejně byl rozhodnutý si s ním promluvit.

Trace popadl mobilní telefon při třetím zazvonění. Když ho zvedal k uchu, všiml si, že jsou téměř čtyři a že číslo volajícího patří základní škole Evergreen. Eliho škole. „Prosím?“ ozval se do telefonu.

„To je pan 0’Halleran? Tady je Barbara Killingsworthová, ředitelka základní školy Evergreen. Volám, abych se zeptala, jak je Elimu.“ Před očima mu vyvstala podoba ředitelky. Bylo jí něco přes čtyřicet, byla neuvěřitelně hubená se špičatými rysy a s širokými ústy roztaženými v neměnné grimase škrobeného úsměvu.

„Už je mu docela dobře,“ odpověděl Trace a přes rameno se ohlédl na syna, který právě spal s rukou v sádře na gauči se psem schouleným u nohou. Televize byla zapnutá, ale očividně ji nikdo nesledoval. „Chtěl bych se ale zeptat, kdo měl dávat na děti pozor, když se mu to stalo.“ Přešel do kuchyně starého farmářského domu a zavřel za sebou posuvné dveře, které ho oddělovaly od obývacího pokoje, aby Eliho nevzbudil.

„Na hřišti máme vždy několik učitelů, kteří tam mají dozor.“

„A žádný z nich si nevšiml, že mu hrozí nějaké nebezpečí, to snad není…“ Zbytek věty raději spolkl a vší silou se snažil ovládnout zlost. K čemu mu to celé je? Věděl, že nehody se občas stávají. Nikdo na téhle škole určitě úmyslně nic nezanedbával. Děti si jednoduše krátily volnou chvíli na hřišti a jeho chlapec se zranil. To je celé. Nechtěl se stavět do role přehnaně úzkostlivého pitomce, i když v případě Eliho…

„Je mi moc líto, co se stalo.“

„Já vím. Podívejte se, krom toho má zánět v obou uších a možná i streptokokovou infekci, takže ho nechám pár dnů doma.“

„Řeknu jeho třídní učitelce, aby se vám ozvala, a vyřidte Eli– mu, že na něj všichni myslíme.“

„Vyřídím,“ řekl a zavěsil právě ve chvíli, kdy k němu zvenku dolehl nějaký hluk. Vyhlédl z okna a uviděl, jak se k nim po vyjetých kolejích příjezdové cesty blíží starý náklaďák Eda Zukova.

Sarge, který ještě před pár vteřinami tvrdě spal, zvedl huňatou hlavu a tlumeně zaštěkal.

„Pššš!“ Trace zamířil k zadním dveřím.

Ed se svou ženou Tilly byli jeho sousedé. Bydleli zhruba čtyři sta metrů dolů po silnici a bývali velice dobrými přáteli s jeho otcem. Dnes jim už bylo oběma přes sedmdesát. Trace je znal celý svůj život. Prošel kuchyní a vyšel přes zadní verandu ven se Sargem v patách.

Venku začal foukat pořádný vítr, a jak roztáčel lopatkami starého větrného mlýna, ozývalo se skřípání doprovázené chrastěním holých větvi stromů ze sadu. Sníh se už sypal vytrvale, velké vločky kroužily ve vzduchu a pomalu pokrývaly zem. Náklaďák zpomalil a zastavil vedle dřevěné boudy s čerpadlem.

V okamžiku, kdy její manžel vypnul motor, Tilly čile vyskočila z kabiny stařičkého náklaďáku, jako kdyby jí nebylo víc než třicet. „Slyšeli jsme o Elim,“ zavolala. Hlavu měla chráněnou baseballovou čepicí a rázně vykročila kolem předního nárazníku stařičkého dodge. Nesla v ruce naplněný košík, což nebylo nic neobvyklého. V krizových okamžicích Tilly Zukovová vždycky zamířila do spíže a potom ke sporáku.

„Brzy bude v pořádku.“ Vzhledem k tomu, že Hily si dělala přehnané starosti i kvůli maličkostem, raději pomlčel o zánětu v uších. „Kdo vám to řekl?“

„Mám neteř, která pracuje ve školní jídelně.“

„Na malém městě se nic neutají.“ Ed, hřmotný chlapík s kulatým bříškem, širokými rameny a velkýma rukama, bouchnul za sebou dveřmi náklaďáku a následoval svou ženu pod zastřešenou verandu. „Bože, to je zima!“

„Ede! Neber jméno boží nadarmo!“ napomenula ho Tlily, zatímco se oba přesunuli do kuchyně. V kostkované bundě a vybledlých džínsech byla drobná, zhruba poloviční než její manžel, přesto bylo zřejmé, kdo tady vládne. Vlasy měla ocelově šedé a mírně podtočené a podlouhlé brýle bez obrouček se jí svezly ke špičce nosu. V temných očích schovaných za dioptriemi jí probleskovala nesmírná inteligence. „Přinesla jsem dušené maso a čerstvě upečený kukuřičný chléb,“ obrátila se k Traceovi, „a taky farmářské sušenky, protože ty má Eli nejradši.“

„A taky koláč,“ dodal Ed. Sundal si kšiltovku a odhalil tak lysinu ve sněhově bílých vlasech, potom si rozepnul péřovou bundu, pod níž měl laclové kalhoty a flanelovou košili.

„Ten jsem musela přivézt!“ trvala na svém Tilly. „Chtěla jsem totiž vyzkoušet nový recept, který jsem našla v časopise Pro lepší domov i zahradu, ve vydání z loňských Vánoc. Je z dýňového pudinku a kysané smetany.“

Trace pohlédl na dort. „Vypadá báječně. Ale doopravdy to nebylo nutné.“

„Já vím, že to nebylo nutné.“ Tlily už strkala koláč do jeho prosté lednice. „Potřebovala jsem si ale udělat generálku na Den díkůvzdání. Edova sestra Cara je strašně vybíravá, takže jsem si z vás s Elim udělala vlastně pokusné králíky.“

„Ten starý recept byl taky dobrý,“ zabručel Ed.

„Myslíš ten z dýňového pyré z konzervy?“ zeptala se. „Celých čtyřicet pět let dělám pořád ten samý! Je čas zkusit něco nového.“

„Byla to tradice,“ namítl Ed nevzrušeně.

Tilly obrátila oči v sloup. „No tak, Ede, trochu originality nikdy neuškodí.“

„Caře chutnal ten starý,“ nedal se Ed.

„Třeba tu změnu ani nepozná.“

„Myslel jsem, že na ni chceš udělat dojem.“

„To je pravda, i když nevím proč,“ připustila Tilly. „Ochutnal jsi někdy ten její banánový koláč? Těsto promáčené. Banány roz– bředlé. Hrůza! Prostě… hrůza!“

„Tak se přestaň snažit na ni udělat dojem a upeč ten starý dort s náplní z konzervy.“ Její manžel si zhluboka vzdychl a odhalil na okamžik zuby se žlutými skvrnami od dlouholetého žvýkání tabáku. „Vždycky jsem říkal, nesnaž se dávat věci do pořádku dřív, než se samy pokazí.“

„Říkáš toho spoustu a já toho spoustu radši neslyším! Tak už přestaň brblat. Jdu raději ohřát to dušené maso.“

„Nepřipadá ti, že je nějak moc panovačná?“ obrátil se Ed k Traceovi.

„Vždyť se ti to líbí, bručoune!“ Přes určitý sarkasmus svých slov k němu Tilly vyslala láskyplný pohled, stejný, jakým se na sebe dívali už od střední školy, dobrých padesát let.

„Myslím, že vám dvěma to spolu očividně klape,“ poznamenal Trace.

„Protože nakonec stejně obvykle udělá to, oč ho požádám.“

Začala se věnovat sporáku, zatímco její manžel se nabídl: „Myslel jsem si, že bych ti pomohl s dobytkem. Tilly doma vy– šilovala a dělala si starosti, že určitě nezvládneš domácí práce, když je Eli marod.“

Tilly nasadila úzkostný výraz. „Jen jsem si nedovedla představit, jak tady necháš chlapce samotného a půjdeš obstarat dobytek.“

„Tati?“ ozval se Eli z obýváku.

„Hned jsem u tebe, kámo!“ Trace otevřel posuvné dveře. Uviděl Eliho v punčocháčích, jak leží na posteli a je celý omámený. „Je ti dobře?“

„Ano. Kdo je tu?“

„Zukovovi. Pojď za námi do kuchyně.“

„Kdepak je můj chlapeček?“ zavolala Tilly hlasitě a na Eliho tváři se poprvé za celý den objevil opravdový úsměv.

V té chvíli se už soukal z postele, když Trace dodal: „Myslím, že ti něco přinesli.“

„Slyším tatínka a musím potvrdit, že je to pravda!“ volala na něj Tilly z kuchyně. „Eli, pojď k nám, sedneme si spolu ke stolu. Dáme si sušenky a mléko a taky jednu rychlou partičku dámy. Tedy pokud ti nevadí, že tě porazím!“

„Dáma mi náhodou jde!“ V té chvíli už byl Eli mezi dveřmi a zamířil do jídelního koutu, aby na polici našel krabici s hrací deskou.

„To se ještě uvidí, jak moc ti jde… Panečku, pojď se honem podívat na tu sádru, Ede!“ Tilly položila na stůl podnos se sušenkami a Elimu nalila sklenici mléka, zatímco udiveně hleděla na chlapcovu ruku. „Vždyť je modrá jako nebe!“

„To tedy je,“ souhlasil s ní manžel.

Eli rozzářený jako měsíček se vyškrábal na židli a začal vyndávat figurky z polorozpadlé krabice sepnuté gumičkou.

Ed nenápadně chňapl po sušence a zamířil k zadním dveřím. „Pojdme obstarat ten dobytek.“

Trace popadl z věšáku vedle dveří džínsovou bundu, nazul si vysoké boty a následoval Eda po betonovém chodníčku, který na druhé straně vrat plynule přešel do ušlapané blátěné cesty, oddělující dvůr od pastviny.

Sníh vytrvale padal a pokryl zem tenkou bílou vrstvou, ze které vykukovaly trsy trávy. Většina dobytka byla už zalezlá ve chlévě, a když Trace rozevřel posuvná široká vrata, ucítil typickou směsici vůně sena, prachu a hnoje.

Zamířil k seníku v horní části stáje, a jak lezl po žebříku, cinkal podrážkami o kovové příčky, zatímco dobytek se rozbučel a hlasitě šoupal kopyty. Jakmile byl v seníku, začal skrz otvor ve staré prkenné podlaze shazovat dolů žoky slámy. Dopadaly na zem s hlasitým žuchnutím a Ed je odebíral, přeřezával provazy a rozbíjel balíky, aby slámu po částech nasypal do žlabu, u něhož se už tísnil dobytek smíchaný z plemene Hereford a Angus.

Jakmile byly žlaby ve stáji plné, odnesli několik balíků slámy před vrata do prostoru se střechou podepřenou silnými kládami, kde byl další žlab a taky koryto, kterým byla do chléva přiváděna voda.

Dobytek se začal s bučením přesouvat ven, sníh se mu rozpouštěl v černé a hnědé srsti a kvůli chladnému vzduchu mu šla pára od nozder.

Když bylo stádo obstaráno, Trace s Edem se odebrali do stáje a celý proces začal nanovo, i když Trace měl jen čtyři koně, takže jim šla práce tentokrát rychleji od ruky. Přidali do žlabů ještě směs obilných zrn a Trace pohladil čenich jednoho žemláka a poškrábal za ušima hnědáka, který pohazoval hlavou a blýskal temnýma očima.

Když se vrátili do kuchyně, vonělo to tam česnekem a rozmarýnem. Tillyino dušené maso zvolna probublávalo na sporáku a vypadalo to, že Eli právě poráží svou zkušenou rádkyni v dámě.

„Určitě jsi nepodváděl?“ škádlila ho Tilly.

„V žádném případě!“ trval si Eli na svém. Půlka mléka z jeho hrnku už zmizela a z drobků, které ležely před ním na stole, se dalo usuzovat, že snědl přinejmenším jednu z Tillyiných sušenek.

Trace si právě zouval vysoké boty, když se mu rozdrnčel telefon.

„To už je podruhé od té doby, co jsi šel za dobytkem,“ poznamenala Tlily, zatímco jí rozzářený Eli sebral poslední kámen.

„Tak se podíváme, kdo to je.“ Trace nejdříve plácl Elimu do nastavené dlaně a při čtvrtém zazvonění telefon zvedl. „Prosím?“

„Tracei? Tady je Mia Callowayová. Sekretářka ze základní školy Evergreen… Ehm… Jak se daří vašemu chlapci? Elimu?“

„Je mu lépe. Už jsem mluvil s vaší ředitelkou.“ Přešel z kuchyně do obýváku, kde měl trochu víc soukromí.

„Ano, ano, já vím… Ve skutečnosti nevolám tak docela kvůli němu,“ přiznala se a její hlas zněl poněkud nervózně. „Volám kvůli Jocelyn Wallisové.“

Žaludek se mu sevřel, ale neřekl ani slovo a vyčkával, co bude následovat.

„Nepřišla dneska do školy a ani nezavolala. Nenechala tu žádný učební plán pro případný zástup ani… Prostě vůbec nic.

Nikomu ze svých kolegů nedala žádnou zprávu, ale já vím, že… Prostě se jednou zmínila, že jste spolu byli na schůzce, tak jsem si myslela, že byste třeba mohl vědět…“ Její ustaraný hlas se vytratil.

„Nemám tušení, proč nepřišla do školy,“ přerušil ji.

„Aha… Chápejte… Mám starost, nic víc. Přátelíme se spolu, a tak jsem zajela k jejímu domu, jenže všechna okna má zavřená a zatažená. Dovnitř není vidět. Svítilo se tam, ale vím, že to nic neznamená. Včera jí nebylo úplně dobře, tak jsem se pokoušela jí dovolat, ale hned po prvním zazvonění mne telefon přesměroval do hlasové schránky… Nevím, co si o tom mám myslet. Myslíte, že mohla odjet z města? Anebo že je jí tak špatně, že ani nemůže zvednout telefon?“

Její otázky chvíli visely ve vzduchu, a když na ně Trace nijak nereagoval, dodala: „Jak jsem vám říkala, jen se snažím zjistit, co se jí mohlo stát.“

„Kdyby se mi náhodou ozvala, dám vám vědět.“

„Ach… dobře. Vy… Nemáte náhodou klíče od jejího domu? Víte, říkala jsem si, že dřív, než někoho napadne zalarmovat policii nebo něco podobného, nebylo by špatné podívat se dovnitř.“

„Její klíče nemám,“ pronesl. „Neviděl jsem se s Jocelyn už několik měsíců.“

„Ach tak… Měla jsem pocit, že říkala, že vám včera volala…“

„Nevolala.“

„V tom případě… Je mi líto, že jsem vás obtěžovala. Kdyby se s vámi přece jen spojila, vyřídil byste jí, aby zavolala Mie?“

„Nemusíte se omlouvat. Samozřejmě jí to vyřídím. Má vás volat do školy?“

„To taky. Ale ať se mi ozve hlavně na mobil.“ Mia zněla opravdu vyděšeně. „Tohle ještě nikdy neudělala. Jocelyn je ta nejzod– povědnější a nejobětavější učitelka, jakou znám. Nezmizela by jen tak a nenechala své žáky ve štychu… Je to strašně divné. Ale v každém případě vám děkuju.“

Zavěsil, a když se otočil, uviděl Tilly, jak stojí ve dveřích a ani se nesnaží zakrýt skutečnost, že ho poslouchala. „Volali zase ze školy, že? Kvůli Jocelyn Wallisové?“

„Ano, její přítelkyně,“ řekl.

Tilly se tvářila vážně. „Neteř mi říkala, že dneska nepřišla do školy. To je zvláštní.“

„Opět ta tvoje neteř,“ zavrčel Ed.

„Její přítelkyně říkala, že mi prý Jocelyn včera volala, ale na záznamníku nic nebylo.“ Trace si všiml, jak se Eli přikrčil na židli. „Nebo snad bylo?“

Chlapec zavrtěl hlavou, ale Trace stejně odešel ke starému telefonu, který sloužil zároveň jako hlasový záznamník. Žádná kontrolka na něm neblikala, nečekala tam tedy žádná nevyzvednutá zpráva, když ale zmáčknul tlačítko, aby viděl, kdo mu naposledy volal, na displeji se objevilo J. WALLISOVA.

„Ty sis poslechl zprávu od slečny Wallisové?“ obrátil se na svého synka, ale Eli vehementně vrtěl hlavou.

„Ne… Žádná zpráva tam nebyla.“ Chlapec vypadal sklíčeně, Trace mu však věřil. Zmáčkl několik dalších tlačítek, ale nic se neozvalo. Cítil v zádech zvláštní mrazení. Zavěsil telefon zpátky do vidlice a obrátil se k Tilly, která ho upřeně pozorovala.

„Možná bys tam měl zajet a zkontrolovat, co se děje,“ navrhla mu. „My tady zatím zůstaneme s Elim.“

„Já chci jet taky,“ protestoval jeho syn.

„Cože?“ zvolala Tilly s předstíraným zděšením. „Ty se chceš vyhnout odvetě? V žádném případě! Teď jsem na řadě já, kdo vyhraje!“ Mrkla letmo na Tracea, a ten okamžitě pochopil.

„Budu hned zpátky,“ řekl a vyšel ven ze dveří ponechávaje svého syna v péči Zukovových. Zamířil ke svému pick-upu se Sargem u nohou. „Dobrá. Tentokrát můžeš jet se mnou.“ Otevřel dveře u řidiče a pes skočil dovnitř a usadil se na svém oblíbeném místě na sedačce spolujezdce.

Trace se usadil za volant, nastartoval starý chevrolet a v duchu uvažoval, co asi tak k čertu může u Jocelyn Wallisové objevit.

„Nejspíš nic,“ zabručel sám k sobě, zařadil rychlost a zapnul stěrače. Přesto se nemohl zbavit pocitu, že objeví něco nepříjemného, jako by nadcházející soumrak za předním sklem věstil temnotu, která jim nepřinese nic dobrého.

6

Dcera Pescoliové měla další absenci.

„Předpokládám, že víte, že Bianca dneska opět nebyla ve škole.“ Slečna Unselová, která ve škole pracovala jako studentský poradce, seděla za masivním stolem, na němž se vršily složky plné lejster obklopené vázanými výtisky školních katalogů a telefonních seznamů. Jediné přirozené světlo sem dopadalo z oken vysoko nad její hlavou a v místnosti se vznášel mírně zatuchlý zápach.

„Vysadila jsem ji před vchodem ještě před prvním zvoněním,“ řekla Pescoliová úsečně.

Slečna Unselová s jedním silným černým copem, který jí dopadal přes rameno, zvedla obě ruce dlaněmi vzhůru. „Nedostavila se do své kmenové třídy při kontrole ranní docházky. Pan Cohn zapsal její nepřítomnost stejně jako všichni ostatní vyučující v následujících hodinách.“

„Zřejmě se mi právě snažíte naznačit, že nebyla ve škole celý den.“

„Přesně tak.“ Peony Unselová pokývala souhlasně hlavou a konec jejího copu přejížděl přes barevné pruhy vlněného pon– ča, které měla na sobě. „Můžete mi vysvětlit, co se s vaší dcerou děje?“

„Proto jsem vlastně tady. Myslela jsem si, že se to dozvím od vás, protože moje dcera tu dnes měla být.“

Peony Unselová si nasadila brýle s tlustými obroučkami a chvíli něco studovala na obrazovce počítače. Potom stiskla několik kláves a pronesla: „Chyběla ve dvou hodinách – na španělštině a na algebře, na ostatních se taky neobjevila.“ Slečna Unselová pohlédla na Pescoliovou přes obroučky brýlí. „Dnes ale propásla dva velké testy, jeden z dějin USA a druhý z angličtiny.“

Pescoliová cítila, jak se jí zmocňuje zlost. „Může si je napsat v nějakém náhradním termínu?“

Slečna Unselová pokývala hlavou. „Ano, pokud přinese omluvenku a pokud s tím budou její učitelé souhlasit. Jinak nevidím důvod, proč by nemohla. Naším posláním je pomoci studentům, aby z nich vyrostli úspěšní dospělí lidé.“ Věnovala jí tak blahosklonný a láskyplný úsměv, že se Pescoliová nemohla zbavit pocitu falešnosti.

„Měla bych ještě jednu otázku, jen ze zvědavosti. Byl dnes ve škole Chris Schultz?“ zeptala se Pescoliová.

„Podíváme se… Víte ovšem, že je to důvěrná informace?“

„Chris je totiž přítelem mé dcery.“

„Já vím, ale…“

„Jsem policistka.“

„To také vím. Jenže my máme určitá pravidla o ochraně soukromí našich studentů…“ Slečna Unselová se znovu zadívala na monitor, zmáčkla několik kláves a vzdychla. Podívala se na Pescoliovou, ale neřekla ani slovo. Ostatně to nebylo ani potřeba.

„Díky,“ hlesla Pescoliová plná úzkosti.

Cestou z kanceláře školního poradce, když procházela chodbami lemovanými zamčenými skříňkami a lavičkami, Pescoliová vzpomínala, jak sama střední školu nenáviděla a jak často chodila za školu. Jenže nikdy nedopustila, aby se to odrazilo na jejím prospěchu, nikdy neohrozila svou budoucnost.

Což právě teď úspěšně dělala Bianca.

Všechno hodila za hlavu.

Stejně jako její starší bratr.

Venku si Pescoliová ohrnula límec proti vlezlému větru a pozorovala pár mladíků a děvčat, jak utíkají ke svým autům anebo se sportovními taškami běží do tělocvičny. Začalo se rychle stmívat. Stopy po kolech jejího vozu už na parkovišti zakryla silná vrstva čerstvého sněhu a další nadílka bílého prachu se vytrvale snášela k zemi.

Sedla si za volant, nastartovala, a zatímco se stěrače vypořádávaly s bílou pokrývkou na předním skle, snažila se napsat textovou zprávu své dceři.

KDE JSI?

Zmáčkla tlačítko ODESLAT a čekala.

Nic.

„Sakra, Bianko!“ vybuchla, v té chvíli se jí telefon zničehonic rozezvonil v ruce. „Pescoliová!“ vyštěkla a očekávala, že se z druhé strany ozve dceřin omluvný hlas.

„Santana,“ ozval se Nate napodobující její přísný tón.

„Ježíši, ahoj. Myslela jsem, že mi volá Bianca,“ pronesla o poznání smířlivěji.

Zasmál se a ona si představila jeho důkladně oholenou tvář s vypjatou a snědou pokožkou, která svědčila o tom, že kdysi v dávné minulosti měl předky mezi americkými domorodci. Nejúžasnější na něm byly jeho oči, hluboko zasazené, avšak s tak pronikavým pohledem, že ji to občas nutilo k úvahám, zda jí náhodou nevidí až do duše. Ještě že na podobné hlouposti nevěří, připomněla si vzápětí.

„Nejsem zklamaná,“ dodala spěšně. „Jen mám starosti. Další den za školou.“

„I se svým přítelem.“

„Zřejmě ano.“

„Skoro bych řekl, že jí chybí náhradní otec.“

„Spíš jí chybí pořádný otec. Nezapomeň, že má Lukea.“

„Ví o tom?“

„Ještě jsem s ním nemluvila,“ přiznala se Pescoliová, zatímco přední sklo, které už bylo dokonale čisté od sněhu, se pomalu začínalo zamlžovat.

„Můžete se ke mně nastěhovat,“ připomenul jí. „Obě dvě.“

Cítila, jak uvnitř roztává, a málem by podlehla pokušení. „Znáš přece můj názor na tuhle záležitost. Dokud mám na krku děti, tak…“

„Skoro by se mohlo zdát, že ve jménu dětí hodláš svůj vlastní život hodit za hlavu.“

„Přesně tak se člověk chová, pokud je odpovědným rodičem.“

„Myslíš?“

„Podívej, zrovna teď nejsem úplně v tom správném rozpoložení na nějaké psychologické hry. Právě jsem odešla ze schůzky se školní poradkyní a jako zážitek nic moc. Teď musím někde najít vlastní dítě.“

Nijak nereagoval a Regan na vteřinu zavřela oči. „Santano, nedělej mi to. Teď ne, prosím. Zavolám ti později.“ Zavěsila dřív, než se s ní stihl začít dohadovat, i když věděla, že s největší pravděpodobností by k tomu nedošlo. Když vyjížděla z parkoviště, ucítila uvnitř strašlivou prázdnotu, jako kdyby si právě podkopala jedinou cestu ke štěstí.

Možná má Nate Santana pravdu.

Možná by skutečně měla udělat to, po čem z hloubi duše touží, a nechat děti, aby si samy poradily.

Ale co když ne?

Ačkoliv věděl, že z toho nic dobrého nevzejde, Trace vjel na parkoviště před bytovým domem, v němž bydlela Jocelyn Wal– lisová, a zastavil svůj pick-up na jednom z mála volných míst pro hosty.

Během cesty vytočil dvakrát její číslo, ale nikdo se mu neozval. Zachytil svůj odraz ve zpětném zrcátku a všiml si, jak přepadle a unaveně vypadá. Nelíbilo se mu, že je tady. Udělal chybu. Cítil to v kostech. Stejně jako věděl, že si s ní nikdy neměl nic začínat. Nejen, že to nepřineslo nic dobrého pro něj, ale pro Eliho to bylo hotové neštěstí, když je dva viděl spolu. Ačkoliv o tom nikdy nemluvil, musel si všimnout, jak se Jocelyn Wallisová podobá jeho matce… O čem že to někteří v této souvislosti mluví? Ze by o převtělení? Jo, tak nějak by se to dalo nazvat.

Rozhlédl se po zasněženém pozemku, zatímco se mu skla začala kvůli mrazu mlžit. V Jocelynině bytě byla zapnutá světla – jedno v obývacím pokoji, další v její ložnici. Žaluzie však byly zatažené.

Přešel k vchodovým dveřím, zaklepal na ně a vyčkával.

Nic.

Žádný zvuk puštěného televizoru ani rádia. Zřejmě by měl zavolat ředitelce, anebo Jocelynině sestře, nakonec se ale rozhodl, že když už je tady, prozkoumá byt sám. Schovávala si náhradní klíč za trámem, který podepíral střechu verandy, takže využil lavičky vedle vchodových dveří a vytáhl se na špičky, dokud nezahlédl klíč, visící na drobném hřebíčku.

Aniž by zaváhal, Trace popadl klíč, skočil dolů a po dalším bezvýsledném zaklepání na dveře odemknul.

Okamžitě ho do obličeje udeřil závan horkého vzduchu, avšak hned, když vešel do bytu, mu bylo jasné, že je tu sám. Panovalo tu takové zvláštní ticho.

„Jocelyn!“ zavolal hlasitě. „Jsi tu?“ Věděl však, že volání je k ničemu. Pomalu procházel z jedné místnosti do druhé a přitom si všiml, že její kabelka leží na kuchyňském pultě, její školní brašna nacpaná papíry a knihami byla položená na jedné z barových stoliček.

Postel rozestlaná. Na nočním stolku poloprázdná sklenice s vodou a zmačkaný obal od nějakého volně prodejného léku proti chřipce odložený hned vedle nějakého brožovaného románu a nabíječky k mobilu. Na podlaze byly poházené nějaké věci očividně vytažené z prádelního koše a na zmačkaném přehozu přes postel ležel ovladač k malé televizi.

Najednou se rozezněla hlasitá hudba.

Málem vyskočil z kůže a rychle se otočil. Na chvíli měl pocit, že je někdo v bytě, vzápětí si uvědomil, že to zvoní její mobil. Pokračoval za zvukem do obývacího pokoje až k čalouněnému ušáku. Hudba ztichla stejně nečekaně, jako začala. Zalovil mezi polštáři, až ho konečně objevil pod křeslem.

Zkontroloval na displeji výpis nepřijatých hovorů a zjistil, že poslední číslo bylo neznámé. Hned za ním bylo dvakrát jeho jméno, potom následovalo číslo základní školy Evergreen a spousta různých jmen, která částečně znal i neznal. Zkontroloval ještě textové zprávy a zjistil, že ve všech ji žádají, aby se jim ozvala zpátky.

„Kde jen k čertu můžeš být?“ zauvažoval nahlas a prázdný prostor bytu mu málem odpověděl ozvěnou jeho vlastního hlasu. Nebyly tu žádné stopy po vloupání, nic se nezdálo být mimo obvyklé místo. Její notebook, televize a dokonce i několik drobných leželo na kuchyňském pultě bez povšimnutí. V jedné z malých misek na zemi vedle odpadkového koše osychalo žrádlo pro kočku.

Vrátil se zpátky do předsíně, kde zjistil, že klíče od jejího vozu i od bytu leží v malém košíku vedle vchodových dveří.

To je divné.

Vždyť byl zamčený bezpečnostní zámek.

Nezbývalo mu než zavolat její přítelkyni a říct jí, co zde objevil. Vlastně vůbec nic. Budou patrně muset zalarmovat její rodinu a možná i policii.

Vchodové dveře za sebou zase zamknul a vrátil klíč tam, kde ho našel, potom se vrátil do vozu a v duchu se modlil, aby Joce– lyn Wallisová byla v pořádku.

Měl však stále silnější pocit, že tomu tak nebude.

Bylo už po sedmé, když Kacey odbočila se svým Fordem Edge z hlavní silnice ke svému domu. V posledních několika hodinách bojovala s počínající bolestí hlavy a v břiše jí kručelo.

Zkontrolovala zpětné zrcátko a auto, které ji už nějakou dobu sledovalo, ji v ten moment předjelo. Malá dodávka s vánočním stromkem přivázaným na střeše, jak se ukázalo. Nic nepatřičného. Pokud ovšem člověk nezastává názor, že kácení stromů před Dnem díkůvzdání je nepatřičné, v čemž Kacey zatím neměla jasno.

Za malou dodávkou jel tmavý pick-up, nejčastější dopravní prostředek v těchto končinách, a sedan nějakého světlého odstínu. Žádný z těchto vozů nepůsobil zlověstně, jelikož oba pokračovaly v jízdě po okresní silnici vedoucí do hor. I když si to po většinu času nechtěla připouštět, občas se musela ptát sama sebe, zda se ještě vůbec někdy bude cítit naprosto bezpečně. Pokaždé, když se ocitla o samotě, se jí do hlavy vplížily staré vzpomínky a pochybnosti.

Je to jen tvá bujná fantazie, tak už se s tím konečně vyrovnej! Od útoku uběhlo už skoro sedm let! Chceš snad prožít celý život s tím, že se každou chvíli budeš otáčet přes rameno? Jsi tady. V Medvědím Brodu daleko od Seattlu. Jsi v bezpečí.

Kacey zaťala zuby a počítala do deseti. Teplé kužely světla z předních reflektorů osvětlovaly zem pokrytou pěticentimetro– vou vrstvou sněhu a milion vířících vloček, které se pomalu snášely dolů z temné oblohy.

Konečně zahlédla starý farmářský dům, v němž teď žila, a málem se rozesmála, když uviděla, jak její malá chaloupka vypadá v modravém světle bezpečnostních lamp vřele a přívětivě. Dům postavený ze dřeva téměř před sto lety měl strmou špičatou střechu se dvěma střešními okny a téměř přes celou svou délku širokou krytou verandu. V domě svítila dvě světla. Jedno v obývacím pokoji a druhé v pracovně, obě se rozsvítila díky časovému spínači, takže nemusela vcházet do temného domu.

Zmáčkla ovladač k vratům do garáže, a jakmile se se skřípěním doširoka rozevřela, vjela dovnitř. Ujistila se, že za ní vrata opět zaklapla, teprve potom vylezla ze svého auta. Byla opatrná, mnohem opatrnější než v letech, kdy tu vyrůstala jako dítě a později jako studentka, která nedopustila, aby se jí cokoliv postavilo do cesty za úspěchem. S vynikajícími známkami a stipendiem na vysoké, které získala díky skvělým výsledkům v atletice, si připadala naprosto neohrožená.

Což se posléze ukázalo být hlavním kamenem úrazu.

Popadla tašku s notebookem a vyšla z garáže ven. Rychle za sebou zamkla dveře a pospíchala k zadnímu zastřešenému vchodu, který byl příjemně osvětlený další lampou. Ve svých vysokých botách za sebou zanechávala ve sněhu zřetelnou stopu, dokonce si i trochu sněhu nabrala na špičky, když stoupala po schůdkách nahoru. Odemkla a několikrát zadupala, aby si boty očistila, potom vklouzla dovnitř a okamžitě za sebou zamkla bezpečnostní zámek.

Uvažovala o tom, že si pořídí psa, ale nemohla se smířit s představou, že by ho každý pracovní den opustila na spoustu hodin, kdy musí být v práci. Občas se jí stávalo, že odcházela z domu po šesté a nevracela se dřív než v osm večer. Vzhledem k tomu, že žila sama, nepřipadalo jí fér ani správné nechávat psa tak dlouho samotného, a ačkoliv si mohla pracovní režim uzpůsobit a mohla by si najmout službu, která by psa odpoledne vyvenčila, popřípadě by si ho mohla občas vzít s sebou do kanceláře anebo ho nechat ve psí školce, stejně tomuto pokušení stále odolávala. Nenastal ale konečně čas přehodnotit postoj? Rozhlédla se kolem sebe po kuchyni, která byla snad odnepaměti součástí jejího života. Jako dítě tady trávila spoustu času, v malé farmářské usedlosti dědečka a babičky. Tímto domem prošla celá řada zatoulaných a ovčáckých psů, občas tu bydleli i tři najednou, což si dobře pamatovala z dlouhých letních prázdnin i zimních pobytů, když přijela za dědečkem a babičkou na návštěvu. Psi byli součástí tohoto místa i domu.

Později, když se vdala a začala pracovat v opačných směnách než manžel, stali se majiteli stárnoucího bostonského teriéra, kterého jim dala manželova matka, protože se přestěhovala do družstevního bytu, v němž byla domácí zvířata zakázána. Tento černobílý psík jim vydržel ještě další dva roky, když však Black Jack zemřel, jejich manželství se už začínalo rozpadat a žádný z nich nenašel sílu ani odhodlání ke koupi nového psa.

Ani k záchraně manželství.

Sundala si kabát a šálu a pověsila obě věci do šatní skříně vedle zadních dveří. Potom si zula boty, čímž ztratila dobrých pět centimetrů ze své výšky.

Když si naplnila hrnek vodou a postavila ho do mikrovlnky, začala pátrat v ledničce, kde objevila kus dva dny staré pizzy a neotevřené balení salátu.

„Výborně,“ zamumlala sotva slyšitelně a znovu si připomněla, že zítra se už bezpodmínečně musí zastavit v obchodě. Zásoby toaletního papíru, prostředku na mytí nádobí i kávy se jí nebezpečně tenčily.

Mikrovlnka cinkla, a tak si rychle zalila šálek čaje a odnesla si ho do ložnice v podkroví. Mezi loky lahodného hřejivého nápoje se svlékala z dlouhých kalhot a svetru, které měla na sobě celý den. Když sáhla po flanelových pyžamových kalhotách, padl jí pohled na věci na cvičení, černé tepláky a staré tričko Huskies s dlouhým rukávem.

Dokáže to?

S takovou bolestí hlavy?

Poslední věc, po které toužila, bylo zvedání činek před televizní obrazovkou, ačkoliv teď by měl určitě na nějakém programu běžet některý z dílů Zoufalých manželek, takže by si u toho mohla alespoň dopřát trochu zábavy. Nakonec usoudila, že bezmyšlenkovité sledování televize jí pomůže odreagovat se a uvolnit, když k tomu ještě dokáže cvičit, bude to naprosto dokonalé.

„Zatraceně!“ zamumlala a natáhla se pro tepláky na věšák, kam je předtím pověsila.

kuchyni dopila čaj, snědla půlku banánu a potom si zapnula televizi v obývacím pokoji, v útulném pokoji odděleném od vstupní haly francouzskými dveřmi. Bylo to místo, kde stačilo zavřít oči a nechat se unést představami, že ve vzduchu zase cítí vůni tabáku z dědečkovy dýmky a babiččiných naparfémova– ných sušených květů – používala směsici skořice, vanilky a tropického ovoce a doufala, že touto směsicí vůní přebije i tabákový kouř.

Bohužel tyto vůně stejně jako vzpomínky měla uložené už jen ve svém nitru.

Po krátkém zhlédnutí přehledu zpráv a zjištění, že jsou pro klidný večer až příliš depresivní, přepnula na jiný kanál a dala se do cvičební sestavy, kterou už dokázala dělat naprosto mechanicky, aniž by o ní musela přemýšlet. Zatímco zoufalé manželky trávily své normální dny ponořené hluboko do dramat, jimiž balancovaly na svých deseticentimetrových podpatcích a ověšené třpytícími se šperky, Kacey cvičila s činkami, které měla uložené v podlouhlé skříňce pod plochou obrazovkou televize, a balancovala jen na velikém nafouknutém balonu schovaném pro změnu v šatně.

duchu toužebně vzpomínala na běžecký trenažér, který nechala v Seattlu jako součást majetkového vyrovnání při rozvodu. V době jejich rozchodu, když byla naprosto emocionálně vyčerpaná, trval Jeffrey na tom, že si potřebuje nechat veškeré cvičební nářadí a nástroje, kterými si vybavili domácí tělocvičnu. Byla tehdy příliš unavená, než aby s ním dokázala bojovat o něco tak banálního. Netoužila po ničem jiném, než už to mít všechno za sebou a posunout se někam dál, příliš zoufale si přála začít konečně nový život.

A teď, když se rozchumelilo a běhat po venkovských cestách bylo nemožné, litovala, že si nevzala běžecký trenažér místo starého pásku „Kardio“ s cvičebním programem pro zdravé srdce ze sedmdesátých let.

Dokončila sestavu a dokonce se jí podařilo vyždímat ze sebe i pár krůpějí potu. Zoufalé manželky taky skončily a právě se chystala s ovladačem v ruce televizi vypnout, když se na obrazovce objevila upoutávka na zprávy ze společnosti a Kacey si uvědomila, že zírá na rozesmátý obličej Shelly Bonaventureové, zatímco hlasatelka ponurým tónem pronáší: „A nyní nejnovější zprávy o sebevraždě Shelly Bonaventureové.“ Objevil se krátký sestřih fotografií zachycujících běh jejího života – od dětského věku až po poslední záběry, jak kráčí po červeném koberci. Ač nerada, musela přiznat, že Heather měla pravdu. Byla si se Shelly Bona ven tureovou skutečně trochu podobná. Při přednesu stručných životopisných údajů se reportérka zmínila, že Shelly strávila pět let v Heleně ve státě Montana, teprve potom se s rodinou odstěhovala do jižní Kalifornie.

„Uf.“ Takže tahle béčková herečka se narodila ve stejném městě jako Kacey a měla kořeny v Montaně. Není to samozřejmě nic tak světoborného. Pouhé zjištění, že si jsou trochu podobné a že pocházejí ze stejného města, ještě neznamená žádné drama. Je to sice trochu zvláštní shoda, možná dokonce znepokojující, ale pořád je to jen pouhý souběh okolností.

„Ačkoliv byl případ uzavřen jako sebevražda, jeden z losangeleských vyšetřovatelů o tom stále není zcela přesvědčený,“ pokračovala reportérka. Kamera zaostřila na hezkého černocha v pomačkaném obleku a se slunečními brýlemi na očích. Stál na volném prostranství, v pozadí byly vidět palmy. Reportérčin hlas pokračoval: „Zkušený detektiv Jonas Hayes pracuje u losangeleské policie již více než patnáct let.“

Žena se postavila po bok policisty. „Detektive Hayesi, můžete nějakým způsobem komentovat informaci, že v případě smrti Shelly Bonaventureové se jednalo o sebevraždu?“

Hayesova tvář se zachmuřila. „Ne.“

„Náš důvěryhodný zdroj tvrdil, že nejste zcela přesvědčený o tom, že si Shelly Bonaventureová vzala život sama.“

„Bez komentáře.“

„Ale, detektive,“ nenechala se jen tak odradit reportérka a hnala se za mnohem vyšším mužem, který právě zamířil na parkoviště. „Je možné, že její smrt byla způsobena násilným trestným činem?“

Hayesova široká ramena vecpaná do drahého tkaného saka, ztuhla. Pomalu se otočil a probodl reportérku pohledem skrytým za brýlemi. Velice rozvážně pronesl: „Je to stejné jako u jiných vyšetřování. Případ Shelly Bona ven tureové zůstane otevřený, dokud neshromáždíme veškerá fakta.“

„Takže tu existuje možnost, že nakonec bude případ přehodnocen na vraždu?“ tlačila na něj stále reportérka.

Hayes na dálku odemkl svůj vůz a potom pokrčil rameny. „Vždycky existuje nějaká možnost,“ pronesl neurčitě a vzápětí si sedl za volant.

Poslední záběr byl na zadní světla jeho auta, které zmizelo v hustém provozu jižní Kalifornie, a vzápětí se na obrazovce objevili další hosté.

„Takže nic definitivního,“ poznamenala blonďatá kráska. „Víte, Shelly byla tak trochu jako Marilyn Monroeová před půl stoletím. Podobnost ve způsobu jejich odchodu ze světa je doopravdy bizarní.“ S těmito slovy se kamera zaměřila na velký černobílý portrét Marilyn Monroeové, jenž se začal postupně prolínat s dalšími fotografiemi tohoto blonďatého idolu a skončil záběrem na místo její smrti, v ložnici v brentwoodské haciendě.

„Nechutná reportáž,“ zamumlala Kacey, když viděla, čeho všeho je televize schopna v zájmu senzacechtivosti využít.

Snad v důsledku morbidity celé reportáže, znovu ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz, a vyhlédla z okna do houstnoucí tmy.

Vybavila si své vlastní pocity zoufalství a strach, který cítila, když byla sama ohrožena na životě a když hleděla do tváře samotnému ďáblovi.

Na kratičkou chvíli si vzpomněla na hrůzostrašný výkřik muže, který se ji pokusil bodnout přímo do srdce. Otřásla se, jak jí hlavou znovu zazněla jeho poslední slova, která na ni vyštěkl, když se belhal pryč. Ještě není po všem… Jsi jednou z nich.

Rychle nepříjemnou vzpomínku setřásla a silou vůle se snažila vrátit pozornost zpátky k televizní obrazovce.

Moderátorka show, útlá blondýnka, která vypadala jako živá panenka Barbie, stručně popsala herecké úspěchy Shelly, zmínila se o všech jejích údajných milencích a zopakovala skutečnost, že detektivové z losangeleské policie „nevyloučili možnost, že by mohlo jít o násilný trestný čin“.

Moderátorka s doširoka rozevřenýma očima a dokonale lesklými rty pokračovala v rozvíjení nejrůznějších konspiračních scénářů ve spolupráci se svým kolegou, oblečeném dle nejnovějších módních trendů v tmavém obleku a s uměle rozcuchanými vlasy.

Kacey televizi vypnula.

Cestou do koupelny, kde si chtěla dát rychlou sprchu, si svlékla cvičební úbor, takže do těsné koupelny došla nahá. Uvnitř pustila horkou vodu a stiskla tlačítko rádia, teprve potom vlezla do staré vany na zdobných nožičkách ve tvaru rozevřených pařátů a zatáhla si závěs.

Horká voda jí bubnovala do hebké kůže a ona konečně ucítila, jak se napětí po celém dnu pomalu rozpouští.

Namydlila se a během mytí si pobrukovala nějakou písničku společně s Katy Perryovou a snažila se nebloudit myšlenkami k Traceovi 0’Halleranovi jako pokaždé, když měla pár volných minut jen pro sebe. Během dneška, uprostřed chřipkové sezóny a spousty dalších běžných vyšetření, k tomu naštěstí moc příležitostí neměla.

Přesto se párkrát přistihla, jak myslí na něj i na Eliho matku a neznámou slečnu Wallisovou, o které jeho synek tvrdil, že je tatínkovou „přítelkyní“.

„Vyžeň ho z hlavy,“ pronesla nahlas a rázně zavřela kohoutek s vodou. Vždyť není ani její typ. Nikdy ji přece nepřitahovali kovbojové ani jiní drsní alfa samci v roztrhaných džínsech a odřené bundě, kteří doma postrádají žiletku na holení.

Fakt? A co dobrého z toho pro tebe vyplynulo? Vzpomeň si na vypulírovaného a kidtivovaného Jeffreyho Charlese Lamberta, kardio– chirurga, do něhož ses zamilovala. Ten byl přece tvůj typ, nebo ne? A podívej se, jak to dopadlo. Nic moc, co? Přiznej si to, Acacio, tvoje úspěšnost, co se chlapů týče, je naprosto žalostná.

„Tak dost!“ zamumlala polohlasně znechucená směrem svých myšlenek. Zřejmě tráví až příliš mnoho času jalovými úvahami, když je tolik sama. Vypadá to, že nastal ten správný čas změnit názor a psa koupit.

Je fakt, že 0’Halleran byl ten nejhezčí kovboj, jakého kdy viděla. Navíc se zdálo, že je oddaný a obětavý tatínek. Krom toho její biologické hodiny poslední dobou tikaly tak zběsile a hlasitě, že se dokonce začala vyhýbat porodnickému oddělení na klinice… Jenže co s tím?

Ve starém potrubí v domě zaskřípalo. Přes rozjásaný projev dýdžeje z rádia zaslechla zvláštní šramot, který jako by nepatřil do tohoto domu. Hmátla po ručníku, vylezla z vany a zabalila se do něj, zatímco pozorně naslouchala.

Nic.

Je snad někdo v domě?

Anebo je to další výplod její fantazie?

Kapala z ní voda, zatímco srdce jí zrychleně bušilo, tak se rychle utřela a z věšáku na dveřích do koupelny popadla župan. Zasunula ruce do rukávů z tlustého měkoučkého flanelu a celou dobu napínala uši, jestli něco neuslyší. Zavázala si pásek a opatrně vyšla do chodbičky.

Nic se nezdálo být v nepořádku, ani nebylo nic zvláštního slyšet.

Škráááb!

Srdce jí poskočilo až do krku a lehce přikrčená se vydala chodbou směrem ke zdroji hluku. Nic to není… Přesto cítila, jak jí hrůzou stávají chlupy v zátylku. Vykoukla za roh a zjistila, že všechno zůstalo tak, jak to zanechala. Cvičební míč uprostřed obývacího pokoje, televizní ovladač opodál na koberci.

Zašla za roh a zamířila ke kuchyni, když se ten pronikavě skřípavý zvuk ozval v těsné blízkosti. Prudce se otočila a s vytřeštěnýma očima se rozhlížela po temném pokoji, zatímco srdce jí bilo na poplach.

Skráááb! Zvuk přicházel od skleněné tabulky starého okna. Málem vykřikla, když uviděla kostnatou ruku, jak přejíždí po skle.

„Bože můj!“ Škobrtavě couvla několik kroků dozadu a už nabírala k hysterickému zaječení, když si uvědomila, že ten černý pařát je ve skutečnosti stará opadaná větev ze vzrostlého keře na východní straně domu.

Ztěžka dosedla na kuchyňskou židli, naprosto vyčerpaná, protože její živá obrazotvornost a hluboce zakořeněné obavy z ní vysály veškerou energii. Vždyť je lékařkou, měla by být profe– sionálkou, která dokáže zachovat klid i za mimořádných a nepředvídaných okolností, a přesto ji dokáže jedna pitomá uschlá větev vyděsit natolik, že málem utíká pro dědečkovu brokovnici.

„Vzchop se,“ pronesla sama k sobě a připadala si při tom jako blázen. „Vždyť je to celé absurdní.“

O poznání klidnější vložila oba plátky pizzy do mikrovln– ky, salát vyklopila do misky, nalila si sklenku červeného vína z lahve, kterou otevřela před třemi dny, a všechno to odnesla do obývacího pokoje, kde znovu zapnula televizi a v duchu si připomenula, že přesně takhle vypadá život, jak si ho po rozvodu s Jeffreym plánovala.

Vyhlédla z okna do tmy.

Nikdo se neskrýval v temných stínech, tedy alespoň ne v dohledu jejích očí.

Je tady v bezpečí. Konečně našla opravdový domov.

Aspoň se o tom snažila sama sebe přesvědčit, když stahovala postupně všechny žaluzie, aby se nemusela dívat skrz namrzlé tabulky.

V srdci, hluboko v temných zákoutích duše, do kterých měla přístup jen ona sama, však věděla, že je ve skutečnosti na útěku. Na útěku před svým nevěrným manželem, neomylným panem Božským, i před minulostí. Zejména však před tou nocí, kterou si už nikdy nechtěla znovu vybavit.

Problém byl, že před ní utéct nemůže.

Ať půjde kamkoliv, vzpomínky na tu noc ji budou navěky pronásledovat, budou jí stále v patách a prožitá bolest a hrůza jí nikdy nedopřejí klid.

Stál na vystouplém pahorku a zaostřil na dům výkonný dalekohled, avšak ani přes jeho vysoké rozlišovací schopnosti toho přes hustou sněhovou clonu moc neviděl. Zachytil sice její siluetu v obývacím pokoji a v kuchyni, na pár minut rozsvítila i v koupelně, avšak její obraz byl rozmazaný, obličej naprosto zastřený, a když zatáhla žaluzie, neviděl už vůbec nic.

Samozřejmě, že měl k dispozici odposlech, miniaturní mikrofony ukryté v domě na místech, která nikdy nemohla odhalit, jenže zatím se mu ještě nepodařilo nainstalovat někam i skrytou kameru, což ho dost znervózňovalo, protože se mu líbilo ji tajně sledovat, z dálky a z úkrytu, poznávat její rituály, zvyklosti a naučit se chápat, co ji vede k tomu, že se chová tak, jak se chová.

Fascinace její osobou u něj už hraničila s posedlostí, byl si toho vědom, když stál celý promrzlý v mlází a osikovém roští rostoucím na kraji pole kousek od jejího domu, ale nemohl si pomoci.

Ona pro něj byla jedinečná. Ze všech adeptek byla tou nejnebezpečnější. Inteligentní a krásná Acacia Collinsová Lambertová. Lékařka.

Vsunul dalekohled do pouzdra a vyrazil zpátky stejnou cestou, jakou sem přišel, skrz úzký pruh lesa k zadní cestě, na níž odstavil vúz poté, co ji sledoval celou cestu domů z kliniky, kde pracovala. V duchu si opakoval, že musí být trpělivý, zatímco si razil stopu čerstvě napadlým sněhem.

Už to nebude trvat dlouho.

7

„Máš domácí vězení.“ Pescoliová ledově pohlédla na dceru právě ve chvíli, kdy se Bianca snažila proplížit nepozorovaně do domu.

„Proč?“ zeptala se Bianca a zamířila rovnou ke svému pokoji, zatímco Cisco, který do té doby spal na gauči uvelebený na polštáři, seskočil dolů a začal zběsile komíhat ohonem.

„Děláš si ze mě srandu?“ Pescoliová toho měla tak akorát dost. „Byla jsi za školou.“

„Vždyť jsem ti říkala, že mi není dobře.“

„Co ti je?“

„Všechno.“ Zuby si stáhla rukavice, blahosklonně poplácala psa po hlavě a potom si to nasměrovala k ledničce. Rukavice cestou odhodila na stolek s poštou, otevřela ledničku a chvíli do ní zírala. „Tady není nic k pití?“

Pescoliová ji následovala a přibouchla jí dveře od ledničky před nosem.

„Dávej pozor!“ vykřikla Bianca, udělala úkrok dozadu a překvapeně pohlédla na matku. Byla bledá a pod očima se jí prohloubily temné kruhy, když si svlékla pletenou čepici a hodila ji na stolek k rukavicím. „Máš nějaký problém?“

„Přesně na to samé jsem se právě chtěla zeptat tebe.“

„Už jsem ti řekla, že mi je blbě. Bože!“ Změřila si matku pohledem, který jasně vyjadřoval, co si myslí o jejím intelektu.

„Nezavolala jsi mi a nepřišla jsi ani domů.“

„Stavila jsem se u Chrise.“

„Místo školy?“

„Bylo mi blbě.“ Vyndala z ledničky plechovku dietní koly a odevřela ji. Cvak. Ssst.

„Pokud se ti udělá špatně, postup je takový, že mi zavoláš a dáš mi vědět, zda za A,“ zvedla ukazováček výstražně do vzduchu, „pojedeš domů, nebo za B,“ zvedla prostředníček, „půjdeš k lékaři. Žádné další varianty neexistují.“

„Můžu taky zavolat tátovi.“ Bianca si lokla z plechovky.

„A volala jsi mu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Zřejmě proto, že žádné další varianty neexistují.“ Další pořádný doušek kokakoly.

„Stejně jako to, že se místo školy budeš poflakovat v domě svého přítele. Chrisovi rodiče byli doma?“

„Proboha, ne. V práci.“

„Právě proto.“

„Nepotřebuju žádnou chůvu, která by mě hlídala.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ odsekla Pescoliová. „Co jste tam dělali?“

Dcera se zamračila. „Odpočívali jsme. Co si myslíš? Už vím, bože můj. Zřejmě si představuješ, že jsme spolu celý den souložili nebo něco takovýho.“

Pescoliová cítila, jak se jí vnitřnosti sevřely úzkostí. „Jo, máš pravdu. Myslím si, že když jsi několik hodin o samotě se svým přítelem a přitom svému okolí lžeš, tak že si koleduješ o vážné problémy!“ Uvědomila si nepříjemný tón svého hlasu a dodala o poznání smířlivěji: „Dobrá… Tak mi sama řekni, co jste tam dělali. Ano, už jsem slyšela, že jste odpočívali. Mohla bys to alespoň trochu upřesnit?“

„Dívali jsme se na televizi, hráli jsme videohry, pustili si nějaký film… Co je na tom?“

„Nic kromě toho, že jsi měla být tou dobou ve škole,“ neodpustila si Pescoliová a snažila se zůstat klidná. „To je vážná věc, Bianko. Moc vážná věc. Nevím, co mezi tebou a Chrisem je, ale jednu věc vím, že ať je to cokoliv, určitě to nestojí za to, abys kašlala na školu a ulejvala se z vyučování.“

„Jsi komická. Jen jsme se dívali na filmy!“ Zlostně vyrazila ven z kuchyně a snažila se, aby na ní bylo vidět, jak je matčinými řečmi uražená. Pescoliová ji chytila za loket a prudce s ní otočila.

Stály teď proti sobě, matka s patnáctiletou dcerou, a Pescoliová se zamračila: „O mě tady přece vůbec nejde, Bianko. Nesnaž se od sebe odvést pozornost. Jde především o tebe, o tvé jednání, o následky tvého chování a samozřejmě taky o zbytek tvého života. Protože zatím to vypadá tak, že si ho hodláš pořádně zkomplikovat.“

„Tak si mě nevšímej!“

„To půjde jen těžko. Alespoň v několika následujících letech.“

Bianca se jí vytrhla. „Můžu na tebe poslat sociálku. Zavolám linku bezpečí. Nemáš právo mě tu držet!“

„Tohle ti poradil Chris?“

„Nemáš právo mě tu držet!“

Pescoliová chmátla po telefonu, popadla sluchátko a strčila ho dceři k uchu. „Tak na. Zavolej tam. Uvidíme, co se stane. Pokud uvěří tomu, že se ti vážně něco děje, odvezou tě z tohohle domu. Kam pak půjdeš? Ke svému tatínkovi? Anebo snad k nějaké jiné rodině, která si tě vezme do opatrovnické péče? To bys chtěla?“

„Možná.“

Přes veškerou bolest, kterou cítila v srdci, ji Pescoliová vyzvala: „Výborně. Volej!“ Bianca zírala na telefon a na zlomek vteřiny Pescoliová uvěřila tomu, že dcera výhrůžku splní. V další chvíli v ní převládl pocit, že je jí to vlastně jedno. Nenechá se tu tyranizovat patnáctiletým spratkem, ani se nenechá citově vydírat nějakými hloupými nesmysly. Vrazila dceři telefon do volné ruky.

Bianca vyprskla. „Nebudou mi stejně věřit. Jsi polda. Všechno překroutíš.“ Odhodila telefon na pult a odkráčela do svého pokoje.

„Práskni dveřmi a já ti je vysadím z pantů! Myslím to vážně, Bianko!“

Prásk! Celý dům se otřásl. Cisco polekaně vyštěkl.

„Mrcha jedna!“ zasyčela polohlasně, nechala telefon ležet na pultě a zamířila do garáže, kde našla Joeovu letitou krabici s nářadím a přinesla si ji dovnitř.

V té chvíli se rozletěly hlavní dveře a dovnitř se vklátila v celé své více jak stoosmdesáticentimetrové nádheře postava jejího syna. Následoval ho závan studeného větru, zatímco Cisco dostal další záchvat radosti. Malý psík se rozštěkal a poskakoval kolem něj v radostných kruzích.

„Čau, Cis,“ broukl Jeremy, sklonil se a ještě v rukavicích zvedl skotačícího psa do náručí. I když mu bylo už jedenáct let, Cisco si o sobě pořád myslel, že je štěně, a olizoval Jeremyho neholený obličej růžovým jazykem. „Co je k večeři?“

„Tak daleko jsem se ještě nedostala,“ odpověděla Pescoliová.

„Co jdeš dělat s tátovým nářadím?“

„Právě se chystám vypáčit dveře do pokoje tvé sestry.“

„Proboha, mami, to nedělej.“ Položil psa zpátky na zem a sundal si rukavice, potom si je zasunul do kapes prošívané vesty.

„Proč ne?“

„Protože je to šílenství.“

„Stejně jako když někdo práská dveřmi tak, že je málem vyrazí z pantů.“

Sundal si pletenou čepici a zelektrizované vlasy se mu na jedné straně postavily, čímž mu přidaly pár centimetrů navíc, k tomu nasadil šokovaný výraz.

„Můžeš mi pomoct,“ navrhla mu.

„Ani náhodou. Do tohodle mě nezatahuj.“

„Co tady vůbec děláš? Nemáš být náhodou v práci?“

Najednou se zatvářil sklesle a začal si nervózně ulízávat pocuchané vlasy, zatímco se tvrdošíjně vyhýbal jejímu pohledu.

„Stalo se něco?“

Na okamžik zaváhal. „Jo… Propustili mě.“

„Důvod?“

Pokrčil širokými rameny. „Nevím. Ekonomické důvody. Nejspíš.“

„Nejspíš?“ Tohle jí ještě scházelo.

Jeremy zhluboka vzdychl a potom sebou práskl na gauč. Stará péra zaskřípala. Cisco mu skočil do klína a on ho bezmyšlenkovitě pohladil po střapaté hlavě. „Dostal jsem padáka,“ přiznal po chvíli.

„Padáka,“ opakovala bezvýrazným hlasem.

„Lou tvrdí, že jsem kradl benzin, že mu to nesedí s kasou.“ Sklonil hlavu a potom na ni upřel psí oči. „Přísahám, mami, že jsem nic takovýho neudělal.“ Ohryzek mu poskočil a obří dlaně si položil na kolena.

„Řekl jsi to Louovi?“

„Nejmíň stokrát! A víš, jak to je? Podle mě to udělal Manuel anebo samotný Lou a teď se snaží zachránit si vlastní zadek. Manuel je dobrej kluk. Čestnej. To jsem si ale myslel i o Louovi, sakra! Do háje!“ Pevně sevřel čelisti. „Jak se mohlo něco takovýho stát?“

Srdce se jí rozbušilo. Cítila, jak jí tělo zaplavuje zvláštní směsice vzteku a strachu. „Já nevím, Jerry, ale musíš to dát nějak do pořádku. Jestli jsi to vážně neudělal, tak…“

„Jaký jestli? Ty mi snad nevěříš?“ Byl naprosto vyvedený z míry, tvářil se uražen a ústa měl sevřená do úzké linky. „No tak, mami!“ Bouchnul zavřenými pěstmi do polstrování gauče a důrazně pronesl: „Nejsem přece zloděj! Někdo to na mě narafičil!“

„Nenechal jsi mne dokončit větu, Jerry. Chtěla jsem říct, že pokud jsi to neudělal ty, musíš zjistit, kdo je pravý pachatel. A dokázat to. Nemůže to být přece tak složité. Na čerpací stanici jsou kamery a záznamy ze všech transakcí.“

„Zbláznila ses? Myslíš si snad, že mi něco z toho ukážou?“

„Budou muset, pokud na ně podáš žalobu a oni se s tebou budou přít. Tvůj advokát určitě…“

„Nemám advokáta a nemůžu si ani žádného dovolit. Vrať se nohama na zem, mami!“ Zvedl se a zamířil ke schodišti.

„Kam jdeš?“

„Do svého pokoje.“

„Odstěhoval ses odtud, copak jsi zapomněl?“

„Ještě pořád je to můj pokoj.“ Jeho velké nohy začaly dusat po schodech.

„Udělala jsem si z něj pracovnu, abych měla kde šít.“

„Nikdy jsi nešila!“ zakřičel zespoda.

Ozvalo se další bouchnutí dveřmi, i když ne tak vzteklé a hlasité, jako v případě Bianky.

„Jsem matka na baterky,“ pronesla Pescoliová směrem ke svému psovi. „Tomuhle se říká absolutní selhání.“ Otevřela krabici s nářadím a začala hledat šroubovák, kterým by se jí mohlo podařit vypáčit dveře od Biančina pokoje. Chvíli se v krabici přehrabovala mezi nevyužitými nůžkami na plech, kombinačkami a francouzskými klíči, až konečně narazila na velký šroubovák s barevnými šmouhami, podle kterých poznala, že ho zřejmě už víckrát použila na otevření zatuhlých konzerv s barvami. Právě se chystala vzít dveře útokem, když se rozezvonil její mobilní telefon.

„Pescoliová,“ štěkla do něj.

„Alvarezová,“ odpověděla její parťačka. „Myslím, že bys měla přijet ke srázu pod Medvědím vodopádem. Zdá se, že nějaká běžkyně přepadla přes zídku v parku. Nemá s sebou žádný identifikační průkaz.“

„Je mrtvá?“

„Téměř. Mají ji teď v práci záchranáři. Zřejmě nešťastná náhoda. Je to tady zatraceně kluzké.“

„Nemáš snad dost práce s ostatními případy, co máme rozdělané?“ pronesla Pescoliová. „Zatím se nejedná ani o smrťák a už vůbec ne o vraždu.“

„Hmmm… Já vím.“

„No, možná to bude zábavnější než tady,“ rozhodla se nakonec Pescoliová. „Za chvíli jsem u tebe,“ dodala a zahodila šroubovák zpátky do krabice s nářadím. Zamáčkla telefon a zakřičela hlasitě směrem k zavřeným dveřím do dceřina pokoje: „Je to jen dočasný odklad trestu, Bianko, ale jen na chvíli. Já se vrátím!“ Pro tentokrát se neuchýlila k patetickému tónu připomínajícímu Arnolda Schwarzeneggera jako Terminátora.

Stejně by tím dneska na nikoho nezapůsobila.

Cisco jí klusal v patách, když zamířila k zadnímu východu. „Teď ne,“ pronesla směrem k psovi, zapnula si prošívanou bundu až ke krku a obula si vysoké boty. „Dneska to máš tady na povel ty.“ Mrskal ocáskem ze strany na stranu takovou rychlostí, až jeho konec opisoval ve vzduchu malé kroužky. Potom vyklouzla že zadních dveří do garáže, kde z jejího jeepu ještě odkapával roztátý sníh.

Otevřela garážová vrata, sedla si za volant a vycouvala ven. Jeremy parkoval na svém obvyklém místě, jako kdyby se z domu nikdy neodstěhoval. Částečně by ho chtěla mít doma zpátky, věděla však, že to je dáno jen jejími mateřskými pudy. Musí se chovat racionálně. Znala dost svých přátel, kteří dětem dovolovali, aby se střídavě stěhovaly pryč a zase zpátky, a podle jejich zkušeností rozhodně nebylo o co stát.

Tohle nesmí dopustit.

Dítě se musí naučit, že určitá rozhodnutí jsou vážná a mají taky vážné důsledky.

Zařadila rychlost, stiskla tlačítko na dálkovém ovládání a ve zpětném zrcátku zahlédla, jak se garážová vrata zavírají.

V duchu přemítala, proč se musí s dětmi neustále podrobovat zkouškám a kde se v nich bere ta schopnost vybrat si vždycky tu horší možnost. Minulý rok se dostala do spárů jednoho šílence a chvíli se obávala, že děti už nikdy neuvidí. Když se zachránila, přísahala si, že jim to všechno vynahradí. Buď vrátí odznak, anebo změní naprosto způsob práce. Začne pracovat čtyřicet hodin týdně a její rodina bude mít přednost před vším ostatním. I děti tenkrát slibovaly, že se změní. Ze přestanou být sobecké, nebudou před ničím uhýbat a půjdou tou nejpřímější cestou za svým cílem. Budou mít dobré známky a vůbec se budou chovat tak, aby ji ani na vteřinu nezarmoutily.

Všechna jejich novoroční předsevzetí vzala za své už na svatého Valentýna, kdy zabředli zpátky do staré rutiny všedních dnů.

Možná udělala chybu, když se Santanou nezačali společně bydlet. Možná, že právě silný mužský vzor je to, co Jeremymu i Biance chybí.

„Nikdy není pozdě,“ hlesla sama k sobě.

Na tohle očividně sama nestačí.

Když vjížděla do města, kde se pomalu rozsvěcovalo neonové osvětlení, vědomě se rozhodla vytěsnit záležitosti s dětmi na chvíli z hlavy a věnovat pozornost pouze tomu, co má před sebou.

Při příjezdu k vrcholku Rohovnického útesu uviděla už z dálky blikající majáky vozidel policie i záchranky, které modročer– veným světlem ozařovaly okolní sníh. Byli tu i hasiči, pracující společně se záchranáři a několika policisty na místě nehody. Al– varezová, oblečená do služební bundy a klobouku, stála vedle nízké rozdrolené zídky nad vodopády a mluvila s nějakým chlapíkem od městské policie.

Pescoliová zaparkovala s jeepem na volné místo v řadě aut poblíž parku. Dva zdravotníci právě nakládali nějakou ženu na nosítkách do zadních dveří čekající sanitky. Shromáždila se tu skupina asi patnácti lidí, všichni natahovali krky a snažili se dohlédnout za záda policejní hlídky obkličující celou scénu. Kameraman se štábem z dodávky televizního zpravodajství sledoval každý pohyb záchranářů nesoucích nosítka.

Pescoliová ukázala odznak městskému policistovi, který měl zřejmě za úkol postarat se o nezvané diváky.

„Jak to vypadá?“ zeptala se Alvarezové.

„Ještě je naživu, ale je na tom hodně špatně. Zřejmě byla běhat, a bud zakopla, nebo uklouzla po vlhkém listí a přepadla přes kamennou zídku.“ Alvarezová ukázala k místu s jasně patrnými stopami. Kamenná zídka, která neměla víc jak šedesát centimetrů, byla postavená před více jak sto lety a zjevně se už začínala drolit.

Posvítila baterkou na porušený sníh a stopy, kudy se žena řítila do hlubokého srázu. „Dopadla na tu kamennou římsu a nějakým zázrakem se jí podařilo nesklouznout do vody. Je k neuvěření, že přežila.“ Kužel z její baterky osvěcoval místo, kde předtím spočívalo její tělo.

„Byla při vědomí?“

„Ne. Nikdo ani neví, jak dlouho tam ležela a jak vážná jsou její zranění, ani jestli je tu nějaká naděje, že přežije.“ Alvarezová posvítila zpátky k zídce. „Je tu už příliš mnoho stop a příliš nového sněhu, než aby se dalo poznat, jestli tu byl kromě ní někdo jiný.“

„Neměla u sebe žádný průkaz totožnosti? Ani tu nemá zaparkované auto?“

„Evidentně odtud nevybíhala, pouze tu svůj běh zakončila.“

„Tobě se ale nezdá, že jde o nehodu, nemám pravdu?“

„Zatím nevím.“ Alvarezová byla zjevně rozpačitá a nepřestávala pohledem zkoumat chodník pokrytý sněhem, na kterém byly vidět desítky nejrůznějších stop. „Technici dělají na místě činu, co je v jejich silách. Snaží se z toho zmatku vyčlenit stopy, které se budou shodovat s její obuví. Hledají cokoliv, co by nám mohlo pomoci ve vyšetřování.“

„Takže zatím nemáme nic, co by nám pomohlo zjistit její totožnost?“

„Jen jeden klíč a iPod. Neměla u sebe mobil ani nic podobného.“

„Třeba opravdu zakopla.“

„Jo.“ Alvarezová vydechla do studeného vzduchu mlhavý obláček.

„Co svědci?“

Alvarezová zakroutila zamítavě hlavou.

„Kdo ji vůbec našel? A neříkej mi, prosím, že to byl Ivor Hicks nebo Grace Perchantová,“ dodala s odkazem na dva místní podivíny, kteří na sebe v minulosti upoutali pozornost kvůli svým výstředním potížím. Ivor měl pocit, že se ho pokusili unést mimozemštani, zatímco Grace Perchantová tvrdila, že mluví s duchy. Ani jeden z nich nepřipadal Pescoliové jako příliš důvěryhodný zdroj.

„Ne,“ odpověděla Alvarezová. „Našla ji Iris Fentonová. Byla se tu projít.“ Ukázala k ženě zabalené v těžkém dlouhém kabátě, rukavicích a červené pletené čepici, zpod které jí vykukovaly stříbřité kudrliny. „Bydlí na druhé straně parku s invalidním manželem. Už jsem si ji nechala prověřit.“

Pescoliová přikývla.

Alvarezová se otočila za odjíždějící sanitkou. „Doufám, že se probudí a řekne nám, že to byla jen nehoda.“ Potom se znovu zahleděla na kamennou zídku, strmý sráz a řeku, která se divoce hnala přes kameny a hluboko dole v průrvě vytvářela temné víry. „Dokonalé místo na uklouznutí, to ti řeknu. Musela do toho dát velkou razanci, když se jí podařilo přepadnout přes zídku a skončit až dole u řeky. Přesně v tom nejvyšším bodě útesu. Před pár lety se tady utrhl kus skály.“ Přejela baterkou přes zídku a posvítila znovu na kamenný sráz. Napravo ani nalevo nebyl zdaleka tak příkrý jako v místě nehody a byla tam i živější vegetace. „Opravdu velká smůla.“

„Právě proto jsou tu technici od kriminálky, ne?“

Přikývla. „Už jsem dala zprávu i do centrály pohřešovaných osob. Třeba nám to pomůže zjistit její totožnost. Mezitím bych ráda zajela do nemocnice a vyzpovídala lékaře, abych se ujistila, že se všechna její zranění shodují s povahou téhle nešťastné události.“

„O čemž pochybuješ.“

„Kdo ví?“ pokrčila Alvarezová rameny, zalovila v kapse a vytáhla klíčky. „Pojedeš se mnou?“

„Sejdeme se tam.“

8

Trace se zahleděl ven skrz hustou sněhovou clonu. Sníh se bez ustání sypal a kolem plotu i na verandě se tvořily sněhové návěje.

Eli ještě spal, ačkoliv měl špatnou noc, protože ho každých pár hodin probudila bolest v ruce a urputný kašel. Nakonec ho Trace kolem třetí hodiny ráno přenesl dolů a uvelebili se na rozkládací pohovce, zatímco Sarge se schoulil do klubíčka vedle krbu. V půl šesté se Trace probudil a vypustil psa ven. Když Sarge vykonal potřebu a Trace si uvařil kávu, zapnul televizi, aby se podíval na předpověď počasí.

První věc, která se na obrazovce objevila, byla reportérka stojící poblíž parku nad Rohovnickým útesem, svírala mikrofon v rukavicích a na modré bundě s kapuci se jí usazovaly bílé sněhové vločky. Za jejími zády byly vidět policejní a hasičské vozy a taky záchranka. Blikající majáčky ozařovaly vytrvale padající sníh. Mluvila na kameru, ale její hlas byl příliš tichý, než aby mu rozuměl.

Popadl rychle dálkové ovládání a přidal hlasitost.

„Zhruba před hodinou bylo objeveno tělo neznámé ženy ležící na skalnaté římse, která vyčnívá nad řeku zhruba třicet metrů pod úrovní silnice.“

Kamera zaostřila za její záda k strmému svahu a rokli pod ním. Nad rozbouřenou řekou byla patrná úzká plošina a těsně nad ní byl jeden ze záchranářů v horolezeckém úvazku a se smyčkou lana v rukou. Sníh na římse byl narušen spoustou stop a temným místem, na němž, jak se Trace domníval, leželo původně tělo neznámé zraněné běžkyně.

„Můžete vidět, jaké štěstí žena měla,“ pronášela právě reportérka. „Kdyby sklouzla z římsy, spadla by do řeky.“ Kamera se zaměřila na Medvědí vodopád, kde se bílá voda rozprašovala na miliony kapek, než rychlým a divokým proudem zmizela pod sto let starým mostním obloukem a pokračovala dál směrem ke světélkujícímu městu.

Oko kamery se vrátilo k reportérce. „To je z místa nehody vše, reportáž připravila Nia Del Rayová,“ a obraz přepnul na studio, kde seděly za spojeným stolem jiné dvě redaktorky. Blondatá žena dodala: „Tento příspěvek byl natočen včera pozdě v noci a podle nejnovějších zpráv z nemocnice je žena ve velmi kritickém stavu. Její identita stále není známa.“

Trace zíral na televizi a zmocnila se ho stejně temná předtucha, jako když byl předchozího dne v Jocelyině bytě. Aniž by si uvědomil, kolik je hodin, popadl sluchátko a vytočil číslo na Zukovovy. Bude opět potřebovat jejich pomoc. Někdo se musí v následujících pár hodinách postarat o chlapce. Ačkoliv se mu nechtělo uvěřit tomu, že by tou neznámou běžkyní, která přepadla přes zídku a zřítila se z Rohovnického útesu, byla Jocelyn Wallisová, chtěl se raději ujistit.

Pescoliové pronikavě zazvonil mobilní telefon jen pár centimetrů od ucha.

Zasténala a převalila se na kraj postele. Chmátla po té zatracené věci, která se nabíjela na nočním stolku, a shodila si přitom na zem brýle na čtení.

„Výborně,“ zamumlala, když cvrnkla prsty o lampu, a teprve potom se ohlásila do telefonu: „Pescoliová.“

„Myslím, že bys sem měla přijet,“ ozvala se Alvarezová, zatímco Pescoliová mžourala na budík vedle postele. Na digitálním displeji červeně zářilo 5:57.

„Sem znamená kam? Na stanici? Proboha, Alvarezová, vždyť ještě není ani šest. V kolik kčertu vstáváš?“ Jak může být někdo v tak hrozivou ranní dobu při smyslech?

„Jo, na stanici. Myslím, že by se nám mohlo podařit identifikovat tu včerejší neznámou.“

„Dej mi půl hodiny.“ Pescoliová se skulila z postele a vpotá– cela se do koupelny, kde si svlékla trenýrky a tričko s emblémem fotbalového klubu Montana Grizzlies, které měla ještě z dob studií na univerzitě, a postavila se pod snad až příliš studenou sprchu.

O dvacet osm minut později mířila k zadnímu vchodu šerifova úřadu. Aniž by si všímala kručení v břiše a blikajících umělých sněhových vloček, které Joelle nalepila na okna, oklepala si sníh z bot a vešla dovnitř. Prošla bludištěm krátkých chodeb až ke stolu Alvarezové, kde si její parťačka právě povídala s nějakým vysokým chlápkem ve flísové bundě, vybledlých džínsech, pracovní košili a s temným strništěm na bradě. Seděl na návštěvnické židli. Jakmile si všiml, že se k nim blíží, tak se postavil.

Alvarezová zvedla hlavu. „Moje kolegyně vyšetřovatelka Pescoliová. Trace O’Halleran,“ kývla vzápětí bradou k návštěvníkovi. „Myslí si, že ví, kdo je naše včerejší neznámá.“

Koutky úst pana O’Hallerana se mírně zvedly nahoru. Potřásl Pescoliové rukou. „Jen jsem si říkal, že je to zvláštní souhra náhod, protože jedna moje známá se zhruba ve stejné době začala pohřešovat. Chodí taky běhat a já jsem se stavoval včera v jejím bytě, když mi volali, že nepřišla do práce a že nikdo neví, kde je.“

Zatímco mu Alvarezová pokynula, aby se usadil zpátky na židli, Pescoliová poslouchala O’Hallerana. S Jocelyn Wallisovou, která byla učitelkou na základní škole Evergreen, se seznámil prostřednictvím syna, párkrát se s ní sešel, avšak jejich vztah v podstatě skončil dřív, než se stihl jakkoliv rozvinout. Včera mu zničehonic volala její přítelkyně, která taky pracuje ve škole, a řekla mu, že se Jocelyn nedostavila do práce. Všiml si, že má od Jocelyn nepřijatý hovor, ale nenechala mu žádnou zprávu, a tak se rozjel k ní do bytu, aby zjistil, co s ní je. Dovnitř se dostal díky tomu, že ví, kde má schovaný náhradní klíč, nezjistil však nic jiného, než že zmizela. Kabelku měla doma a auto stálo na svém obvyklém místě. Doma byl i její mobilní telefon. Připadalo mu to celé hodně zvláštní, protože tohle nebylo v jejím stylu. Pokud on ví, tak se ještě nikdy nestalo, aby měla neomluvenou absenci v práci.

„A potom jsem si zapnul ranní zprávy,“ pronesl na závěr svého proslovu, „a uviděl tu ženu, jak ji vytáhli z rokle vedle parku… Přesně tam chodí Jocelyn běhat. Proto jsem přijel.“

Pescoliová ho během celého proslovu pozorně sledovala. Působil velice vážným a napjatým dojmem, a bylo vidět, že má starosti. Ruce měl sepjaté mezi koleny a nervózně pohyboval palcem u pravé ruky. Nevolal její rodinu, protože je nechtěl znepokojovat, navíc předpokládal, že lidé ze školy začnou postupně sami kontaktovat její přátelé a příbuzné v naději, že ji někde zastihnou.

Zdůraznil ještě jednou, že spolu nechodili. Ne, že by se snad kvůli něčemu pohádali. Jednoduše se přestali vídat. Byl to on sám, kdo přerušil veškeré styky.

Pescoliová by ráda tomuhle rančerovi věřila. Byl hezký takovým tím drsným způsobem, jaký jí vždycky připadal sexy. Evidentně byl zvyklý pracovat venku a i v zimě měl zdravou barvu a tvář ošlehanou větrem a opálenou sluncem. Husté vlasy mu padaly přes flísový límec a měl velké, mozolovité ruce s několika drobnými bílými jizvami. Byl osamělým otcem, jeho manželka ho, jak sám přiznal, opustila. CHalleran působil upřímně a opravdově a přišel z vlastního rozhodnutí, což ale nemuselo znamenat vůbec nic.

Na vlastní oči viděla už spoustu uctivých, plachých a pokorných lidí, z nichž se posléze vyklubali ti nejchladnokrevnější zabijáci.

„Je tohle Jocelyn Wallisová?“ zeptala se Alvarezová a zároveň před něj položila pár snímků ošklivě potlučené ženy.

CHalleran zalapal po dechu. „Proboha, doufám, že ne,“ vyhrknul, zároveň si však každou z fotografií pečlivě prohlédnul. „Já… já nevím. Možná. Bože.“

„Našla jsem pár fotek Jocelyn Wallisové,“ poznamenala Alvarezová.

„Na školních stránkách?“ dovtípila se Pescoliová.

„Na stránkách úseku správy motorových vozidel.“ Alvarezová zmáčkla nějaké tlačítko na klávesnici a na obrazovce se objevila její fotografie z řidičského oprávnění. Ženě na fotografii mohlo být něco přes třicet, měla zářivý úsměv a dlouhé červenohnědé vlasy.

„Mohla by to být ona.“ Pescoliová pohlédla na 0’Hallerana. „Měla nějaká identifikační znaménka? Tetování? Jizvy? Mateřská znaménka?“

Pokrčil rameny. „Já nevím.“

„Vy jste ji neviděl nahou?“ zeptala se Pescoliová. „Nezmínila se o tom, že byla s něčím na operaci nebo že by měla nějaká zranění jako dítě? Anebo že by si nechala udělat tetování?“

„Tak daleko jsme se nedostali.“

„Vy jste s ní nespal?“ pokračovala Pescoliová ve výslechu.

Na okamžik zaváhal a podíval se na své široké ruce, teprve potom jí pohlédl znovu do očí. „Jednou. U ní doma. Ale nic jsem neviděl. O ničem podobném se nezmínila, ale nosila náušnice. V jednom uchu tři, myslím, a v druhém dvě.“

„Aspoň něco,“ řekla Pescoliová. „Co kdybyste teď s námi zajel do nemocnice a zjistil, jestli ji znáte?“

„Myslíte, že nás k ní pustí?“ zeptal se.

„Máme přátele na vlivných místech.“

Bez váhání vstal a tyčil se nad nimi v celé své výšce sto pětaosmdesáti centimetrů, zatímco si Alvarezová brala z věšáku bundu, náprsní tašku a pistoli. „Budu řídit,“ nabídla se Pescoliová. Chtěla vidět, jak zareaguje na zraněnou ženu. Teprve potom si jeho vyprávění pořádně prověří.

A pokud se ukáže, že v nemocnici leží někdo jiný než Jocelyn Wallisová, pořád tu zůstane problém se zmizelou učitelkou ze základní školy.

Pokud jim ovšem 0’Halleran nelhal.

„Ach, bohudíky, doktorko Lambertová. Měla jsem takový strach. Bože můj!“ drmolila Rosie Alsgaardová s jednou rukou teatrálně přitisknutou na hrudi, zatímco spěchala po chodbě v druhém patře malé nemocnice. Sestra ze záchranky, oblečená do lékařského pláště a se sluchátky svinutého stetoskopu vykukujícími z kapsy a připomínajícími z dálky dvouhlavého hada, právě utíkala po vyleštěném linoleu, když narazila na Kacey. „Byli jsme tak vyděšení. Všichni!“

„Vyděšení? O čem to mluvíte?“

„O jedné pacientce, kterou sem přivezli včera v noci těsně předtím, než mi začala směna! Je to vaše dokonalá kopie a Cleo si byla naprosto jistá, že jste to vy!“

„Cleo?“

„Cleo je naše asistentka, co měla včera službu na příjmu. A nejen ona. Já jsem si to myslela taky. Viděla jsem tu pacientku a… Bože, ještě teď mi z toho běhá mráz po zádech!“ Rosie zrychleně oddychovala a slova se jí sypala ze rtů, jedno za druhým, aniž by Kacey dávala nějaký smysl. „Obličej má samozřejmě nateklý a samou modřinu, nos má rozbitý, ale její vlasy… Vypadá prostě jako vy. Byla jsem si tím úplně jistá, když jsem ji tam ráno viděla… Chci říct, dostala jsem strach, že jste uklouzla a spadla a…“

„Rosie! Ne tak rychle,“ zarazila ji Kacey se zdviženou rukou. „Zkuste to ještě jednou a po pořádku.“

Minul je nemocniční zřízenec s vozíkem naloženým zdravotnickým materiálem a potom kolem nich proběhla další sestra, která zamířila k výtahům na konci nově otevřeného křídla nemocnice U svatého Bartoloměje.

„Já to zkusím.“ Rosie se zhluboka nadechla. Konečně se jí začala do obličeje vracet normální barva. „Včera v noci přivezli na rychlý příjem novou pacientku. Zřejmě byla venku běhat a spadla do rokle u řeky. Neměla u sebe žádný průkaz totožnosti a byla… v hodně pochroumaném stavu. Rozbitá hlava, zlomená pánevní kost, kost holenní na dvou místech úplně roztříštěná, vymknuté zápěstí, dvě zlomená žebra, natržená slezina a spousta tržných ran a pohmožděnin. Prostě rozbitá na maděru, musela se kutálet dolů ze svahu, narážet na kameny a kořeny a kdo ví co ještě. Podstatné ale je, že se vám hrozně podobá. Má úplně stejnou konstituci a my všichni víme, že chodíte běhat, někdy i do parku… Doufali jsme samozřejmě, že to nejste vy, ale na druhou stranu jsme se hrozně báli.“

„Proč mi někdo nezavolal?“

„Nebyl na to v noci čas. Přijela i policie. Krom toho přivezli dvě další bouračky, to víte, čerstvý sníh, takže jsme toho měli vážně moc. Říkali jsme si s Cleo, že když se dneska neobjevíte na vizitě, zavoláme na kliniku.“

„A kde je ta pacientka teď?“

„Na ARO, ale možná ji budou chtít převézt do Missouly nebo do Spokane, to se ještě uvidí. Zatím ale nikdo nechce transport riskovat.“

„Zastavím se tam, až dokončím vizitu.“

Rosie se na ni omluvně usmála. „Jsem opravdu ráda, že jste v pořádku.“

Zatímco si Kacey odbývala své kolečko, v duchu přemítala jak moc „v pořádku“ vlastně je. Po druhé během jediného týdne slyšela, že někdo, kdo vypadá jako ona, je buď mrtvý, anebo bojuje o život. To je divné. Dokud ale neuvidí tu zraněnou ženu na ARO, nemůže si být jistá, jestli to není jen výplod Rosiiny fantazie.

O hodinu později, když skončila vizitu pár pacientů, které měla v nemocnici na starosti, zamířila na ARO.

Službu měla Anita Bellowsová.

Při necelých sto padesáti centimetrech a ve svých čtyřiceti letech byla Anita pružnější a čipernější než kdejaká žena o polovinu mladší. Na střední škole dělala gymnastiku a teď běhala maratóny, celoročně na ně trénovala, aby se udržela ve formě. Měla krátké hnědé vlasy, vřelý úsměv a velké oči orámované řasami zvýrazněnými řasenkou. Přestěhovala se sem z Missouly, když se nemocnice svatého Bartoloměje otevřela a vytvořila tak vážnou konkurenci nemocnici U borového lesa.

Když dnes Kacey vešla do dveří na anesteziologicko-resuscitační jednotce, Anita se na ni podobně jako Rosie Alsgaardová usmála se zřejmou úlevou ve tváři. Seděla za velkým kruhovým stolem, od něhož se na všechny strany paprskovitě rozbíhaly samostatné kóje oddělené závěsy, které působily tak trochu jak okvětní lístky velké slunečnice. „Bohudíky,“ zašeptala a udělala pravou rukou letmý kříž na své útlé hrudi. „Myslela jsem si… Měla jsem strach, že…“ Vzdychla a bradou kývla k ženě ležící na jednom ze dvou obsazených lůžek. „Jsem moc ráda, že tam neležíte vy.“

„To je ta neznámá?“

„Hmm. Přivezli ji včera v noci.“

Kacey se přiblížila k prostoru pro pacienty oddělenému závěsy.

Cítila, jak ztuhla při pohledu na pacientčin oteklý obličej. I přes ženiny pohmožděniny a zjevně zlomený nos si Kacey okamžitě všimla, jak si jsou podobné. Výrazné lícní kosti, hluboko zasazené oči, které měla neznámá zavřené, srdcovitý obličej a pár dobře patrných pih, přesně jako ona. Pacientka měla kaštanově hnědé vlasy a stejně jako Kacey jí padaly v nepoddajných vlnách na ramena. Jediný rozdíl byl, že neznámá žena měla část hlavy vyholenou, aby jí mohli zavést čidlo k měření nitrolebečního tlaku. Přístroj na měření ICP sloužil jak k monitorování nitrolebečního tlaku, tak k odvádění přebytečné tekutiny.

Její stav nevypadal příliš dobře. Kardiomonitor, měření nitrolebečního tlaku, zavedení intravenozních kanyl, zavedení cévky do močového měchýře, to všechno byl pouhý začátek. Tělo neznámé bylo schované pod přikrývkou včetně polámané nohy, Kacey už ale od Rosie a Anity věděla, že je zhruba stejně vysoká jako ona a má i podobnou postavu.

Dotkla se ženiny ruky. Kdo jsi?

Ucítila zvláštní tajemné mrazení v zátylku a v duchu si vynadala za své bláznovství a neprofesionální chování.

Rosie, která není zrovna tím nejdůvěryhodnějším zdrojem informací, namluvila prostě sobě i ostatním, že si jsou podobné, to je toho. Přesto se při pohledu na neznámou ženu v bezvědomí nedokázala ubránit představě, že je to ona, kdo tu leží v komatu, na pokraji smrti, zatímco kolem pobíhají sestřičky a lékaři a snaží se jí zachránit život.

„Už chápete?“ zeptala se Anita.

Kacey pokrčila rameny. „Možná by se tu našla určitá podoba.“

„Kacey, ona vypadá úplně jako vy.“ Anita urovnala přikrývku, nespouštěla však přitom oči z pacientky. „Pořád je v ohrožení života. Když už jsme si mysleli, že se nám ji konečně podařilo stabilizovat, začalo to s ní jít znovu z kopce.“ Kousla se do spodního rtu, jak se koncentrovala. „Některé ze symptomů se neslučují s jejími zraněními a doktor Henner pořád nemůže přijít na to, co s ní vlastně je. Už jí nechal udělat rentgen, magnetickou rezonanci, počítačovou axiální tomografii a stejně…“ Pohlédla na notebook připojený ke všem monitorovacím zařízením. „Vzhledem k tomu, že je v komatu, nemůžeme se jí zeptat, co se přesně stalo, navíc nemáme ani žádného svědka, ani nikoho, kdo by za ní přišel. Nemáme tak možnost zjistit, co ji bolí, nebo jestli nebere nějaké léky nebo netrpí záchvaty… Je tu spoustu neznámých, ale dnes ráno bychom měli mít aspoň výsledky z laborky. Potom už snad budeme o něco chytřejší. Včera v noci tu byly dokonce dvě policistky a vrátí se prý dneska ráno.“

„Policistky?“ podivila se Kacey a opět jí zamrazilo v zádech.

„Ano, vyšetřují nehodu té neznámé.“ Pohlédla na hodiny na stěně. Zamračila se a potom dodala: „Měly by vlastně přijít už docela brzy, tak já raději půjdu prověřit laborku. Možná už budou něco mít. Člověk by řekl, že ta žena musí někomu chybět. Přivezli ji v joggingové soupravě, měla na sobě jen řetízek a v kapse iPod. Neřekla bych, že žila někde na ulici. Někdo ji musí dřív nebo později postrádat, na to vemte jed.“

Kacey taky pohlédla na hodiny. „Už budu muset běžet. Vyřiďte všem, kteří si myslí, že ležím na nemocniční posteli, že jsem živá a zdravá a že to opravdu nejsem já.“

„Ráda,“ usmála se Anita. Právě se vracela ke svému stolu, když zvukový signál u dveří ohlásil návštěvu.

Anita zmáčknula tlačítko pro otevření vstupních dveří, ty se rozrazily a objevil se v nich Trace CHalleran a s vážnou tváří nakráčel do místnosti. Byl neoholený, rozcuchaný, pod tlustou bundou měl pracovní kombinézu a bylo vidět, jak je nervózní a zaražený z toho, že je zase v nemocnici. Doprovázely ho dvě ženy. Ta vyšší měla červenohnědé vlasy, mohlo jí být asi pětatřicet a představila se jako vyšetřovatelka Pescoliová. Její partnerka byla nižší, hispánské národnosti a představila se jako Alvarezová. Obě měly autoritativní chování policistek ve službě.

Na Anitu však svými plackami žádný dojem neudělaly. „Na jednotce intenzivní péče může být v jedné chvíli pouze jeden návštěvník. Co tady dělá on?“ ukázala na rančera.

0’Halleran pohlédl na Kacey a ona si všimla v jeho hluboko vsazených očích záblesku poznání. Cože to říkal jeho syn? Ze vypadá jako jeho přítelkyně? Zmocnila se jí nepříjemná předtucha.

„To je Trace CHalleran,“ pronesla Pescoliová. „Myslí si, že by mohl identifikovat ženu, kterou vám sem včera v noci přivezli.“

Ani to Anitu nepřesvědčilo. „Pouze jedna osoba.“ Zvedla přitom ruku, jako kdyby chtěla policistky fyzicky zadržet. „Je tu více pacientů a v žádném případě nedopustím, aby je někdo rušil.“ Jako kdyby chtěla posílit svou autoritu, pohlédla na Kacey.

„Tohle je doktorka Lambertová. Může doprovodit pana 0’Halle– rana k pacientčině posteli a vy dvě zatím počkejte u dveří.“

Policistky na sebe pohlédly, jako kdyby se chtěly začít dohadovat, ale nakonec ustoupily. Kacey se podařilo vykouzlit úsměv. Měja pocit, jako kdyby v sobě měla kus ledu. Má doprovodit 0’Hallerana k neznámé?

„Tudy,“ pokynula mu a vedla ho ke kóji, kde odhrnula závěs, aby měl na pacientku lepší výhled.

Když ji uviděl, polekaně sebou trhnul, pevně stiskl čelisti a na krátkou chvíli zavřel oči, než je znovu otevřel a dlouze se na ni zahleděl.

„Proboha,“ zašeptal sotva slyšitelně. Potom o něco hlasitěji pronesl: „Je to Jocelyn,“ otočil se od postele směrem ke Kacey. „Jocelyn Wallisová. Učitelka, o které vám vyprávěl Eli.“ Nic víc nevysvětloval a Kacey se domyslela, že toto téma s policistkami už předtím určitě podrobně probrali. Ještě chvíli hleděl na potlučenou ženu ležící nehybně v posteli. Koutky úst měl stažené dolů. „Jak se jí mohlo něco takového stát?“

„Na to právě hledáme odpověď,“ poznamenala Pescoliová ode dveří. „Potřebujeme, abyste nám o ní řekl všechno, co víte.“ Vyšší z policistek zamířila k nově identifikované pacientce, ale Anita jí zastoupila cestu.

„Moment. Tenhle pohovor si můžete klidně odbýt venku.“ Ačkoliv byla ta nejmenší osoba v širokém okolí, očividně měla celou situaci pod kontrolou. „Myslím to vážně. Běžte ven. I když… já vlastně taky potřebuju nějaké informace.“ Pohlédla na 0’Hal– lerana. „O jejím zdravotním stavu. Kontakt na její rodinu.“

„V tom vám nepomůžu… Neznal jsem ji tak dobře.“ Poškrábal se na krku a Kacey v duchu uvažovala, co všechno před nimi tají. Jak moc byl zapletený s Jocelyn Wallisovou? „Myslím, že má sestru někde v Kalifornii,“ dodal po chvíli.

„Kalifornie je pořádně velký stát,“ poznamenala Anita.

„Víc jsem neslyšel, jen že žije v Kalifornii. Jak říkám, moc toho o ní nevím… V podstatě jsem ji neznal.“ Vzápětí se zamyslel. „Říkala mi vlastně, že se původně jmenovala Blacková a že její rodiče bydlí v Idahu. Snad někde kolem Pocatella?“ pronesl tázavým tónem. „Párkrát se zmínila o svém otci… Jak se jen sakra jmenoval? Cedric? Ne… Cecil.“ Lusknul prsty. „Tak je to. Cecil Black, ale jméno její matky si nepamatuju. Ve škole budou mít určitě mnohem víc informací. Myslím, že by bylo nejlepší obrátit se přímo na ředitelku. Jmenuje se Barbara Killingsworthová.“

Anita kývla a pomalu je vedla ven z místnosti. 0’Halleran se ještě otočil zpátky na Kacey a právě v tom okamžiku jedno z monitorovacích zařízení spustilo výstražný akustický signál.

Anita se otočila na podpatku. „Sakra! Odchází nám!“ Směrem k policistkám vykřikla: „Jděte okamžitě ven! Všichni! Teď hned!“ V té chvíli už mačkala nouzové tlačítko, aby přivolala zbytek ošetřujícího personálu. Kacey se vrhla k neznámé ženě – teď už vlastně věděly, že se jedná o Jocelyn – a začala s oživováním. Doufala přitom, že lékař s resuscitačním týmem dorazí co nejdříve.

Pustila se do masáže srdce… Následovaly dva vdechy a další masáž srdce. Tak pojď, Jocelyn, neodcházej, honilo se jí hlavou, zatímco nahlas počítala.

„Jedna, dva, tři, čtyři, pět…“

Na krátký okamžik žena otevřela oči a Kacey málem zalapala po dechu, protože jejich podobnost byla téměř neuvěřitelná.

„Doktorko!“

Vědomím jí projel Anitin pronikavý hlas a ona si okamžitě uvědomila, že přestala počítat.

„Teď je to patnáct, šestnáct, sedmnáct,“ začala Anita rychle odpočítávat a Kacey se okamžitě přizpůsobila, zatímco se znovu rozrazily dveře a dovnitř vběhly tři sestry a dva lékaři s resuscitačním vozíkem a zamířili rovnou k posteli.

„Pošlete ty lidi pryč!“ přikázal rázný mužský hlas a Kacey koutkem oka zahlédla Anitu, jak tlačí obě vyšetřovatelky společně s Tracem 0’Halleranem ven ze dveří. „Přebírám péči,“ pronesl tentýž hlas a Kacey vnímala vedle sebe postavu doktora Wese Lewise, který čekal, až napočítá do třiceti. Vystřídal ji v momentě, kdy odtáhla ruce od pacientky, zatímco sestra zaparkovala těsně vedle postele resuscitační vozík. Lewis začal vydávat rozkazy týmu se stejnou nenuceností, jako to dělával ještě na univerzitě při zápase amerického fotbalu. Veliký, černý a obvykle velice vlídný, v současné chvíli zcela koncentrovaný na svou práci. Kacey bylo ale jasné, že už je pozdě. Vycítila to, zmocnilo se jí neklamné vědomí toho, že pacientka jim nenávratně odchází. Ať už to bylo vědomé, nebo ne, vždycky nastal okamžik, kdy tělo prostě vypovědělo službu.

„Zavolal si ji k sobě svatý Petr,“ poznamenala by její babička Ada. Tak jí to aspoň zašeptala do ucha, když Kacey přes horké slzy pozorovala, jak umírá její oblíbený starý kůň. Ležel na slámě ve své kóji a přerývaně oddychoval.

Dědeček se tenkrát otočil na svou ženu, jako kdyby s ní nesouhlasil, ona ho však zpražila pohledem, který ho dokonale umlčel, ať už měl na jazyku cokoliv.

„Svatý Petr potřebuje koně?“ zeptala se Kacey, které bylo tenkrát dévět let. Hrdlo měla tak stažené, že ze sebe musela každé slovo doslova vytlačit.

„Samozřejmě že ano,“ pokývala babička vážně hlavou a přitáhla si ji k sobě tak blízko, že všechny pachy stodoly – štiplavý zápach moči, prach ze sena a těžký odér z koňské srsti – ustoupily do pozadí. Kacey najednou necítila nic jiného než sladkou vůni divokých růží, což byl nejoblíbenější parfém její babičky. „Samozřejmě, že ho potřebuje.“

Tentokrát, pomyslela si Kacey s pohledem upřeným na záchranáře, kteří do ženy pouštěli adrenalin a zároveň aktivovali defibrilátor, svatý Petr potřebuje Jocelyn Wallisovou, kterou si právě povolal k sobě.

9

Výraz doktorky Lambertové mluví za vše, pomyslel si Trace, když se k nim blížila úzkou chodbou k místu, kde čekal společně se dvěma policistkami.

Měla pevně semknutá ústa, rty stisknuté do úzké linky a oči temné. Uběhlo teprve půl hodiny od chvíle, kdy je vykázali z jednotky intenzivní péče, bylo ale jasné, že zpráva, kterou přináší, není dobrá.

„Jocelyn Wallisová svůj boj prohrála,“ informovala obě policistky, které během uběhlé půlhodiny neustále odcházely z čekárny a zase se vracely, mluvily do mobilních telefonů, kontrolovaly si hodinky, polohlasně si povídaly a popíjely řídkou kávu z plastových kelímků. Vyptávaly se ho stále dokola na jeho vztah se synovou učitelkou a on jim podrobně popisoval jejich poslední společné chvíle, kdy Jocelyn chtěla, aby spolu strávili noc.

Udělal chybu, když k ní jel domů.

Chybu, kterou by už nikdy neopakoval.

Nechal se zlákat jejím hezkým vzhledem, bezprostředním úsměvem a popravdě řečeno v tom určitou roli hrála i dlouho neukojená sexuální touha. Nechal se od ní svést, ale jen jednou.

Věděl, že se nezachoval zrovna moc kavalírsky. Dobře si všiml nevyřčené výtky v očích menší z obou vyšetřovatelek, Alvarezové, která si jeho výpověd zapisovala.

Když jim Kacey sdělovala svůj ortel, nervózně si projel vlasy rukama.

„Byla příliš zesláblá, utrpěla bezpočet vnitřních zranění a taky poranění hlavy. Doktor Lewis, který měl pacientku v péči, přijde během pár minut. Může vám zodpovědět všechny případné dotazy.“ Pohlédla účastně na Tracea a potom rychle odkráčela k výtahům.

„Zůstaňte tady,“ obrátila se na něj Pescoliová, jako kdyby vycítila jeho touhu odejít. „Ještě na vás budeme mít pár otázek.“

„O Jocelyn?“ zeptal se, ale tušil, že půjde o něco závažnějšího.

Pescoliová přikývla, zatímco Alvarezová si ho změřila podezíravým pohledem.

Traceovi to rázem došlo. „Vy si myslíte, že to nebyla nehoda?“ zeptal se a cítil, jak jím začíná cloumat vztek. „A myslíte si taky, že bych o tom mohl něco vědět?“

Pescoliová zavrtěla hlavou. „Nic takového jsme neřekly.“

„Ale naznačily jste to.“

Alvarezová se do toho vložila. „Jenom bereme v úvahu všechny možné scénáře. Zatím víme pouze to, že uklouzla a přepadla přes kamennou zídku. To se zdá být jako ta nanejvýš pravděpodobná varianta. Nechceme ale nic podcenit.“ Věnovala mu úsměv, který však příliš nerozzářil její obličej, byl to úsměv, který jinými slovy říkal: „Nedělejte si starosti. Je to pouhá formalita.“ Na to měl až příliš vyvinutý pud sebezáchovy, než aby se nechal ukonejšit její hranou vlídností. Tady šlo totiž o hodně. Tyhle ženy pracovaly ve speciální jednotce pro vyšetřování vražd.

„Mám nemocného syna a musím se postarat o ranč,“ ozval se Trace. „Řekl jsem vám už všechno, co o Jocelyn Wallisové vím, jestli máte další otázky, můžete mi zavolat.“

Myslel si, že se ho pokusí zadržet, ale v té chvíli se z jednotky intenzivní péče vynořil velký muž tmavé pleti v bílém plášti a strhl pozornost vyšetřovatelek na sebe.

Výborně.

Trace vyrazil k výtahům a ucítil osten zklamání z toho, že Kacey mezitím zmizela. Ne že by na tom kdovíjak záleželo, říkal si v duchu, zatímco vstoupil do výtahové kabiny, ve které stál nemocniční zřízenec svírající oběma rukama kolečkové křeslo, na němž seděla nějaká žena se sádrou. Trace překročil nataženou zasádrovanou nohu a čekal, až se dveře se šustěním zase zavřou.

Bylo těžké uvěřit tomu, že Jocelyn je po smrti. Vždyť ji viděl před necelými třemi měsíci. Pozvala ho tenkrát k sobě na návštěvu. Neměl zájem ve vztahu pokračovat, chtěl to ale mezi nimi nějak vyžehlit. Jejich dostaveníčko skončilo ve chvíli, kdy ho požádala, aby u ní přespal. Na chvíli bojoval s pokušením, ale věděl moc dobře, že vlézt s ní do postele není dobrý nápad. Pokusil se jí tedy rozumně vysvětlit, že bude lepší, když odejde, že nepovažuje za rozumné si s ní něco začínat už kvůli Elimu, vtom ji však popadl záchvat zuřivost. Byla vzteky úplně bez sebe.

Výtah se s cuknutím zastavil a dveře se otevřely. Za nimi se objevila vstupní hala. Trace počkal, až zřízenec vytlačí pacientku na kolečkovém křesle ven, potom sám zamířil k hlavním vchodovým dveřím.

Venku sněžilo a foukal drsný a pronikavý vítr jako příslib nadcházejícího prosince. Vyhrnul si límec proti chladu a spěchal přes parkoviště pro rychlý příjem ke svému zaparkovanému pick-upu. Energicky otevřel dveře, když koutkem oka zachytil šedivý kabát.

„Pane 0’Hallerane?“

Poznal lékařčin hlas dřív, než se otočil, a spatřil ji, jak se k němu z dálky blíží a snaží se přitom vyhýbat zamrzlým kalužím. Vločky sněhu se jí zachytávaly v kaštanových kadeřích, které jí vyklouzly z kapuce.

„Říkejte mi raději Tracei.“

Tvář měla zarudlou od chladu. „Chtěla jsem se vás jen zeptat, jak se má Eli.“

„Myslím, že už mu je líp,“ odpověděl a nechal dveře pick-upu otevřené. „Celý den jsem ho včera rozmazloval filmy a limonádami.“

Podařilo se jí usmát se. „Jak jsem vám předepsala.“ Nervózně přenesla váhu z jedné nohy na druhou a potom kývla hlavou směrem k nemocnici. „Já… Je mi moc líto, co se stalo s Jocelyn.“ Vypadalo to, že svá slova myslí upřímně, zelené oči měla zamžené. „Je to strašné.“

Cítil, jak mu svaly na šíji tuhou, a jen stěží pokýval hlavou. „Eli to ponese dost těžce.“

„Budete volat její sestře?“

„Nechám na policii, aby si ji sama vypátrala. Nebyli jsme s Jocelyn zas tak blízcí přátelé. Zapletl jsem se do celé záležitosti jen proto, že mi včera volali ze školy a vyptávali se mě, jestli nevím, kam se mohla podít. Bylo mi to dost divné. Věděl jsem, kam si schovává rezervní klíč, a tak jsem se k ní zajel podívat. Auto měla zaparkované na obvyklém místě. Kabelku měla v bytě. Když jsem dneska ráno uslyšel o neznámé ženě, která se při běhání zranila v parku, okamžitě jsem zalarmoval policii.“ Pohlédl zpátky k nemocnici, která svými třemi patry čněla k temnému nebi, zatímco sníh postupně zasypával zem i auta stojící před nemocnicí.

„A oni vás požádali, abyste oběť identifikoval.“

„Přesně tak.“

„Jsou to vyšetřovatelky z oddělení vražd.“

„Já vím. Dlouho jsem nechápal, co s tím mají společného,“ přiznal se. „Myslel jsem si, že to byla doopravdy jen nešťastná náhoda.“

„Já taky.“ Na zlomek vteřiny pokrčila obočí, potom se znovu přiměla k úsměvu. „Tak jo. Vyřiďte Elimu, že ho pozdravuju.“

„Vyřídím.“

A byla pryč. Její černé vysoké boty si hbitě razily cestu přes parkoviště k místu, kde stál stříbrný Ford Edge. Otevřela dveře sportovního vozu a otočila se, aby mu zamávala, než vklouzla dovnitř. Za necelou minutu později vycouvala z místa, potom přidala plyn a vyjela ven z parkoviště. Zadní červená světla se pomalu ztratila v proudu ostatních vozů.

Trace si ani neuvědomil, že tam stojí a pozoruje ji, dokud mu její auto dočista nezmizelo z očí. Teprve potom pomalu nasedl do svého pick-upu.

Je zvláštní, jak mu Eliho lékařka připadá atraktivní.

V té chvíli se zamračil a v duchu si připomenul, že je pro něj nedostupná. Kromě toho mu až příliš připomínala Leannu, Eliho matku, což mu stačilo k přesvědčení, že udělá nejlépe, když se od ní bude držet dál. Jeho manželství naštěstí netrvalo dlouho a bohudíky se mu podařilo získat syna do své péče, i když nebyl jeho biologickým otcem.

Na tom ale nezáleželo.

Zařadil ve starém pick-upu vyšší rychlost, zapnul stěrače a díval se, jak sesouvají z předního skla vrstvu sněhu, dobré dva centimetry silnou. Vyjel se svým chevroletem z parkoviště a ještě jednou se ohlédl k nemocnici. Myslel na Jocelyn Wallisovou, učitelku svého syna a ženu, s níž se miloval. Teď byla po smrti.

Brada mu poklesla. Tohle není spravedlivé. Skutečně tak nešťastně zakopla, že přepadla přes zídku a zřítila se dolů? Anebo jí někdo pomohl a doufal přitom, že skončí v řece?

Proč by se jinak v nemocnici objevily policistky z oddělení vražd?

Strčil do ní někdo nešťastnou náhodou a potom v záchvatu paniky utekl? Anebo ji strčil úmyslně? Stala se snad obětí nějakého šílence? Anebo šlo o cílený útok?

Venku se teď už doopravdy rozchumelilo, obrovské vločky se usazovaly na silnici a kupily se na větvích okolních křovin. Místo, aby jel přímou cestou zpátky na ranč, jak měl původně v úmyslu, zahnul po silnici, vinoucí se podél okraje útesu směrem k parku. Silnice byla strmá a starý motor měl co dělat, aby vůz po kluzké vozovce utáhl. Na vrcholu útesu zajel s autem na parkoviště, vystoupil z něj a prošel pěší stezkou k místu, odkud se zřítilo Jocelynino tělo.

S rukama vraženýma hluboko do kapes chvíli zíral přes nízkou, rozdrolenou kamennou zídku pokrytou ledem. Pod ním bouřila řeka, až mu z jejího řevu zaléhalo v uších. Z divokého vodního proudu vykukovala kamenná římsa a Trace si všimnul, že sníh je v některých místech narušený. Odshora dolů se táhla viditelná stopa, v některých místech byly vylámané kameny a trsy křovin, pomalu mizející pod novou sněhovou nadílkou.

„Co se tady sakra stalo?“ zašeptal a vyfoukl obláček páry. Jeho slova se ztratila v řevu rozbouřené řeky. Neubránil se určitému pocitu provinění, i když nezaslouženému. Co kdyby jí vzal telefon, když mu volala domů? Co kdyby se s ní býval sešel? Co kdyby udělal jednoduše cokoliv, jen aby změnil běh událostí? Mohlo by ji zachránit, kdyby to všechno bylo trochu jinak načasované?

„Je mi to líto,“ vyslovil tentokrát nahlas, ačkoliv si nebyl jistý, proč to vlastně řekl. Z jakého důvodu musela tak zbytečně zemřít?

Šlo její smrti zabránit?

Kdo mu na to odpoví?

Odvrátil pohled od řeky směrem k parku, kde vzrostlé jedle a borovice vystavovaly na odiv zmrzlé jehlice, zatímco holé osiky se skláněly k zemi. Minuly ho dvě skupinky spěchajících žen v pletených čepicích a rukavicích, za nimi proběhl nějaký muž a vzápětí z parku vyšel pár s dítětem, které nesl tatínek zachumlané ve vaku na hrudi.

Panoval tu zdánlivý klid.

Téměř zimní pohádka.

Až na ta holá místa na kamenném srázu a římse, po nichž se kutálelo tělo Jocelyn Wallisové.

Aniž by našel odpověď na otázku, proč musela žena, s níž se nakrátko sblížil, tak nečekaně zemřít, vrátil se ke svému vozu a vycouval zpátky na silnici. Potom se vydal po cestě vinoucí se ven z města ke své farmě. Musí se postarat o Eliho a vystřídat konečně Eda a Tilly. Mají vlastní ranč, kde na ně čeká spousta povinností.

Celou cestu domů přemýšlel o Jocelyn a Leanně a taky o Aca– cii Lambertové, lékařce podobné oběma těmto ženám, které mu zasáhly nějakým způsobem do života. Ze všeho nejvíc však přemýšlel o tom, jak řekne svému malému synkovi o smrti jeho učitelky, slečny Wallisové.

„Nemohu vám toho o Jocelyn mnoho říct, snad jen, že byla vynikající učitelka,“ pronesla Barbara Killingsworthová odměřeně. Seděla na protější straně u velkého stolu v kanceláři vyzdobené zarámovanými obrázky, tvořenými z velké části výtvory žáků základní školy Evergreen. Jednoduché domečky nakreslené tužkou visely vedle detailně vyvedených zátiší v nejrůznějších odstínech vodových barev.

Pescoliová a Alvarezová seděly v křeslech pro hosty, zatímco ředitelka, štíhlá žena s lehce ztrápeným výrazem a pobledlým obličejem, si složila ruce na desce stolu. Seděla tak vzpřímeně, jako kdyby jí někdo přilepil k zádům kovovou tyč; blůzu měla dokonale vyžehlenou a svetr bez jediného smítka. Jediný pramen odbarvených vlasů si nedovolil nebýt na svém místě.

Pescoliové bleskly hlavou charakteristiky čistá jako lilie či absolutní perfekcionistka, možná by se u ní při troše snahy nalezly i příznaky určité posedlosti.

Na stěně za svými zády měla Killingsworthová knihovnu naplněnou spoustou tlustých knih o dětské psychologii, vzdělávání a o vedení školy. Desku stolu měla čistou a nablýskanou jako sklo. Na stole stála jen váza s jedinou ratolestí cesmíny a zarámovaná fotografie, na které byla samotná ředitelka se dvěma přítelkyněmi kdesi v tropech se třpytivě modrým oceánem za zády. Všechny tři držely v ruce drinky ozdobené miniaturními slunečníčky a zvedaly je k přípitku. Vedle ruky měla připravenou tlustou složka nadepsanou WALLISOVÁ JOCELYN.

„Vím, že byla dvakrát vdaná, bezdětná, a že její rodiče žijí v Twin Falls ve státě Idaho. Myslím, že měla sestru, která bydlí v San Francisku. Minulé léto za ní byla na návštěvě.“ Pečlivě upravené obočí ředitelky Killingsworthové se mírně pokrčilo, takže se jí na čele objevila drobná vráska.

„Řekla bych, že její sestra se jmenuje… Jacqueline nebo tak nějak. Pamatuji si, že jsem si v duchu říkala, jak mají obě sestry podobná jména. V každém případě s určitostí vím, že o ní mluvila jako o nevlastní sestře. Byla snad o deset let starší. Myslím, že nám Jocelyn jednou vyprávěla, že otec byl předtím už jednou ženatý, ale jistá si tím tak docela nejsem.“ Oči jí potemněly smutkem a ruka se jí mírně chvěla, když se dotkla nalakovanými nehty svých rtů. „Pro všechny na Evergreen je dnešek velice těžkým dnem.“

„Chápeme, jaká je to pro vás ztráta. A je nám to moc líto,“ poznamenala Alvarezová.

Killingsworthová kývla a tentokrát se Alvarezové zahleděla do očí. „Říkaly jste, že jste z kriminálky. Myslíte si, že za její smrtí může být něco jiného než nešťastná náhoda?“

„Snažíme se jen počítat se všemi eventualitami,“ odpověděla vyhýbavě Pescoliová, ředitelka se přesto zatvářila, jako kdyby se jí podařilo odpovědí rozehnat veškeré obavy. Zařídila jim ještě schůzku s Miou Callowayovou, školní sekretářkou a přítelkyní Jocelyn Wallisové, a taky s ostatními učitelkami z prvního stupně, které byly ze stejné „pracovní skupiny“, takže se navzájem mohly po dobu rozhovoru s vyšetřovatelkami zastupovat.

Moc se toho o Jocelyn Wallisové nedozvěděly. Jen, že byla doopravdy dvakrát vdaná, neměla žádné děti, bývalí partneři byli zcela mimo hru a jediným mužem, s nímž se scházela od té doby, co se přestěhovala do Medvědího Brodu, byl Trace O’Halleran.

Odcházely ze základní školy Evergreen právě ve chvíli, kdy zvonilo na přestávku. Děti vyběhly ze tříd a v dlouhých dvoustupech se odebraly na hřiště.

Když nasedly do jeepu, Alvarezová navrhla: „Co kdybychom se stavily na kafe?“ Vzápětí jí zazvonil mobilní telefon. Jednou rukou si ho přidržovala u ucha, zatímco druhou si zapínala bezpečnostní pás. Pescoliová mezitím prokličkovala mezi učitelskými vozy a vyjela ven z čerstvě prohrnutého parkoviště.

Zhruba o kilometr blíž centru zastavila u jedné z kaváren, které byly v této čtvrti snad na každém rohu. Alvarezová právě ukončila hovor na téma nefungující osvětlení se správcem domu, v němž bydlela, zatímco Pescoliová vjela do pruhu pro prodej do vozu a pootevřela okno u řidiče na škvíru. Vyčkávaly, než se objeví obsluha. Rám výdejového okna byl vyzdoben stříbrným řetězem a na skle byly přes šablonu nastříkány sněhové vločky. Na vývěsním štítu byl připevněn mrkající Santa, nabízející prodej dárkových slevových kuponů na kávu.

Konečně se okno otevřelo a zhruba osmnáctiletá dívka s copy a bílým čepcem hlasitě zavolala: „Co pro vás můžu udělat? Máme dnes v nabídce latte s příchutí kořeněné dýně, se slevou jeden dolar, sleva platí jen tento týden.“ Vzápětí je obšťastnila širokým sladkým úsměvem.

„Prosím obyčejnou černou kávu,“ ozvala se Pescoliová.

„Já si dám latté s odstředěným mlékem, bez pěny,“ zavolalá Alvarezová, která se vyklonila přes Pescoliovou, aby viděla dívce do tváře. „Bez příchutě!“

„Máme v akci latté s příchutí kořeněné dýně,“ zopakovala dívka.

„Prosím obyčejnou kávu s odstředěným mlékem,“ zopakovala Alvarezová objednávku a zašátrala v peněžence pro pětidolarovou bankovku.

Dívka se zatvářila zklamaně, jako kdyby dostávala za každý prodej speciální nabídky týdne body k dobru. Jakmile se ozval hvízdavý zvuk automatu na espresso, Pescoliová okýnko zase vytáhla.

Potom zašátrala v přihrádce na přístrojové desce a vytáhla odtamtud hrst čtvrťáků, které bohatě stačily na její objednávku. „Tak mi konečně vyklop,“ obrátila se na svou parťačku dřív, než Alvarezové zase začne vyzvánět mobilní telefon, „proč se tak tvrdohlavě snažíš dokázat, že Jocelyn Wallisová byla zavražděná?“

Alvarezová se popotáhla za drobný kroužek v levém uchu. „Mám jen takové divné tušení. Je na tom něco zvláštního.“

„Možná.“

„Určitě to stojí za trochu námahy, abychom prověřily všechny eventuality.“

Právě v okamžiku, kdy se ozvalo ostré zaklepání na jejich okýnko, zastavil za jejich jeepem červený Dodge Dart ze sedmdesátých let. Obsluhující dívka jim podala dva kelímky s plastikovými víčky.

Pescoliová znovu stáhla okýnko, vzala si od Alvarezové její pětidolarovku, od slečny si odebrala oba kelímky a potom jí vložila do dlaně bankovku s drobnými včetně spropitného.

„Bože, to je horké,“ zašeptala Alvarezová, když nedočkavě usrkla.

„Přesně to v tomhle mrazu potřebujeme.“

Alvarezová se pohodlně zavrtala do sedačky a objala kelímek oběma rukama. „Já potřebuju hlavně najít odpovědi na své otázky. Spoustu odpovědí.“

„Myslíš odpověď na základní otázky o smyslu života?“

Alvarezová zdvihla pobaveně jeden koutek úst. „To snad ani ne. K plné spokojenosti by mi stačilo najít odpověď na otázku, proč musela Jocelyn Wallisová, mladá a zkušená běžkyně, která byla podle všech dosavadních výpovědí fit a při smyslech, skončit pomlácená na římse nad řekou.“ Když Pescoliová prudce zastavila na červené, zamračila se. „Pořád se mi zdá, že jí přes tu zeď někdo pomohl.“

„Mohlo to tak být.“

Alvarezová pokývala hlavou, potom sundala plastikové víčko ze svého kelímku a několikrát foukla do horké tekutiny.

„Ale taky nemuselo.“

Zhluboka se napila. „My na to přijdeme. Třeba najdeme odpověď u ní v bytě.“

„To bychom musely mít pořádnou dávku štěstí,“ poznamenala Pescoliová, mířící v té chvíli už se svým vozem k bytu Jocelyn Wallisové.

Na místě, o němž jim řekl 0’Halleran, našly klíč, odemkly dveře a vešly do dvoupokojového bytu, který sloužil učitelce Wallisové jako domov.

Podle Pescoliové nebylo v bytě mrtvé ženy nic mimořádného. Jocelyn Wallisová neměla pevnou linku, ale Alvarezová našla její mobilní telefon na stolku vedle velkého křesla. Klíče od domu i od auta ležely v misce na malém odkládacím stolku v předsíni, hned vedle vchodových dveří. Na kuchyňském pultu našly její kabelku a na jedné z barových seslí školní kabelu. Na malém stole ležel notebook zapojený do nabíječky. Volně prodejné léky proti chřipce a několik posmrkaných kapesníků v odpadkovém koši svědčily o tom, že se necítila úplně dobře. A stejně šla běhat. Bylo to trochu zvláštní, ale na druhou stranu zima s sebou vždycky přináší virózy a nachlazení a někteří fanatičtí běžci a sportovní nadšenci nevydrží obvykle čekat, než se dokonale zbaví všech příznaků nachlazení.

Deset let starý vůz značky Jetta byl zaparkovaný venku v podlouhlém garážovém stání určeném pro vozy z tohoto vchodu. Dům měl celkem čtyři vchody. V bytě zjevně chyběla její kočka, alespoň to vyplývalo z plechovek s kočičím žrádlem, uložených ve špižírně. Na zemi stály misky napůl naplněné vodou a žrádlem a vedle záchodové mísy byl zastrčený kočičí záchod. Písek byl naprosto čistý bez jakéhokoliv důkazu o existenci nějakého domácího mazlíčka.

„Kam se poděla kočka?“ zeptala se Pescoliová.

„Evidentně tu není,“ odpověděla Alvarezová a rozhlédla se kolem sebe. „Nic ale nenasvědčuje tomu, že by se sem někdo vloupal násilím, ani že by tu došlo k jakémukoliv zápasu. Řekla bych, že Jocelyn si jednoduše odskočila zaběhat. Pokud ji někdo napadl, tady to rozhodně nebylo. Nejspíš až někde na trase.“

Pescoliová sledovala pátravý pohled kolegyně. V bytě skutečně nebylo nic překvapivého.

Přesto Alvarezové pořád nebylo po chuti smířit se s variantou, že Jocelyn Wallisová jen špatně šlápla, a to ji stálo život.

„Prostě se mi na tom něco nezdá,“ zopakovala znovu, zatímco stály v obývacím pokoji, který byl přesycen vůní z osvěžovače zastrčeného do zásuvky.

„Můžeš mi říct, odkdy se řídíš svými pocity a předtuchami?“ zeptala se Pescoliová. Po celou dobu jejich tříleté spolupráce se Alvarezová projevovala jako cílevědomá a věcná osoba, která se nikdy nespoléhala na nic jiného než na holá a prostá fakta.

„Od té doby, co mi na smrti Jocelyn Wallisové něco nesedí,“ odpověděla její partačka. Alvarezová postupně posbírala mobilní telefon a notebook mrtvé ženy, potom si vzala i účtenky ze stolu. „Mám za to, že bychom se měly tomuhle případu ještě nějakou chvíli věnovat. Nemyslíš, že by bylo zajímavé zjistit například, kdo by mohl mít prospěch z její smrti?“

„To bezesporu.“

„Výborně,“ usmála se Alvarezová. „Tak se do toho pojdme dát.“

10

Pro Pescoliovou byl Den díkůvzdání obvykle noční můrou. Letos však měly děti strávit tento svátek s Lukem a s barbínou jménem iMichelle, kterou si vzal za manželku. Ve svých necelých třiceti letech nosila jeho manželka vyžehlené blonďaté vlasy, které jí padaly do půli zad, a dávala přednost oblečení zdůrazňujícímu vychrtlou postavu. Michelle se chovala jako holčička a předstírala takovou dávku naivity, že to působilo až legračně. Pescoliová věděla, že pod bledě růžovými rtíky, silným nánosem černé maskary na řasách a svůdným úsměvem na tváři se skrývá vychytralá ženská, která si z nějakého neznámého důvodu políčila na jejího manžela. Štístko, jak mu přátelé říkali, byl hezký a vcelku i inteligentní, jen mu chyběly jakékoliv ambice. Když se mu chtělo, rozvážel zboží se svým pick-upem, a pokud se mu nechtělo a počasí to umožňovalo, zašel si bud na ryby, nebo na golf, ze všeho nejradši však ležel rozvalený před obří televizní obrazovkou.

„Jako dvě hrdličky,“ zabručela, zatímco se děti s nechutí pakovaly ze svých pokojů. Pescoliová trvala na tom, že stráví svátky s otcem, a to i přesto, že Bianca opět předstírala nastupující chorobu a Jeremy brblal, že Luke není jeho „opravdový“ táta.

„A co má být?“ zeptala se bez zrnka účasti.

Právě kvůli dětem a taky kvůli tomu, že Pescoliová minulý rok málem zemřela, zakopali s Lukem válečnou sekeru. Jejich rozvod neprobíhal zrovna v přátelské atmosféře a s odstupem času musela Pescoliová přiznat, že vzájemná nenávist byla velkou chybou. Napravit ji však nebylo lehké, protože starých zvyků se člověk jen tak rychle nezbaví, obzvlášť když měla ještě v čerstvé paměti bouřlivou minulost. Bylo těžké zůstat k sobě navzájem zdvořilí a pokusit se obnovit vzájemné přátelství bylo takřka nad jejich síly. Přesto byla Pescoliová pevným zastáncem hesla „zatnout zuby a vydržet“ a víry v pořekadlo „s čím kdo zachází, tím také schází“. Luke Pescoli byl hezký, okouzlující a uměl v pravou chvíli říkat ty správné věci. Zároveň to byl sukničkář a hazardní hráč a trpěl utkvělou představou, že je středobodem celého vesmíru.

Michelle si tímhle úlovkem moc nepomohla.

Pescoliová otevřela dveře do dceřina pokoje právě ve chvíli, kdy se otrávená Bianca ploužila s taškou ven. „Domluvila ses s tátou stejně jen proto, že jsi na mě naštvaná,“ obvinila ji Bianca s našpuleným spodní rtem a očima potemnělýma rozčarováním.

„Máme s tvým otcem určitou dohodu, a tu se snažím dodržovat.“

„Na můj názor se ale nikdo nezeptal,“ postěžovala si Bianca, když se doloudala do obývacího pokoje.

„Můžeš být ráda, že jsem ti nevysadila dveře do pokoje z pantů.“

Jeremy, který právě vycházel po schodech ze suterénu, kde měl svůj pokoj, se přidal: „Mě se taky nikdo nezeptal.“

„V tom případě byste spolu mohli cestou k otci založit spolek proti bezpráví. Počkejte ještě! Vzpomněla jsem si, že jsem slíbila přispět ke sváteční tabuli.“ Zašátrala ve spíži a vytáhla odtamtud starou plechovku s brusinkovou omáčkou, kterou Luke odjakživa nesnášel. Vrazila ji Jeremymu do natažené ruky a v duchu si představila, jak ztuhlou omáčku, která bude i nadále držet tvar konzervy, vyklopí na podnos. „Tady to je.“

Jeremy zachytil její pohled. „Jsi dábel, mami.“

„Jen plním, co jsem slíbila.“

Jeremy si hodil konzervu do batůžku.

„Mohli jsme klidně zůstat tady,“ nepřestávala si stěžovat Bianca, zatímco nespustila oči z displeje mobilního telefonu, kam jí patrně došla nějaká nová textová zpráva.

„Nemohli. Musím do práce. Aspoň si budu moct vybrat volno na Vánoce, takže se připravte na pořádná muka.“

„Vtipný,“ zamumlala Bianca, potom se sklíčeně nasoukala do bundy a nasadila si vlněnou čepici, pod kterou skryla své kudr– ny. Podél špičaté brady jí visely dvě šňůrky na zavázání. „Celý čtyři dny…“ Teď už zněla téměř plačtivě. „Já z toho umřu.“

„Jsou to jen tři noci. Vrátíte se v neděli ráno. Ber to jako příjemný odpočinek od matky.“

Bianca otočila zvlhlé oči v sloup, což bylo už nejméně podvacáté od chvíle, co vylezla z postele. K tomu si ještě znechuceně odfrkla, v důsledku čehož její čerstvě přistřižená ofina vylétla nahoru a zase spadla dolů.

„Jeď opatrně,“ obrátila se Pescoliová na syna.

„Jinak jezdit ani neumím,“ odpověděl Jeremy.

„To ráda slyším.“ Pescoliová mu sice nevěřila ani slovo, ale když si všimla Ciska, jak poskakuje u dveří připravený jít kamkoliv, kam ho Jeremy vezme s sebou, popadla rozdováděného psíka do náručí. Odměnou jí bylo několik mokrých psích polibků, když jí Cisco olízl tvář, aniž by přitom přestal zběsile mávat oháňkou a vrtět se jí nedočkavě v náručí. „Vyřiďte svému otci a Michelle, že jim přeju šťastný Den díkůvzdání.“

„Jo, vyřídíme to přesně tak, jak to myslíš,“ zavrčel Jeremy.

„Ale já to myslím upřímně. Opravdu doufám, že si svátky užijete.“ Držela v náručí psa, který se jí snažil všemožně vykrou– tit, a sledovala ode dveří, jak si oba razí cestu sněhem k Jeremyho vozu. V duchu je viděla takové, jakými bývali. Jer, starší vychrtlý bráška s chybějícími předními zuby a shrnutými ponožkami, a malá Bianca s hustými červenohnědými kudrnami, s buclatými nožkami a zarudlými tvářičkami, jak se snaží zoufale držet krok se svým zbožňovaným starším sourozencem.

Kam se poděly tyhle dávné časy? Srdce jí radostně poskočilo, když viděla, jak Jeremy galantně pomáhá Biance do vozu, potom zabouchává dveře a klusem obíhá dodávku, aby si sedl za volant.

Během pár vteřin se jeho pick-up probudil k životu a temně bublal pod kapotou. Stála tam ještě chvíli a dívala se, jak se po– bublávající pick-up prodírá mezi vzrostlými stromy podél cesty, teprve potom zabouchla přední dveře.

„Tak co tomu říkáš?“ pronesla a postavila Ciska na zem. „Konečně jsme tu sami, jen ty a já. Dovedeš si přestavit, do jakých potíží bychom se mohli dostat?“

Jako kdyby jí malý psík rozuměl, skočil jí na nohy, vrtěl oháňkou a štěkal směrem ke skříňce, kde měla jeho vodítko a nějaké psí pamlsky. „Tak dobrá, když je ten Den díkůvzdání,“ povzdechla si a hodila mu psí sušenku s příchutí šunky. „Ale nezvykej si na to!“

Říkala pravdu, když se zmínila, že potřebuje zajet do kanceláře. Alvarezová byla zjevně odhodlaná dokázat, že Jocelyn Wal– lisová byla zavražděná. Měly v plánu zajet si pro výsledky pitvy, která proběhla včera v noci.

Až budou hotové, Pescoliová odjede za Santanou. Při té představě se jí na tváři objevil lehký úsměv. Jedna věc se mu totiž musela přiznat, pořád jí připadal stejně zajímavý jako na začátku.

A to nebylo vůbec špatné.

Ani trochu.

Trace byl už v půli schodiště, když houknul přes rameno na syna: „Hej, Eli, pohni sebou!“

Žádná odpověď.

Na okamžik se zastavil. „Eli?“

Zhluboka vzdychl a zamířil po schodech vzhůru do patra svého farmářského domku. Eli byl nepřirozeně potichu, když mu Trace řekl – a snažil se přitom ze všech sil nezakoktat, neod– mlčovat se a nehledat zbytečně slova –, že slečna Wallisová měla strašlivou nehodu a teď je v nebi. Eli na to neřekl vůbec nic, a tak se ho Trace zeptal, jestli ví, co je to být v nebi. „To je místo, kam odejdeš, když umřeš. Tedy pokud jsi byl hodný,“ vyhrknul bez zaváhání.

„Jo…, přesně tak,“ pokýval Trace hlavou a v duchu přemýšlel, co by měl dělat dál. Nakonec to za něj rozhodl Eli, který prohlásil, že by se chtěl dívat na televizi. V té chvíli bylo toto téma prozatím uzavřené.

Trace se teď obával, že se zřejmě nevyhne hlubší diskusi se svým sedmiletým synkem na téma smrt. V duchu proklínal Leannu za to, že je opustila. Jemu osobně zas tolik nechyběla, ale čas od času by uvítal, kdyby mu s výchovou syna pomohla.

„No tak, kámo,“ volal Trace, když otvíral dveře Eliho pokoje. „Musíme jet k Zukovovým, dneska je přece krocaní den.

Nacpeme si bříška. Tak už pojď.“ Eliho pokoj byl jednou ze dvou místností otočených k přední straně domu. Když Trace vešel do pokoje, uviděl syna, jak sedí uprostřed místnosti, kolem sebe má poházené kostičky lega a v klíně si kolébá ruku v modravé sádře. „Bolí tě ruka?“

„Musíme tam jet?“ zeptal se Eli a vzhlédl k němu nahoru. Trace si všiml slz, které se mu leskly v očích.

„No tak, co je s tebou, chlape?“ Když Trace přidřepl vedle něj, aby ho utišil, Eli zavrtěl hlavou. Drobná bradička se mu třásla, zatímco si rukávem zdravé ruky utíral slzy. „Je to kvůli paní učitelce? Slečna Wallisová je v dobrých rukou, neboj se.“

Eli ztěžka polkl a zadíval se na Tracea vážnýma znepokojenýma očima. „Kde je maminka?“

Trace jen silou vůle udržel nezměněný výraz. Měl pocit, jako kdyby mu někdo rval srdce z hrudi. Jaký byl blázen, když si myslel, že syn už na odchod Leanny zapomněl. Bylo jasné, že staré vzpomínky a pocity vynesla na povrch ztráta Eliho učitelky, přesto ho to nečekaně zasáhlo. „Já, ehm, vlastně ani pořádně nevím, kde teď právě je,“ přiznal Trace.

„Měla by být tady. Chci s ní mluvit.“

Samozřejmě, že by tu měla být. „Jenže já nevím, jak bychom to mohli udělat.“ Zdvihl péřovou bundičku, která se válela u nohou rozestlané postele. „Tedy zrovna dneska. Ale můžu se pokusit ji najít, jestli budeš chtít,“ pokusil se chlapce uklidnit.

„Ty opravdu nevíš, kde je?“

„V tuhle chvíli opravdu ne.“ Cítil, jak se mu sevřel žaludek. Po pravdě řečeno vždycky doufal, že se tu Leanna už nikdy neobjeví. Modlil se, aby dovolila synovi v klidu vyrůst, aniž by mu jakkoliv zasahovala do života. Nic dobrého by mu nepřinesla.

Není to ale pouze výplod jeho sobecké představivosti? Možná by chlapci bylo líp, kdyby znal svou matku, i když je to ta největší lhářka na světě, která ho opustila bez jediného slova na rozloučenou.

„Občas bych si s ní chtěl taky promluvit,“ pronesl Trace k Eli– mu, který se pořád krčil na zemi, i když to byla lež jako věž.

„Já s ní chci mluvit teď.“

„Pokusím se ji najít. Nic víc pro tebe nemůžu udělat. A teď už pojď. Tilly a Ed na nás čekají.“

„Slibuješ?“ nenechal se Eli jen tak odbýt. Bylo jasné, že to tentokrát Traceovi jen tak neprojde.

„Slibuju.“ I když věděl, že to k ničemu dobrému nepovede, nakonec souhlasil a potom synovi pomohl obléct se do té zatracené bundy. Zdravou paži nasoukali do objemného rukávu, zatímco druhý prázdný rukáv mu pleskal přes břicho. Vzhledem k tomu, že Eli už měl na sobě teplý nátělník, svetr s dlouhým rukávem a vestu, bylo jasné, že na tu krátkou chvíli, co stráví venku, mu zaručeně zima nebude. Trace se ještě pokusil bundu zapnout, ale nakonec boj se zdrhovadlem vzdal. Zukovovi bydleli jen kousek od nich. Trace trávil většinou Den díkůvzdání jen s Elim. Hráli stolní hry, dívali se na sportovní pořady nebo kreslené filmy a k večeři baštili krocana, kterého mu vždycky připravili v jeho oblíbené restauraci U Divokého Willa, pouze tento rok se rozhodl přijmout pozvání Zukovových. Říkal si totiž, že Eli už je možná unavený z toho, jak je pořád mezi stejnými stěnami, a že mu prospěje změna prostředí. Krom toho se obával i jeho šoku a smutku ze ztráty slečny Wallisové.

Když se teď Eli vlekl ze schodiště dolů, v duchu si říkal, jestli neudělal chybu. Potom rázně zavrtěl hlavou. Není to poprvé, co se jeho syn ptá na matku, a ani to zaručeně není naposledy. Kdykoliv však přijde řeč na Leannu, většinou je to zcela nečekané a pro Tracea je vždycky obtížné odpovídat pravdivě na synovy otázky.

Musíš si na to zvyknout. Čím bude Eli starší, tím to bude těžší.

Prošli kuchyní, kde se Sarge uvelebil na svém nejoblíbenějším místě pod kuchyňským stolem. Když si z věšáku vedle dveří brali rukavice a čepice, začal hlasitě bušit oháňkou o zem.

„Proč třeba nezavolá?“ Eliho malý obličej byl celý zamračený, jak se soustředil. „Měla by mi zavolat.“

„To by měla.“ Trace se snažil být k synovi vždycky co nejupřímnější, i když to někdy nebylo zrovna jednoduché, obzvlášť v podobných situacích.

„A nemohl bys jí zavolat ty? Teď hned?“

Zatajil se mu dech. Popadl z věšáku bundu a nasoukal se do rukávů. „Já nevím,“ řekl a snažil se neuhnout před zkoumavým pohledem synových očí. „Ale myslím si, že by bylo lepší, kdyby se ozvala ona nám. Ví moc dobře, kde jsme.“

„Musíš jí zavolat! Co když je zraněná? Co když je mrtvá jako slečna Wallisová?“

„Není mrtvá,“ ujistil ho Trace.

„Jak to víš?“

„Kdyby se tvé matce cokoliv stalo, určitě by nám to dal někdo vědět.“ Narazil si na hlavu stetson.

„A co když ten někdo neví, kam nám má zavolat?“

Trace poplácal syna po rameni. I když byl zabalený v prošívané vestě a péřové bundě, jeho tělíčko bylo útlé a maličké. „Až po Dni díkůvzdání, potom jí zavolám.“

„Řekni jí, ať se vrátí.“

„Promluvím s ní.“

„Řekni jí, ať se vrátí!“

„Eli, to není tak jednoduché.“

„Proč ne?“

Trace si znovu vzdychl. „Protože… dospělí vždycky dělají všechno složitě.“

Eli vystrčil bradu dopředu. „Tak by s tím měli přestat.“

„Možná ano.“ Otevřel dveře na verandu a okamžitě ucítil, jak do domu fouknul závan zimního vzduchu.

„Měla by být tady.“

„To by měla, ale není.“ Vzmohl se na chabý úsměv. „Ale my dva, my jsme tu pořád a nehneme se odtud.“ Chytil Eliho v rukavici za bradu a donutil ho, aby mu pohlédl do očí. „Je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil jeho syn nepříliš přesvědčivě a Trace znovu v duchu proklel bývalou ženu za to, jak chladnokrevně od syna utekla.

„Tak už budeš v pohodě?“ zeptal se, i když mu bylo jasné, že chlapec v pohodě nebude.

Eli pokrčil jedním ramenem.

Trace vzal syna za ruku a pomohl mu ze zadních schodů. „Dobrá. Půjdeme se tedy podívat, jak se mají Tilly a Ed.“ Brodili se vrstvou sněhu k pick-upu. „Mám takový pocit, že Tilly říkala něco o tom, že vás dneska čeká odveta v dámě.“

„Zase prohraje,“ pronesl Eli sebejistě.

„Velké řeči.“

„Uvidíš!“ Poprvé za celý den se Eli pousmál.

„Já ne, ale ona!“ S uklidňujícím pocitem, že poslední bouře je zažehnána, posadil Trace synka do kabiny. Chlapec doopravdy potřebuje mámu. Teď už ale věděl, že když začne hledat nějakou ženu jen kvůli tomu, aby mu pomohla vychovat chlapce, k ničemu to nepovede.

Nic takového není nutné.

Na krátkou chvíli si vzpomněl na Eliho doktorku, Acaciu Lambertovou. Stejně jako Leanna měla i ona kaštanové vlasy a široký úsměv, tím však jejich podobnost končila. Zatímco Leanna měla modré oči, doktorka je měla spíš dozelena a jiskřily jí inteligencí.

V duchu uvažoval, co asi dělá na Den díkůvzdání, a během krátké půlkilometrové cesty k sousedům se ho zmocnil neurčitý pocit, že by s ní rád strávil víc času.

„To je zvláštní,“ zamumlal a zahnul z protažené silnice na cestu s vyjetými kolejemi až k místu, kde stálo několik aut zaparkovaných mezi garáží Zukovových a jejich zastřešenou pumpou.

„Co je zvláštní?“ zeptal se okamžitě Eli.

„Ale nic, jen jsem tak přemýšlel,“ odpověděl vyhýbavě a zastavil na volném místě pod stromem se zimními jablky na holých větvích, která se červenala pod sněhovou čepicí.

„O čem jsi přemýšlel?“

„Co si asi budeš přát letos k Vánocům.“

„Říkal jsi, to je zvláštní,“ nenechal se obelstít synek.

Trace vypnul motor. „To jsem říkal, protože mě napadlo, že by sis mohl přát horské koho!“

„Skvělý!“ vykřikl Eli a potom se zarazil a znovu probodl otce podezíravým pohledem. „A co je na tom tak zvláštního?“

„Že máš ruku v sádře, zbojníku!“ řekl a rozcuchal synovy už tak neupravené vlasy. „Co by to bylo za hloupost posadit tě na kolo, když máš zlomenou ruku?“

„Do té doby už ji budu mít uzdravenou!“ vykřikl Eli, rozepnul si bezpečnostní pás a sáhnul po klice u dveří. Potom skočil dolů do sněhu a rozběhl se k verandě ještě dřív, než se Trace vůbec stihl vysoukat z vozu.

Chlapcova radost byla nakažlivá a Trace se cítil jen krapánek provinile kvůli tomu, že synovi lhal. Za žádnou cenu však nechtěl Elimu přiznat pravdu. Nechtěl ji koneckonců přiznat ani sám sobě.

Bylo ale jasné, že nedokáže zapudit myšlenky na Acaciu Lambertovou z hlavy.

Což věstilo další problémy.

Problémy, které ani trochu nepotřeboval.

11

Kacey neměla tohle místo ráda.

Bez ohledu na to, kolik měl tenhle dům pro seniory „hvězdiček“, či „puntíků“, nebo podle čeho se vlastně určovalo pořadí jeho oblíbenosti, bydlení v Rolling Hills nebylo zkrátka ani trochu dle jejích představ o ideálním „nezávislém“ bydlení v pozdním věku. Na tom ale vůbec nezáleželo. Její matka milovala tento honosný, sto let starý hotel přebudovaný do jednotlivých bytových jednotek. Měla dvoupokojový byt na tom nejvyšším podlaží, překrásný výhled na střechy Heleny a na vrcholky hor tyčící se na horizontu.

V budově byl bazén a lázně, tělocvična a taky půjčovna automobilů pro ty, kteří neměli vlastní vůz, ačkoliv každá bytová jednotka měla v suterénu vyhrazené jedno parkovací stání.

Budova byla prostorná s prvotřídním komfortem, a přesto se Kacey pokaždé, když vešla dvoukřídlými dveřmi do vstupní haly a zapsala se na recepci, zmocnil zvláštní stesk po časech, jež strávila s rodiči v malém přízemním domku s velkou zahradou.

Tím to asi bude, říkala si v duchu. Na Rolling Hills není nic špatného, pouze to není to místo, kde by vyrostla a kde její otec prodělal mozkovou mrtvici, na jejíž následky posléze zemřel.

„Vaše matka přijde hned dolů,“ oznámila jí recepční, drobná žena s úzkými brýlemi na čtení a rtěnkou v barvě brusinek. „Zatím se můžete posadit,“ pokynula rukou k několika rozměrným křeslům a dvojsedačce vedle kamenného krbu. Kacey přešla přes rozlehlou halu a postavila se blízko skleněných dvířek ohniště, takže jí sálající teplo příjemně hřálo do lýtek.

Poslední tři roky od rozvodu trávila Kacey Den díkůvzdání vždycky tady a pokaždé se nemohla zbavit určité nostalgie. Přestaň už konečně s idealizováním svého dětství. Víš moc dobře, jak to ve skutečnosti bylo…

Maribelle, její matka, jakémukoliv pozvání od Kacey striktně odolávala a trvala na tom, že Kacey si udělá výlet do Heleny.

„Musíš přijet,“ trvala na svém, „šéfkuchař Mitchell je naprostý pánbůh, když přijde na jídlo, navíc nebudeme muset trávit hodiny vařením a uklízením. Krom toho by pro mne bylo cestování už příliš náročné.“

To byla samozřejmě lež jako věž. Kacey absolutně nechápala, proč se to s ní snaží matka skoulet s tak chabou výmluvou, jako je její stáří, když jí ještě není ani sedmdesát. Maribelle Collinsová měla víc energie než spousta žen polovičního věku, měla stále stejně bystrou mysl a naprosto jasný úsudek. Kacey byla toho názoru, že její matka zřejmě hraje v domově důchodců Rolling Hills roli včelí královny a nechce ani na vteřinu tuto pozici opustit.

Nakonec usoudila, že pro ni bude jednodušší podniknout malý výlet, než přesvědčovat Maribelle, aby přijela za ní.

„Tak už jsi tady, drahoušku!“ Hlas její matky se rozlehl prostornou vstupní halou. Kacey se s trhnutím probrala ze snění a zahleděla se na matku, která k ní spěchala přes chodbu na vysokých podpatcích a v lesklých stříbřitých šatech.

Vysoká, štíhlá a naprosto úchvatná Maribelle s rozzářeným úsměvem na tváři popadla dceru na uvítanou za obě ruce, což Kacey dost překvapilo, protože když se viděly naposled, neslyšela od matky nic jiného než samé stížnosti. Ve svých pětašedesáti letech působila čerstvě a mladistvě, oblečená jako kdyby se právě chystala na nákupy na Pátou avenue v New Yorku. Vlasy měla bílé, husté a sestřižené do krátkého mikáda. Blankytně modré oči jí zářily za moderními brýlemi a bradu měla lehce vysunutou dopředu jako vždycky. „Tolik jsem se na tebe těšila. Tak už pojď, honem!“ hlaholila a už vlekla Kacey do jídelny v zadní části budovy. Okna byla ověnčena větvemi z borovic. Mezi dlouhými borovými jehlicemi probleskovaly bílé žárovičky, zatímco na stolech, vyzdobených bílými ubrusy a červenými a bílými vánočními hvězdami, byly zažehnuté svíce. Po místnosti se trousilo jen pár obyvatel domova, seděli kolem stolů většinou ve dvojicích či trojicích, jen pár lidí sedělo osaměle.

„Není to sváteční?“ rozplývala se Maribelle nadšením. „Začali tady s přípravami na Vánoce už s předstihem, ale nakonec proč ne? Ach, tamhle je můj stůl!“ Zamířila k oknu a cestou se rozhlédla po místnosti a pohledem přejela přes ostatní hosty.

„Dneska tu chybí spousta lidí. Hodně jich odjelo za svými dětmi, sourozenci nebo kdo ví za kým. Takže budeme mít celý stůl jen pro sebe!“ Poprvé po dlouhé době vypadala nadšeně a rozechvěně. „Tak už se posad, posad se honem.“ Pokynula Ka– cey k jedné z pohodlných židlí, zatímco ona se usadila na své obvyklé místo a vyndala ubrousek, který byl srolovaný ve skleničce na víno.

„Povídej,“ vybídla Kacey a zatím si urovnávala ubrousek na klíně, „jak ti to jde v práci?“

„Je to tam poslední dobou trochu hektické,“ odpověděla Kacey a přitom s údivem pozorovala změnu, která se udála s její matkou. Kam se poděla ta tvrdohlavá, zarytá a napůl vyhaslá osoba? Místo toho tu seděla usměvavá a šťastná dáma, která se otevřeně radovala ze života. Navíc se upřímně zajímala o dceru. „Tuhle nám na pohotovost přivezli nějakou ženu, která byla běhat a přepadla přes nízkou zídku dolů z Rohovnického útesu, to je hned vedle parku, jestli si vzpomínáš. Pokud jsem tomu dobře rozuměla, zřítila se z nejvyššího bodu nahoře na hřebeni, kousek od vodopádů.“

„Ach, to je hrůza. Doufám, že jste ji zachránili,“ vydechla Maribelle a blýskla po dceři zářivým úsměvem. Vzápětí velice efektivně změnila téma: „A teď se, miláčku, podívej, co pro nás nachystali,“ řekla a pečlivě nalakovaným nehtem v odstínu zralých brusinek ukázala na sváteční menu položené vedle Kaceyi– na talíře. Tím její zájem o dceřinu starost o blaho pacientů skončil. „Můžeš si dát pečeného krocana nebo pečené hovězí. Věřila bys tomu, že si můžeme takhle vybírat? To je jen díky našemu novému šéfkuchaři Mitchovi.“ Zvedla obě ruce dlaněmi vzhůru, jako kdyby žehnala nebesům. „Přesně takového člověka jsme po té mizerné Crystal potřebovali. Nechápu, jak ji tady mohl někdo zaměstnat… Ale co, mně do toho koneckonců nic není. Já si dám dneska samozřejmě krocana. To víš, tradice je tradice!“

Kdo je tahle žena? blesklo Kacey hlavou, když matka zamávala zvesela na číšnici Loni, aby jí mohla odrecitovat objednávku.

Potom se Maribelle znovu pátravě rozhlédla po místnosti a vzápětí s nadšením přijala sklenku chardonnáy, kterou jí Loni nalila.

Zatímco jim servírovali jídlo, pomalu upíjely a probíraly všechno možné. Potom si začaly pochutnávat na krémové zeleninové polévce, zeleném salátu s oříšky, sýrem feta s brusinkami a konečně i na rozporcovaném šťavnatém krocanovi se sladkým bramborem, zelenými fazolkami dušenými na másle a výbornou ústřicovou nádivkou zalitou šťávou z masa. Jídlo sice nebylo tak domácké, jako když jim Kaceyina babička Bess Collinsová každý rok podávala kukuřičný chléb, Campbellovu polévku ze zelených fazolek a sladké brambory zapečené s marshmallow, ale bylo to druhé nejlepší jídlo, jaké Kacey kdy na Den díkůvzdání jedla.

Krom toho její matka byla v úžasně radostné, téměř sváteční náladě, na rozdíl od dob, kdy protrucovala nebo jen nezúčastněně přežila tento sváteční den ve farmářském domě svého tchána, který se teď stal Kaceyiným domovem.

Dnes večer se její matka bez ustání usmívala, čile konverzovala a vše prokládala vtípky o životě mezi seniory. Jakmile se hovor stočil k samotné Maribelle, zdálo se, že všechno je naprosto úžasné a v pohodě.

Kacey vůbec nenapadlo, že je to pouhá příprava, i když mohla vytušit, že něco přijde.

Jakmile dojedly hlavní chod, Maribelle vyslovila otázku, která jí vrtala v hlavě patrně celý večer, možná dokonce už celé tři roky. „Víš něco o Jeffreym?“ zeptala se zvesela a pohlédla přes stůl na dceru.

Pozor, blesklo Kacey hlavou. Nějaká léčka. „Vůbec nic.“

Maribelle se starostlivě zamračila. „Možná bys mu měla zavolat.“

„Proč bych to dělala?“

„Měla by ses k němu chovat trochu přátelsky,“ pronesla Maribelle a nevinně pokrčila rameny. „Jsou přece svátky.“

„Jsme rozvedení, mami. Už celé tři roky.“

„Ach, miláčku, myslíš si snad, že to nevím? Ale… občas se může stát, že se pár po čase přenese přes to, co ho rozdělilo.“

Postupně zmizel Maribelle úsměv ze tváře, zatímco rozvážně odložila vidličku na talíř. „Víš, že jsem ho vždycky měla ráda.“

Ach jo. To samozřejmě věděla. „Nevyšlo nám to.“

„Protože ses málo snažila. Tři roky? Bože, to je jen kapka v moři života. Já jsem byla vdaná za tvého otce téměř třicet pět let! A věř mi, že všechna ta léta jsme neměli jen ustláno na růžích.“

Uvěřit něčemu takovému nebyl pro Kacey žádný problém.

„Prostě bys mu měla zavolat.“

„Nic takového nemám v úmyslu, mami,“ oznámila Kacey a odsunula talíř stranou.

Matka si zhluboka povzdychla, zatímco k nim přistoupila servírka s nabídkou dezertu a kávy.

„Já bych si dala dýňový cheesecake s karamelovým přelivem a kávu bez kofeinu, Loni,“ pronesla Maribelle rozhodným tónem.

„Pro mne prosím jen obyčejnou kávu se šlehačkou,“ řekla Kacey.

„Musíš vyzkoušet nějaký dezert. Je součástí celého menu, zahrnutý v ceně, a navíc je… naprosto… ale naprosto… božský!“ trvala na svém její matka, aby se vzápětí obrátila zpátky k servírce. „Mimochodem připravil dnes Mitch i své vyhlášené crème brûlée?“

„S příchutí espressa,“ pokývala servírka hlavou s chápavým úsměvem.

Maribelle se rozzářily oči. „To je můj oblíbený moučník, myslím ale, že dnes bych skutečně měla vyzkoušet ten cheesecake. Objednej si brûlée,“ otočila se na Kacey, „a dáme si navzájem ochuřnat. Nedělám si legraci, když říkám, že je naprosto skvostný. Kdybych nebyla tak závislá na tradicích, sama bych si ho objednala místo dýhového zákusku.“

„Nemyslím si, že…“

„No tak, Acacio! Je Den díkůvzdání, proboha!“ A směrem k servírce dodala: „Přineste nám prosím kousek od každého. Je svátek a navíc se spolu zas tak často nevidíme.“ Položila Kacey na ruku svou hubenou chladnou dlaň, jako kdyby je společné sdílení zákusků mohlo nějakým způsobem sblížit.

„Tak tedy dobrá,“ ustoupila Kacey nakonec.

„Určitě nebudeš zklamaná.“ Matka ji konejšivě poplácala po ruce. Co to má všechno znamenat? Maribelle nebyla zrovna stou– penkyní projevů citů na veřejnosti.

Servírka zmizela za dvoukřídlými dveřmi vedoucími do kuchyně.

„Moc bych si přála, kdybys dala Jeffreymu ještě jednu šanci.“ Zdálo se, že je Maribelle víc než umanutá.

„Nemám zájem, krom toho si myslím, že je zadaný.“

„Vážně?“ zvedla matka šokované temné obočí.

„Jistá si tím sice nejsem, ale po pravdě řečeno mě to ani nezajímá, v každém případě jedna moje známá ze Seattlu, Joan– na… Myslím, že ses s ní jednou nebo dvakrát setkala. Joanna mi onehdy volala a mezi řečí se zmínila, že Jeffrey chystá příští rok svatbu.“

„Aha…“ Pohrávala si chvíli s ubrouskem ve svém klíně a přes obličej jí přebíhaly stíny od světla svíčky na stole, což jí přidalo pár let navíc. „Já jen…, že bych už měla moc ráda nějaká vnoučata.“

„Opravdu?“ zeptala se Kacey překvapeně. Ona sama byla jedináček a mnohokrát si za svůj život vyslechla, že vlastně ani nebyla plánovaná. I když si byla jistá, že ji matka miluje, Maribelle se nikdy neprojevovala jako velká milovnice dětí a dosud nikdy neprojevila nejmenší zájem o to stát se babičkou. Tedy do dnešního večera.

„Chodíš s někým?“ zeptala se matka s nadějí v hlase.

Kaceyiny myšlenky zalétly k Traceovi O’Halleranovi, než se rychle vrátila zpět do reality. „Ne.“

„To u vás v nemocnici nikdo není? Žádný doktor?“

„Už jsem řekla, že…“

„A co to zkusit přes internet? Viděla jsem v televizi odkaz na spoustu takových stránek a dcera Judy Kellerové si našla dokonce na jedné křesťanské seznamce svou životní lásku! Jsem si jistá, že existují nějaké speciální stránky pro vysokoškolsky vzdělané lidi. Ve skutečnosti už jsem se na jedny i dívala.“

„Já opravdu nemám na nic takového čas.“

„Ale samozřejmě že máš. Je to jen otázka priorit, nic víc! Kromě toho kdybych byla na tvém místě, s Jeffreym bych to zdaleka tak rychle nevzdávala. Je to uznávaný chirurg, dokonce už napsal i knihu a pořádá přednášky po celé zemi.“

„A tohle všechno víš… odkud?“ zeptala se Kacey.

Maribelle ani nemrknula. „Mám internet, drahoušku. Je to úžasná věc. A Jeffrey na svých stránkách nemá o snoubence ani zmínku!“

Na stole se objevily zákusky s kávou, avšak Kacey si dobře všimla zklamání v matčiných očích. Maribelle milovala Jeffreyho Lamberta od prvního okamžiku, kdy se s ním poznala. „Srdeční chirurg,“ pošeptala směrem k dceři se zasněným pohledem. „A tak hezký.“

Vůbec jí nevadilo, že i Kacey je lékařka. Ani že Jeffrey měl tak silně vyvinuté ego, že by mohl z fleku konkurovat samotnému Napoleonovi.

Z pohledu matky bylo rozhodující, že MUDr. Jeffrey Lambert byl jedinečný úlovek a její dcera ho přesto nechala tak snadno uniknout. Kacey si vložila do úst sousto crème brûlée a v duchu uvažovala, co by si její matka pomyslela, kdyby se jí svěřila, že muž, který ji v těchto dnech zaujal, je nepříliš majetný rančer se sedmiletým synem.

Zatímco se plně soustředila na moučník, vychutnávala si jednotlivá sousta a přitom slastně pomlaskávala, Kacey nadnesla téma, které pro změnu vrtalo hlavou jí. „Mami, měla teta Helen nějaké děti?“

„Samozřejmě že ne.“ Maribelle na okamžik vzhlédla. „Nemohli mít s Billem děti. Vždyť to přece víš.“

„A co nějací potomci z otcovy strany?“

„Zádní nebyli. Víš moc dobře, že všichni jeho bratři zůstali svobodní.“

„Ženatí nebyli… Ale neměli třeba nějaké děti, o kterých se nemluvilo? Anebo o kterých se třeba ani nevědělo?“

Matka zavrtěla hlavou, jako kdyby taková představa byla naprosto nemyslitelná. „Co vím, tak s nikým ani pořádně nechodili.“

„Takže ty si myslíš, že nemůžu mít žádné sestřenice, o kterých by mi nikdo neřekl? Nebyly jste si s tetou Helen zrovna blízké, tak jsem si myslela, že…“

„Že co? Že jsem ti snad lhala? Proč bych to dělala?“ Matka se zatvářila pohoršené a znovu si urovnala ubrousek na klíně. „Říkám ti znovu, že nemáš žádné sestřenice ani bratrance. Víš to sama moc dobře. Nechápu, proč se na něco takového vůbec ptáš.“

„Vím, že to bude znít trochu šíleně, ale pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěla o té pacientce, co spadla při běhání z útesu a skončila u nás na záchrance?“

„Ano. Stalo se to na Rohovnickém útesu.“ Takže ji Maribelle přece jen poslouchala.

„Bohužel svým zraněním podlehla. Jmenovala se Jocelyn Wallisová a byla učitelkou. Jak se ukázalo, narodila se tady někde v okolí. Byla mi strašně podobná. Dokonce tolik, že vyděsila sestry na příjmu.“

Její matka poprvé za celou dobu, co si spolu sedly k večeři, zmlkla. Znovu si přerovnala ubrousek, zatímco Kacey pokračovala o Shelly Bonaventureové, další ženě, která se jí podobala a která se narodila v blízkém okolí.

„Všimla jsem si, že zemřela. Kdyby ses mě zeptala na můj názor, žádný velký dojem jako herečka na mě neudělala,“ poznamenala Maribelle. „Možná vypadala trochu jako ty, ale co z toho vyplývá?“ zavrtěla hlavou. „Kam svými dotazy míříš? Chceš mi snad naznačit, že tyto ženy zplodili tví strýcové?“ Obrátila oči v sloup. „A potom se s nimi stalo co? Adoptovaly si je jiné rodiny a my už jsme o nich neslyšeli?“

„A co tatínek? Než se s tebou seznámil, tak třeba…“

„Dost, Acacio! Okamžitě s tím přestaň! Nemyslíš, že kdyby měl Stanley nějaké jiné děti, že bych o tom musela vědět?“ zvolala rozhořčeně.

„Třeba to nevěděl ani on sám.“

„Předpokládám, že se bavíme stále o tvém otci? Pamatuješ si na něj vůbec?“ Vrhla po své dceři zničující pohled. „Byl by červený až za ušima, kdyby tě teď slyšel, Acacio. Možná se právě teď z tvých řečí převrací v hrobě!“ otřásla se teatrálně. „Tví známí mají asi příliš bujnou fantazii, anebo si potřebují ozvláštnit svůj šedivý život špetkou dramatu a vzrušení.“ Opřela se pohodlně v židli, potom pohlédla na Kacey a znovu zavrtěla hlavou. „No tak, Acacio, vzpamatuj se. Kolik si myslíš, že před tebou tvá rodina skrývá utajených sestřenic?“

„Možná žádnou. Já nevím. Jen jsem chtěla říct, že je to strašně zvláštní.“

„Tolik věcí v životě je zvláštních nebo podivných nebo překvapivě náhodných…“ Ukazováčkem a prostředníčkem naznačila ve vzduchu uvozovky, vzápětí mávla rukou, jako kdyby chtěla celé téma smést ze stolu, protože považuje za zbytečné zabývat se podobnými nesmysly. Zdánlivě bezstarostné a nonšalantní chování se ani trochu neshodovalo se znepokojivým stínem, který Kacey zahlédla v matčiných očích, zatímco dodala: „Víš, lidé se často sobě navzájem podobají. Někteří si na podobnosti s určitými celebritami dokonce staví celou svou kariéru. Pro dnešek si ale myslím, že bychom mohly s touhle hloupou konverzací skončit.“ Znovu obrátila pozornost na dýňový cheesecake. „Mitch se zase vytáhl. Ochutnej kousek mého moučníku a nezapomeň si vzít i šlehačku.“

„Hezký úhybný manévr, mami.“

„Ochutnej ho, vážně, a přestaň už konečně s tím směšným výslechem…“

„To není žádný výslech. Jen jsem se chtěla zeptat na určité rodinné…“

„A jé jsem ti odpověděla. Tím to máme vyřízené.“

Matka se během chvilky přeměnila zpátky v Maribelle Collinsovou, kterou Kacey tak dobře znala – s bradou vystrčenou dopředu, pevně semknutými rty a s očima zúženýma do štěrbinek. Hlavu mírně naklonila dopředu a Kacey bylo jasné, že už se toho víc nedozví. Alespoň ne dnes. A od své matky.

Co však Maribelle očividně nedošlo, bylo, že místo toho, aby odvrátila Kaceyinu pozornost, naopak ji přesvědčila, aby ve svém pátrání pokračovala dál. Existovaly i jiné způsoby, jak si prověřit matriční záznamy. Jako lékařka má přístup k nejrůzněj– ším informacím. Teď už nebude na matku tlačit a nemá ani smysl ji provokovat, v žádném případě to ale nenechá být.

Za léta dospívání zjistila, že na matku má smysl naléhat jen do té míry, do jaké jí to dovolí. Teď se s ní nemá cenu hádat.

Pokud se Maribelle rozhodla, že jí nic neřekne, tak jí opravdu neřekne vůbec nic.

Nezbylo jí nic jiného než předstírat klid a pohodu, kterou ve skutečnosti ani trochu necítila.

„Tak já se tedy přesvědčím,“ ozvala se Kacey a připravila si lžičku, „jestli ten moučník skutečně stojí za všechnu tu chválu.“ Natáhla se přes stůl a lžičkou se zabořila do koláče. Všimla si, že matka mírně povolila ztuhlá ramena.

„Hmmm, to je dobrota,“ pronesla, zatímco si vychutnávala sladký karamel. Její slova však byla jen prázdnou frází, v duchu se nepřestávala divit, proč matka chtěla tak urputně odvést téma hovoru od otce, strýců, sestřenic a kohokoliv jiného, kdo je spojen s jejich rodinou. Pokud jí to tak předtím nepřipadalo, teď už si byla téměř jistá tím, že jejich rodina má ve skříni ukrytého pořádného kostlivce.

12

„Co tady ještě děláš?“

Šerifův hlas se rozlehl prázdnou chodbou.

Alvarezová seděla u stolu a zírala na obrazovku počítače. Ohlédla se přes rameno právě ve chvíli, kdy Dan Grayson vstupoval do kanceláře.

Cítila, jak se jí mírně sevřely vnitřnosti. To se jí dělo pokaždé, když se s ním ocitla o samotě. Kupodivu to nebylo kvůli tomu, že byl jejím šéfem. Od svých patnácti let pracovala už pod celou řadou nejrůznějších nadřízených, a nikdy podobné reakce neza– žívala. Jenže na Danu Graysonovi bylo něco zvláštního, co ji tak trochu vyvádělo z míry. A to se jí nelíbilo. „Jen jsem potřebovala něco dodělat.“ Otočila se na židli a zjistila, že se tyčí přímo nad ní. *

Vysokou postavou se širokými rameny zaplnil skoro celé dveře. Jeho pes Sturgis, černý labrador vyřazený ze služby u policie, stál hned za ním.

„Víš, že je dneska svátek?“

„Jo, Den díkůvzdání. Něco už jsem o tom zaslechla.“

Ozval se jeho hluboký hrdelní smích a ona si s nelibostí uvědomila, že se jí ten zvuk tak líbí, až se sama začala usmívat. Dobrý bože, co se to s ní děje?

„Žádné přesčasy jsem nepovolil.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak jsem o žádné nežádala.“

„Ani jsem nikomu nesliboval za přesčasy žádné náhradní volno.“

Přikývla. „Já vím. Jak jsem říkala, jen jsem si tu potřebovala něco dořešit.“

„Dobrá. Ale teď už jdi domů. Je svátek.“

Pokrčila rameny. Po pravdě si nikdy s žádnými svátky velkou hlavu nedělala. Většinu příbuzných měla ve Woodburnu ve státě

Oregon a byt používala jen pro přespání, nepovažovala ho za nějaké útulné hnízdečko, kam by si mohla pozvat přátele, s nimiž si je natolik blízká, aby si je pustila do soukromí. Krom toho většina jejích přátel měla své rodiny a své sváteční tradice. Předtím se tady stavovala Pescoliová, a když zjistila, že Alvarezová nemá na dnešní den žádné plány, s nepříliš přesvědčivým nadšením jí nabídla, jestli nechce přijít na svátek k ní. Alvarezová její pozvání samozřejmě odmítla, přesto se jí teď zmocnila naprosto nesmyslná lítost nad tím, že bude sama. Obzvlášť když viděla, jak Pescoliová spěchá předčasně z práce zadním východem, aby se co nejdříve setkala se Santanou. Alvarezová vyhlédla z okna a s povzdechem pozorovala, jak Pescoliová se svým jeepem odjíždí chumelenicí do neznáma. V duchu si představila, jak teď sedí s Natem Santanou před praskajícím krbem a v tichosti večeří, zatímco kuchyň Santanova venkovského domu je provoněna pečeným krocanem. Potom se spolu promilují až do hluboké noci.

Ta představa s ní otřásla.

Nejvyšší čas koupit si psa, pomyslela si a vrátila se do reality kanceláře na policejním oddělení a ke své práci.

Směrem ke Graysonovi, který ji stále pozoroval, poznamenala: „Je tady úžasný klid. Můžu toho spoustu udělat, když tu nikdo není a nikdo mě neruší.“

„A co večer? Jaký máš program?“

„Zřejmě se stavím v nějakém čínském bufetu a přivezu si jídlo domů.“

Pohlédl na ni a ústa se mu pod prošedivělým knírem zkroutila v upřímném úsměvu. „I když tvůj program zní velice lákavě, co kdyby ses raději stavila u mě doma?“ Pitomé srdce jí málem vyskočilo z hrudi, jak začalo tlouct na poplach. „Budu tam mít pár přátel. Ne víc než šest. Nic mimořádného.“

Takže nebudou sami. Výborně. „To by možná šlo.“

Znovu ten bublavý smích. „Mám to chápat, jako velice jempě vyjádřené děkuju, ale nechci?“

„Ne, myslela jsem to upřímně. Tvoje nabídka je opravdu milá. Pokusím se přijet.“

„Beru tě za slovo.“ Upřel na ni oči, které měl stejně hnědé jako ona, a znovu se mu v nich objevila skrytá výčitka. „A teď už běž konečně domů.“ Vzápětí spokojeně kývl, jako kdyby dával najevo, že souhlasí sám se sebou, hvízdl na psa a zamířil k zadnímu východu. Chodbou zněl vzdalující se klapot jeho podpatků a hbité cvakání zvířecích drápů.

Opřela se s úlevou do židle a v duchu si musela připomenout, že Grayson je její šéf. Je pravda, že jí svým zjevem šedivého vlka z prérie připadal atraktivní. Se svýma dlouhýma nohama, štíhlými boky a širokými rameny se podobal kovbojovi, byl silný a neobyčejně houževnatý, a pokud se nemýlila, celý život prožil v tomto kraji. V minulosti byl ženatý, ale o jeho manželství moc podrobností neslyšela. Grayson si nepouštěl nikoho moc k tělu a chránil si soukromí, což byl taky jeden z důvodů, proč ho tolik obdivovala. Ona se chovala podobně.

Dneska ale opravdu nelhala. Jednotlivé kanceláře konečně utichly, když pominula temné hučení a klepání topení, které se snažilo svými průduchy vehnat do prostoru trochu tepla. Bez svých kolegů, nepřetržitě vyzvánějících telefonů a desítky mailů, které na ni pravidelně v desetivteřinových intervalech blikaly z obrazovky, byla vážně schopná udělat spoustu práce. Jenže ve skutečnosti nedoháněla žádné resty, jak předtím tvrdila Graysonovi.

Místo toho zkoumala výsledky pitvy a toxikologického testu Jocelyn Wallisové.

Pitva naznačovala, že oběť zemřela na nemoc srdce, která byla patrně v mnohem pokročilejším stádiu, než vůbec tušila. Podle soudního lékaře měla Jocelyn cévy zanesené tak, že by spíš měly patřit někomu dvakrát tak starému, což mohlo být výsledkem její genetické zátěže nebo špatného životního stylu. S největší pravděpodobností by ji v dohledné době postihl infarkt, a stejně by zemřela v mladém věku. Na jejím těle nebyly nalezeny důkazy žádné sexuální aktivity v poslední době, avšak společně se stopami po volně prodejných lécích byly v její krvi identifikovány stopy arzenu.

Pozorně si pročetla zprávu, která popisovala obsah žaludku oběti, a nezjistila nic výjimečného. Vypadalo to na kuřecí vývar se zeleninou a kávu a možná ještě trochu něčeho jiného.

Zvláštní. Místo aby našla důkazy, které by ji zbavily podezření, opak se ukázal být pravdou. Zadívala se znovu na fotografii oběti a tiše se zeptala: „Co se ti vlastně stalo?“

Ještě důležitější ale byla otázka: Kdo ti to udělal?

Jocelyn měla dva bývalé manžely, jeden bydlel u Laramie ve Wyomingu, druhý v Edmontonu v kanadské Albertě. Oba měli skálopevné alibi, a jak se zdálo, s bývalou manželkou neudržovali téměř žádný kontakt. Neměli děti ani nikoho svěřeného do péče, ani společně nepodnikali, takže nebyl důvod, proč by se s ní měli po rozvodu stýkat.

Kromě toho neměla Jocelyn ani žádnou lukrativní životní pojistku, jen tak akorát, aby v případě její smrti bylo na pohřeb. V takovém případě by pojistka byla proplacena jejím rodičům. Pořád nic neobvyklého. Vůz ještě neměla splacený, takže ani ten by po ní nikdo nezdědil. Výpis hovorů z jejího mobilu už byl o poznání zajímavější. Krom různých přítelkyň volala několikrát Traceovi 0’Halleranovi, ačkoliv šlo spíše o zanechání nějakých zpráv, protože hovory byly vždy velice krátké.

Znamená to něco? Byl u Jocelyn doma, přiznal to. Jeho otisky prstů se budou shodovat s mnoha, které v bytě sejmuli. Byl jediný, koho se jim podařilo objevit a kdo přiznal, že ví, kam si schovává náhradní klíč od bytu. Klíč však mohl objevit náhodně někdo jiný.

Ale stejně… Trace 0’Halleran byl poslední muž, s nímž chodila, ač to nebylo zrovna slavné. Navíc byl jediný, komu volali ze školy, když se o Jocelyn začali bát.

Vypadal vcelku normálně, avšak i klidní a zdánlivě vyrovnaní lidé mohou být za určitých okolností dotlačeni k násilnému činu.

Určitě bude stát za to si ho pořádně proklepnout.

Vypnula počítat a rozhodla se, že teď je ta pravá chvíle udělat malé šetření. Ačkoliv byl Den díkůvzdání, v laborce určitě někdo bude, takže zvedla telefon a krátce zavolala Mikhailu Slatkinovi, který měl zrovna službu. Požádala ho, aby s ní zajel do bytu Jocelyn Wallisové. Když už teď měla konečně důkaz, že slečna Wallisová nezemřela kvůli uklouznutí, bude se muset s trochu větší důkladností porozhlédnout po jejím bytě, životě a možná i práci.

Oblékl se do tmavých kalhot, zářivě bílé košile a nevýrazného svetru, potom si zkontroloval vlasy v zrcadle a rozhodl se, že jeho vzhled u příležitosti Dne díkůvzdání je naprosto dokonalý. Bezchybný.

Ve skutečnosti nenáviděl svátky, všechny bez výjimky, přesto nasadil sváteční výraz s nezbytným úsměvem a vyrazil autem po zasněžené silnici do domu své sestry, do rozlehlé usedlosti na kraji jezera, nacházející se neustále v nějaké fázi rekonstrukce.

Jeho rozsáhlá rodina se scházela u sestry doma každý rok vždy třetí čtvrtek v listopadu a všichni napevno počítali s tím, že se dostaví i on, což také pravidelně dělal. Dařilo se mu předstírat zájem o všechny ty malicherné problémy, které jeho příbuzní řeší, dokonce si hrál se synovci a neteřemi a obratně odrážel jakékoliv otázky týkající se jeho osobního života a žen, s nimiž se scházel.

Bylo mu totiž jasné, že ve skutečnosti jim na něm nezáleží. Nedůvěřovali mu. Byl a vždycky zůstane outsiderem rodiny. Bez ohledu na to jak urputně se bude snažit zapadnout.

Lehce se dotkl rty sestřiny tváře a podal jí láhev drahého vína, kterou ona i její manžel dokázali ocenit. Potom zvedl svou malou neteř za buclaté nožky a slyšel, jak se radostně chichotá. Koneckonců byl přece tím „legračním“ strýčkem. Dokonce zašel tak daleko, že se jí nechal odvléct ven a brodil se s ní zasněženou loukou, aby mu mohla ukázat postaveného sněhuláka a pevnost ze sněhu, ze které ji rodiče samozřejmě vykázali.

Když se vrátili do domu, snažil se být ke všem okouzlující, dokonce podstoupil i prohlídku domu, kdy mu sestra ukazovala, co všechno za poslední rok udělali – například vybourali koupelnu pro hosty v jižním křídle usedlosti, kterou mají v plánu naprosto předělat.

„Jestli nám pánbůh pomůže, budeme to mít do Vánoc hotové. Proboha, to už bude vážně za čtyři týdny?“ zvolala sestra vyděšeně, zatímco se rozhlížela po zejících dírách, kde dřív bývalo umyvadlo a toaleta. Dlaždičky byly vylámané a zrcadlo, které stále viselo na stěně, mělo ulomený roh. Zhluboka si vzdychla: „Asi budu muset ty zedníky trochu popohnat!“

„Bude to tu skvělé,“ pronesl s notnou dávkou předstíraného nadšení.

„To doufám. Potom by ses k nám mohl na chvíli nastěhovat. Měl bys vlastní pokoj i s příslušenstvím a děti by z toho byly nadšené!“ Oči jí jen mírně potemněly tou očividnou lží. „Já bych byla taky moc ráda.“ Položila mu dlaň na rameno a chvíli ji tam ponechala. Vzápětí ji rychle odtáhla ve chvíli, kdy do místnosti vešel její manžel a rozjařeně zahřímal: „Vítej v naší noční můře. V nekonečné noční můře.“

Potom se vrátili všichni dolů, a když se mu podařilo setřást sestru i jejího přitroublého manžela, zjistil, že hudba dál hraje, sklenky hostů jsou neustále doplňovány a jeho otec bez ustání s někým vesele rozpráví. Čestná úloha naporcovat krocana připadla samozřejmě jako vždycky jemu, dokonce mu švagr za tím účelem ráčil půjčit jednu ze svých stupidních pánských zástěr.

Během večeře u zdánlivě nekonečně dlouhé tabule se bez přestání usmíval a žertoval a umně se vyhýbal všem dotěrným dotazům. Přes okraj skleničky spiklenecky mrkal na švagrovou. Ta stydlivě uhýbala pohledem, který na něj téměř celý večer pokradmu upírala, a přitom se červenala.

Jeho sestra si samozřejmě této bezeslovné komunikace všimla a ústa se jí sevřela v pohoršeném nesouhlasu.

Celá rodina neustále spekulovala o jeho milostném životě a on se jim snažil dát dostatek informací, aby jejich zvědavost alespoň částečně ukojil, celé to však pro něj byla jen hra, když pozoroval jejich neumělou snahu dohodit mu nějakou ze svobodných žen.

Jako kdyby byl v tomto směru odkázán pouze na jejich charitativní pomoc.

Tento rok celá ta komedie odstartovala ve chvíli, kdy sestra hlasitě popisovala, jak její nejlepší přítelkyně právě prochází příšerným rozvodem. Popisovala ji barvitě jako krásnou ženu se skvělou postavou, slušným zaměstnáním a bezdětnou. Dokonce mohla z rozvodu vyjít s pořádným balíkem peněz, kdyby ji ten její bezcitný manžel naprosto neoškubal.

Potom přišla na přetřes jedna z bratrových spolužaček ze střední školy, o níž se ve městě proslýchalo, že se vrátila domů a je opět sama. O téhle ženě se zmínila dokonce i jeho matka. Otec k tomu však poznamenal, že jestli je to ta, o které si myslí, že je právě řeč, tak ta má už tři děti, z nichž to nejstarší bude pomalu plnoleté.

A co ta žena, se kterou dřív pracoval, jak se vlastně jmenovala? Ví přece, jakou myslí. Byla právnická, nebo ne? Vypadala moc dobře. A byla chytrá jak liška.

Skoda, že teď musí tolik služebně cestovat.

Měl by se už konečně usadit, připomenul mu otec. Ze by si o něj otec dělal skutečnou starost? Nebo ho z něčeho podezírá?

Snad příští rok by se mu mohlo pracovní tempo trochu zvolnit a bude moct trávit víc času tady…

Nechal hovor volně plynout okolo sebe, přívětivě se usmíval a povídal si o nadcházejících svátcích, jak je všichni stráví pospolu, i když je to čím dál složitější.

Když pomáhal uklízet talíře, sestra ho odtáhla stranou a potichu mu šeptala, jaké si dělá starosti o otcovo zdraví. Kdo ví, jestli to dědeček zvládne ještě do příštího Dne díkůvzdání? Každý den, kdy je ještě plně soběstačný a pohyblivý, je požehnáním, nemyslí si to taky?

A co bude příští rok, to je ještě příliš daleko, než aby si to člověk dokázal představit.

Kdo ví, jaké nové stavební projekty je v mezidobí čekají?

On sám by vsadil pět ku jedné, že stařík v plném zdraví přežije všechny své potomky.

Pozoroval otce, jak dopíjí poslední skotskou, potom se souká společně se ženou do sportovního vozu značky Cadillac s automatickou převodovkou. Potřásl otci rukou a zjistil, že jeho stisk je stejně pevný jako dřív.

„Řekni něco matce,“ naléhala na něj sestra, a tak té postarší vyzáblé dámě se slabým srdcem zalhal, jak vypadá úžasně a jak se už nemůže dočkat, až se zase uvidí na Vánoce.

V okamžiku, kdy se rozjeli pryč skrz clonu hustě padajícího sněhu, obrátil své myšlenky k budoucnosti. Postupně se se všemi rozloučil, vymluvil se, že musí brzy domů, protože časně ráno jede na letiště, a odklusal k vozu.

Teprve když mu nesourodý honosný dům zmizel z odrazu ve zpětném zrcátku, odhodil masku a protáhl si čelist celou ztuhlou od toho nanicovatého úsměvu, který měl v posledních pěti hodinách bez ustání na tváři. Poškrábal se na jizvě skryté pod pravou kotletou a vrátil se ke svým ponurým myšlenkám.

Nemá čas na nějaké Vánoce a podobné hlouposti.

V rádiu spustili jakousi prostoduchou vánoční koledu a on ho vztekle vypnul. Upřel pohled před sebe na silnici a díval se, jak dva světelné kužely obtížně pronikávají hustou sněhovou vánicí. Kilometry mu pod koly ubíhaly až příliš pomalu.

Nemůže si dovolit takhle plýtvat časem.

Má toho příliš mnoho na práci.

Ti nevděčníci, co si říkají jeho rodina, to nevědí. Nesmí se to dozvědět. Nikdy.

13

„A je to,“ poznamenala Alvarezová, když společně se Slatkinem a jeho asistentkou, Ashley Tangovou, sbalili vzorky z bytu Jocelyn Wallisové a jednotlivé sáčky připravili na naložení do čekající dodávky ze státní kriminální laboratoře. Všechny důkazy byly natočené, zabalené a označené visačkami, které opatřili ještě svými parafami, aby je mohli po cestičce prošlapané ve sněhu odnést do vozu.

Mikhail Slatkin, kterému ještě nebylo ani třicet, byl vysoký, vyzáblý, klidný a pronikavě inteligentní a bylo vidět, jak se neustále kontroluje. Byl pravým opakem ženy, jež s ním pracovala. Drobná Tangová, původem Asiatka, nemohla podle odhadu Alvarezové vážit víc jak čtyřicet pět kilogramů, a to i s postelí. Říkalo se o ní, že promovala na Stanfordu v necelých jedenadvaceti letech. Teď jí bylo dvacet osm a byla rázná a zarputilá a právě pro tyto vlastnosti měla Alvarezová velké pochopení.

Všichni tři společně prošli celý byt a posbírali veškeré důkazní materiály, které mohli předtím přehlédnout, když ještě netušili, že oběť byla patrně otrávená a – jak se Alvarezová domnívala – s největší pravděpodobností i zavražděná, ačkoliv ještě pořád nedokázala vysvětlit, jak k tomu vlastně došlo.

Je pravda, že v těle ženy byly nalezeny stopy jedu, i když nakonec zemřela v důsledku zranění po pádu. Byla omámená a špatně šlápla, což se jí stalo osudové. Anebo se vrah skrýval opodál a než by čekal, až hladina jedu dosáhne v jejím těle smrtelné hodnoty, raději ji popostrčil?

Slatkin odemkl bílou dodávku pokrytou nánosem špíny, do které někdo prstem napsal: „UMEJ SI MĚ“.

„Výsledky potřebuju co nejdříve,“ řekla Alvarezová, zatímco Slatkin podle svého vlastního systému pečlivě srovnával jednotlivé vzorky do nákladního prostoru vozu.

Nakonec s prásknutím dveře zavřel. „To je ale překvapení,“ ucedil.

Tangová, které se v mrazivém vzduchu mlžilo od úst, ujistila Alvarezovou: „Hned se na to vrhneme.“

Alvarezová vyrazila ke svému jeepu, když se pod zastřešenou částí parkoviště objevil starší model modrého plymouthn a vystoupila z něj žena, které mohlo být necelých osmdesát. Byla zachumlaná do huňatého kabátu. Ve chvíli, kdy spustila nohy na betonovou podlahu, vyskočil z auta energický rozjařený jezevčík v legračně červeném svetru, který ladil dokonale se šálou a kloboukem jeho paničky, a začal se točit na vodítku. Bláznivě u toho štěkal a jak pobíhal, zamotával se své paničce kolem nohou. Uprostřed toho divokého tance zahlédl Alvarezovou a zničehonic znehybněl. Chvíli si s nelíčenou podezíravostí měřil svýma černýma očima neznámého vetřelce. „No tak, bud hodný chlapec, Kaisere,“ vrkala žena, zatímco otevírala kufr a vyndávala odtamtud tašku s nákupem.

Kaiser temně zavrčel na Alvarezovou a jeho majitelka, která se na ni překvapeně podívala přes obroučky brýlí, se zasmála. „Nic si z něho nedělejte,“ zavolala. „Jen štěká, ale nekouše.“ Přibouchla kufr a potichu hvízdla. „Jdeme, Kaisere.“

„Promiňte, vy tady bydlíte?“

„Ano. Křídlo jedna C.“ Kývla směrem ke své bytové jednotce, která sousedila s bytem Jocelyn Wallisové.

„Aha, vy jste sousedka Jocelyn Wallisové?“

Stáhla ústa ve smutném úsměvu a soucitně se zamračila. „Ano. Ubohá dívka. Slyšela jsem, co se jí stalo, dneska to bylo ve zprávách. Byla jsem ve městě, víte, navštívit Frannii. Bože, tak příšernou kuchařku jste ještě neviděla. Je to moje sestra a já ji mám ráda, ale myslíte, že si někdy otevře kuchařku anebo že se podívá na nějaký recept na internetu? Ne. Jen upeče krocana stejným příšerným způsobem, jako to dělá vždycky, dokud není vyschlejší než Sahara. Přitom její nádivka, to je pravý opak. Bože, jak se může někomu povést upéct naprosto suché maso a k tomu promáčenou slizkou nádivku?“ Potom, jako kdyby si najednou uvědomila, že utekla od tématu, dodala: „S Jocelyn mne to velice zasáhlo, opravdu. Bylo to moc hezké děvče, vlastně už žena, jen trochu…“ Jako kdyby si najednou rozmyslela, co vlastně chtěla říct, pokrčila rameny, zatáhla za vodítko a napůl táhla Kaisera ke vchodovým dveřím.

„Promiňte, paní,“ Alvarezová vyndala odznak a představila se jí. „Kdyby vám to nevadilo, ráda bych si s vámi o slečně Wallisové popovídala.“ Popravdě se na ni vlastně sousedů ještě neptali, protože její smrt byla původně považována za nehodu.

„Ale to je samozřejmé,“ reagovala žena, když si pozorně prostudovala odznak Alvarezové. „Já jsem Lois Emmersonová… Ale pojďte, prosím, dovnitř, tam je aspoň teplo.“ Přehodila si nákup do druhé ruky, zamířila ke vchodu bytové jednotky hned vedle Jocelyn Wallisové a pustila Alvarezovou do svého uklizeného a útulného příbytku.

Nejdřív odložila tašku na pult, který odděloval kuchyňský kout od obývací části bytu, potom odepnula Kaiserovi vodítko, pověsila ho na věšák a sundala si kabát, rukavice, šálu a klobouk. Pod horní vrstvou měla úplně stejný červený svetr s bílými puntíky jako malý psík…

„To jste pletla sama?“ všimla si Alvarezová.

„Pletení je moje vášeň! Ještě jsem nenašla klubko vlny, které by mě nenadchlo!“ Pes strčil nos do pootevřených dveří spíže, a tak mu hodila jeden psí suchar. „Dám vařit vodu na čaj.“

Alvarezová chtěla nejdřív s díky odmítnout, ale potom si to rozmyslela. Lois Emmersonová prohlásila, že obě potřebují trochu zahřát, a bylo stále zřejmější, že postarší žena, která čekala u mikrovlnky, až se voda zahřeje, žije sama. Zjevně neměla ani žádné děti. Společnost jí dělal jen Kaiser a bídná kuchařka Frannie tvořila zřejmě zbytek celé rodiny. Zdálo se, že si ráda popovídá, a tak si Alvarezová sundala kabát a odložila ho na volnou židli.

„Říkala jste, že na Jocelyn Wallisové bylo něco, co vám připadalo zvláštní.“

„Ne, tak jsem to nemyslela.“ Mikrovlnka cinkla a Lois ji otevřela, vyndala z ní skleněnou karafu s ryskami a mlčky, jako to dělala už snad miliónkrát, začala nalévat vroucí vodu do dvou porcelánových hrnečků, které nesly stopy po bezpočtu používání. Do svého si vhodila použitý sáček s čajem a potom se obrátila na Alvarezovou: „Orange pekoe nebo raději English break– fast?“

„Pekoe,“ odpověděla Alvarezová, aby zbytečně nezdržovala. Stála v obýváku a pozorovala Lois, jak hledá nějakou volnou lžičku, kterou posléze ponořila do druhého šálku.

Jakmile byl čaj vylouhován, Lois odložila šálek na kuchyňský pult.

„Venku jste říkala,“ připomněla jí Alvarezová, „že to byla milá slečna, vlastně už žena, jen trochu… a tam jste se zarazila. Co jste chtěla říct?“

„Ach tak.“ Jako kdyby se ztratila v myšlenkách, Lois svůj sáček s čajem několikrát vyndala a zase ponořila do vody, potom ho nechala louhovat. „Jocelyn byla komplikovaná osoba, i když já jsem ji zas tolik neznala.“ Vymačkala z drobného sáčku poslední kapky čaje a odhodila ho mezi odpadky. Kaiser okamžitě zabořil nos do otevřeného koše. „Jdeš pryč, ty rošťáku! Víš dobře, že tohle nesmíš dělat!“

Psík svěsil oháňku mezi nohy a odcupital pryč z kuchyně. Lois v závěsu za ním přišla do obýváku a pokynula Alvarezové rukou, aby se posadila do jednoho ze starožitných křesel.

„Co myslíte tím, že byla komplikovaná?“

„Možná, to není správný výraz.“ Lois se usadila na dosti opotřebovaném polštáři v jednom z křesel a zafoukala do kalíšku s horkým čajem. Potom se opřela lokty o stůl. „Jocelyn byla mladá a… ne úplně divoká, spíš velice dychtivá a snad až příliš horlivě usilující o nějaký vztah. Ona už byla vdaná, to zřejmě víte. Ne jednou, ale dokonce dvakrát, a kolik jí teď vlastně bylo? Třicet čtyři?“ V rýhách kolem úst se jí jasně zračila nelibost.

„Třicet pět,“ odpověděla Alvarezová. „V dnešní době není zas tak nezvyklé, aby byl někdo v tomto věku víckrát vdaný nebo ženatý.“

„Já vím, já vím. Nechci ji za to soudit.“ Důrazně zavrtěla hlavou a dodala: „Ale mně se prostě zdálo, že usilovně hledá nějakého muže. Opravdu s velkou vervou. Myslím si, že navazovala nějaké vztahy přes internet a potom ulovila otce jednoho ze svých prvňáčků, ale z toho byla pak dost zoufalá.“ Ochutnala čaj. „Ale opět zdůrazňuji, že je to jen můj názor.“

„Navštěvovalo ji tu hodně mužů?“

Lois si právě usrkla čaje, ale zvedla volnou ruku a zavrtěla s ní na znamení, že si není jistá. Možná ano. Možná i ne.

„Pár jsem jich tu viděla. Ale nemám ve zvyku šmírovat cizí lidi, takže vlastně ani nevím. Určitě tady byl ten farmář, tatínek jednoho z jejích žáčků ze školy. O tom už jsem se myslím zmínila. Trask nebo Trevor nebo… Hodně vysoký. A fešák.“

„Trace 0’Halleran.“

„Ano, to je on. Už je to ale nějaký čas, co tu byl naposledy.“ Našpulila ústa, jak se snažila si vzpomenout. „Myslím, že z toho byla moc zklamaná, když se rozešli. To víte, biologické hodiny tikají.“

„Chodila s někým poslední dobou?“

„S nikým, koho bych znala. Ale pár se jich tu objevilo, myslím. Jeden chlapík, takový vysoký, vypadal trochu jako kulturista, nesl se takovým tím jejich způsobem, chápete, vzpřímený a s prkennými zády. Ten se tu občas zastavil s takovou tmavou dodávkou, myslím. Všimla jsem si jí jen kvůli Kaiserovi, tomu malému rošťákovi, on mu totiž počural levou přední pneumatiku. Docela přesně si vybavuji, že měla značku Michelin.“

„A co poznávací značka na autě? Byla místní?“

„Ach… To nemám tušení.“ Zavrtěla hlavou. „Když to udělal Kaiser podruhé, raději jsem rychle spěchala domů.“

„A pamatujete si aspoň, co to bylo za dodávku?“ zeptala se Alvarezová. Tahle stopa zřejmě nikam nepovede, ale zatím se stejně nemají čeho chytnout.

„Ne… Jen že byla veliká, nebyl to takový ten menší druh.“

„Americké auto?“

Znovu pokrčila rameny. „Jediné, co si pamatuju, je, že byla tmavá. Buď černá, nebo tmavě modrá, nebo tmavě šedá. A taky bych řekla, že byla skoro nová, žádné šrámy a promáčkliny, a měla moc pěkné pneumatiky.“ Přidušeně se zasmála, jako by tím chtěla naznačit, že ten její malý pejsek je sice pěkné číslo, ale že si umí vybrat.

„Tomu muži jste asi do tváře neviděla, nebo ano?“

„Viděla jsem ho jen z dálky.“

„A co jeho etnická příslušnost? Byl to běloch? Nebo byl tmavé pleti? Hispánec?“

„Myslím, že… běloch. Ale jistá si nejsem.“

To bude asi všechno k identifikaci tajemného muže.

„Byl tady často?“

„Ach, to nevím. Jen jsem zahlédla párkrát to jeho auto. Jednou jsem dokonce viděla, jak jde ke dveřím. Byli jsme mu s Kai– serem v patách.“ Slabě se pousmála.

„Říkala jste, že tu byl ještě někdo jiný?“

„Možná. Ale možná taky ne.“ Lois o tom chvíli přemýšlela. „Je docela dobře možné, že tu byl jen ten chlápek s tou tmavou dodávkou.“

Alvarezová jí položila ještě pár otázek, ale žádnou další informaci už nezískala. Paní Emmersonová toho o Jocelyniných přátelích věděla jen málo, vyslovila pouze přesvědčení, že většinu z nich měla ve škole, kde pracovala. Zaslechla cosi o její sestře, která žila někde mimo tento stát, a taky snad něco o rodičích. Potkávaly se spolu v podstatě jen u schránek nebo ve společných prostorech domu či na parkovišti, když šla Jocelyn běhat a Lois věnčila Kaisera. Informace, které se Lois dovídala, byly jen střípky a útržky, jež si potom sama musela skládat dohromady.

Alvarezová od ní vyzvěděla maximum, což ve skutečnosti nebylo nic moc, a tak dopila zbytek čaje. Postavila se, odhodlaná ukončit tuto nečekanou návštěvu, když na ni Lois pohlédla s nadějí v očích.

„Nevadilo by vám, kdybych se vám podívala na čajové lístky?“

„Prosím?“

„Na lístky, co jste nechala v šálku. Proto jsem vám dala sypaný čaj, abych se potom mohla podívat, co v něm máte napsáno.“

„Vy umíte číst z čajových lístků?“ Alvarezová nevěřila svým uším. Od té doby, co se přestěhovala do Medvědího Brodu, se už setkala s Ivorem Hicksem, který přísahal, že byl unesen a vyslýchán mimozemšťany, taky s Grace Perchantovou, která zase věřila tomu, že mluvila s duchy a že vidí do budoucnosti, a teď Tohle… Žena s vizáží bývalé knihovnice jí bude předčítat ze sedliny, jež po ní zůstala na dně hrnku.

„Samozřejmě že umím.“

„Tak dobrá.“ To už ale byla Lois na nohou a právě obcházela stůl, aby dobře viděla do hrnečku. Vzápětí otočila hrnek dnem vzhůru na ubrousek, takže z něj vytekla i poslední kapička čaje. I ‚ostavila ho zpátky na stůl a znovu chvíli studovala, co v něm /bylo.

„Ach, bože… Hmmm…“

Alvarezová nehodlala na tak zjevnou udičku za žádnou cenu skočit.

„To je ale zajímavé,“ pokračovala Lois, a když Alvarezová ani teď nereagovala, dodala: „Vypadá to, že vás čeká nějaká změna… Možná se to týká práce, co myslíte? Anebo… Ne zřejmě ne. Určitě je v tom nějak zapletená láska. Vidím symbol srdce ve vaší blízké budoucnosti, i když…“ Najednou se zamračila.

Hlavně se neptej! Dřív, než se stihla zarazit, slova jí sama vyklouzla ze rtů. „I když co?“

„Je tam taky nebezpečí… Něco zlého.“ Ukázala na změť drobných lístků na okraji hrnečku. „Tohle je současnost a tady to srdce je posazené do blízké budoucnosti.“ Zvedla jedno ze svých šedivějících obočí. „Že by nějaký nový přítel?“

„O tom dost pochybuju.“ Alvarezová popadla kabát, který měla přehozený přes ždili.

„Asi mi moc nevěříte, že ne?“

„Záleží na tom, čemu chcete, abych věřila.“ Právě se soukala do rukávu kabátu, když Kaiser, který do té doby ležel pod stolem, vyskočil na nohy a s bláznivým štěkotem se vyřítil k posuvným dveřím, postavil se na zadní a začal škrábat do skleněné výplně, vrčet a štěkat, jako by se zjančil.

„No tak! Kaisere! Přestaň!“ vykřikla Lois a vstala tak rychle, až převrhla židli. „Co to tam máš?“ spěchala k proskleným dveřím. „Ach… božíčku!“ Rukou se chytla za srdce, když vyhlédla přes sklo ven.

Alvarezová sledovala její pohled a uviděla umorousanou kočičku, jak sedí na ubruse na malém stolečku na zadní verandě a ani nemrkne, zatímco zářivýma očima upřeně hledí přes prosklené dveře do bytu.

„Kristepane, vždyť to je to ubožátko od Jocelyn! Pro boha živého, já jí nemůžu ani pustit dovnitř, to by se Kaiser zbláznil… Roztrhal by ji na kusy. Jenže venku umrzne!“

„Já si ji vezmu.“

„Ne! Nedovolím vám odvézt ji do útulku! Najdeme pro ni nějaký náhradní domov.“ Lois byla naprosto zděšená, když se sehnula a vzala do náručí rozechvělého a nedočkavého psa.

„Vezmu si ji domů.“

„Vážně? No to by bylo skvělé!“

Kaiser pořád štěkal, jako kdyby za dveřmi spatřil samotného satana, a divoce se jí zmítal v náručí, kroutil sebou a snažil se všemožně vyprostit, zatímco ho Lois odnášela pryč. „Pelíšek má u mě v ložnici,“ zavolala přes rameno a potom začala Kaisera konejšit: „Měl bys dostat co proto, ty nezbedo…“ Její hlas se postupně vytrácel a kočka s omrzlými vousky hleděla dál upřeně na Alvarezovou.

Alvarezová odemkla posuvné dveře a otevřela je. Kočka, která byla celá černá až na bílé tlapičky a malou skvrnku pod krkem, se jí bez jediného zaváhání začala třít o nohy. „Ahoj.“ Sklonila se a poplácala kočku po nahrbeném hřbetě. Okamžitě zjihla, když jí kočka začala dělat osmičky mezi kotníky.

Někde za zády se jí ozvalo bouchnutí dveří.

„On opravdu kočky nenávidí.“ povzdychla si Lois, když se vrátila do obýváku. „No vida, jaké jsou z vás kamarádky! To je chudinka! Musí mít obrovský hlad.“

„Dám jí najíst.“

„Výborně! Výborně!“ Lois se pokusila kočku pohladit, ta ale utekla a schovala se pod pohovku. „No jo. Teď se najednou bojí. Víte, že tady mám navíc jednu přepravku? Používala jsem ji na Kaisera, když byl ještě štěně. Mohly bychom ji dát do ní.“

„Jestli se nám podaří ji chytit.“

„Zkuste to a já se zatím půjdu podívat po té kleci.“

Alvarezovou překvapilo, že kočka nekladla téměř žádný odpor. Během deseti minut ji měla v autě a vracela se zpátky do svého bytu, zatímco zvíře žalostně mňoukalo z přepravky na zadním sedadle.

Když nesla Ztracenku, jak ji prozatím pojmenovala, k předním dveřím, v duchu uvažovala, jestli by měla to srdce odvézt kočku do útulku, anebo jestli už teď bude kočka Jocelyn Walliso– vé navždy její. V duchu si vybavila Lois Emmersonovou a jejího psa v sladěném svetru a nedalo jí to, aby se nezamýšlela nad vlastním osudem. Ceká ji snad stejná budoucnost jako tuhle starou dámu? Zůstane sama v bytě jen se zvířetem, které jí bude nahrazovat děti? S kočkou s vlastním šatníkem?

„Nikdy,“ vydechla, zatímco odemkla dveře a vstoupila do sterilního bytu, který nazývala domovem. Vysypala kočce do misky obsah konzervy, pro kterou se tajně vrátila do bytu Jocelyn Wallisové, složila jí ručník místo pelíšku a nechala kočku, aby si prozkoumala nové prostředí. Zatímco Ztracenka čmuchala k nábytku, nasypala Alvarezová hrudkovitou kočičí podestýlku, kterou si taky vzala v bytě mrtvé ženy, do nízké bedýnky. Popadla kočku a posadila ji na podestýlku. „Pamatuješ si k čemu to je, Ztracenko?“ zeptala se a kočka okamžitě vyběhla ven z koupelny. „Výborně.“

Alvarezová si dala krátkou sprchu, rychle se utřela a převlékla do černých kalhot a roláku v červenohnědém měděném odstínu. Do uší si navlékla veliké kruhové náušnice a pro jednou si nechala dlouhé černé vlasy rozpuštěné.

Když se vrátila do kuchyně, podařilo se jí objevit ve spíži zaprášenou láhev cabernetu. Zatímco ji otírala, kočka vyskočila na kuchyňský pult. „Ať mi ji neshodíš!“ varovala malou šelmu, která na oplátku zívla a ukázala své jehličkové bílé zuby. „Buď hodná.“

Ani mě nenapadne, představila si, co by jí kočka asi odpověděla, kdyby uměla mluvit. Potom rychle vklouzla do kabátu, popadla šálu a dřív, než si to stihla sama sobě vymluvit, zamířila s kabelkou a lahví červeného ke dveřím.

Sníh pořád padal, i když už ne tak hustě, a drobné vločky se leskly v záři lampy.

V duchu si spílala do idiotů, když zamířila ke svému jeepu, kde se usadila a na chvíli nehybně seděla.

Opravdu to chce udělat?

Vzít Dana Graysona za slovo a přijmout jeho pozvání?

Se zatoulanou kočkou nechanou napospas v bytě?

Chvíli váhala s rukou nad startérem, potom zavřela oči a počítala do deseti. „Do háje,“ zamumlala. Co nejhoršího se může stát? Ztrapní se. Znemožní. Najde ho doma samotného s nějakou cizí ženou. Nebo bude doma úplně sám, nebude vůbec nikoho čekat, a když ji uvidí na schodech, poklesne mu čelist překvapením.

Kdo ví?

Kdo nic nezkusí, nic nezíská. Nebo nada aventurado, nada adqui– rido, jak říkala v pubertě, zatímco babička při těch slovech pohoršené kroutila hlavou.

Nakonec zasunula klíček do startéru a otočila s ním. O pár vteřin později už vyjížděla ven z parkoviště skrz padající sníh a v duchu uvažovala, co asi ksakru řekne svému šéfovi, až zazvoní u jeho dveří.

14

„Už jsme o tom přece mluvili.“ Pescoliová se opřela o loket v Santanově obrovské posteli, z níž byla skrz otevřené dveře vidět mihotající se záře z krbu v obývací části chaty. Hlasitě vzdychla, vyčerpaná protichůdnými emocemi, a zadívala se na muže, do kterého, jak si neustále odmítala přiznat, byla zamilovaná. Bože, proč musím být takový blázen.

Obzvlášť ve věcech týkajících se jeho osoby.

Příjemná vůně chilli – čekal je krocan na chilli, jak jí Santana prozradil – se mísila s vůní hořícího dřeva. Jejich oslava Dne díkůvzdání nebyla příliš tradiční, za což ho zbožňovala. Většinu času strávili přímo tady, v masivní posteli, ve společnosti Nikity, huňatého huskyho, který ležel stočený na podlaze vedle postele. Za okny poletoval zlehka sníh a chvíli to vypadalo, že jsou na celém světě docela sami.

Santana byl taky nahý, jeho snědá kůže byla v ostrém kontrastu s bílými peřinami. Černé vlasy měl rozcuchané a volně mu padaly do čela. S očima ještě stále potemnělýma touhou jí připadal neskutečně sexy. Pořád. Už celý dlouhý rok, co byli spolu.

Ten mizera se klidně rozesmál a bílé zuby se mu blýskly ve zšeřelé místnosti. „Mám takový pocit, že o tom budeme mluvit pořád a pořád dokola, než konečně budeš mít odvahu přiznat, jak moc mě potřebuješ.“

„Tebe?“

„Jo, přesně tak. Už se s tím konečně smiř.“

„Já nepotřebuju…“

„Nikoho,“ dokončil větu za ni. „Ano, já vím. To už jsem slyšel mnohokrát.“

„Tak proč na mě pořád tlačíš?“ Opět stejný požadavek, aby se k němu nastěhovala. Před rokem, když se vypořádala z psychické i fyzické újmy, které jí ten šílenec způsobil, souhlasila, že společné bydlení není zas tak špatný nápad. Lákala ji představa bezpečí. Přišlo jí to v té chvíli logické. A neuvěřitelně lákavé. Jenže teď…

„No tak, Regan, co je na tom tak špatného?“ Natáhl k ní paži a mozolnatou ztvrdlou dlaní jí přejel přes hruď. V místě, kde se jí dotkl, cítila zvláštní mravenčení a okamžitě se jí zrychlil tep. „Užili bychom si spolu tolik legrace.“ Mírně se zvedl a dotkl se jazykem jejích citlivých bradavek. Cítila na kůži jeho horký dech. „Přemýšlej o tom. Mohli bychom se milovat každý den, pozdě v noci a potom znovu ráno…“

Zmocnila se jí známá touha, tam hluboko uvnitř. Jako kdyby vycítil její reakci, zasunul jí ruku mezi nohy a bříšky prstů dráždil její nejcitlivější místa. „Přemýšlej o tom,“ zopakoval šeptem s ústy přitisknutými k jejím ňadrům.

„Víš, kovboji, že když chceš, dokážeš být pěkný parchant?“

„To víš, léta praxe.“ Opět vlhké dotyky jazykem. Jen pár hbitých krouživých pohybů, které v ní rozpoutaly žár.

Její zatracené bradavky ztuhly a ona tiše zasténala.

Chtěla ho. Bylo to k vzteku, ale strašně ho chtěla. Zdálo se, že se tohoto muže nikdy nenasytí.

Santana se rozesmál, jako kdyby jí dokázal číst myšlenky, a jeho bílé zuby se znovu blýskly v neodolatelném úsměvu.

„Myslím to vážně.“ ‚

„Já to myslím vážně.“

„Já taky.“ Rychlý jako kočka se převalil přímo na ni, přimáčkl ji do matrace a v očích mu doutnaly temné a vášnivé plamínky. „Už dlouho mluvíme o tom, že začneme bydlet spolu.“

„Já vím, jenže ještě mám doma děti a…“

„A ty děti potřebují mužský vzor.“

„Ach jo,“ vzdychla. Stačila pouhá váha jeho těla, kterou se k ní tiskl na těch správných místech, aby přestala být schopná kloudné myšlenky. Co se to s ní sakra děje? Zničehonic, když už jí táhne na čtyřicet, je najednou nadržená jako nevycválaný teenager. Tedy alespoň v přítomnosti Santany. A nejhorší na tom je, že ten darebák to moc dobře ví!

„Myslím, že uděláme nejlépe, když to necháme být tak, jak to je.“

„Ale mohlo by to být ještě lepší!“

„Anebo taky horší,“ namítla.

„No tak, Regan. Popadni tu šanci za pačesy.“ V očích se mu zrcadlila venkovní tma. Přitiskl se k ní horkými ústy a vášnivě ji políbil, potom stiskl zlehka mezi zuby její spodní ret.

„Jestli si myslíš, že mě přesvědčíš, když mě takhle budeš… Aaaach.“ Jeho ruka vklouzla znovu mezi její horká stehna a ona se proti své vůli prohnula v zádech, ve spáncích jí začalo tepat a srdce jí tlouklo jak o závod. Sevřela prsty křečovitě přikrývku a nakonec se vzdala, zavřela oči a hluboko v hrdle zasténala, když do ní vstoupil. Okamžitě se jí zmocnilo to důvěrně známé a přesto tak vzrušující mravenčení, které postupovalo od kříže směrem nahoru, zatímco Santana se rytmicky pohyboval, jeho dech se stále zrychloval, až se zcela vymknul jeho kontrole, zatímco na kůži se mu objevily kapičky potu.

Je tak špatné myslet na budoucnost?

Představovat si, jak zbytek života stráví po jeho boku?

Teď na ni však myslet nemohla, ani se o to nepokoušela. Pro tento okamžik se propadla do temnoty noci a vychutnávala si plnými doušky, co jí přinesla.

Kacey vyhlédla ven prostornými okny v jídelně seniorského domova Rolling Hills s vědomím, že jejich slavnostní večeře s matkou u příležitosti Dne díkůvzdání se pomalu chýlí ke konci. Venku pořád sněžilo a načechrané vločky se usazovaly na světélkujících řetězech umně rozvěšených kolem celého pozemku. Altánek v dálce zářil bílými žárovičkami a podobně byl ozdobený i jeden vzrostlý jehličnan.

Několik dalších hostů také dovečeřelo, postupně se začali zvedat a na cestě ven z jídelny, mávali Maribelle na pozdrav anebo se zastavili u jejich stolku, aby jim popřáli hezký Den díkůvzdání. Maribelle jim všem představila Kacey a také jim popřála hezký sváteční večer.

Kacey se už chystala, že se zvedne, když se u jejich stolu zastavil vysoký důstojný muž s oholenou hlavou, vojenským držením těla a bezprostředním úsměvem.

„Tak tohle je tvá dcera?“ zeptal se a Maribelle rychle představila Kacey panu Davidu Spencerovi, který pronesl, že je jí „okouzlen“. Připadala si chvíli, jako kdyby ji najali k natáčení nějakého filmu z padesátých let. „Jste stejně rozkošná jako vaše matka,“ prohlásil se spikleneckým mrknutím na Maribelle, která se začervenala. „Nejlepší spoluhráčka na bridž v celém domě, zřejmě i v celém městě. Nesmírně mne těší, Acacio.“ Jemně poplácal matku po rameni a potom se vydal dvojitými dveřmi do prostorné haly.

„Už chápeš, proč to tady mám tak ráda?“ zeptala se matka a očima láskyplně sledovala Spencerova záda.

„Chápu. A taky chápu, proč jřji tak umíněně vyžadovala, abych přijela za tebou. Zřejmě jsi mi ho chtěla ukázat, nemám pravdu?“

Matka se zatvářila, jako kdyby to chtěla popřít, avšak vzápětí pokrčila rameny: „Přiznávám, dostala jsi mne.“

„Je to mezi vámi vážné?“

„To ne!“ Maribelle se rozesmála tak veselým zvonivým smíchem, jaký od ní Kacey léta neslyšela. „Říkám mu generále,“ svěřila se jí s dalším uzarděním.

„Jsi do něj zamilovaná?“

„Zatím si nejsem jistá.“

„Mami, nelži mi. Je to jasné jako facka. Jak to, že ses o něm ještě nikdy nezmínila?“

„Protože ve skutečnosti nebylo co říkat.“ Jiskřičky, které se jí blýskly v očích, však slova popřely. „Co tomu říkáš?“

„Čemu? Jemu, nebo tobě?“

„Nám oběma.“

„Chci jen, abys byla šťastná,“ slyšela Kacey říkat sama sebe, avšak v nitru toužila ještě po něčem jiném – aby jí matka zodpověděla pár otázek. Jednou z nich například bylo, proč po celá ta léta, kdy byla vdaná za otce, dceři ani manželovi neukázala tuhle mladistvou, rozpustilou a šťastnou tvář. Proč Kacey vždycky cítila napětí, které mezi rodiči panovalo? Najednou se jí zmocnil pocit, že matka vlastně otce nikdy nemilovala. Celý život patrně prožila s pocitem, že se vdala pod svou úroveň. Stala se ženou farmáře, ačkoliv sama byla studovaná a toužila po vlastní kariéře…

Navíc celý život hledala zřejmě něco docela jiného, co teď konečně objevila v Davidovi Spencerovi.

Kacey v duchu zauvažovala, jak moc vlastní matku vlastně zná. A jestli ji vůbec zná. Maribelle byla plná tajemství a záhad. Pravdu chápala zřejmě jako věc, kterou je nutné před ostatními skrývat.

„To je překvapení! Ty jsi opravdu přišla!“

Na tváři Dana Graysona se objevil široký úsměv, vzápětí rozevřel doširoka dveře a pokynul jí, aby šla dál.

Málem se zase otočila k odchodu, když uviděla u garáže neznámé auto. Bylo pokryté už deseticentimetrovou vrstvou sněhu, takže nebylo možné poznat, co je to za model. Zřejmě nějaký malý kompakt.

„Hattie! Máme společnost,“ zavolal přes rameno a Alvarezo– vé se sevřel žaludek. „Tak pojď dál, honem. Venku je zima jako v psinci.“ Ustoupil o krok dozadu a mávnul směrem do domu, zatímco Alvarezová se pokoušela vyloudit na tváři úsměv, k němuž neměla nejmenší důvod.

Takový trapas! Očividně jí navrhl, aby se u něj zastavila, jen ze slušnosti, chtěl být milý a zdvořilý, nic víc. Teď už se ale nemůže otočit. Bude se muset co nejdříve na něco vymluvit a vypadnout odtud. Vstoupila do temné chodbičky a uslyšela něčí hlasité kroky.

Za rohem se objevily dvě dívky, mohlo jim být tak kolem sedmi let a byla to naprosto identická dvojčata. Jedna byla oblečená v růžovém a vlasy měla stažené čelenkou ve stejné barvě. Ta druhá, oblečená do zeleného, měla culík svázaný volně gumičkou, a když se zasmála, ukázala dva chybějící přední zuby.

„Děvčata, tohle je, ehm, slečna Alvarezová. Je to policejní vyšetřovatelka.“ Potom se obrátil k Alvarezové. „Seleno, tohle jsou McKenzie a Mallory.“

„Ahoj,“ hlesla McKenzie, dívka v růžovém. Její sestra se zamračila a upřeně Alvarezovou pozorovala, zatímco zpoza jejích zad se ozval pravidelný klapot střevíčků a vzápětí se objevila žena, která by z fleku mohla představovat prototyp ideální matky June Cleaverové, hrdinky televizního seriálu z padesátých let.

Vysoká, štíhlá, v pouzdrových šatech a v lodičkách na vysokých podpatcích, jakmile spatřila Alvarezovou, celá se rozzářila.

„Já jsem Hattie,“ pronesla s hřejivým úsměvem. Na krku měla perlový náhrdelník a kolem vosího pasu uvázanou jednu z takových těch titěrných a naprosto zbytečných zástěrek. Vlasy měla sčesané dozadu a připevněné zdobnými hřebínky. Působila, jako kdyby právě vystoupila z televizní obrazovky padesátých let.

„Selena,“ hlesla Alvarezová a s pocitem trapnosti podala ženě, která tu byla evidentně v roli hostitelky, láhev vína.

„Jsem tak ráda, že vám to nakonec vyšlo. Přišla jste právě včas!“ Potom se obrátila ke Graysonovi: „Taky jsi mohl pomoct své kolegyni z kabátu, kristepane, Dane, občas se nestačím divit!“ Posléze pohlédla na láhev vína. „Cabernet! Moje oblíbené!“

Bože, zachraň mě, pomyslela si Alvarezová a jen silou vůle se dovlekla až do obývacího pokoje se starým stolem, na němž byl teď prostřený nažehlený ubrus ozdobený čerstvými květinami a dlouhými svícny, kolem kterých byly zatočené větvičky brusinčí. U stolu stály čtyři židle a na stole ležely čtyři mírně otlučené porcelánové talíře na vybledlých prostíráních, jako do očí bijící důkaz, že ji tu nikdo nečekal.

„Dane, můžeš to otevřít?“ zeptala se Hattie a se spikleneckým mrknutím mu podala láhev. Vzápětí zmizela ve dveřích, které vedly zřejmě do kuchyně.

„Abys tomu rozuměla,“ otočil se šéf k Alvarezové, „Hattie je… tedy vlastně byla moje švagrová. Ta malá děvčata jsou vlastně mé neteře.“

„Aha.“

Moc moudrá z toho nebyla. Jako kdyby jí vyčetl z očí, jak je zmatená, po krátké odmlce dodal: „Hattie je sestra mé bývalé ženy.“

Ach, bože, to je čím dál tím víc komplikované.

Vešli do kuchyně, kde Hattie právě vytahovala z kredence další talíř, zatímco překrásně propečený krocan chladl na sporáku a čekal, až ho někdo naporcuje. Na lince stála láhev chablis hned vedle dvou nesourodých skleniček.

Alvarezová v duchu zasténala, když Hattie chvíli štrachala v šuplíku a potom odtamtud vytáhla další prostírání.

Vzchop se, říkala v duchu sama sobě. Musíš přežít několik příštích hodin s úsměvem. I když došlo k tomu, čemu se říká ta nejhorší noční můra, ty se s tím vypořádáš. Co je složitého na společenské konverzaci v porovnání s pátráním po stopách odhalujících pravou příčinu smrti Jocelyn Wallisové, anebo s prohlížením fotografií z místa činu po řádění sadistického vrahouna? Jedná se jen o jídlo, tak co?

„Dane, nezačneš už s porcováním?“ ozvala se Hattie, zatímco Cirayson otevíral láhev červeného.

„Skvělý nápad.“

Alvarezová zabořila nos do skleničky, kterou jí podal. Takového ještě nikdy Graysona neviděla. Uvolněný ta tik od rodiny. Dobrý bože, co si vůbec myslela?

Hattie mezitím připravila dokonale glazované sladké brambory a taky zahuštěnou šťávu z masového výpeku na obyčejné vařené brambory. Na kuchyňské lince stála připravená omáčka z brusinek a vedle ní chladl dýňový koláč… To už bylo na Alva– rezovou příliš. Sakra, proč sem jezdila? Proč ze sebe dělá křena?

Všichni se vměstnali kolem stolu, Alvarezová seděla naproti dvojčat, Grayson na jedné straně a Hattie na opačné. Alvarezová celou dobu zoufale přemýšlela, jak by se jí mohlo povést odtud uniknout. Hattie trvala na tom, aby holčičky pronesly modlitby, ve kterých by poděkovaly za milosrdenství a vyjádřily svůj vděk a přání. Zatímco Mallory zarytě mlčela, McKenzie zarecitovala modlitbičku, kterou se Alvarezová pokusila rychle zapamatovat, aby ji mohla použít pro splnění vlastního přání co nejrychleji se odtud vypařit.

Jídlo bylo chutné, krocan šťavnatý, sladké brambory se jí doslova rozplývaly v puse, a přesto si Alvarezová nedokázala vychutnat jediné sousto.

Když Hattie servírovala moučník a zářivě se přitom na Graysona usmívala, nenápadně nahmatala pod stolem mobilní telefon a podařilo se jí aktivovat budík. Jakmile telefon začal vyzvánět, rychle si ho přiložila k uchu a hlasitě pronesla: „Alvarezová.“ Podařilo se jí zatvářit se znepokojeně, omluvně zvedla ruku a odsunula se se židlí od stolu. „Ano? Samozřejmě, že přijedu…“ Vzdálila se do vstupní haly a nepřestávala cosi žvatlat do hluchého telefonu. Po třech minutách telefon vypnula a vrátila se do obývacího pokoje. „Je mi to moc líto, ale budu se s vámi muset rozloučit,“ řekla. „Hlavně zůstaňte všichni v klidu sedět, prosím, kabát si vezmu sama.“

„Nějaké problémy?“ Grayson už byl stejně na nohou.

„Nic vážného.“ Aspoň kousek pravdy.

„Tak zůstaňte prosím na koláč a na kávu.“ Hattie zvedla své dokonale tvarované obočí a u kořene nosu se jí objevily dvě starostlivé vrásky. McKenzie kopírovala výraz své matky, zatímco Mallory pokusně píchla prstem do šlehačkové čepice, která se pomalu vsakovala do dýňové náplně koláče.

„Je mi to moc líto, ale nemůžu. Mockrát vám děkuji za večeři. Bylo to úžasné.“ Alvarezová se záměrně nepodívala Graysonovi do očí, protože nenáviděla výmluvy, vždycky byla hrdá na to, že jedná na rovinu. Nebylo pro ni vůbec jednoduché takhle lhát.

Grayson ji doprovodil do předsíně a podal jí bundu z věšáku vedle dveří. „Ať je to cokoliv, určitě to může počkat.“

„To si nemyslím.“

Popadl ji za rameno. „Co se děje?“

„Jen došlo k nějakému zmatku s žádankami ke zprávám z laboratoře.“ Pustil ji a ona málem nahlas vydechla úlevou. „Jak už jsem říkala, nic vážného. Jen to chci dát co nejrychleji do pořádku.“ Zasunula ruce do vlněných rukávů a připadala si jako pitomec, když jí pomohl urovnat si bundu na ramenou. Jednou rukou popadla ještě šálu z věšáku, zatímco druhou už otevírala dveře. „Ještě jednou děkuju mockrát za to jídlo. Bylo to opravdu skvostné,“ řekla a vyběhla ven.

U auta se otočila a uviděla Graysona, jak stojí na terase a zdálky pozoruje, jak si sedá za volant svého jeepu.

„Dane?“ ozval se z útrob domu tlumený hlas Hattie.

Alvarezová strčila klíč do zapalování a jakmile motor naskočil, zapnula stěrače, které rozmetaly vrstvičku sněhu nahromaděnou na předním skle. Vycouvala a vzápětí sešlápla plyn. Ve zpětném zrcátku viděla, jak se dveře Graysonova domku zavřely. Mrazivá temnota pohltila hřejivé teplo jeho domova.

Cítila, jak se jí srdce sevřelo zklamáním, hořkým a ledovým, a v duchu si začala nadávat. Co sakra čekala? Že spolu se šerifem stráví intimní chvilky ve dvou při slavnostní osamělé večeři? Že spolu vypijí láhev vína, kterou přinesla, a potom si třeba vymění i nějaký ten nesmělý polibek?

Nebylo jednoduché vypořádat se s podobnými myšlenkami. Zahnula na hlavní silnici a vzápětí se zasekla za pluhem, který se hlemýždím tempem pohyboval po vozovce a shrnoval sníh ke kraji cesty, zatímco radlicí seškraboval vrstvu ledu.

Alvarezová zpomalila na čtyřicet kilometrů za hodinu a v duchu se zapřísáhla, že už nikdy ze sebe nesmí udělat takového blázna.

Byla pořád pryč.

Poznal to podle toho, že před domem chyběly vyjeté koleje od jejího vozu a že světla, která se rozsvěcovala v Acaciině domě byla stále tatáž, která se aktivovala každý den podle předem nastaveného časového spínače.

Ráno v pět se jako první rozsvítila lampa v pracovně a se železnou pravidelností se vždy v půl páté odpoledne rozsvítily stolní lampičky ve spodních místnostech.

Žádná jiná světla skrz clonu holých větví vidět nebyla. Na jaře a v létě byl její dům při pohledu od silnice zcela skryt, avšak v tomto ročním období, když už listí z okolních topolů, osik a střemch opadalo, bylo možné dům bez problémů pozorovat. Je pravda, že byl vzdálený dobrých čtyři sta metrů od hlavní silnice, oddělený polem a několika stromy, avšak i v zimních nocích, jako byla tato, dokázal jasně rozpoznat světlo lampy.

Byl opatrný, protože nevěděl, jestli se Acacia dnes v noci nevrátí, a měl strach nechat ve sněhu viditelné stopy. Věděl, že musí být obezřetný, že kdyby ji teď napadl, mohl by tím obrátit k sobě víc pozornosti, než by chtěl, zároveň však zastával názor, že každá příležitost se musí využít. Sváteční období mu hrálo do karet, protože na silnicích panoval mnohem větší provoz a lidé byli příliš zaneprázdnění a duchem nepřítomní, než aby si čehokoliv všímali. V současné době neměla v bytě žádný bezpečnostní systém, žádného hlídacího psa ani spolubydlícího, ale jakýkoliv z těchto faktorů se mohl každým okamžikem změnit. Musí jednat, jakmile k tomu bude příležitost.

Pomalu přejel kolem odbočky vedoucí k jejímu domu, potom projel stejnou cestou ještě jednou a teprve, když se přesvědčil, že v dohledu skutečně nikdo není, rozhodl se této šance využít. Zaparkoval zhruba dva a půl kilometru od domu, za hromadou velkých balvanů na kraji bývalého lomu, a potom si připnul na nohy běžky. Její rodinná farma naštěstí sousedila se státními lesy, takže nebude nutné přelézat příliš mnoho plotů. Skrz les vedly vyjeté koleje, které se klikatily mezi vzrostlými borovicemi, modříny i menšími jalovci a on měl už dávno osvojenou tu nejkratší cestu.

S brýlemi na noční vidění opatrně klouzal ztichlým lesem. Každou chvíli vyplašil králíka, který rychle odhopkal schovat se do zasněženého roští.

Ve spáncích mu bušilo a uši měl nastražené, zatímco očima stále pečlivě prozkoumával zmrzlou krajinu kolem sebe. V dálce viděl jelena, nehybně ho pozoroval, jak projíždí na lyžích kolem něj, potom zahlédl ve tmě nějakého ptáka, který před ním vletěl do hustého zasněženého roští.

Cestou lesem za sebou zanechával stopu, až se konečně dostal k vnější hranici pozemku Collinsových. Na minutu zaváhal, napínal uši a chvíli pátral v okolí po jakékoliv známce života. Spokojený, že je tu dočista sám, si po chvíli lyže odepnul a nasadil si sněžnice, přelezl plot, který odděloval soukromý majetek od státní půdy.

Jakmile byl za plotem, začal se pohybovat rychle a sotva slyšitelně, jak se to naučil během let strávených na poušti, když byl ještě u mariňáků. Držel se blízko plotu, aby jeho šlépěje nebily tak do očí, a bezhlesně se blížil k hospodářským stavením. Ačkoliv venku mrzlo, on se potil, nervy měl napjaté jak tětivu a všechny svaly zaťaté. Byl připravený.

Když se dostal k zadní části nejbližšího stavení, na okamžik se zastavil a zhluboka se nadechl, aby přikrčený pokračoval dál, dokud se nedostal až k domu, kde opět zahlédl rozsvícenou lampu v pracovně.

Nedokázal potlačit škodolibý úsměv.

Její snaha udržet dojem, že v domě někdo je, byla naprosto amatérská, téměř naivní.

Když konečně došel až k zadnímu dvorku, opět se zastavil a znovu kontroloval dům, aby se ujistil, že uvnitř skutečně nikdo není. Potom se proplížil kolem hustých keřů až k vnější zdi garáže.

Noc byla temná díky hustě padajícímu sněhu a panovalo tu naprosté ticho, které rušilo jen jeho zrychlené oddechování a tlukot srdce. Žádné jiné zvuky slyšet nebyly.

Jenže on nevěděl, jak dlouho to tak zůstane.

Rychle si odepnul sněžnice, potom přešel podél garáže až k jejímu zadnímu rohu. Dokonce si dovolil bliknout baterkou skrz postranní dveře, aby se podíval dovnitř.

V garáži nestálo žádné auto.

Ještě se nevrátila.

Zatím.

Trpělivě kopíroval její starší stopy, které tu zanechala dřív, a pomaličku se blížil k zadní verandě domu. Z kapsy své lyžařské bundy vylovil kroužek s klíči a našel ten, který si předtím nechal vyrobit.

Musel se znovu usmát, když si vzpomněl, jak vyřadil z provozu kotel a vzápětí předstíral, že je opravář, kterému zrovna došla potřebná součástka, když jí předtím tajně vytáhl klíče z kabelky ležící na stole. Nechal si udělat rezervní svazek klíčů, potom se vrátil, její klíče vrátil do kapsičky kabelky a „opravil“ kotel tím, že tam vrátil součástku, kterou si předtím „vypůjčil“. Bylo to tak jednoduché. Tak snadné. A teď, rovněž bez jakékoliv námahy, odemkl zadní vchodové dveře.

Sundal si boty, schoval je za odložený zahradní nábytek a potom pouze v ponožkách vešel do Acaciina bytu. Okamžitě ho pohltily nejrůznější vůně a pachy – zápach studené kávy, která zůstala ve skleněné konvici na vychladlém kávovaru, sladká vůně vonných svíček umístěných různě po bytě a dokonce i lehký závan jejího parfému, jehož stopy se pořád vznášely ve vzduchu.

Sáhl do kapsy a otevřel malou ampulku. Vzápětí z ní nasypal jemný prášek do mleté kávy, která stála na polici hned vedle kávovaru. Potom, jak se to naučil během své mise v Afghánistánu, rozmístil po její ložnici, obýváku, kuchyni i pracovně miniaturní štěnice. Měly daleký dosah, byly spojené s přijímačem na míle daleko odtud, který umožňoval buď odposlouchávat hovor, anebo ho nahrávat.

Výborně.

Když umístil poslední miniaturní mikrofon pod postel, usmál se a v duchu si představil, co by odtud tak mohl slyšet.

Pohlédl na hodinky a potom se vydal opět z domu ven, stejnou cestou, jakou sem přišel. Byl si jistý, že sníh jeho stopy zakryje. Zamkl za sebou dveře, natáhl si boty a pak opatrně našlápl do stop, které předtím udělala ona sama. Pokud nepřijede domů v následující půlhodince, sníh všechno zasype. Ani si nevšimne, že její původní šlépěje byly o něco menší.

Acacia Lambertová je sice inteligentní, ale stejně nemá ani tušení, co ji čeká.

To však nevěděla žádná z nich a jsou tu i další, které si vyžadují jeho pozornost.

Znovu se usmál sám pro sebe, potom si nasadil brýle pro noční vidění a vyndal sněžnice ze skrýše, kam je předtím uschoval.

V duchu viděl, jak si ta děvka dělá svou první ranní kávu. Nemá proti němu nejmenší šanci.

A brzy na to přijde sama.

Ale to už bude pozdě.

15

Když Kacey jela domů, sníh padal ve velkých prachových vločkách, což by ji v případě, že by byla v lepší náladě, mohlo naplnit pocitem štěstí a radosti. Jenže ona si právě teď dělala starosti o matku a o její zájem o Davida Spencera. Ne že by nechtěla, aby byla Maribelle šťastná, jenže dlouhá léta byla nešťastná a znuděná manželka, která žila jen z povinnosti s mužem, jehož jen stěží trpěla. Když Kaceyin otec dostal mrtvici a nikdy se z toho pořádně nevzpamatoval, prodali dům a přestěhovali se sem do Rolling Hills. Maribelle o něj s pomocí ošetřovatelek znechuceně pečovala a během této doby nebyla schopna se téměř ani pousmát.

Po pár letech zemřel a teprve potom byla schopna projevit určité emoce, které svědčily o tom, že svého muže zřejmě doopravdy milovala a že se jí po něm stýskalo.

Avšak i tehdy Kacey podezírala Maribelle z toho, že to dělá tak trochu účelově, aby se okolnímu světu ukázala jako trpící vdova, než že by se jí skutečně po mrtvém manželovi tolik stýskalo.

„Nech toho,“ okřikla se, zatímco upřeně sledovala protaženou vozovku před sebou. Matka je teď šťastná a na ničem jiném nezáleží, napomínala se v duchu a byla ráda, že už je skoro doma. Kacey by měla být ráda, že si Maribelle někoho našla.

Přesto v ní hlodala nespokojenost a nepřestávala přemýšlet o tom, proč se matka tak urputně vyhýbá některým ožehavým tématům.

Na tom, jak se stavěla ke všem otázkám, týkajícím se otcovy případné nevěry či možnosti existence jiných dětí, bylo něco zvláštního, co Kacey opravdu znepokojovalo.

Ona mi lže. Mimoděk se zamračila, čehož si všimla, když zahlédla svůj odraz ve zpětném zrcátku. Vzápětí se v něm odrazila světla auta, které se k ní přiblížilo zezadu. Moje matka mi lže, zcela bez zábran.

„Ale proč?“ pronesla nahlas.

Možná to nebyl její otec, kdo měl jiné děti, možná to byla samotná Maribelle. Ale je něco takového vůbec možné?

Auto, které jelo za ní, ji oslňovalo, řidič si evidentně nechal zapnutá dálková světla, která ozařovala všechny okolní lesklé plochy a nasvěcovala hustě padající vločky.

Matčina zdrženlivost ji rozhodně nezastaví. Jako lékařka má přístup k lékařským kartotékám a archivům, které by jí mohly pomoct dobrat se pravdy, a když se to nepovede jí samotné, má v záloze ještě jednoho pacienta, který na sebe jednou pod vlivem anestetik vyzradil, že se naboural do několika vládních počítačových serverů. Rozhodla se, že pokud se jí nepodaří potřebné informace získat, bude to dobrá příležitost přesvědčit se, zda je Tideus Chilcoate skutečně takový machr, anebo jestli se do počítačového hackera převtělil jen ve svých představách v důsledku působení celkové anestezie. Byla skutečně rozhodnutá využít této šance a najmout si ho, protože matčino tajnůstkářské chování ji vyvádělo z míry.

Jak že se to Maribelle vyjádřila? Ach, ano, naznačila dokonce, že jde ze strany Kacey o „výslech“. Samozřejmě. Svalit vinu na někoho jiného, vyhnout se jádru problému, odvést řeč jinam, mlžit, mlžit a zase mlžit.

Podrážděně sledovala, jak ten idiot v autě za ní vjel do protisměru a šlápnul na plyn. Když ji se svou světlou dodávkou míjel, podle řevu motoru jel na plné otáčky a od jeho bláznivě roztočených kol stříkal rozježděný sníh na všechny strany.

Má snad místo mozku piliny?

Zpomalila, aby se co nejrychleji dostal před ni. „Idiot,“ zamumlala a pohlédla do kabiny. Uvnitř byli dva lidé, zřejmě nějaký pár. Žena na sedadle spolujezdce kouřila cigaretu. Podívala se na Kacey a potom něco poznamenala k řidiči.

V tu chvíli ztratili nad svým vozem kontrolu a dodávka se začala sunout bokem zpátky do jejího pruhu.

„Do háje!“ Kacey dupnula na brzdy a dostala hodiny. Kola se přestala točit, zatímco auto se smykem řítilo rovnou na vysoký násep, končící hlubokým příkopem, táhnoucím se podél celé cesty.

Srdce se jí divoce rozbušilo.

Stiskla volant takovou silou, až jí klouby na rukou zbělely, a zoufale se snažila zachovat klid. „No tak, no tak!“ drmolila, zatímco se jí čelo orosilo strachy. Osa jejího automobilu začala opisovat pomalý oblouk. Dodávka zrychlila a ohodila ji další dávkou rozbředlého sněhu.

Snaž se srovnat kola, abys zůstala na silnici! V žádném případě nešlapej na brzdu a se smykem nebojuj! Hlavou se jí míhaly nejrůznější poučky, které jí vtloukal do hlavy dědeček od chvíle, kdy byla dostatečně stará na to, aby si mohla zažádat o řidičák. Jenže auto se dál sunulo k sněhovým bariérám, což nevěstilo nic dobrého.

Hlavně nepanikař!

S divoce tlukoucím srdcem a s rukama ztuhlýma hrůzou se snažila dostat vůz zpátky do správného pruhu, jenže když se jí konečně podařilo chytit směr, škrtla nárazníkem o sněhový mantinel a do vzduchu vylétla sprška ledových úlomků.

„Do hajzlu!“

Otočila volant na druhou stranu, auto se celé roztřáslo a začalo se neodvratně sunout zpátky do protisměru.

V dálce se objevila zářivá světla.

Kristepane.

Řítila se na ni další dodávka.

Zoufale škubla volantem.

Auto se sunulo pořád dál svým směrem, a tak z čirého zoufalství zkusila znovu dupnout na brzdy.

Snažila se všemi možnými způsoby vyhnout se střetu s blížící se dodávkou.

Ztichlou nocí se rozeznělo varovné troubení.

„Panebože!“ Srdce se jí hrůzou málem zastavilo.

Ta zatracená kola se jí zablokovala.

Její malý sporták pokračoval v bezhlavém skluzu stranou a Kacey se připravovala na čelní náraz s obrovským autem, které se na ni nezadržitelně řítilo.

„Chytni se!“ Kacey divoce dupla na plyn, zatímco se snažila kroutit volantem v opačném směru, než kam jí ujížděla zadní část vozu. Auto se kymácelo a kola se s divokou rychlostí protáčela. „No tak, zaber, no tak!“

Na čele jí vyskočily kapičky potu.

Dodávka už byla tak blízko, že rozeznávala obličej řidiče. Jejich oči se setkaly. Na krátkou vteřinu měla pocit, jako kdyby ho odněkud znala. Přichystala se na náraz. V té chvíli strhl řidič protijedoucí vůz stranou a hlasitě zatroubil. I jemu se kola protáčela.

Znovu dupla na plyn.

Auto sebou najednou škublo dopředu, jak se pneumatiky konečně chytly štěrku rozsypaného na kluzkém povrchu.

Vyrazila se svým malým sportáčkem kupředu, už skoro nabrala správný směr, když dodávka v plné síle narazila do jejího nárazníku.

Bum!

Škublo to s ní dopředu, ale bezpečnostní pás ji nepustil. Roztočila se s malým sporťákem šíleným tempem dokola přes oba pruhy, od kol jí létaly spršky sněhu i ledu, zatímco v zamrzlých sklech se odrážela okolní temná noc.

„Zastav, zastav!“ opakovala pořád dokola, jako kdyby jí ten zatracený auťák rozuměl. Dupala na brzdy, točila volantem, bojovala se smykem a bylo jí na zvracení.

Tempo obrátek konečně polevilo.

Zmrzlé a zasněžené stromy, které ještě před chvíli v divoké rychlosti vytvářely jediný rozmazaný pás, se začaly za oknem pomalu rozestupovat.

Měla pocit, jako kdyby se silnice před ní sama vyrovnala.

Konečně zůstalo auto stát na místě.

Nevolnost odezněla. „Sakra,“ zašeptala, zatímco srdce jí divoce tlouklo v hrudi a ve spáncích jí zběsile tepalo. Zhluboka se nadechla a cítila, jak jí mrtvolný pot na čele začíná osychat.

Byla otočená předkem dozadu, navíc v opačném směru, takže to vypadalo, jako když čeká na přijíždějící auta. Naštěstí nic nejelo. Dodávka, která do ní před chvíli narazila, zastavila v dálce, její zadní červená světla zářila do tmy, zatímco předními světly ozařovala sníh nakupený na krajnici.

Ruce se jí začaly zoufale třást, přesto se jí podařilo sešlápnout /lehká plyn a opatrně se rozjet dopředu. Zařadila se do správného pruhu a mířila za vyčkávající dodávkou. Jela teď sice opačným směrem od svého domova, alespoň však nebyla v protisměru, i když provoz byl naštěstí touhle dobou mimořádně slabý.

Ať už se jí chce, nebo ne, bude muset zastavit u toho černovlasého chlápka a vysvětlit mu, co se stalo. Taky by si s ním měla vyměnit čísla pojistek. Když se však k němu blížila, najednou se dodávka prudce rozjela a ohodila ji sprškou zledovatělého sněhu odletujícího od jejích zadních kol.

„Hej!“ zakřičela. Co to má sakra být?

Na krátký okamžik zauvažovala, jestli by ho neměla sledovat. Blatník má určitě promáčklý a to druhé auto je možná taky poškozené. Pokud nebude schopná identifikovat řidiče druhého vozu, veškerá škoda se bude hradit jen z její pojistky. Šlápla na plyn, ale kola se jí opět začala protáčet naprázdno, zatímco dodávka mizela v dálce. Ještě si stihla všimnout, že má poznávací značku z Idaha, byl ale už tak daleko, že zbytek nebyla schopná přečíst. Tedy kromě jediné číslice a ani u ní si nebyla jistá, zda se jednalo o osmičku nebo trojku.

Čím jí byl ten muž povědomý? Svými černými vlasy? Způsobem, jakým se na ni podíval? Nebo snad něčím jiným?

Soustředila se tak strašně na vzdalující se poznávací značku jeho vozu, že málem přehlédla ženu kráčející po kraji vozovky. Naštěstí koutkem oka zachytila pohyb a uvědomila si, že není na silnici sama. Vysoká, štíhlá žena s prošedivělými blonďatými vlasy, které jí vykukovaly zpod bílé pletené čepice, zřejmě mířila na stezku vedoucí k nedalekému lesu. Grace Perchantová. Místní podivínka, která prohlašuje, že mluví s duchy a dokáže věštit budoucnost. Po jejím boku kráčel pes, ježatou srst měl hnědavě šedivou a jeho oči lstivého predátora se blýskaly. Říkalo se o něm, že je napůl vlk, a Kacey tomu věřila.

Grace se přiblížila k jejímu vozu a Kacey stáhla okýnko. „Viděla jste to?“ zeptala se a druhá žena přikývla. „Nechápu, proč zničehonic zmizel.“

„Nedělejte si s tím starosti.“

Vlčí pes vydal hluboké hrdelní zavrčení a jeho oči byly stejně bledé jako oči jeho paničky upřené k nedalekému lesu.

„Ticho, Bane!“ přikázala mu Grace a obrovský pes okamžitě zmlkl.

„Jenže… zřejmě mi tou svou dodávkou poškodil auto a…“ nepřestávala se Kacey vracet ke zmizelému řidiči.

„Vaše auto je v pořádku.“ Grace se zahleděla do daleké tmy, která pohltila řidiče i jeho dodávku.

„Potřebuju s ním mluvit.“

„Ne.“ Grace stočila pohled zpátky ke Kacey. Panenky jejích bledě zelených očí byly rozšířené obavami. „S ním nikdy mluvit nesmíte.“

„Proč? Vy ho snad znáte?“

Grace zavrtěla zamítavě hlavou a znovu upřela pohled v dál. „Vím jen, že je ztělesněním zla,“ pronesla tajemně a od úst jí stoupal obláček páry. „Chce vám ublížit.“

„Ale vždyť ujel! Navíc si nemyslím, že by mě naboural úmyslně…“

Grace jí pohlédla do obličeje. „Buďte opatrná,“ varovala ji, potom hvízdla na psa a společně přešli na druhou stranu silnice do míst, kde sněhový val nebyl tak vysoký a kde vedla klikatá pěšina mizící v lese.

„Podivné,“ zamumlala Kacey sotva slyšitelně, jak byla ze všeho ještě otřesená, a potom s určitým úsilím auto otočila do protisměru a opatrně jela posledních šest kilometrů ke svému domovu. Příjezdová cesta byla zasypaná sněhem, ale její vůz, i když měl promáčknutou karosérii, bez problémů projel vrstvou prachového sněhu a bez jediného zaváhání zajel na své místo v garáži.

Bylo skoro jedenáct a Kacey si zhluboka oddychla a zaposlouchala se do uklidňujícího jemného tikání motoru, který postupně vychládal. Když vylezla z vozu, rozsvítila, aby prozkoumala škodu způsobenou na autě.

Promáčklý blatník na jedné straně, pár škrábanců a ještě jedna malá promáčklina, to bylo všechno, co se jí stalo. Nic neopravi– telného. Navíc měla obrovské štěstí, že to vůbec přežila. Mohlo dojít k mnohem vážnější nehodě. S odhodláním, že zbytek začne řešit zítra ráno, zamkla garáž a vyrazila k zadním dveřím. Noc byla tichá a klidná s lehce poletujícími sněhovými vločkami. Cestička, kterou předtím prošlapala, byla už napůl zasypaná novou sněhovou nadílkou. Přesto bylo snadné ji najít, takže mohla bez problémů kopírovat velké šlépěje, které tu po ní zůstaly. Na verandě se zastavila a rozhlédla se kolem sebe. Ani nevěděla proč, snad jen kvůli tomu zvláštnímu znepokojivému pocitu, který ji provázel celý večer. Ta nehoda jí moc nepomohla, ani zběsilý úprk toho druhého řidiče.

Co že to říkala Grace? Že ten řidič je ztělesněním zla a že chtěl Kacey ublížit?

To je přece směšné. Pust to z hlavy! Byl to jen jeden z netrpělivých spěchajících řidičů. Přesto ucítila v zátylku zvláštní mrazem a znovu se jí vybavil neurčitý pocit, že toho muže už někde viděla. „Teď ale opravdu fantazíruješ.“ Vešla do domu a ujistila se, že za sebou zamkla bezpečnostní zámek.

Rozsvítila a okamžitě se jí zmocnil absurdní pocit, že v domě někdo byl. „Panebože, mně už snad vážně přeskočilo.“ Přesto nakoukla do každé místnosti, opatrně prošla chodbou a všemi dveřmi, než si sundala šálu a společně s kabátem ji odložila na věšák vedle hlavního vchodu.

Žádný maskovaný muž s kudlou na ni zpoza rohu nevy– skočil.

Žádný podezřelý stín jí nezkřížil cestu.

Nezahlédla ani žádný pár očí, které by na ni zářily z přítmí pod schody.

Potichu něco zamručela a zamířila ke schodům. Na prvním schodě nad odpočívadlem se náhle zastavila. Tentokrát si byla jistá, že ve vzduchu cítí cosi nezvyklého. Vedle ní visel portrét prarodičů pověšený na vybledlých tapetách, které Kacey už dávno chtěla seškrábat dolů. Zatím se k tomu neodhodlala. Vybledlý růžičkový vzor byl babiččiným oblíbeným a Kacey neměla zatím ani čas, ani srdce strhat tapety ze zdí.

Dotkla se konečky prstů svých rtů a potom jimi přejela přes rozesmáté obličeje babičky a dědečka. Na okamžik zauvažovala, co asi vědí o ženách, které jí jsou tak podobné. Jocelyn Wallisová a Shelly Bonaventureová, její mrtvé „dvojnice“ pocházející ze stejné oblasti jako ona.

Po chvilce rozjímání se vydala vzhůru. Třetí schod odshora zavrzal jako vždycky a Kacey se neubránila úsměvu, když si vzpomněla, jak se mu jako dítě vždycky vyhýbala. Nejdřív kvůli tomu, aby jí nepřinesl smůlu, později kvůli tomu, aby nevzbudila chrápajícího dědečka a podřimující babičku, když se plížila ven z domu za blažených horkých letních nocí v Montaně, kdy byl vzduch provoněný senem a prachem a kdy se na koňském hřbetě mohla projíždět po pastvinách ozářených měsíčním svitem.

Tahle část dětství jí připadala nekonečně vzdálená od toho, co prožívala teď. Jako pilnou studentku medicíny ji napadl neznámý šílenec a ona se málem vzdala kariéry dřív, než vůbec začala.

Proč si chce pořád něco nalhávat a dokazovat?

Už nikdy nebude stejná jako předtím, než na ni ten maniak vyskočil ze tmy v garáži.

Musela se nenávratně rozloučit s obrazem dívky, která se o půlnoci projíždí ztichlou krajinou na koni, která se v létě po laně spouští do horské řeky a šplhá nebojácně po okolních kopcích… Kvůli matčině kritice a tomu příšernému zážitku z napadení měla nenapravitelně podkopanou sebedůvěru.

Za posledních pár měsíců se to sice trochu zlepšilo, dokonce se jí podařilo vypořádat se s rozpadem svého manželství i následným rozvodem s mnohem větší bravurou, než čekala, přesto věděla, že hluboko v nitru skrývá malou a křehkou dušičku, která se právě teď tlačila na povrch jejího vystrašeného a rozechvělého vědomí.

To nesmíš dopustit. Nesmíš se nechat něčím tak absurdním vyko– lejit. Grace Perchantová si myslí, že umí mluvit s duchy, nemůžeš ji přece brát vážně!

Zatímco se Kacey v duchu snažila dodat si odvahy a vzpruhy, vešla pomalu do místnosti, kterou obývala už od dětství. Zatím nenašla sílu nastěhovat se do ložnice prarodičů. Připadalo by jí to jako svatokrádež. Místo, aby rozsvítila, přistoupila k oknu a rozhlédla se po krajině osvícené slabě měsíčním svitem.

Znovu ucítila v útrobách nepříjemný sžíravý chlad, ačkoliv v místnosti panovalo naprosté ticho. Přemýšlela o řidiči dodávky, který narazil do jejího auta, a vybavila si letmý pohled na jeho tvář. Zná ho odněkud? Viděla už ho? Anebo se jí to jen v tom krátkém děsivém okamžiku zdálo?

Jsou to všechno tvé divoké představy, pronesla v duchu, ale ani na vteřinu něčemu takovému nevěřila.

16

„Cože? To snad ne… Počkej!“ Pescoliová, která právě seděla naproti Alvarezově v boxu U Divokého Willa, zvedla ruce dlaněmi dopředu a vykulila oči. Byl následující den po Dni díkůvzdání a obě ženy se domluvily, že se sejdou v místní restauraci s barem v centru Medvědího Brodu. „Ty sis nechala číst budoucnost z čajových lístků od nějaké ženské, co měla stejný svetr jako její pes? A potom jsi z místa činu ukradla kočku?“

„Já jsem ji adoptovala. Možná jen dočasně.“

Pescoliová na ni zírala, jako kdyby jí právě začaly pučet na hlavě rohy.

„Kdo mi tě vyměnil? Kam se poděla moje stará partačka?“ zeptala se nevěřícně, potom popadla láhev s kečupem a nalila si pořádnou dávku na talíř. „Teď začneš prohlašovat, že ses nechala paprsky transportovat do vesmíru, aby ses setkala tváří v tvář s Krytorem, nebo jak se vlastně jmenoval ten mimozemšťan, o kterém generál Ivor Hicks prohlašuje, že ho před lety unesl.“

Alvarezová si zadumaně pohrávala se zbytkem tuňákového salátu a nakonec dospěla k názoru, že se bude muset své kolegyni svěřit. Pokud to neudělá, Pescoliová se to stejně dozví od někoho jiného. A tak s očividným sebezapřením přiznala, že večer jela na oslavu Dne díkůvzdání k Danu Graysonovi.

„Kristepane,“ vydechla Pescoliová nevěřícně. „Ty ses k nim vetřela na rodinnou oslavu na Den díkůvzdání a…“

„Počkej, počkej. Byla jsem pozvaná!“

„Z lítosti.“

Alvarezová zírala na svou kolegyni. „Udělala jsem chybu, chápeš? Teď už to vím. Řekla jsem ti to jen proto, abys nebyla šokovaná, kdyby se ti o tom šerif náhodou zmínil.“ Napíchla vidličkou kousek salátu. „A co jsi dělala ty?“

K jejímu překvapení Pescoliová zrudla, když popadla toast napěchovaný masem a dřív, než si kousla, ho namočila do kečupu.

„Aha, myslela jsem si to…“ Alvarezová se snažila, aby nezněla moc závistivě.

„Dozvěděla ses vlastně u té sousedky něco zajímavého, kromě toho, že v bytě zůstala opuštěná kočka?“ řekla po chvíli pescoliová, když sousto spolkla a zapila ho dietní kolou.

„Možná bychom měli začít pátrat po jedné tmavé dodávce.“

Pescoliová na ni pohlédla. „Kdy jsme naposledy po žádné ne– pátraly?“

Alvarezová pokrčila rameny.

„Znáš aspoŇ část poznávací značky? Nebo cokoliv jiného, čím by se dal výběr zúžit? Třeba že měla uvnitř lůžkovou úpravu na kempování nebo nějaké zvláštní příslušenství?“

„Těžko říct. Lois si bud ničeho takového nevšimla, anebo si to nepamatuje.“

„Lois je ta panička od jezevčíka se stejným svetrem, která čte z čajových lístků a je členkou Organizace pro etické zacházení se zvířaty?“

„Jo, přesně ta,“ odpověděla Alvarezová trpělivě.

„Uf. To není zrovna ten nejdůvěryhodnější svědek.“ Pescoliová dopila kolu a dřív, než stihla servírku a zároveň majitelku tohoto podniku, Sandi, zastavit, už měla sklenici zase plnou. „Díky, ale už mám vážně dost.“

„Dolití sklenice je u nás zdarma.“ Sandi, vysoká a skoro vy– záblá, se zeširoka usmála. Nikdy nepřestávala prodávat. Podnik na ni přepsal při rozvodu její bývalý muž William Aldridge, po kterém byla tahle restaurace pojmenována, a ona se vrhla do podnikání celým srdcem i duší. Okamžitě změnila nudný jídelní lístek a obohatila ho místními specialitami, jako jsou sladké moučníky s borůvkami, zvěřina nebo pstruh, a celý prostor nově vyzdobila tak, aby si člověk připadal jako v lovecké chatě. Dřevěné lustry byly vyrobeny z kol od vozů, na jejichž koncích byly zavěšené lucerny. Vysoko na zdech obložených surovým dřevem byly pověšené vycpané hlavy ovcí, antilop s dlouhými rohy a jelenů a v jedné ze zadních kójí dokonce shlížel na hosty svýma skleněnýma korálkovýma očima los. Působilo to tam docela vy středně a na vkus Alvarezově až trochu děsivě, na druhou stranu to naprosto vystihovalo způsob života v Medvědím Brodě.

Sandi na ni mrkla svýma až přehnaně namalovanýma očima a odběhla k dalšímu stolu, kde se nějaký pár snažil vypořádat se třemi hlučnými dětmi v rozpětí dva až šest let. Maminka i tatínek působili dost vyčerpaně, jak se triu neposedných synků pokoušeli rozdělit lahve s pitím, pomoct každému z nich sundat si batůžek a zároveň přitom odpovídat na jejich zvídavé dotazy. Sandi vytáhla ze zástěry malé omalovánky a na jednom z vedlejších stolků našla sklenici s barvičkami. Teprve když se děti s nadšením vrhly do umělecké činnosti, začala se jejich rodičů vyptávat, co si dají.

„Mohla bys mi říct ještě jednou, jak je to s tím jedem?“ Pescoliová si znovu kousla do sendviče, zatímco Alvarezová opakovala, co zjistila v bytě Jocelyn Wallisové, a jak všechny doposud objevené důkazy zapadají do hypotézy, že byla zavražděná.

Po zbytek času už jen probíraly detaily tohoto případu. Když zaplatily účet a oblékly si bundy, zamířily ven kolem grizzlyho jménem Béďa, který u vchodu vítal všechny návštěvníky. Strnulý medvěd s pootevřenou tlamou, v níž bez ustání vystavoval na odiv své dlouhé tesáky, byl vždy nastrojený v něčem typickém pro dané roční období. Ani teď tomu nebylo jinak, protože na hlavě měl naražený klobouk a kolem krku bílý límec, takže vypadal jako potomek Otců poutníků. V prackách s dlouhými drápy měl usazené tykve, dýně a roh hojnosti přetékající ovocem. Z uschlých snopů obilí, které ho obklopovaly, vykukovala dokonce maketa krocana s nádivkou.

„Moc roztomilé,“ zamumlala Pescoliová sotva slyšitelně.

Alvarezová ramenem otevřela dveře a poryv studeného větru ji udeřil plnou silou do obličeje. Chodník byl zametený a posypaný solí, pod kterou prosvítal šedivý beton. I přes čilý provoz na silnici k nim zdálky doléhal hukot vodopádů. Chodci byli zachumláni do nejrůznějších bund a kabátů, většina měla kolem krku omotanou šálu, na nohou vysoké boty a přes uši naražený kulich. Někteří z nich manévrovali s různými balíčky, zatímco jiní vedli svá dítka za ruku schovanou v pletených palčácích. Pár jich nečinně postávalo s cigaretou před výlohami obchodů, které byly vyzdobené věnci z chvojí s červenými mašlemi a blikajícími řetězy v očekávání nadcházející vánoční sezóny. Na chvíli přestalo chumelit, avšak nízko nad zemí visela temná mračna, která dočista zahalila slunce.

Každá přijela ve vlastním voze. Alvarezová byla už před rozedněním v kanceláři. Odtamtud teprve zavolala Pescoliové, aby si dohodly schůzku. „Víš, že bych měla mít dneska volný den?“ zeptala se Pescoliová, když dorazily k jejímu jeepu.

„Vím, ale říkala jsem si, že by tě asi zajímalo, co je nového.“

„Máš pravdu. Děti jsou naštěstí u tatínka, takže žádný problém. Dneska je totiž Černý pátek, víš? Michelle vezme Bianku na nákupy.“

„Měla jsem pocit, že ses zmínila, že Bianca bojuje s nějakou virózou.“

„Copak jsi mě neslyšela? Je Černý pátek, svátek nákupů! Dneska žádná kreditní karta nezahálí.“ Na okamžik se odmlčela, než odemkla svůj jeep. „Předpokládám, že pro tebe je dnešek dalším obvyklým pracovním dnem.“

„Jo, přesně tak.“

„A možná i pracovní nocí.“

„Jsou svátky, bývá šrumec.“ Už se z toho stal trend, který zřejmě nikdy neskončí. Jakmile se sejde pár příbuzných, dají si jídlo a trochu se napijí, velice záhy vyjdou na povrch staré křivdy a otevřou se dávno zacelené rány. Posilnění trochou alkoholu často sáhnou po zbrani a věci se jim vymknou z rukou. Copak to sama nezažila mnohokrát ve vlastní rodině? „Myslím, že budeme mít plné ruce práce.“

Pescoliová otevřela dveře a potom znovu zaváhala. „Průběžně mě informuj.“

„Jasně.“

Když Pescoliová vycouvala ze svého místa a odjela pryč, Alvarezová se vydala postranní uličkou podél řeky, kde měla zaparkovaný vlastní vůz. Dokonce i v takové zimě tu postávali rybáři, opírali se o zábradlí a jejich vlasce mizely pod nimi v hloubi temných zčeřených vod. Lidé spěchající po chodníku se jim museli vyhýbat. Vyjela směrem od řeky, vzápětí se však otočila o sto osmdesát stupňů a zamířila vzhůru nad domy s různé barevnými střechami, až na samotný vrchol Rohovnického útesu. Vystoupila z vozu a bezděky stočila pohled k cestě směřující k nejvyššímu bodu útesu a k rozdrobené kamenné zídce. Zadívala se k místu nešťastného pádu Jocelyn Wallisové.

Shodil ji někdo?

Že by se vrah už nemohl dočkat, až jed, který jí nasypal do kávy, začne působit, a rozhodl se pro rychlejší způsob řešení? O stavu jejího srdce zřejmě neměl ani tušení. Ostatně ani Jocelyn možná nevěděla, že má oslabené srdce. Vrah v každém případě mohl počítat s tím, že jed, který jí tajně vpravil do potravin, nakonec udělá své.

„Kdo sakra jsi?“ přemýšlela nahlas a od úst jí vyletěl obláček páry.

Odvrátila se od útesu a odemkla auto. Možná se ten všivák bál, aby s příznaky otravy nenavštívila lékaře. Kdyby si uvědomila, že něco není v pořádku, mohli jí v nemocnici zachránit život.

Byl opravdu tak netrpělivý, neschopný čekat, anebo se z nějakého důvodu rozhodl změnit původní záměr nechat ji dlouze a pozvolna umírat?

Pokud ji skutečně z útesu shodil vrah, poznamenala Alvarezová v duchu. Tento důležitý předpoklad se jim ještě nepodařilo jednoznačně prokázat.

„Zatím,“ povzdychla si, když nasedala zpátky do svého jee– pu. Otočila klíčkem a ještě naposledy pohlédla k útesu. V duchu si představila Jocelyn Wallisovou, jak se řítí dolů, naráží rukama a nohama do tvrdých skal a obličej se jí křiví strachem a bolestí. Po celou tu dobu pozoruje její pád temná postava. Pase se očima a v duchu si blahopřeje ke své lstivosti.

Ucítila v ústech pachuť žluči.

„Já tě dostanu, ty všiváku,“ přísahala šeptem, i když nemohla tušit, zda na hřebenu útesu skutečně někdo stál.

Ale ona na to přijde.

Za každou cenu.

Volá ti máma, máš ji na lince číslo dvě,“ zavolala Heather na Kacey, když vyšla konečně z ordinace, kde právě diagnostikovala sedmý případ chřipky toho dne. „Hej, jsi v pořádku?“

Po pravdě řečeno nebyla, protože na dnešek nenaspala v kuse víc jak dvacet minut. Poté, co si vsugerovala, že v domě někdo byl, se budila při každém zavrzání trámu v střešní konstrukci či při každém ťuknutí zmrzlé větve do okna či při drnčení okenních tabulek v poryvu větru. A když už byla úplně vyčerpaná a konečně se jí podařilo upadnout do hlubšího spánku, probudil ji šílený sen, v němž ji pronásledovala temná zahalená postava, až se hrůzou celá zpotila. Dvakrát za noc dokonce vstala, a i když si nadávala do bláznů, sešla dolů a přesvědčila se, že jsou dveře zamčené a okna pořádně dovřená. Byla zkontrolovat i dědečkovu kulovnici, jestli je v pořádku na svém místě, ukrytá za trámem v nenápadném výklenku na půdě, kam se vcházelo dvířky hned vedle její ložnice.

Celou noc se budila, a když jí v pět ráno zazvonil budík, málem se nevyhrabala z postele.

Nepomohly jí dokonce ani dva velké šálky kávy, které doma vypila před odchodem do práce. Celý den byla jak v mrákotách. A dnešní den stál skutečně zato. Kromě řádně objednaných pacientů ji čekalo sedm naléhavých případů, které jí Heather posílala na přeskáčku do jednotlivých ordinací. Všichni trpěli jasnými příznaky chřipky a objevila se mezi nimi dokonce i jedna starší paní, která měla tak silný průběh, že ji Kacey poslala rovnou do nemocnice.

V kanceláři měla binec, čekárna byla přeplněná a atmosféra se dala krájet. Aby se napětí z časového presu ještě umocnilo, skoro dvě hodiny stávkovaly počítače a doktor Cortez se zdržel v nemocnici.

„Nic mi není, jen jsem unavená,“ zalhala, protože od rána měla žaludek jak na vodě. „Řekni mámě, že jí zavolám zpátky.“

Heather protáhla obličej. „To jsem jí už říkala. Prosila jsem ji, aby pochopila, že jsi právě v ordinaci a že na tebe čeká spousta pacientů a že se jí ozveš později, až to bude možné, ale bohužel,“ zavrtěla hlavou, „má slova nepadla na úrodnou půdu.“

„Dobrá, já si ji tedy vezmu,“ hlesla Kacey rezignovaně. Překvapil ji ten nenadálý matčin zájem. Vždyť se viděly naposledy předchozího večera a občas spolu nemluvily celý týden, někdy i čtrnáct dní.

Jakmile byla zpátky v kanceláři, usedla za stůl a stiskla na staromódním telefonním přístroji číslo dvě. „Ahoj, mami, přeji li krásný Černý pátek.“

„Děkuju, ale nejsem blázen, abych trávila dnešní den se zbytkem Ameriky v nákupních centrech!“ Z druhé strany sluchátka se ozval opovržlivý smích. „Acacio, hodně jsem přemýšlela,“ začala a Kacey se musela držet, aby neutrousila nějakou kousavou poznámku na téma matčina přemýšlení. Cítila však, že Maribelle nemá dneska zrovna náladu na vtipkování.

„O čem jsi přemýšlela?“

„O našem včerejším rozhovoru.“

Kacey se pohodlně opřela v židli a zahleděla se ven z okna. Nějakou dobu sníh nepadal, ale teď se právě rozchumelilo a nadýchané vločky zůstávaly ležet na namrzlé vrstvě sněhu na keřích kolem kliniky. „A čeho se to konkrétně týkalo?“ Bylo jí jasné, že matka nenaráží na jejich hovor o generálovi, ani na Kaceyin milostný život. Zjevně včera tnula do živého.

„Víš, znepokojuje mě, že si zřejmě myslíš o svém otci, že by byl schopen… tak říkajíc zplodit další děti, anebo že by něco podobného udělal někdo z tvých dalších příbuzných. Nezdálo se mi včera, že bys pochopila, nakolik je to absurdní myšlenka.“ Myslela svá slova smrtelně vážně. „Zřejmě tě rozrušila smrt těch žen, co ti byly tak podobné. Chtěla jsem se jen ujistit, že jsi v pořádku.“

Překlad: že už se v tom dál zbytečně nešíouráš.

„Díky za starost, mami, jsem v pořádku.“

„Takže… je všechno zase jako dřív?“

Ani náhodou. „Všechno je takové jako vždycky.“

„Výborně.“ Ze sluchátka se ozvalo slyšitelné oddychnutí. „To jsem ráda.“

Překlad: jsem ráda, že jsi to pustila z hlavy.

Maribelle sice dceři příliš nevěřila, byla však ráda, že toto téma alespoň prozatím uzavřely. „Bylo skvělé se s tebou zase vidět,“ dodala. „Já už se začnu za chvíli chystat k večeři. Generál si dal se mnou dostaveníčko. Věřila bys tomu? V mém věku?“

„Myslím, že je to úžasné, mami.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“ Tentokrát to myslela smrtelně vážně. Pokud si její matka najde muže, který ji udělá šťastnou, tím líp.

„Já to cítím podobně. Už raději půjdu, abych si ještě stihla nabrousit zbraně.“

Překlad: nanést na obličej make-up a obléknout se do stahovacího spodního prádla. „Utíkej, mami.“

„Zase si brzy zavoláme.“

„Měj se.“ Kacey zavěsila a vyhlédla ven z okna. Najednou ucítila ve svém nitru zvláštní prázdnotu. Jak je možné, že tolik žen má tak blízký a láskyplný vztah se svými matkami, a mezi nimi dvěma panuje taková citová vyprahlost a chlad? Vždycky si byly cizí, a to určitě není v pořádku. Existují samozřejmě i horší někdy až nenávistné příbuzenské vztahy, to však nemůže otupit bolest, která v ní přetrvává už od dětství. Zádní sourozenci. Rezervovaná matka. Otec, který o ni měl sice zájem, ale byl příliš zaneprázdněný. Kdyby neměla babičku a dědečka…

Znechucená směřováním svých myšlenek rychle v duchu pátrala po něčem pozitivním. Třeba jí skutečnost, že jsou si s matkou lak vzdálené, může paradoxně pomoci. Může pátrat v rodinné minulosti, jak se jí zachce, aniž by byla zatížená obavami, že poškodí dobré rodinné jméno anebo matčinu či otcovu pověst. „Je to prostě tak, jak to je,“ pronesla nahlas a v duchu se podivila nad tím, jak pro ni bylo jednoduché matce zalhat. Ve skutečnosti totiž s pátráním začala už ráno. Dřív, než se na klinice objevil první pacient, rozeslala maily na příslušné úřady a nemocnice. Chtěla zjistit kolik žen – zatím pouze žen – narozených v Heleně v rozmezí tří let od jejího vlastního data narození zemřelo nešťastným, možná i podezřelým způsobem. Pohlédla na nejnovější výtisk nějakého bulvárního časopisu, který si hodila ráno tlo košíku, když stála ve frontě v potravinách. Na titulní straně byla fotografie Shelly Bonaventureové. V článku našla jméno hlavního detektiva, který vede vyšetřování jejího případu. Nějaký Jonas Hayes z policejního oddělení v Los Angeles. Jakmile se začnou jednotlivá fakta propojovat, pokud k tomu vůbec dojde, bude se s ním muset spojit, a to i v případě, že by smrt Shelly Bonaventureové byla nakonec uzavřena jako sebevražda.

Je docela dobře možné, že se plete. Třeba se Shelly Bonaventureová skutečně rozhodla dobrovolně skoncovat se životem a je taky možné, že Jocelyn Wallisová opravdu zakopla a spadla tak nešťastně, že přelétla přes zídku a zřítila se dolů k řece.

Zatím jí nikdo na maily neodpověděl a bylo dost pravděpodobné, že se tak stane až po svátcích a po víkendu, pokud vůbec…

Kacey zabubnovala nervózně prsty do desky stolu a zamračila se. Nehodlala se nechat zcela ovládnout pocuchanými nervy a ani nechtěla protrpět další noc jako tu předchozí. Potřebuje alespoň nějaký pocit bezpečí, aby mohla v klidu odpočívat a spát. Pohlédla na nástěnné hodiny. Bylo právě sedmnáct minut po páté. Místní psí útulek zavírá v šest večer, to už si taky zjistila. A taky si stihla prohlédnout fotografie několika psů určených k osvojení, zatímco se během své patnáctiminutové přestávky na oběd ládovala tvrdým sýrem a krekry. Udělala ve svých postojích stoosmdesátistupňový obrat a umínila si, že nutně potřebuje psa. Zároveň se přesvědčila, že tam venku existuje určitě nějaký pes, který potřebuje ji. Věděla samozřejmě, jak na tom je s časem, kolik hodin tráví v práci a kolik doma, jenže nutně potřebovala nějakou společnost a jistotu, že ji pes bude varovat, kdyby se někdo pokoušel vniknout do jejího domu.

Začínáš být paranoidní, obvinila se v duchu a vzápětí málem nadskočila na židli, když někdo hlasitě bouchnul zadními dveřmi u kliniky. Srdce se jí zběsile rozbušilo. Bez jakékoliv příčiny.

„Vzpamatuj se,“ zamumlala a uvědomila si, jak se jí zvedá žaludek. Oknem zahlédla Randyho Yatese, jak usedá za volant svého deset let starého otlučeného sporťáku značky Chevrolet Tahoe, který byl permanentně vybavený prázdným boxem na lyže. O pár minut později uslyšela, jak Heather volá z recepce: „Tak ahoj příští týden!“ Následovalo další bouchnutí dveřmi.

Zůstala sama.

„Tak si na to už konečně zvykni,“ zamumlala sama k sobě. Když spolkla pár tablet antacidu, popadla kabát, zapnula alarm a pozhasínala všechna světla.

Příští zastávka: útulek pro opuštěná zvířata. Byla rozhodnutá pořídit si psa, a to i přes všechna proti.

Venku se mezitím setmělo a čerstvě rozsvícené lampy matným světlem vytvářely neuspořádaný světelný řetězec. Ve výlohách okolních obchodů blikaly barevné žárovičky, jejichž jas se odrážel v namrzlém skle.

Kacey spěchala k autu, aniž by se příliš rozhlížela kolem sebe. Mrazivý noční chlad jí zalezl pod kabát, a když dosedla za volant, roztřásla se zimou. Dřív, než vycouvala z parkoviště, otočila spínačem topení na maximum a na autorádiu zapnula předvolbu se svou oblíbenou rozhlasovou stanicí. Z reproduktorů se linuly „Rolničky“ v podání nějakého countryového dua, které neznala, zatímco ona do jejich rozjásaných hlasů drkotala zuby. I přes rukavice jí volant připadal jako kus ledu a vánoční nálada jí byla na hony vzdálená.

Přes pomalý provoz na silnici dorazila k útulku během patnácti minut, právě ve chvíli, kdy se vnitřek vozu vyhřál natolik, že už se teplota pomalu vyšplhala nad bod mrazu.

Hlavní vchod byl zamčený, a tak zašla za roh do přilehlé veterinární ordinace. Vešla do budovy tvarem připomínající velkou stodolu a do nosu ji okamžitě praštil zápach moči, který nepřebil ani osvěžovač vzduchu s vůní borovice. Zvonek nade dveřmi se rozklinkal a uvítalo ji sborové vytí a štěkání. Psí kakofonie k ní doléhala zpoza otevřených dveří v zadní části čekárny.

Za dlouhým pultem u recepce stála dívka, které nemohlo být o moc víc než osmnáct, a zřejmě přepočítávala dnešní tržbu. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se. Měla na hlavě výstřední účes sepnutý sponkami, který jí dodával uličnický výraz. Odložila účtenky stranou a zatvářila se zmateně. „Vy jste si přišla… pro nějakého našeho psího pacienta?“

„Ne, to ne. Chtěla jsem se jen podívat na psy, které tu nabízíte k osvojení.“

„Aha, tak to jo.“ Dívka pohlédla na kulaté hodiny nad zadními dveřmi, čímž dala Kacey jasně najevo, jak je pozdě. „Samozřejmě, psy máme vzadu. Budu od vás ale potřebovat vyplnit tahle lejstra.“ Vytáhla fascikl papírů s nadpisem ŽÁDOST OSVOJENÍ PSA a posunula k ní přes pult jeden svazek papírů s perem, potom pokračovala ve své práci.

Zatímco Kacey vyplňovala formulář, v otevřených dveřích za recepcí se objevila štíhlá žena. Dlouhé černé vlasy měla sepnuté na šíji a její snědá kůže a vystouplé lícní kosti svědčily o předcích mezi původními Američany. Kacey v ní poznala místní veterinární lékařku, Jordán Eagleovou.

Žena měla na sobě bílý plášť a obrátila se k dívce na recepci. „Amber, právě mi volal Trace 0’Halleran. Přiveze nám sem svého psa, jde o něco naléhavého, bude tu během deseti minut.“

0’Halleran přijede sem? Kacey cítila, jak jí poskočilo srdce, zatímco útlá ramínka Amber viditelně poklesla, když s povzdechnutím znovu pohlédla na kulaté hodiny nade dveřmi. Zamračila se. „Ale já…“

„Buďte tak hodná a počkejte, dokud nepřijede. Potom ordinaci zamkneme.“ Tón veterinářky byl poměrně striktní a Amber se zoufalým výrazem ve tváři znovu pokrčila odevzdaně rameny.

„Dobrá.“

„Zatím dokončete dnešní uzávěrku. Jakmile budu mít toho poraněného psa v ordinaci, můžete jít.“ Jordán Eagleová přenesla svou pozornost ke Kacey, která stále ještě vyplňovala formuláře. „Přijela jste si pro psa?“ Rysy jí zjihly.

Kacey přikývla, rychle se představila a dala se do vysvětlování: „Nemám zájem o štěně. Raději bych chtěla dospělého psa střední velikosti, který je zvyklý být doma a je hodný na děti a ostatní zvířata.“ Na okamžik se jí vybavily obavy z nezvaného hosta a zároveň i pravý důvod, proč se i přes své protiargumenty nakonec rozhodla si psa pořídit. „Potřebovala bych parťáka, který bude na první pohled budit respekt, ačkoliv bude ve skutečnosti hodný. Takového, který začne štěkat, kdyby se někdo začal dobývat do domu, přitom ale nenapadne sousedovic kluka, který se tam projíždí na kole, a ani nebude bláznivě štěkat na veverky, co se mi prohánějí po střeše.“

Veterinářka se chápavě pousmála. „Prostě byste chtěla nějaké ideální zvíře.“

„Já vím, že mám vysoké nároky…“

Amber, která zrovna zavírala zásuvku u pokladny, jenom zakoulela očima.

Pokud si toho její nadřízená všimla, zřejmě se rozhodla dívčino pasivně agresivní chování ignorovat. Jordán kývnula hlavou směrem k průchodu do zadní části domu a vybídla ji: „Pojdte se mnou, představím vám Bonziho.“

Amber okamžitě ožila. „Ach, Bonzi! Ten je ze všech nejlepší!“

„To je pravda. Zazvoňte na mě, kdyby mezitím přijel 0’Halleran,“ přikázala jí lékařka a potom se znovu obrátila ke Kacey. „Tudy, prosím.“ Vyrazila ostrým tempem dopředu a vedla Kacey labyrintem dalších místností. „Bohužel tu máme teď spoustu psů,“ posteskla si a lehce se zamračila, zatímco míjeli další ordinaci s operačním sálem a místnost s hlubokými vanami, kde se zvířata koupala.

Z klecí na ně pokukovalo několik koček a psů v doktorčině péči, zatímco Jordán ji vedla dál dlouhou chodbou do zadního traktu, ve kterém přebývala zvířata určená k osvojení.

Jakmile psi zaslechli zvuk otevíraných dveří, vytí a štěkot zesílil na maximum. „Nadšené uvítání,“ usmála se veterinářka. Vešly do rozlehlé místnosti s několika řadami kotců. „Tady jsou zvířata, která se nám nepodařilo umístit do pěstounské péče,“ vysvětlovala Jordánová. „Nová zvířata vždycky nejprve prohlédneme, potom je řádně naočkujeme. Mělo by to tu sloužit jen jako dočasné stanoviště. Vždycky se snažíme najít nějakou náhradní rodinu, která se pejska ujme, než mu nalezneme skutečný domov, ale právě teď jsme naprosto přeplnění.“ Prošla krátkou uličkou a cestou se dotkla několika mokrých nosů tisknoucích se k pletivu. „Já bych si je osvojila nejraději všechny, jenže to nejde. Děláme, co je v našich silách. Tak… A už jsme na místě. Tohle je Bonzi, neurčitá rasa neboli typický vořech. Kdybych ale měla hádat, jaký je jeho původ, řekla bych, že ve svém rodokmenu bude mít určitě boxera nebo pitbulla a možná by se v jeho rodové linii našel i nějaký ten ridgeback. Jsou mu zhruba tři, čtyři roky, je poslušný a velice milý, i když jeho štěkot je opravdu děsivý. Ahoj, Bonzi,“ řekla a otevřela klec. Okamžitě mu připnula vodítko. „Pojd ke mně.“ Poplácala psa po široké hlavě, vzápětí lehce zatáhla za vodítko a odvedla ho do přilehlé místnosti, rozlehlého prostoru, který s největší pravděpodobností sloužil k výcviku psů.

Bonzi měl krátké chlupy v barvě velbloudí srsti a všechny tlapky bílé, takže to z dálky vypadalo, jako kdyby měl natažené čtyři různě dlouhé podkolenky. Člověka však na něm nejvíc zaujaly jeho oči. Tmavě hnědé, inteligentní a přívětivé.

Když stál, dosahoval jí zhruba ke kolenům.

„Tohle má být střední velikost?“ zajíkla se.

„Bonzi je tak trochu na horní hranici střední velikosti,“ připustila veterinářka. „Ale nemá víc než čtyřicet kilo.“

Kacey jím byla naprosto uchvácená, bez ohledu na skutečnost, že tenhle pes měl zhruba dvakrát tolik kilogramů, než čekala. Bonzi byl klidný a přátelský, s dlouhým mrskajícím se ocasem, se kterým určitě dokáže bez problémů sházet všechny věci ze stolu.

„Jeho majitelé se ho museli vzdát kvůli rozvodu… Bydlí teď každý zvlášť v domech, kde je striktní zákaz chovat domácí zvířata. Bylo pro ně velice bolestné, když ho museli dát pryč, ale neměli na vybranou. Dobrá zpráva je, že prvních pár let svého života vyrostl s jiným menším psem, dvěma kočkami a malou holčičkou. Nebyly s ním absolutně žádné problémy. Rodina by se ho dobrovolně nikdy nevzdala, bohužel si ho doopravdy nemohli ponechat.“ Ozvalo se zazvonění a Bonzi několikrát vyštěkl hlubokým hlasem. „Ach, to už je můj nový pacient,“ řekla doktorka.

Trace 0’Halleran se zraněným psem. Kacey automaticky pohlédla ke dveřím vedoucím k veterinární nemocnici.

„Nechám vás tu teď samotné, abyste se blíže seznámili. Až budete chtít odejít, Amber odvede Bonziho zpátky do kotce. Pokud byste ho opravdu chtěla, zítra se mi ozvěte.“

„Já ho chci,“ vyhrkla Kacey, v té chvíli však byla Jordán už pryč a chodbou se rozléhaly její spěšné kroky a bouchání dveří. Kacey se znovu podívala na psa „střední velikosti“ a posadila se na betonovou podlahu. „Tak mi o sobě něco řekni, Bonzi.“

Místo odpovědi pes zívl a předvedl jí tlamu plnou obřích tesáků, potom vzdychl, stočil se do klubíčka a hlavu jí položil přes nohu. Poškrábala ho za ušima a on začal hlasitě oddychovat nosem, zatímco ji pozoroval svýma doširoka otevřenýma očima.

Nevypadal na velkého hlídače, i když jeho štěkot zněl dostatečně výhrůžné. Když si představila, jak se jí po domě potuluje nějaký nezvaný vetřelec, s takovým psem po boku by se cítila hned bezpečněji. S obří tlamou opřenou o stehno bylo Kacey najednou jasné, že tenhle čtyřicetikilový drobeček stráví už zbytek svého života v její společnosti.

17

Poslední osobou, o které by Trace 0’Halleran předpokládal, že se vynoří ze zadních místností veterinární kliniky, kde čekali se synem na diagnózu zraněného psa, byla doktorka Acacia Lambertová. Ale najednou stála před ním, v celé své kráse, se stejně zvídavýma očima jako minule a s neméně překrásnou tváří.

Vyvedlo ho z míry, že na ni takhle zareagoval.

„Zdravím,“ řekla a na tváři se jí objevil lehký úsměv, vzápětí sklouzla pohledem k jeho synovi. „Jak se máš, Eli? Dáváš si pozor na ruku?“ Cestou ze zadního traktu ven zahlédla v ordinaci jejich psa. Podle výrazu doktorky to s ním bylo asi dost vážné.

„Sarge je zraněný!“ vyhrkl Eli a zatvářil se vyděšeně, stejně, jako když pes vklopýtal do domu s jednou nohou celou zakrvácenou, a tak zle potrhanou, až mu byly vidět kosti.

„Já jsem ho viděla,“ poznamenala potichu. „Teď se ale o něj stará doktorka Eagleová, a to je určitě dobrá a zkušená veterinářka.“ Přidřepla si na zem vedle Eliho a podívala se vzhůru na Tracea. „Co se mu stalo?“

„Vlastně ani nevíme. Vypadá to, že si asi krátil volnou chvíli nějakou rvačkou. Zřejmě s medvědem nebo s mývalem. Klidně to mohl být i jezevec, kdo ví. Když jsem odpoledne obstarával zvířata, byl se mnou, pobíhal okolo chlévu a čenichal, jako vždycky. Potom někam zmizel. Volal jsem na něj, ale když nešel, vrátil jsem se domů sám, abych vystřídal sousedku, co mezitím dohlížela na Eliho. Ve chvíli, kdy jsem ho chtěl jít hledat ven, přišoural se zpátky.“ Pevně stiskl čelisti, když si vybavil Sargea, jak kulhal k domu a zanechával za sebou krvavou stopu, vedoucí sněhem až k zadnímu vchodu. Bylo mu psa líto a ještě víc mu bylo líto syna, který stál vedle něj a snažil se polykat slzy, jež se mu draly do očí. Jako kdyby měl pocit, že už je na slzy moc veliký. Drásalo mu to srdce. Pořádně. „Potom jsme zavolali na veterinu.“

„Protože to zranění je moc veliké.“ Eli byl celý zarudlý a spodní ret se mu chvěl. „Může i umřít!“

„To neříkej!“ napomenul ho Trace jemně.

„Slečna Wallisová taky umřela!“

„Já vím.“ Bože, tohle věděl až moc dobře. Byl to strašlivě náročný týden pro ně pro všechny.

„Sarge je ale veliký bojovník.“

„Doktorka Eagleová udělá všechno, co je v jejích silách, aby ho dala do pořádku,“ ujistila ho Kacey.

„Že neumře? Že ne?“

Chytila ho za zdravou ruku. „Já nevím. Nezbývá nám než počkat a uvidíme.“ Pohlédla na Tracea a pokračovala: „Co kdybych vzala Eliho k Dinovi a koupila mu pizzu? Až tady budete hotoví, přijdete za námi.“

Vzhledem k tomu, že Dinova italská pizzerie byla hned přes ulici, připadalo mu, že doktorčin návrh je rozumný. Dokud neznají rozsah zranění, které Sarge utrpěl, nemá cenu, aby tu s ním Eli postával a společně se trápili. A pokud by se zjistilo, že bude nutné psa uspat, Trace by se s tím rád vypořádal nejdřív sám. Bude lepší, když Eli u takové zprávy nebude. „To by bylo fajn,“ hlesl. Věděl, že Eli si doktorku oblíbil. „Co ty na to?“ zeptal se svého synka.

Eli se podíval vzhůru na Kacey a ona ho vzala za drobnou ručku. „Třeba bychom si mohli před pizzou vybrat nějakou dobrou zmrzlinu, co říkáš?“

„A budeme ji moct sníst před jídlem?“ zeptal se Eli.

„No…“ Kacey se podívala tázavě na Tracea.

„Dejte si, co vás napadne. Přijdu hned za vámi,“ řekl Trace a Kacey s Elim zamířili společně ze dveří.

Do místnosti zavanul poryv chladného vzduchu a zvonek nade dveřmi jim zacinkal na odchod.

Trace sledoval skrz přední okno Kacey, jak společně s jeho synem spěchají přes ulici. Nejdříve se ale rozhlédla na obě strany zasněžené ulice a potom se ještě ohlédla přes rameno. V obličeji se jí zračily obavy.

Kvůli tomu nepatrnému provozu, který byl touhle dobou na silnici?

Anebo v tom letmém prozkoumání okolí bylo něco víc?

Nehledej za tím hned nějaké tajemství. Prostě je opatrná, nic víc.

Mnohem důležitější bylo, s jakou laskavostí a vřelostí vedla jeho syna za ruku. Na okamžik se mu sevřelo srdce lítostí, když si uvědomil, že Eliho vlastní matka o něj nikdy takovou dojemnou starostlivost neprojevila.

Mít za matku Leannu skutečně nebyla žádná výhra.

To je zvláštní, pomyslel si, když viděl, jak Kacey otvírá dveře do restaurace, která svým zařízením příliš neladila s westernovým stylem obecně rozšířeným v místních podnicích. Přední stěna pizzerie byla celá prosklená a nyní náležitě vyzdobená. Přes celou její plochu byli přes šablonu nastříkání sněhuláci a sněhu– lačky, jak jezdí na bruslích a přitom vezou v náručí pizzu. Bylo až neuvěřitelné, jak moc mu Kacey připomínala Leannu. Jejich podoba byla tak tajuplná, až ho z toho mrazilo v zádech a útroby se mu sevřely zvláštním chladem. Nenapadlo ho snad něco podobného i v případě Jocelyn Wallisové?

To je divné, pomyslel si rozladěný tím, kam až se zatoulal ve svých myšlenkách, když tu se otevřely dveře do vyšetřovny a vyšla z nich doktorka Eagleová s vážným výrazem ve tváři.

„Je to špatné,“ vyhrkl dřív, než stihla vůbec otevřít ústa a říci o Sargeově zdravotním stavu jediné slovo.

„Přinejmenším to není dobré.“

„Ztratíme ho?“

„To si nemyslím, ale nejsem si moc jistá, jak to bude mít s nohou. Má pořádně poničené šlachy a svaly.“ Hleděla na něj zpříma svýma temnýma a vlídnýma očima, zatímco mu vysvětlovala, že by chtěla psa operovat a pokusit se napravit, co bude v jejích silách.

„Dělejte to, co uznáte za vhodné,“ řekl Trace. Vyrostl na farmě a viděl spoustu zvířat trpět i umírat. Byl i svědkem, kdy jeho otec musel některá zvířata zastřelit. Smrt byla vždycky součástí jejich životů a Trace s tím byl smířený. Přesto by byl nesmírně vděčný, kdyby to Sarge ještě protentokrát zvládl. Nechtěl, aby se musel Eli ještě k tomu všemu vyrovnávat se ztrátou svého psího kamaráda. Zatím ne. Alespoň ne teď, kdy se ještě pořád nesmířil s matčiným odchodem a navíc se teprve nedávno dozvěděl o smrti své oblíbené učitelky.

„Udělejte, co je podle vás nejlepší,“ opakoval lékařce.

„Bude to ale finančně nákladné.“

Pevně stiskl čelisti. „Tak mi průběžně dávejte vědět.“

„Samozřejmě.“

„Díky.“ Nasadil si na hlavu klobouk a zamířil ven ze dveří.

Nemohl se zbavit vzpomínky na psa zabaleného do deky, s očima zakalenýma bolestí, jak leží v dodávce Elimu u nohou. Do háje, snad se z toho vyhrabe. Zabořil ruce hluboko do kapes a přeběhl neukázněně přes silnici. Potom nahlédl přes lehce zamlžené sklo do pizzerie, která byla plná pátečních hostů sedících na lavicích kolem dlouhých stolů, před sebou měli napůl sněžené pizzy a napůl vypité korbele s pivem.

Kacey právě zvedala Eliho do výšky, aby viděl lépe na zmrzliny vystavené v mrazicím boxu. Kousek od nich stála skupinka středoškolaček ve vypasovaných džínsech a dlouhých svetrech, které se právě dohadovaly, jakou zmrzlinu si vyberou.

Otevřel dveře a při vstupu do hlučné restaurace se ho zmocnil nepříjemný pocit. Uvnitř zněl hlasitý hovor a ve vzduchu bylo cítit oregano a rajčatová omáčka, taky čerstvý chléb a pivo. Skupina mladých lidí čistila stolky a obsluhovala u pultu, kde na ně dohlížel zhruba sedmdesátiletý muž s hustým šedivým knírem, pruhovanou košilí a černými kalhotami. Uděloval jim krátké a strohé příkazy, obsluhoval pípu a otvíral lahve s vínem, zároveň stíhal svým ostřížím zrakem sledovat i pokladnu.

Jako kdyby měl nějaký šestý smysl, Eli okamžitě zaznamenal, že se otevřely dveře. Nejdřív se ohlédl přes rameno, a když uviděl svého otce, otočil se celý. Vyvlékl se Kacey z náručí a rozběhl se k němu. „Bude Sarge v pořádku?“ vyhrkl a obličej měl stažený úzkostí.

„Zatím to zvládá, ale musí na operaci.“ Trace popadl Eliho do náručí. „Doktorka Eagleová udělá, co bude v jejích silách.“

„Tys ho tam nechal samotnýho?“ Synovy vyčítavé oči se znovu zalily slzami. Eli se je snažil zahanbeně utřít prsty, které mu vykukovaly z modré dlahy.

„Jen na tuhle noc. Doktorka nám zítra zavolá.“

„To už mu bude dobře?“

„Doufám, že jo.“

„Můžu ho vidět?“ zeptal se Eli, zatímco podsaditá dívka za výdejním pultem promluvila do mikrofonu. Její hlas se rozléhal celým prostorem: „Čtyřicet sedm. Stůl slečny Brownové. Čtyřicet sedm.“

„Můžu vidět Sargea?“ opakoval Eli.

„Možná zítra. Podle toho, jak mu bude.“

Eli se s ním chtěl začít dohadovat, Trace mu to viděl na očích, a tak se rychle snažil odvést jeho pozornost jinam. „Co kdybychom si teď dali něco k večeři?“

„Říkala, že si můžu dát nejdřív zmrzlinu!“ Eli máchl rukou v sádře směrem ke Kacey.

„To je pravda,“ reagovala pohotově. „A myslím, že nejvíc by ti chutnala ta vánoční dvojbarevná s vánočními sušenkami, co říkáš?“

„Jo!“

„To zní… zajímavě,“ poznamenal Trace.

„Je určitě výborná,“ ujistila ho Kacey. „Ale neuděláte ani chybu, když si dáte tu se sušenkami Oreo, pepermintovými lupínky a mátovou příchutí. To je velká dobrota!“ V očích se jí radostně blýsklo. „Já myslím, že si dám nejméně dva kopečky!“

„Já taky!“ Eli se vykroutil Traceovi z náručí a utíkal zpátky k pultu s vystavenými zmrzlinami.

„Třicet devět!“ pronesla dívka do mikrofonu hlubokým melodickým hlasem. „Stůl slečny Rosenbergové. Třicet devět!“ Atleticky vyhlížející dívka vstala od stolu a přešla k výdejovému pultu. Vlál za ní dlouhý ohon blonďatých vlasů.

„A co vy?“ zeptala se Kacey a otočila se k němu. „Dva kopečky? Nebo rovnou tři?“

„Ehm… Myslím, že se spokojím s jedním dobře vychlazeným pivem.“

Zeširoka se na něj usmála. „A k tomu kornout zmrzliny, ano?“

„Co kdybychom si radši objednali speciální pizzu pro ma– sožrouty?“ Kývl bradou k nabídce jídel nad jejich hlavami, pod kterou stál vychrtlý mladíček s uhrovitou tváří, oholenou hlavou a silnými brýlemi. Držel v ruce naběračku na zmrzlinu a čekal na jejich objednávku, zatímco dvě dívky v upnutých džínsech odešly s podnosy ke kulatému stolu.

„Já to objednám,“ nabídl se Trace.

Kacey si znovu pročítala nabídku. „A co kdybychom si dali půlku speciál pizzy pro masožrouty a půlku pro vegetariány a podělili se i o účet?“

„Jen pokud tu půlku celou sníte!“

„Půlku pizzy a dva kopečky zmrzliny,“ ujistila ho.

V koutku úst mu pobaveně zacukalo. „Mám pro vás návrh. Co kdybychom si o ten účet dali páku?“

„To nedělejte,“ varoval ji Eli. „Taťka je nejsilnější ze všech.“

„Opravdu?“ Teď byl její úsměv ještě vřelejší. „Popřemýšlím o tom. Já jsem totiž taky hrozně silná,“ svěřila se Elimu.

„Jako můj táta určitě ne!“ zavrtěl Eli razantně hlavou.

„Možná nejsem silnější, ale třeba jsem houževnatější a odolnější.“

Mladík za pultem už začínal být pomalu nervózní. „Máte vybráno, prosím?“

„Dáme si dva kopečky vánoční dvojbarevné zmrzliny se skořicovými sušenkami… do kornoutu, prosím.“ Pohlédla na Eliho, který dychtivě přikyvoval.

„A posypanou čokoládovými kuličkami!“

Kacey se zasmála. „S čokoládovým posypem.“ Ohlédla se na Tracea. „A vy?“ Zvedla tázavě obočí a on si všiml, jak má neskutečně husté řasy a jak její zelené oči mění odstín podle dopadajícího světla. „Co si dáte vy?“

„Já zůstanu u pizzy.“

Objednal pro ně pizzu, dvě piva a limonádu, a zatímco v restauraci panoval čím dál větší ruch, usadil se na další dobrou půlhodinu do nepohodlného boxu, aby se blíže seznámil s touhle zatracenou lékařkou, která si okamžitě získala Eliho důvěru a bez problémů si s ním povídala. Samozřejmě si vymýšlela, když tvrdila, co všechno sní, protože nakonec zvládla sníst jen dva kousky vegetariánské pizzy, zatímco oni dva s Elim zbaštili celou půlku pizzy pokrytou plátky masa, salámem a slaninou. Když o tom přemýšlel, tak ve skutečnosti většinu kousků masové pizzy se sýrem a feferonkami snědl sám, protože Eli byl nacpaný zmrzlinou. Koneckonců zmrzlinu dostal přímo z rukou lékařky.

„Zapomněl jsem se zeptat, co jste vlastně dělala na veterině?“ kývl bradou směrem k oknu, odkud bylo vidět na podlouhlou budovu na opačné straně silnice.

„Sháním psa.“

„Nějaký konkrétní druh?“

„Ten, kterého jsem si dneska vybrala, je čistokrevný vořech. Dost velký. Zřejmě nějaká směs boxera a možná i pitbulla. Alespoň tak to říkala veterinářka.“

„Máte ho na hlídání?“ zeptal se a vzpomněl si, jak se ohlížela přes rameno, když se před hodinou chystala s Elim přejít ulici.

„To bylo jedno z kritérií.“ Očima zabloudila k místu, kde se Eli společně s dalšími dětmi tísnil u herního automatu. „Já totiž… žiju sama.“ Zvedla ke rtům svou sklenici. „Hodilo by se mi, kdyby mi dělal společnost. Chápete?“

„Jo,“ přikývl a myslel přitom na Sargea a v duchu se modlil, aby operaci zvládl.

„Pocházíte odtud?“ zeptala se, aby změnila téma, a zároveň posunula kousek nesnězené kůrky z pizzy na kraj talíře.

„Dá se říct, že jsem tu strávil většinu svýho života, kromě doby, kdy jsem byl ve škole a potom pár let v armádě. Ranč jsem zdědil a usoudil jsem, že být hospodářem není zas tak špatná věc. A co vy?“

„Já jsem se narodila v Heleně a prožila jsem tam i celé dětství. Moji prarodiče ale žili tady, takže jsem každé léto trávila u nich na farmě.“ Na chvíli se zamyslela, zaskočená nostalgickými vzpomínkami. Zdálo se, že si soustředěně prohlíží skleničku, jemu však bylo jasné, že je v myšlenkách na hony vzdálená, ponořená do hluboké minulosti, a právě listuje obrázky ze svého mládí. Mimoděk ho napadlo, jestli se třeba nezná s Leannou, která strávila několik svých tuláckých let taky v hlavním městě státu Montana.

„Kdy jste se rozhodla, že budete žít tady?“

„To přišlo až časem.“ Odvrátila oči od sklenice a opět se mu zahleděla do tváře. „Střední jsem dělala v Missoule, potom jsem šla na medicínu do Seattlu a chvíli zůstala tam. Vdala jsem se, vzápětí jsem se rozvedla, a protože jsem zdědila usedlost po prarodičích, rozhodla jsem se, že se sem vrátím.“

„Děti nemáte?“

Zavrtěla hlavou a nad nosem jí vyskočila zklamaná vráska. „Manžel na to nebyl ještě… připravený.“ Prsty ve vzduchu nakreslila pomyslné uvozovky, hned nato však zavrtěla razantně hlavou. „Už je to za mnou, jsou to tři roky, co jsme se rozvedli, a já jsem se zapřísáhla, že už se k tomu nebudu vracet a nebudu se užírat dávnými křivdami.“ Pokrčila útlými rameny, jako by chtěla jednou provždy pustit z hlavy muže, za kterého byla kdysi vdaná. „A co vy? Co se vlastně stalo Eliho matce?“ Znovu se napila ze své sklenice.

„Jednoho dne zmizela. Od té doby jsem o ní neslyšel.“

Bylo vidět, jak rozvažuje, co na to říct.

„Jsme s Elim v pohodě,“ dodal pevným tónem.

Tvářila se sice neutrálně, ale vsadil by se, že jeho ujištění ani na vteřinu nevěřila. A nejhorší na tom bylo, že ani on už o tom nebyl přesvědčený. Vybavil si poslední plačtivý výstup Eliho, když ho prosil, aby Leannu vyhledal. Bože, rvalo mu to srdce, a nedokázal nemyslet na to, jaký šrám na duši si Eli kvůli své matce ponese do života.

Dřív, než stihla cokoliv říct, byl jejich rozhovor přerušen. „Bože! Doktorka Lambertová!“

Trace se otočil a uviděl, jak si k nim razí cestu mezi stolky recepční z kliniky. Jednou rukou balancovala se sklenicí s vínem. Druhou ruku měla propletenou s prsty zhruba dvacetiletého mladíka s nedbalým strništěm na bradě a s obnošenou pletenou čepicí přetaženou přes uši.

„Ahoj, Heather!“ otočila se k ní Kacey.

„Tohle je Jimmy,“ představila druhá žena rychle svého partnera a její pohled spočinul na Traceovi. „A vy jste tatínek Eliho, že jo?“ Pokývala hlavou, spokojená s tím, že se trefila. „Jak se vlastně… a hele!“

V té chvíli se Eli přihnal zpátky ke stolu. „Potřebuju další peníze!“

„Hej, kámo, kdo z nás je nepotřebuje?“ houkl Jimmy.

Eli ho zmrazil pohledem, který jasně říkal: co se mezi nás sakra pleteš? „Abych mohl hrát hry.“

„Myslím, že je nejvyšší čas vrátit se domů.“ Trace odsunul židli od stolu.

„Páni!“ vydechl Jimmy s pohledem upřeným na Kacey, která se taky postavila. „Vy mi někoho připomínáte!“

„Slečnu Wallisovou!“ řekl Eli a okamžitě se zamračil, jak mu hlavou blesklo, že paní učitelka je už po smrti.

„Shelly Bonaventureovou!“ pomohla mu Heather.

Jimmy lusknul prsty. „Jo, přesně tak! Bože, vždyť vy vypadáte jako její dvojče nebo něco takovýho!“

„Spíš jen to ‚něco takovýho‘,“ poznamenala Kacey a popadla kabát, který si předtím odložila na prázdnou židli. Zdálo se, že najednou chce zmizet stejně rychle jako Trace.

Ten kluk měl ale pravdu. Trace si sice Shelly Bonaventureovou jako herečku moc nevybavoval, ale její fotografie byla v posledním týdnu snad na všech titulních stranách časopisů vyskládaných u kasy v obchodě, kam chodil nakupovat. Kromě toho si několikrát vyslechl její pohnutý příběh, když přepínal mezi zpravodajskými kanály, aby se podíval na aktuální předpověd počasí.

„Slyšel jsem, že pocházela z našeho kraje,“ řekl Jimmy.

„Myslím, že se narodila v Heleně,“ dodala Heather.

„V Heleně,“ opakoval Trace mimoděk a zachytil přitom doktorčin pohled. Stejně jako Leanna. A jako Kacey.

„Už musím vážně domů,“ řekla Kacey. „Mějte se.“

Heather klouzala očima ze své šéfky k Traceovi, k Elimu a zase zpátky, a jen stěží skrývala úsměv.

„Můžu vidět Sargea?“ zeptal se znovu Eli, zatímco mu Trace pomáhal do bundy.

„Zítra, chlapče.“

„Ale já ho chci vidět teď!“ Eli zabloudil pohledem skrz okno a přes silnici, k veterinární nemocnici.

„Musíme nechat doktorku Eagleovou v klidu, aby ho mohla napravit.“

Eli vysunul spodní ret, ale dál už nic nenamítal. Kacey ještě zavolala na Heather, že se uvidí v pondělí na klinice, a potom už si konečně razili cestu přeplněnou restaurací ven do mrazivé noci, kde začal opět mírně poletovat sníh a kde se teplota držela těsně pod bodem mrazu.

Doprovodili s Elim doktorku až k jejímu vozu. Zatímco lovila v kabelce klíčky, aby mohla odemknout svůj malý ford, mile se na něj usmála. „Děkuju za pizzu.“

„Rádo se stalo. Eli…?“ dloubl jemně do svého synka. „Nechceš doktorce Lambertové něco říct?“ Chlapec se na něj podíval vzhůru a nechápavě zamrkal. „O té zmrzlině?“ připomenul mu Trace.

„Jo aha. Děkuju!“ řekl rychle Eli, který si vzpomněl na dobré vychování.

„Tak zase někdy. A dávej pozor na svou ruku!“ S jediným letmým pohledem směrem k Traceovi dodala: „Doktorka Lambertová zní tak nějak moc oficiálně, nepřipadá vám to? Co kdybychom si tykali? Říkej mi raději Kacey.“

„Trace.“

Potom otevřela dveře svého vozu a sedla si za volant.

Trace se díval, jak vyjela z parkovacího místa a zmizela v dálce, aniž by přitom pustil Eliho ruku. Následně popohnal svého synka k pick-upu stojícímu opodál, a když se konečně rozjeli ven z města, přemýšlel o Kacey a o Leanně a o Jocelyn Wallisové, a taky o té přihlouplé Shelly Bonaventureové.

Dvě z nich jsou po smrti.

Jedna nezvěstná.

A ta čtvrtá, Kacey, se ustrašeně ohlížela přes rameno, když převáděla Eliho přes silnici.

Tři z nich měly nějaké vazby na Helenu.

A všechny čtyři navzájem si byly neuvěřitelně podobné.

Když zpomalil na světlech blízko Shortyho jídelny, v duchu zauvažoval, co ty čtyři ženy mají sakra společného, jestli vůbec něco takového existuje.

Už je doma!

Slyšel šramocení klíče v zámku, potom vrznutí kuchyňských dveří a zvuk jejích kroků, když přešla přes kuchyni.

Bylo úžasné, jak byla kvalita zvuku dokonalá. Usadil se pohodlně v křesle a poslouchal, zatímco v dálce zapnula rádio a roztrhla cosi, co znělo jako papír. Samozřejmě! Přinesla si poštu!

Ačkoliv neměl žádný kamerový systém – to prozatím nechtěl riskovat – dokázal si představit, jak Acacia prochází domem, sundává si boty… sprchuje se…

To je ale kus…

V duchu viděl, jak si vlasy vyčesala nahoru a sepnula si je v zátylku, potom si sundala šaty a odhodila je do rohu koupelny. Nahá, s pevnými bradavkami ztuhlými chladem vlezla do vany plné horké vody.

Dá si do vody pěnu do koupele a nechá se obklopit milionem bublinek? Rozsvítí si třeba i jednu nebo dvě svíčky a bude pozorovat odlesk mihotajících se plamínků v tabulkách namrzlého okna? Ponoří se do vany dostatečně hluboko, aby si namočila i pramínky vlasů na temeni hlavy? Budou se krůpěje vody lesknout na jejích dlouhých nohou, až si položí kotníky na kraj své starodávné vany na zdobných nohách?

Přejel si jazykem přes rty a špičkou prstu si nahmatal krátkou jizvu na spánku, místo, kde mu jeho vlastním nožem rozřízla kůži.

Srdce mu bušilo hlasitě v uších, když se k němu přes sluchátka doneslo šplouchání vody. Tímhle by opravdu neměl zabíjet čas. Musí toho ještě tolik udělat, ale přesto… Znovu se opřel a zavřel oči. Srdce mu teď bušilo závratnou rychlostí, dech se mu zrychloval a jeho penis se probouzel k životu…

Vybavil si štíhlou křivku jejího krku a představil si jak nůž, kterým ho navěky poznamenala, přejíždí blyštivým ostřím přes její hedvábnou bílou kůži. Zatímco se jí oči rozšiřují úžasem, na povrch vyskakují první kapky krve, třpytí se jako drahokamy, než se slejí do pramínků, které jí stékají přes hrudní kost a přes ňadra až do vody, kde se rozpíjejí v temně šarlatové skvrny. Pěna se pomalu rozpouští a zbylé ostrůvky nadýchaných bublin dostávají růžový nádech, jak její tělo klesá do horké vody.

Při té představě sotva slyšitelně zasténal a tělem mu projela vlna rozkoše.

Teď!

„Ještě ne.“ Jeho vlastní hlas ho polekal, avšak připomenul mu, že musí být trpělivý, že nemůže podlehnout primitivnímu nutkání. Jsou tu ještě další, které musí vyřídit jako první! „Budeš muset počkat,“ pronesl sám k sobě, avšak hluboko ve svém nitru, v těch nejtemnějších zákoutích srdce, věděl, že už to dlouho nevydrží. S Acaciou Collinsovou Lambertovou to je totiž něco jiného, je to příliš osobní.

Zatímco prostřednictvím miniaturního mikrofonu naslouchal dál jemnému šplouchání vody, ve které byla ponořená, představoval si, jak její bezvládné tělo leží v chladnoucí krvavé lázni. Už brzy vydechne naposledy.

Znovu si přejel přes jizvu, bříšky prstů kopíroval bílou nepatrnou linku na skráni. Nebyla skoro vidět, přesto to byla věčná připomínka. Oči se mu zúžily do tenkých linek, když si stoupl a zadíval se na svůj odraz v kruhovém zrcadle, které si pověsil nad pracovní stůl.

Na okamžik měl pocit, že za svými zády zahlédl její bledý obličej.

Acacio!

Hleděla na něj ze stejného zrcadla a usmívala se! Jako kdyby ho už čekala…

Překvapeně se otočil.

Samozřejmě tam nikdo nebyl. To, co viděl, byl jen odraz bílého věšáku a mikiny s kapuci, která splývala volně dolů z jednoho z jeho ramen.

Když znovu obrátil pozornost k zrcadlu a k jizvě, kterou mu po sobě zanechala, dech měl lehce zrychlený.

Jen málo lidí si té úzké bílé linky všimlo.

A ještě méně se jich na ni ptalo.

Ale on o ní věděl.

Každý den mu ji připomínala.

18

„To mě podrž.“

Trace se pohodlně opřel o opěradlo židle u stolu a zíral na monitor. Probíral se právě veřejně přístupnými rejstříky, kde zjistil, že Jocelyn Wallisová se taky narodila v Heleně ve státu Montana.

Čtyři ze čtyř. Může to být pouhá shoda náhod, obzvlášť když uváží, jak je to město malé?

A tři z nich jsi znal osobně. To je taky náhoda?

Co to má sakra znamenat?

Nic?

Samozřejmě že ne. Zatímco se mu v tiskárně hromadily vytištěné stránky, pár vrchních si odebral a znovu je pročítal ve snaze najít nějakou spojitost. Když na nic nepřišel, zvedl obě paže nad hlavu a protáhl si ztuhlé šíjové svalstvo, potom zatočil hlavou ze strany na stranu. Zívnul, vypnul počítač a pohlédl na hodiny. Aniž by si to uvědomoval, překulila se mezitím půlnoc a Eli spal na gauči před televizí. Trace se ho předtím snažil zahnat do postele, avšak syn protestoval, že nechce být ve svém pokoji sám, protože se mu stýská po Sargeovi. Měl o toho psího bambulu strach.

Odešel z malého jídelního koutu, který používal jako pracovnu, a našel synka nataženého přes zmačkané polštářky. Ve spánku, když měl vlasy rozhozené kolem hlavy skoro jako svatozář a temné řasy mu vrhaly stíny na tváře, vypadal Eli jako anděl, pouze křídla vyměnil za jasně modrou sádru.

Ten chlapec ho dočista změnil.

Než se stal otcem, byl Trace 0’Halleran pověstný tím, že hodně pil a zajímal se o pochybný druh žen. Užíval si dosyta nevázaného života, ale to všechno skončilo v momentě, kdy do jeho světa vstoupil Eli a převrátil ho vzhůru nohama. Vždycky slýchával, že s dětmi se všechno změní, ale nikdy tomu nevěřil. Dokud to sám nezažil na vlastní kůži.

Teď se sklonil a něžně zdvihl syna z gauče. Eli jen zacukal jedním víčkem, když ho odnášel v náručí do patra do jeho pokoje.

V pokojíčku měl pořádný nepořádek. Po koberci ležely poházené knížky a hračky, špinavé oblečení, které bylo všude, jen ne v koši na prádlo, postel rozestlaná. Oknem sem dopadal pruh světla, šedivě bílý odlesk zimní noci, který osvěcoval zmačkanou peřinu.

Trace ho jemně položil na postel a potom ho zachumlal do přikrývky. Eli vzdychl ze spánku a přetočil se na bok.

Jeho syn.

Trace pevně stiskl čelist, když mu hlavou mihlo tajemství, které Elimu zatím neprozradil. Předpokládal, že jednoho dne bude muset s pravdou ven. Eli má právo vědět, že Trace není jeho biologický otec. Jenže jakmile se dozví tuhle nečekanou informaci, otázky se jen pohrnou a bude na ně stejně těžké odpovědět, jako když onehdy Eliho popadl smutek a začal se dožadovat matky.

Trace spoustu odpovědí ani neznal.

Pravda byla totiž taková, že Leanna mu nikdy neprozradila pravou identitu Eliho biologického otce. Trace se domníval, že v tom zřejmě sama neměla nikdy jasno, a i kdyby si byla jistá, asi by jí to bylo jedno. Poznali se vlastně v baru, horké vzplanutí po mnoha vypitých skleničkách, které skončilo dalším těhotenstvím. Trace udělal jedinou správnou věc. Vzal si Leannu za ženu a Eliho adoptoval. Nakonec se musel vyrovnat se skutečností, že Leanna bud potratila, anebo mu možná od začátku lhala, protože dítě, které tvrdila, že s Tracem čeká, se nikdy nenarodilo.

Ne, že by mu to nějak extra vadilo.

Stejně se začali hádat, obviňovat se navzájem a jedné noci se Leanna jednoduše vytratila z ložnice a zmizela. Probudil se a byl v posteli sám. Její auto bylo pryč, její skříň byla prázdná, nebyl tu ani její telefon, ani notebook.

Jediné, co mu tu nechala, byl její chlapec.

Což bylo určitě dobře.

Když se díval do místnosti, kde Eli spal, nedokázal si představit, že by mohl nějaké jiné dítě milovat víc než jeho. Nevěděl sice, proč ho Leanna opustila, ale když mu doručili papíry o rozvodu, kde se vzdávala veškerých rodičovských práv, neváhal ani na vteřinu a okamžitě je podepsal.

Párkrát ještě zavolala a několikrát se stavila, i to však časem ustalo. Už si ani nedokázal vybavit okamžik, kdy naposledy mluvil s Leannou. Když jí před půl rokem volal, mobil měla vypnutý.

Musíš ji najít.

Má právo znát svou vlastní matku, bez ohledu na to, jaká je to mrcha.

Třeba je mrtvá.

Jako Shelly Bonaventureová.

Nebo jako Jocelyn Wallisová.

Rozhodl se, že ráno kvůli Leanně udělá pár telefonátů. Měl ještě schovaný kus papíru s několika neznámými čísly, který objevil v jejím nočním stolku, když hledal prázdnou šekovou knížku. Jedno z čísel bylo do Phoenixu – nemluvila snad jednou o nějaké kamarádce, která se tam přestěhovala? Další číslo bylo odněkud z Washingtonu, neměl ani tušení, komu by mohlo patřit.

V myšlenkách znovu zabloudil k Acacie „Kacey“ Lambertové, ale vzápětí se rozhodl, že pro tuhle noc by toho měl už konečně nechat. Zatím se neděje nic strašného. Někdy dochází až k neuvěřitelným shodám okolností. Rozepnul si košili, svlékl si džínsy a ponožky a potom padl do postele, zavřel oči a zhluboka vydechl.

Před očima mu znovu vytanul rozzářený obličej Kacey Lambertové a jemu nezbylo, než si v duchu říct, že je zatracený blázen.

Alvarezová zavolala z mobilu na číslo Jonase Hayese z losangeleské policie a zanechala mu zprávu. Ačkoliv jí bylo jasné, že detektiv s největší pravděpodobností nebude v sobotu ráno pracovat, doufala, že by si alespoň v dohledné době mohl vyslechnout záznamník a ozvat se jí zpátky. Ve skutečnosti nevěřila tomu, že by smrt Shelly Bonaventureové měla nějakou spojitost se smrtí Jocelyn Wallisové, zastávala však zásadu, že nic se nemá podceňovat.

Navíc ji dost znepokojovala skutečnost, jak moc si byly obě oběti podobné.

Nechala doma nějaké jídlo pro plachou kočičku, která se zas ráno schovávala. Dej jí čas, říkala si v duchu, když vypila koktejl ze zmrazených borůvek, banánu a jogurtu, namixovaný do husté pěny. „Snídaně šampiónů,“ poznamenala polohlasem, potom popadla sportovní tašku a vyrazila ven.

Sníh přes noc namrzl, takže chodníky i zahradní cestičky se proměnily ve skluzavku. Vyjela z kluzkého parkoviště a zamířila na okresní silnici, kterou během noci protáhli.

Provoz směrem do centra byl naštěstí vzhledem k časné ranní hodině poměrně řídký. Bledé slunko zlehka ozářilo oblohu na východě a mezi mračny se objevily narůžovělé pruhy, zvěstující svítání. Zapnula rádio, a když skončila předpověď počasí, začaly se z reproduktorů linout tóny vánočních koled, ona si jich však téměř nevšímala. Snažila se v duchu srovnat se s debaklem, který zažila na Den díkůvzdání u Graysona ve společnosti klonu June Cleaverové alias Hattie a jejích dvou děcek. Bože, jak se mohla dopustit takového omylu!

Švagrová… Samozřejmě!

Cítila, jak jí rozpaky zrudly tváře. „Tohle se už nikdy nesmí opakovat,“ přísahala polohlasně, zatímco přejela do druhého pruhu, aby se vyhnula loudajícímu se pick-upu s plnou korbou svázaných vánočních stromečků. Sbor dětských hlásků vyřvával z rádia:

„Sláva už je sníh,

jedem na saních!“

Alvarezová uviděla odbočku ke sportovnímu centru, zabočila za roh a vjela na poloprázdné parkoviště.

„Rolničky, rolničky,

kdopak vám dal hlas?“

„Už dost!“ Alvarezová vypnula rádio a zajela na volné parkovací místo blízko hlavního vchodu do budovy, ve které byl padesátimetrový plavecký bazén, sauna, posilovny a několik basketbalových hal. Zapsala se na recepci, vzala si ručník a zamířila do dámských šaten, kde si ve skříňce odložila tašku.

Doufala, že se jí podaří pořádně si protáhnout svaly a na chvíli vypnout mozek, který jí neustále pracoval na plné obrátky. Dnes měla naplánovaný kardiovaskulární trénink. Nejdříve pětačtyřicet minut na běžeckém pásu, potom další půlhodinka na posilovačích strojích určených k procvičení a protažení specifických částí těla.

Obvykle se zhruba tak v půlce svého tréninku v myšlenkách vracela k práci a ať už v té chvíli řešila cokoliv, většinou se jí zničehonic začaly vyjasňovat souvislosti a případ se začal rozplétat. Dneska přecházela mezi jednotlivými stroji, určenými k posilování paží, nohou či hrudi, ale žádné odpovědi k případu vraždy Jocelyn Wallisové ji nenapadly. Strávila přitom několik hodin tím, že procházela výpisy jejích telefonických hovorů, přebírala se jejími účtenkami a dokonce se pustila i do obsahu jejích odpadkových košů, podezřelého však vůbec nic nenašla. Nedošlo k žádnému zajiskření, při kterém by se jí konečně rozsvítilo. Její bývalí milenci měli alibi. Všechny její dokumenty a lejstra byly v pořádku.

Neobjevila se žádná poslední vůle, alespoň do této chvíle, ani nikdo, kdo by si chtěl nechat vyplatit životní pojistku.

Jocelyn Wallisová byla učitelka, která neměla sice příliš přátel, ale ani žádné otevřené nepřátele. Neměla ani nic společného se Shelly Bonaventureovou, kromě toho, že se obě narodily ve stejném městě a byly si nápadně podobné. Tenhle případ v ní vzbuzoval pocit bezmoci.

Utřela si ručníkem čelo a posadila se na stroj k procvičování stehenních a hýždových svalů. Nohama začala zdvihat závaží. Svaly měla zatím odpočaté, takže byla schopná zacvičit tři sady po patnácti cvicích, ačkoliv ke konci už cítila velkou únavu. Když skončila, pot se jí řinul snad ze všech pórů těla, přesto nevěděla o moc víc, než když vstoupila do posilovny.

Cestou do sprch se uklidňovala, že pravda nakonec vyjde na povrch. Jen musí jít ještě do větší hloubky. A s ještě větším úsilím.

Kacey si promasírovala ztuhlý krk a pohlédla na hodiny v kanceláři. Bylo čtvrt na tři. Den utekl jako voda, od jedné prohlídky ke druhé, mezitím ještě pár naléhavých případů. Skutečnost, že tento víkend je sváteční a ve znamení nákupní horečky ani v nejmenším neodvrátila desítky nových případů chřipky, nachlazení, infekcí či vykloubených palců.

Měla pocit, že na jeden pracovní den už viděla snad až příliš bolavých krků a zanícených uší. V sobotu klinika zavírala ve tři hodiny odpoledne, ale málokdy se podařilo tento čas dodržet, obzvlášť když většina pracujících rodičů naplánovala návštěvu lékaře na dobu svého pracovního volna.

Kacey měla službu naštěstí jen každou druhou sobotu, každou první byl na klinice Martin. Střídali se i v pátek, takže měli vždy dva po sobě jdoucí dny v týdnu volné, což platilo i pro ostatní zaměstnance.

Zakručelo jí v břiše, a to jí připomnělo, že naposledy snědla banán v šest hodin ráno. Tři následné hrnky kávy ji moc nasytit nedokázaly. Sáhla do zásuvky u stolu, kde měla celozrnné a ovocné sušenky, a našla tam i jednu tyčinku Snickers. V duchu si slíbila, že k večeři si dá zdravý salát s tuňákem a kupou zeleniny.

Snad.

Místo, abys ostatním radila, jak se mají chovat, měla bys jim jít sama příkladem, vybavila si v duchu jednu z častých pouček své babičky Bess, zatímco trhala nedočkavě obal od čokoládové tyčinky. Kolikrát za den nabádala pacienty, aby jedli zdravě, snažili se o vyváženou stravu, vypili za den nejméně osm sklenic vody a vyhýbali se cukru? „Snad až příliš často,“ pronesla nahlas a aniž by si všímala lejster a složek, které se jí válely na stole, kousla do čokolády s karamelem a blaženě vzdychla.

Nebyla dneska ve své kůži, což přičítala další neklidné noci, kdy se budila obavami z útočníků a černých dodávek, které se střídaly s mnohem příjemnějšími představami Tracea 0’Halle– rana.

Několikrát si v duchu připomněla, že se jedná o otce jejího pacienta, což je pro ni z profesionálního hlediska nedotknutelná osoba, jenže poté, co na něj včera narazila u veterináře a strávila společně s ním i Elim nějaký čas, nemohla toho drsného rančera dostat z hlavy.

Právě si vložila do úst poslední kousek snickersky, když se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř strčila hlavu Nadine, víkendová recepční. „Právě volala vaše příští pacientka, paní Alexan– derová. Jde k nám vlastně poprvé, ale zpozdí se o patnáct minut. V čekárně sedí Helen Inglesová a ptá se, jestli byste ji mohla mimořádně vzít, i když není objednaná.“

Kacey přikývla.

Nadine bylo téměř šedesát, byla však elegantní s výraznými rysy a obočím vytrhaným do úzkých linek. Nosila jen slabý nános make-upu, levandulově modré brýle a lehce podtočené šedivé vlasy, které jí rámovaly obličej. Bledě růžové rty měla našpulené na znamení nesouhlasu.

„Ještě něco?“ zeptala se Kacey.

„Dneska jsem přišla do práce jako první a ten zatracený jistič byl zase vypadlý. Byla tady naprostá tma!“

Stále se opakující závada. „Mohla byste prosím zavolat správci objektu?“

„Už jsem mu nechala zprávu na záznamníku a taky jsem mu poslala mail,“ pronesla recepční důrazně. Nadine Kavenaughová pracovala dříve v armádě, byla až puntičkářkou se smyslem pro nejmenší detail a neměla ráda lidi, kteří si – jak sama říkala – neumějí zorganizovat život a dát mu přesný řád. Nesnášela, když cokoliv narušilo zaběhnutou praxi.

„Výborně.“ Kacey se otočila na židli a hodila papírek od čokolády do koše, potom popadla svůj bílý plášť. Když se židle zastavila, všimla si, jak se Nadine mračí, až jí tenké obočí zmizelo za obroučky brýlí. Očividně neschvalovala změny v předem naplánovaném pořadí pacientů.

„Pošlete paní Inglesovou do ordinace číslo dvě,“ přikázala jí autoritativně. „A až přijde paní Alexanderová, odveďte ji do jedničky. Randy mezitím může změřit paní Inglesové teplotu, pulz a tlak, hned jsem u ní.“

Nadine si opovržlivě odfrkla a potom za sebou zavřela dveře. Skrz úzké stěny Kacey slyšela, jak rázně pochoduje zpátky do recepce.

Navlékla si plášť a přesvědčila se, že má v kapse stetoskop, potom si ještě rychle zkontrolovala mail. Doufala, že by jí mohla přijít nějaká odpověď na dotazy ohledně záznamů v matrice, o které žádala, i když jí bylo jasné, že poslední tři dny byly všechny státní instituce a úřady zavřené. Dočkej času jako husa klasu, slečinko, zaznělo jí v uších napomenutí jejího dědečka. Jak očekávala, její žádosti zůstaly nevyslyšeny. Je ale možné, že je to celé marnost nad marnost. Jen kvůli tomu, že dvě ženy, které jsou jí podobné, zemřely a že její matka byla trochu tajemná, když se jí zeptala na rodinné poměry, ještě nemusí spřádat fantazie a hororové scénáře.

Odhlásila se ze své mailové schránky a krátkou chodbou se vydala k ordinacím. Helen Inglesová si stěžovala na chronickou únavu. „Ta příšerná vyčerpanost mě snad jednou zabije,“ přiznala, ačkoliv přísahala, že si poctivě měří hladinu cukru a dodržuje dietu i cvičení. „Možná je to všechno kvůli mé dceři. Má osmileté děcko, odešla od manžela a nemá práci.“ Její oči potemněly obavami.

„Řekněte mi o tom ještě něco bližšího,“ pobídla ji Kacey a strávila dalších deset minut nasloucháním. Když zjistila, že obavy o osud dcery jsou pro Helen stejným problémem jako její cukrovka, předepsala jí Kacey na následující týden další laboratorní vyšetření a navrhla jí konzultaci s rodinným psychologem.

„Se cvokařem?“ zhrozila se Helen. „Já přece nejsem blázen!“

„S nemocí u vás došlo ke změně životního stylu. To je vždycky problematické. Tady je vizitka na jednoho psychologa, pokud budete mít zájem, sjednejte si u něj návštěvu.“ Když viděla, jak její pacientka váhá, dodala: „Z čeho máte strach?“

„Bojím se o svou hrdost. Vždycky jsem si myslela, že si dokážu se všemi problémy poradit sama.“

„Občas každý z nás potřebuje někoho, kdo mu bude naslouchat,“ Kacey ji nechala, aby její nabídku zvážila, a zamířila pro kartu nové pacientky připravenou v přihrádce před ordinací číslo jedna. Elle Alexanderové bylo třicet pět let, měla asi sedm kilogramů nadváhu a stěžovala si na dlouhodobý kašel, kterým se v noci budila. Předchozího lékaře měla v Coeur ďAlene ve státě Idaho.

Kacey zaťukala na dveře a s kartou v ruce vešla do místnosti. „Paní Alexanderová? Já jsem doktorka Lambertová.“

Pacientka seděla na vyšetřovacím stole a klinkala nohama ve vzduchu. Trošku buclatá, s krátkými zrzavými vlasy, zarudlými tvářemi a širokým přátelským úsměvem.

Kacey se málem zastavilo srdce, protože ta žena jí byla tak podobná, že to nešlo přehlédnout. Zase? Pomyslela si nevěřícně.

„Zdravím,“ otočila se k ní Elle.

Kacey se snažila přesvědčit sama sebe, že se nechala strhnout představivostí. Nechala se zřejmě příliš ovlivnit přesvědčením Heather, že Shelly Bonaventureová je její dvojče, anebo strachem sestry Rosie Alsgaardové, že je tou neznámou ženou, kterou jim přivezla záchranka a kterou posléze Trace 0’Halleran identifikoval jako Jocelyn Wallisovou. Tohle všechno mohla smést ze stolu jediným mávnutím ruky jako zvláštní shodu náhod, když však hleděla na Elle Alexanderovou a viděla překvapený výraz ve tváři Randyho Yatese, který jí právě sundával manžetu od tlakoměru, sebejistota ji opustila.

„Vy jste příbuzné?“ zeptal se Randy a Elle se rozesmála s pohledem upřeným na doktorku.

„Ach, ne,“ zavrtěla hlavou. „Mám jen takový obličej, víte? Každou chvíli mi je někdo podobný.“ Pokrčila rameny. „Myslím, že je to mé prokletí.“ Zazubila se. „Krom toho, my dvě zas tolik společného nemáme. Jak vidíte, každá máme například úplně jiný typ postavy.“

To byla pravda. Kacey byla o dobrých sedm centimetrů vyšší a o dobrých osm kilogramů lehčí, avšak tvar pacientčina obličeje, křivka jejích lícních kostí, vystouplá brada a tvar očí, to byla přesná kopie Kacey. Vlasy měla Elle jemnější, zrzavější, ale barvu nebylo tak těžké upravit. Oči měla spíš modré než zelené, přesto… Navíc byly zhruba stejně staré.

No a?

„Víte, mám pocit, že bych mohla založit klub dvojnic,“ pokračoval Elle. „Od té doby, co jsem se nastěhovala do tohoto města, jsem potkala už několik lidí, kteří vypadají jako já.“

„Vážně?“ zeptala se Kacey opatrně, avšak pulz jí hmatatelně stoupl.

„Opravdu. Vezměte si tu chudinku učitelku, co zemřela, polom ještě jedna paní v posilovně, kam chodím. Myslím, že je to trenérka. Jmenuje se… Jak to jen bylo? Myslím, že jí říkají Gloria.“ Ušklíbla se rozmrzele. „Byla jsem tam zatím jen jednou, to sportovní centrum se jmenuje Fit pro život. A teď jsem potkala vás.“ Pokrčila rameny, jako kdyby to bylo něco běžného.

Zatímco Randy zaznamenával výsledky měření do elektronické karty Elle v počítači, Kacey se snažila ignorovat zvláštní varovné signály, které jí říkaly, že tady není něco v pořádku, a pokračovala ve vyšetření. Poslechla si pacientčiny plíce, vyslechla si, jak Elle v posledních třech měsících stále trápí kašel, a to i přesto, že už měla v sobě několik dávek antibiotik a dvakrát jí dělali výtěr z krku. „K jakému lékaři jste chodila v Coeur ďAlene?“

Elle jí sdělila jméno lékaře, potom sáhla do kabelky a podala jí lékařovu vizitku a adresu kliniky ve státě Idaho. „Byla jsem u něj těsně předtím, než jsme se přestěhovali sem,“ vysvětlila.

„Dělal vám rentgen plic?“

Elle zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Tak začněme od toho. Nejdříve vyloučíme streptokokovou infekci a zápal plic, pokud to půjde.“

„Zápal plic? Ale já přece nemůžu mít…“ Tvářila se zaraženě. „Chci říct, nikdy v životě jsem zápal plic neměla! Snad jednou nebo dvakrát bronchitidu, ale…“

„Počkáme na výsledek rentgenu. V sobotu mají bohužel v naší laboratoři zavřeno, ale odeberu vám vzorky, a když se tu zastavíte v pondělí, udělají vám i snímky. Teď vám provedu výtěr.“ Potom se obrátila k Randymu: „Pošli prosím žádanku na rentgen.“ Odebrala dva vzorky a každý uložila do jednoho plastového sáčku. Zatímco se Elle upravovala a Randy měl oči upřené na obrazovku laptopu, Kacey si nenápadně vhodila jeden sáček do kapsy u pláště. „A tohle pošli do laboratoře, aby vzorek vyšetřili na přítomnost streptokoka.“ Položila druhý sáček na pult vedle počítače.

Randy vyťukal žádost na klávesnici, aniž by se obtěžoval zvednout hlavu. „Hotovo.“

„Výborně.“ Kacey se otočila zpátky k Elle, zatímco Randy po padl sáček a odkráčel. „Jakmile si prohlédnu snímky a dostanu výsledky testů, zavolám vám. Mezitím vám předepíšu nějaká silnější antibiotika. Ta by vám měla konečně zabrat.“ Vyplnila recept a požádala Elle, aby se u ní příští týden zastavila na kontrolu. „Schůzku si domluvte na recepci.“

„Ano,“ slíbila Elle.

Ačkoliv měla pocit, že sáček se vzorkem jí propálí každou chvíli díru v kapse, Kacey se ještě zeptala: „Pocházíte z Coeur ďAlene?“

„Ne, z Boise. Proč se ptáte?“

„Jen ze zvědavosti,“ pokrčila Kacey rameny, jako kdyby ji to ani moc nezajímalo, hlavou se jí však honilo tisíce myšlenek. Tenhle týden jsi nějaká přecitlivělá. Zas tak moc podobné si přece nejste. Alespoň ne tolik jako s tou herečkou a Jocelyn Wallisovou.

„Celý život jsem strávila v Idahu,“ vysvětlovala Elle. „Narodila jsem se tam a byla jsem tam vychovaná. Zřejmě proto bylo pro mě tak složité se odstěhovat sem. Jenže Tom, můj manžel, tady dostal práci a vyrval nás z naší rodné země i s kořeny. Dětem právě začal školní rok a najednou jsme se museli sbalit a odjet.“ V očích se jí zračil smutek. „Všechno je to důsledek špatné ekonomické situace, víte? Jak vidět, má negativní vliv dokonce i na právníky.“

„Jsem si jistá, že si tu brzy najdete přátele, a školy tu máme úžasné.“

„To doufám. Můj syn nemá problém najít si přátelé a zapadnout do nového kolektivu, ale s dcerou, s tou to bude mnohem horší. Je jí třináct, je zrovna v takovém tom těžkém období, kdy hledá sama sebe, nebude to snadné,“ povzdychla si.

„Medvědí Brod je skvělé město.“

„Snad máte pravdu.“ Nezdálo se, že by ji přesvědčila.

„Jen tomu dejte trochu času.“

„Obávám, že mi nic jiného nezbývá.“ Pokrčila rameny a pomalu se zvedla ze židle, zatímco Kacey zamířila zpátky do své kanceláře. Počkala, až za Elle Alexanderovou, která byla dnes její poslední pacientka, zaklapnou dveře, ordinace budou prázdné a Nadine i Randy rovněž odejdou domů.

I když věděla, že zřejmě dělá z komára velblouda, raději se v kanceláři zamkla. Celý život ji fascinovaly nejrůznější konspirační teorie a vždycky se na toto téma pouštěla do nekonečných debat s matkou a posléze i s bývalým manželem. JC si o ni myslel, že se zbláznila, ale ona byla stejně napůl přesvědčená, že na zavraždění Johna Fitzgeralda Kennedyho se podíleli dva střelci, že princezna Di byla zabita svými nepřáteli či někým z královské rodiny a že Kurt Cobain nespáchal sebevraždu.

A to i přes všechny protiargumenty bývalého muže.

Jakmile si byla jistá, že je konečně sama a že všichni kliniku opustili, vytáhla z kapsy sáček. I když jí bylo jasné, že se dostává na hodně tenký led a že tímto činem popírá všechny zásady, ve které věří, poslala plastikový sáček do laboratoře se zvláštním dotazem na profil DNA paní Elle Alexanderové.

A ještě je tu ta trenérka ve fitku, o které si Elle myslela, že vypadá jako ona. Jmenuje se patrně Gloria, nebo tak nějak. Kacey se rozhodla, že se za ní brzy vydá, aby se přesvědčila, jestli je taky „jednou z nich“.

„Je to šílenství,“ pronesla nahlas a pozhasínala všechna světla.

19

Je tak pečlivý, když se ale řítil dolů po strmém schodišti, měl pocit, že osud či bůh nebo kdoví co ještě se občas postaví proti němu. Než odemkl dveře a vstoupil na území své soukromé kanceláře, zašimral ho v nose zatuchlý zápach sklepního prostoru plného prachu a špíny. Aniž by uvažoval o tom, co dělá, zase za sebou zamkl a snažil se uklidnit.

„Jedna.“ Hluboký nádech. „Dva.“ Další, ještě hlubší nádech.

Byl neskutečně rozrušený, a tak pomalu počítal do deseti, potom do dvaceti. Pěsti měl stále zaťaté, ramena ztuhlá a před očima rudo. Záchvat zuřivosti ho rozpaloval doběla. Otevřel zásuvku u stolu a uviděl zažloutlé záznamy, které nashromáždil a které chtěl už brzy zničit. Starodávný počítač, na němž všechny informace získával, byl už dávno vyřazen z provozu, diskety, na něž si je ukládal, se rozpadly.

Jediné, co mu zbylo, byly tyto papíry, které s takovou pečlivostí střežil. Byl pevně rozhodnutý je spálit, jeden po druhém, jakmile budou všechny ty, kterým říkal „nevědoucí“, mrtvé.

Je jasné, že stále existuje určité riziko, že by se některá z nich mohla dopátrat pravdy. Při té představě se mu sevřel žaludek. Něco takového nemůže a nesmí dopustit, pomyslel si, a znovu se ho zmocnil vztek.

Měl chuť do něčeho nebo do někoho kopnout, aby uvolnil napětí, přesunul se proto ke speciální hrazdě, kterou si do místnosti nainstaloval, svlékl se do spodního práda a nazul si antigravitační boty. Jakmile se zavěsil za háky hlavou dolů, začal dělat shyby směrem vzhůru, aby posílil břicho. Cítil, že zatímco svaly tvrdě pracují, napětí kolem páteře ustupuje.

Potřeboval se co nejvíc uvolnit, a tak zatnul zuby a neúprosně pokračoval, až mu po chvíli na kůži naskočily první kapky potu.

Pečlivě si všechno naplánoval a už několik let pomaloučku a postupně odstraňoval jednu „nevědoucí“ po druhé. Fotografie, na kterých je zachytil jen pár okamžiků před smrtí, byly důkazem, jak je trpělivý a pečlivý, kolik let práce a úsilí už ho jeho projekt stál. Jenže jednou za čas se mu v jeho dokonale zosnovaných plánech vždycky něco zvrtlo.

Posledním takovým případem byla Elle Alexanderová. Jak mohl předpokládat, že ten pokoutný advokát, co ho má za manžela, najednou hodí všechno za hlavu a nastoupí k právní firmě, která sídlí zrovna tady? Proč musela jeho volba padnout právě na Medvědí Brod? Všechno se tím zkomplikovalo a ta zatracená Elle teď možná všechno zničí! Už dokonce navštívila Acaciu Lambertovou, a to nevěstí nic dobrého.

Ale ty to ještě můžeš zachránit! Víš moc dobře, že to dokážeš. Jen chvíli přemýšlej!

Svaly se mu napnuly, když se znovu přitáhl vzhůru, chvíli tam vydržel a potom se pomaličku spouštěl zase dolů, kde zůstal vteřinu až dvě nehybně viset, dokud celý proces znovu nezopakoval.

Další takové průšvihy už si nemůže dovolit.

Ještě je čas. Jen se musí soustředit!

Znovu se vytáhl nahoru.

Tentokrát už cítil v oblasti břicha palčivou bolest.

Pomalu se spustil hlavou dolů, a i když jeho svaly protestovaly, přinutil se ještě k jedné sadě cviků. Potom si vyhákl boty, a zatímco svaly na břiše a na zádech měl v jednom ohni, pot z jeho nahého těla kapal na podlahu.

Výborně, takhle je to skvělé.

Zhluboka se nadechl a mrštně seskočil na zem. Byl mrštný a silný, na střední škole dělal wrestling, a pokračoval v něm i na vysoké škole, kdy se stal dokonce členem velice úspěšného týmu. Lezl po skalách, prozkoumával jeskyně, potápěl se a lyžoval.

Nikdy se předem nevzdal a neodmítl žádnou výzvu.

Ani tu největší.

Takže nesmí dopustit, aby mu cokoliv zkřížilo plány.

Dokonce ani ten nepříjemný pocit, který ho čas od času zastihne nepřipraveného. Ze už to třeba někdo ví.

„Přestaň!“ okřikl se nahlas, aby se oprostil od neopodstatněného strachu, který občas nahlodával jeho rozvahu.

Kvůli nenadálým okolnostem musel dokonce uspíšit svůj plán. Původně měl v úmyslu dávat si pořádně na čas, aby nevzbudil podezření, jenže teď cítil v hrudi zvláštní napětí, pocit nepříjemné naléhavosti. Čas se mu krátí.

Aspoň že má jasno v tom, kdo bude další.

Konečně má opět jasnou vizi. Vždycky měl v záloze připravený nějaký plán B, který byl sice nebezpečnější, s větší mírou rizika, že na něj přijdou, avšak v tomto okamžiku neměl na vybranou. Musí se vypořádat s Elle.

Určitě to vyjde. Většina z těch vzdálenějších už byla vyřešená, takže se může soustředit na ty, které jsou blízko.

Bude ale muset postupovat velice opatrně, jako vždycky. Stačí jediná chyba a bude odhalený dřív, než dokončí misi, než bude zase konečně svobodný. Nesmí dovolit svému egu, aby se spoléhalo na to, že policisté jsou hloupí. Zatím při něm stálo štěstí, snad i proto, že jednotlivé případy byly pokaždé v jiné policejní pravomoci. Ale ta herečka vzbudila celonárodní pozornost. Předčasné skonání Shelly Bonaventureové si kvůli její slávě vynutilo hlubší zkoumání a vyšetřování. Policisté naštěstí nakonec uzavřeli její případ s ohledem na styl života, který vedla, jako sebevraždu.

Má obrovské štěstí, na to nesmí zapomínat.

Teď už to nebude tak snadné.

Obzvlášť, až splní další úkol.

Místní policie by si mohla dát dvě a dvě dohromady.

Usmál se při myšlence na dosavadní úspěchy. Pohlédl na fotografie, které byly jasným důkazem, že „nevědoucí“ zemřely, a cítil, jak mu srdce poskočilo uspokojením. Už brzy k nim přibude další.

Je stále blíž a blíž konečnému cíli.

Popadl čistý ručník z pečlivě vyrovnané hromádky, která byla na stejné poličce jako jeho antigravitační boty, setřel si pot z lesknoucí se kůže a oblékl si tlustý župan. Už mnohem klidnější a vyrovnanější se usadil za stůl, na němž už zářila obrazovka počítače. Vytiskl si všechny informace, které shromáždil o Elle, a potom dlouho zíral na její fotografii. Musí ji chvíli sledovat, ale to nebude žádný problém. Je roztržitá a nesoustředěná, takže nebude těžké to s ní skoncovat.

Udělá z ní prioritu.

Byl si jistý, že když bude alespoň trochu trpělivý, vhodná příležitost se dostaví sama.

Musí být jen připravený.

Všechny obavy, které Kacey měla z adopce psa, se rozptýlily v okamžiku, kdy si v sobotu vyzvedla Bonziho a odvezla si ho domů. S vrozeným klidem si očichal prostor kolem domu a rozhod] se, že napůl uschlý růžový keř vedle garáže se stane jeho oblíbeným místem pro značkování. Potom se automaticky uvelebil v pelíšku, který mu připravila. Byl jí v patách, kamkoliv se pohnula, cvakal drápky o podlahu a uši měl neustále v pozoru, v očích mu blýskalo zvědavostí, ale v neděli zjistila, že když s ním dvakrát za den udělá zhruba kilometrovou procházku, spokojeně pak prospí téměř celý zbytek dne.

„No vida, ty jsi mi pěkný hlídač,“ pokárala ho naoko, když zasedla k večeři. Místo odpovědi znuděně zívnul. Napadlo ji, že by mohla zavolat Traceovi 0’Halleranovi a zeptat se ho na Eliho a Sargea, ale pak si pomyslela, že by to vypadalo jako až příliš okatá záminka k rozhovoru.

Byla překvapená, jak se jí v pátek v Dinově pizzerii líbilo. Od té chvíle se mnohokrát přistihla, jak na něj i jeho synka myslí, nebo spíš jak o nich fantazíruje. Dokonce už několikrát zvedla telefon s úmyslem vytočit jeho číslo, vzápětí si to ale rozmyslela. Dostat Tracea z hlavy se jí prostě nedařilo. Alespoň ne tak snadno. Měla tolik otázek, které by mu chtěla položit – o něm, o jeho chlapci i o nezvěstné Eliho matce. Ačkoliv se nezdálo, že by měl v současnosti nějakou přítelkyni, není to tak dlouho, co se zapletl s Jocelyn Wallisovou. Dokonce to byl on, kdo ji identifikoval, když ležela v nemocnici a neúspěšně bojovala se smrtí.

Jak blízký byl asi jejich vztah? Uvažovala v duchu.

„Do toho ti nic není,“ okřikla sama sebe, tím se však nezbavila dalších úvah a myšlenek. Od té doby, co se jí zhroutilo manželství, do společnosti moc nechodila a po zkušenosti se svým manželem se dokonce rozhodla dát si na chvíli od všech mužů pauzu. Teď však měla pocit, že kvůli Traceovi 0’Halleranovi by mohla své předsevzetí přehodnotit.

Ani by jí to nedalo moc práce…

Elle přidala plyn. Její minivan svištěl po temné silnici, ona však byla v naprostém klidu, i když se setmělo už před několika hodinami. Byla zvyklá jezdit po horských silničkách od svých šestnácti let, riskantní jízda pro ni nebyla ničím neobvyklým. A tak s naprostým přehledem zvládala každou serpentinu, ačkoliv asfalt se v záři reflektorů blýskal krystalkami ledu a inkoustově temné nebe bylo jen zlehka osvícené srpkem měsíce.

Jela pár kilometrů za hodinu nad povoleným rychlostním limitem a oči měla upřené na krajinu před čelním sklem, která vytvářela tak trochu kulisy jako v zimní pohádce. Silnice připomínala černou stuhu vinoucí se střídavě mezi zasněženými poli a hustým porostem osik a borovic, na jejichž obtěžkaných větvích se blýskaly sněhové čepice.

Pohlédla na hodiny na palubní desce a zjistila, že už je skoro půl jedenácté, což znamená, že má zhruba dvě hodiny zpoždění oproti původnímu plánu. Nejdříve se zdržela ve Spokane, hlavně kvůli nákupům, a potom nabrala další zpoždění, když se zastavila v Coeur ďAlene na rychlou večeři a aby zavzpomínala na staré dobré časy. To neměla dělat. Tom už se o ni určitě začíná bát. Bude mu muset zavolat.

Dříve, než stihla stisknout tlačítko pro automatické vytáčení, zastihl ji další záchvat kašle. Telefonování vzdala a místo toho si rychle rozbalila zklidňující bonbon s třešňovou příchutí a začala ho náruživě cucat. Měla pocit, že má trochu horečku, ale to Tomovi ani dětem říkat nebude.

Ceká ji spousta práce, a kdyby ji neudělala ona, kdo jiný by ji zastal?

Období svátků bylo vždycky hektické a tento rok, když mají nový dům i sousedy, je tlak ještě větší. Byla pevně rozhodnutá, že jejich dům v Osikové aleji musí mít tu nejkrásnější výzdobu v celé ulici.

Zamžourala do oslnivé záře reflektorů blížícího se automobilu a zhluboka vzdychla. V protisměru ji naštěstí minulo jen pár vozů, a ačkoliv se nenašel žádný, který by jel tak rychle, aby ji předjel, občas zahlédla ve zpětném zrcátku odraz světel nějakého vozu v dálce za sebou. Aspoň že není na téhle odlehlé a opuštěné silnici sama.

Už chtěla být zpátky u Toma a u dětí. Souhlasil, že na ně dohlédne, aby si mohla udělat jednodenní výlet do Spokane a nakoupit to nejnutnější na Vánoce. V nákupním centru se jí podařilo sehnat ten nejnovější a zatím taky nejroztomilejší svítící model sobíka Rudolfa, který s přehledem strčí do kapsy toho loňského, jehož postavila vedle malé jedličky před hlavním vchodem a zapojila do sítě.

Rudolf II. byl skutečně naprosto fenomenální a ještě ke všemu ho koupila se slevou! Odečetli jí celých dvacet procent z původní ceny, když předložila kupon, který si vystřihla z místních novin. Už se nemohla dočkat, až ho postaví do zmrzlého a zasněženého trávníku před domem. Doufala jen, že noví sousedé budou její výzdobu respektovat. Minulý rok děti z bývalého sousedství dostaly hloupý nápad, že by bylo strašně legrační, kdyby jejich Rudolf I. nakryl jednu ze sobích slečen v ulici.

Elle na té taškařici neshledávala nic humorného. Ani v nej– menším. Přišlo jí to naprosto nevkusné. Je fakt, že někteří z místních chuligánů byli doopravdy primitivové. Takže je docela dobře možné, že jejich přestěhování do Medvědího Brodu se může nakonec ukázat jako dar z nebes.

Znovu se rozkašlala a v duchu si přála, aby ta zatracená antibiotika konečně zabrala. Bylo jí jasné, že je bere teprve jeden den, jenže s tím svinstvem bojuje už celou věčnost. Žádný zatracený bacil ji ale nemohl obrat o potěšení vyřádit se na nákupech, když byl právě teď víkend plný slev. Propásla už Černý čtvrtek i Černou sobotu, zato o Černé neděli, nebo jak se sakra dnešku vlastně říká, konečně zabodovala.

Aniž by ubrala na rychlosti, zasunula iPhone do držáku, projela seznam skladeb a zvolila si speciální vánoční mix, který si sama vytvořila. Hudba začala vyhrávat a během pár vteřin si už notovala společně s Faith Hillovou, zatímco rychlá kola jejího dodge ukrajovala další a další kilometry.

Vedle toho odporného nastydnutí – nebo že by to byl snad doopravdy zápal plic? – ji trápila už jen jediná věc, a to že se ještě moc nevyznala na místních silnicích. Jak už se zmínila doktorce, celých třicet let svého života byla holka z Idaha s výjimkou jediného léta, kdy odjela do L.A. Doufala tenkrát, že se jí podaří zabydlet se někde poblíž pláže, třeba ve Venice nebo v Malibu či jiném exotickém místě, že se jí vyšisují vlasy doběla a naučí se jezdit na kolečkových bruslích v bikinách.

To byl ale velký omyl.

V L.A. bylo úděsné vedro. Příšerně přecpáno. A strašlivě moc jiných nádherných blondýn.

O čtyři měsíce později se vrátila zpátky do Boise s hořkým poznáním, že být venkovským balíkem nakonec není zas tak špatná věc.

Někdy v té době navíc potkala Toma Alexandera. Svou životní lásku. Tedy alespoň ze začátku, když spolu ještě chodili. Po pár letech manželství a po dvou dětech vášeň z jejich vztahu pomalu vyprchala. Poslední dobou měla pocit, že si jsou dost vzdálení.

Zabraná do chmurných myšlenek o svém manželství se prořítila kolem ukazatele, který zachytila koutkem oka jen na poslední chvíli. „Sakra!“

Uvědomila si, že přejela odbočku, na které měla zahnout, a tak v nejbližším možném místě, kde byla silnice dostatečně široká, zpomalila a rychle se otočila do protisměru. Některé silnice v tomhle kraji jsou tak špatně značené a matoucí! Moc tomu nepomáhalo ani to, že je tma a že široko daleko není žádné pouliční osvětlení. Na křižovatce zahnula směrem na Medvědí Brod a zjistila, že auto, které předtím bylo velký kus za ní, se značně přiblížilo. Rovněž zahnulo směrem k městu a následovalo ji po dvouproudové silnici klikatící se podél břehu řeky.

Elle znovu pohlédla na hodiny na přístrojové desce. Dostane se domů nejdřív po jedenácté a Tom už bude strachy bez sebe. Měla by mu asi zavolat.

Ve zpětném zrcátku si všimla, že auto, které má za sebou, ji dohání a odraz jeho oslnivých reflektorů ji bodal do očí. „Pitomec,“ zavrčela a zapnula si hands-free, kontrolka Bluetooth se však nerozsvítila.

Výborně.

Zapomněla ten zatracený krám dobít. V tom byl její věčný problém. Měla kolem sebe tolik nejrůznějších přístrojů a zařízení, které bylo potřeba udržovat neustále při životě, kromě toho se na ni valil nekonečný příděl povinností ze strany rodiny, starost o domácnost, dobrovolnictví ve škole a ještě se prala s tou pitomou chřipkou, nebo co to vlastně bylo.

Vyndala telefon z držáku a zmáčkla tlačítko zkrácené volby, pod kterými měla uložené číslo domů. Po třetím zazvonění se ozval Tom.

„Ahoj,“ pozdravil. Očividně mu bylo jasné, kdo volá. Z dálky k ní doléhal tlumený zvuk televize. „Kde jsi?“

„To kdybych ksakru věděla. Vím jen, že směr mám podle všeho dobrý. Aspoň doufám.“ Ukazatel na Medvědí Brod byl přece otočený tímhle směrem, nebo snad ne? Auto, které měla za sebou, se přiblížilo až k ní a nalepilo se jí na kufr. „Do háje, přilepil se na mě nějaký idiot, co si nechal puštěná dálková světla. Asi mi chce vypálit oči z důlků.“

„Tak zpomal a nech ho předjet.“

Ani náhodou. Ať si ten kretén políbí prdel a plahočí se za ní. Byla unavená a chtěla už být co nejdřív doma, nebude se ještě ke všem ostatním mrzutostem omezovat kvůli blbým světlům nějakého trotla. Do telefonu pronesla: „Odhaduju to, že jsem tak dvacet, možná pětadvacet minut od domova. Tem výprodejům ve městě se nedalo odolat, to přece chápeš! Co dělají děti?“

„Naštvalo je, že jsem je zahnal v deset do postele. Zřejmě jim vůbec nedochází, že je čeká zase škola. Musel jsem si zahrát na hrůzostrašnou klekánici s temnou plachetkou na hlavě,“ pronesl temným hlasem.

„Což ze srdce nenávidí.“

„Přesně tak.“

Zasmála se, zatímco s jednou rukou na volantu vybírala ostrou zatáčku. Auto, které měla za sebou, ani na vteřinu nezpomalilo. Naopak, zdálo se, že je teď ještě blíž, měla pocit, jako kdyby se jí přilepilo k nárazníku. Kola jí mírně podklouzla, ale vzápětí zase zabrala. Z toho, jak se zasmála, dostala další záchvat kašle. Bože, už má té zatracené nemoci vážně dost. „Sakra… Tome…“ vysoukala ze sebe příliš zaneprázdněná tím, jak se jí ten člověk lepil na paty a jak nemohla popadnout dech. „Budu… muset…“

„Do prdele! Tome!“ Znovu se rozkašlala a oči se jí zalily slzami, zatímco autem zajela až ke krajnici.

Buch!

Ozval se plechový náraz a auto poskočilo dopředu. Bezpečnostní pás se jí zaryl do ramen.

„Co se to sakra…?“ Pohlédla do zpětného zrcátka a uviděla těsně za sebou velkou dodávku. On do ní narazil? Co je to za imbecila? Neměla ale kdy se tím zabývat, protože její auto se začalo sunout do strany. „Ty kreténe!“ Odhodila telefon a popadla volant oběma rukama.

Příliš pozdě!

Absolutně ztratila kontrolu nad řízením. Řítila se ke kraji vozovky, za kterým se v hloubce černala rozbouřená ledová řeka.

„Do prdele!“

Dostala se koly až na krajnici, a tak pomalu otočila volantem, aby se z ní dostala zase ven. Mírně zvětšila tlak na brzdu a vší silou se snažila zůstat klidná, ačkoliv měla zrychlený tep na maximum, srdce jí bušilo o sto šest a dlaně se jí začaly potit.

„Elle?“ zaslechla Tomův tlumený hlas z telefonu, který teď ležel na zemi.

„Ten idiot do mě zezadu najel!“ zakřičela.

„Cože?“

„Říkám, že… Ach, ne!“

Ve zpětném zrcátku viděla, že obří dodávka se na ni znovu řítí na plný plyn a se zapnutými dálkovými světly, která ji oslňovala přímo s dábelskou silou. O co mu sakra jde? Bože, vždyť on do ní chce znovu najet!

Zoufale trhla volantem a její auto sebou smýklo do protisměru, kola se dostala do dalšího skluzu, přeletěla přes asfalt a znovu se ocitla na krajnici.

Velká dodávka byla pořád v těsném závěsu za ní.

„Tome!“ zakřičela. „Volej devět set jedenáct!!! Ten idiot chce do mě… kristepane…“ Zhruba třicet metrů před sebou měla ostrou pravotočivou zatáčku a most.

Řev motoru té obří dodávky byl ohlušující, zatímco ji oslepoval odraz jeho dálkových světel v bočních zrcátkách. Možná ji chce ten idiot jen předjet.

Bože. Nech ho projet! A hlavně si zapamatuj jeho poznávací značku…

Obří dodávka najela těsně k jejímu levému zadnímu blatníku svým ochranným rámem, který měla přimontovaný na předním nárazníku. Až příliš těsně! S hrůzou si uvědomila, že ten šílenec ji vůbec nechce předjet. Chystá se do ní znovu narazit!

Neměla na vybranou. Ačkoliv byla ještě pořád ve smyku, dupla zprudka na plyn, aby ho ze sebe setřásla.

Příliš pozdě!

Buchl

Další náraz do zablokovaného pásu! Tentokrát byl tak silný, že jí to málem zlomilo krk.

Její auto se sunulo doprava. Stála zoufale na brzdě, ale pneumatiky nepřestávaly klouzat po ledu a každou vteřinou byly čím dál blíž okraji vozovky a divoké řece.

Most… Kdyby se jí tak podařilo najet na most.

Buch! Ozvalo se zaskřípání plechů a vzápětí cítila, že se řítí vzduchem.

Přelétla přes okraj vozovky, přes úzký pruh zasněženého břehu a potom se čumákem zapíchla do ledového proudu.

20

Traceovi se víkend od pátečního večera neskutečně vlekl. Mezi nekonečnými úkoly v domácnosti zajel v sobotu i v neděli s Elim za Sargem, který si zatím vedl docela dobře, a mezitím se snažil zoufale nemyslet na novou lékařku svého synka. Po Jocelyn si řekl, že si dá se ženskými na nějakou dobu pokoj, aspoň než Eli trochu vyroste, místo toho stojí v téhle zatracené stodole a přemýšlí jak to zařídit, aby se s ní znovu viděl.

„Nebud blázen,“ pronesl nakonec, když dokrmil dobytek, který nechával v chladných dnech zavřený v prostorném chlévu.

Snažil se zahnat myšlenky na její úsměv a veselé jiskřičky, které se jí blýskaly v očích. Jestli si s ní něco začne, přinese mu to jen problémy a bude si za to moci sám.

Dokonce chvíli uvažoval, že by jí mohl zavolat, ale nakonec si to rozmyslel. Ostatně v pátek se sešli jen shodou okolností a večeřeli spolu jen proto, aby rozptýlili Eliho. Znovu si vybavil, s jakým zájmem se starala o jeho syna. Zdálo se mu, že se o něj zajímá mnohem víc než jen z profesionálních důvodů, vzápětí se ale okřikl, že za vším hledá něco, co tam není.

Trace věděl, že ani on jí není lhostejný. Byl už s tolika ženami, že pro něj nebyl problém rozpoznat určité znaky v jejich chování. Zároveň se ale hodně hlídala. Takže bude nejlepší, když to zatím nechá plavat.

Kromě toho má teď už tak dost starostí. Eliho ruka se zřejmě uzdravuje, ale kašel má vytrvalý, vychází mu hluboko z hrudníku a pořádně to v něm chrastí. Nezdá se, že by měl v dohledné době polevit. Navíc měl Eli včera v noci horečku, skoro osmatřicet. Ráno ho znovu přeměřil a bylo to trochu lepší, přesto mu dělal starosti.

Teď ho čekala spousta práce. Teplý pach zvířat, hnoje a močůvky se mísil s vůní suché slámy, uskladněné v téhle sto let staré dřevěné stodole, která byla skladem i přístřeškem pro dobytek. Střední díl budovy, kam byl teď dobytek zahnán, který tvořil zároveň nejstarší část celé stavby, sloužil už dříve jako chlév a byl vystaven z dlouhého cedrového dřeva. Měl tři patra a v prostoru nad jeho hlavou byly vyskládány balíky se slámou, které sahaly až ke starodávným krovům. Po obou stranách tohoto dílu postupně vznikly přístavby. Na jedné straně vyrostla na cementovém základě modernější stáj, na druhé byl vystaven uzavřený přístěnek.

Dobytek byl toho rána netrpělivý, jak byl kvůli sněhovým bouřím vměstnán do uzavřeného prostoru. Ze všech stran se ozývalo bučení a všechny krávy se tlačily k žlabům, které používal pro zimní krmení. Cervenohnědé a černé kožichy měly pocuchané a okamžitě se zabořily vlhkými nosy do slámy, kterou před ně rozprostřel.

„No tak, počkejte. Dostane se na všechny,“ pronesl obzvlášť k jedné plemenici s bílou hlavou.

Spokojený, že jsou zvířata nakrmená, pověsil vidle na hřebík vedle dveří a automaticky hvízdl na psa.

„Hm, to se moc nepovedlo,“ zamumlal rozpačitě. Sarge byl ještě pořád na veterinární klinice a zůstane tam tak dlouho, dokud Jordán Eagleová neřekne, že je mu natolik dobře, aby se mohl vrátit domů.

Nechal uvnitř rozsvíceno a vyšel ven, kde ještě ani nezačalo svítat a na nebi byly vidět ranní hvězdy. Znaveně se přesunul ke stájím, zatímco pod nohama mu vrzal čerstvě napadlý sníh. Nakrmil a napojil koně a nejmladšího valacha poplácal po černém nose. Kůň dostal kvůli svému zbarvení jméno Černý jantar, ale když ho Trace koupil, Eli rozhodl, že mu budou říkat Jetfire, po jednom z transformerů, který byl taky černý. „Klid, chlapče,“ pronesl, když ho poškrábal za ušima a potom mu odměřil dávku obilí. „Dneska byste se možná mohli konečně dostat ven.“

Doufejme, pomyslel si, protože zvířata už začínala být netrpělivá. Nevyčítal jim to a ani se tomu nedivil. Sám by nesnesl, kdyby ho někdo držel delší dobu v přeplněném prostoru.

„Později,“ slíbil malému stádu, než vyšel ven a po vlastní stopě se vrátil k domu, kde už rozpálené dříví v krbu prohřálo kuchyň, a vroucí káva v konvici bublala. Zadupal nohama, aby oklepal sníh z bot, potom si pomocí špiček stáhnul boty dolů a odnesl je do pokoje. Jakmile je dal proschnout ke kamnům, nalil si šálek kávy a ačkoliv mu bylo jasné, že je ještě příliš brzy, než aby mu kdokoliv volal, zkontroloval si telefon. Samozřejmě neměl žádnou zprávu ani nepřijatý hovor. Doufal, že by mu mohl zavolat některý z přátel Leanny, kterým nechával vzkaz, aby mu dali vědět, jestli vědí, kde Leanna je.

Znovu začal zkoumat útržek papíru, kde měla Leanna poznamenaná neznámá telefonní čísla. Zkontroloval si čas, potom pokrčil rameny a vytočil číslo do Washingtonu. Na druhé straně to dlouze vyzvánělo. Žádný záznamník. Potom vytočil číslo do Phoenixu, taky bez odezvy, ale tentokrát aspoň mohl namluvit zprávu na záznamník, když mu neosobní strojový hlas oznámil: „Po zaznění tónu zanechejte vzkaz.“ Rozvážně vysvětlil, kdo je, že byl s Learvnou ženatý a že by se s ní potřeboval spojit. Nakonec zavolal advokátovi, kterého si Leanna najala, když se rozváděli. Jednalo se o Kelvina Macadama z advokátní kanceláře Bennett, Stowe a Ellsworth v Boise, ale pochopitelně dnes neměl úřední den. Tím vyčerpal veškeré možnosti.

Rozhodl se, že honbu za přízrakem své bývalé manželky prozatím skončí.

Usrkl z šálku a pustil televizi postavenou na pojízdné skříňce, kterou matka používala jako příborník.

Doufal, že uslyší předpověd počasí, a tak si vyndal z ledničky mléko a ze skříňky krabici s obilnými kroužky Cheerios. Zatímco se s rachocením probíral příbory v šuplíku, vyslechl si informaci o chystané soutěži o nejkrásnější venkovní stromeček v kraji. Vzápětí reportérka pronesla: „A teď k vážnějšímu tématu. Řidička vozu dnes tragicky zemřela při nehodě, když sjela se svým vozem do vody nedaleko mostu přes řeku North Fork. Elle Alexanderová, matka dvou dětí, byla převezena do Nemocnice svatého Bartoloměje, kde byla nedlouho po převozu prohlášena za mrtvou.“

To je příšerné, pomyslel si. Další tragická nehoda.

Nasypal poslední cereální kroužek do misky a připravil ji na stůl pro svého synka. Potom krabici zmačkal a odnesl na zadní verandu, kde shromaždoval recyklovatelný odpad. Když se vrátil do kuchyně, právě hovořila další reportérka, která stála na vrcholu Rohovnického útesu. Za zády měla reflektory ozářenou výseč kamenného zábradlí obloženou květinami, svíčkami a balónky, dokonce tam bylo i několik omrzlých plyšových zvířátek. Ledová vzpomínka na Jocelyn Wallisovou.

Trace zíral na obrazovku, zatímco reportérka pokynula rukou k pietnímu místu. Krátce střižené černé vlasy jí poletovaly ve větru a v rukavici pevně svírala mikrofon. Zadívala se do hledáčku kamery a spustila: „Úřad šerifa v okrese Pinewood vydal prohlášení, ve kterém se uvádí, že Jocelyn Wallisová, učitelka na základní škole Evergreen v Medvědím Brodu mohla zemřít v důsledku zločinu. Zatím není její smrt vedena jako vražda, vyšetřování však stále pokračuje.“

Naprosto šokovaný Trace zůstal stát jak přikovaný ke kuchyňské podlaze, když se na obrazovce objevila tvář Jocelyn Wallisové. Žaludek se mu sevřel při pohledu na její tvář, která se usmívala do kamery. Následoval záběr na dlouhou cihlovou budovu její školy.

Kamera se opět zaměřila na reportérku stojící nad útesem. Záběr plynule přešel z její vážné tváře ke kamennému zábradlí a potom se v detailním záběru přesunul přes vodopád až k zasněžené římse, kde byl Jocelynin osud zpečetěn.

„Úřad šerifa z okresu Pinewood vyzývá každého, kdo mohl vidět Jocelyn Wallisovou, jak běhá v parku, anebo kdo si všiml jakékoliv i nepatrně podezřelé věci v den její smrti, aby se ozval na telefonní číslo, které bude zveřejněno na našich webových stránkách.“ Obrazovka se najednou rozdělila na dvě části. Reportérka zůstala v jedné polovině, zatímco v druhé se objevil záběr do studia, kde seděli další dva reportéři. „To byla Nia Del Rayová, zpravodajská stanice KMJC,“ pronesla reportérka. „Předávám slovo zpátky do studia. Drakeu?“

„Kristepane,“ zašeptal Trace ohromeně, zatímco dál zíral na malou obrazovku. Cože to ta reportérka říkala?

Zatím není její smrt vedena jako vražda, vyšetřování však stále pokračuje.

Vražda?

Kdo by chtěl proboha zavraždit Jocelyn?

A proč?

Rozpůlenou obrazovku vystřídalo logo zpravodajské relace a následoval další příspěvek, tentokrát o požáru v jednom menším městě na jihu.

Trace myslel na svého synka, jak měl k Jocelyn blízko. Bylo už dost těžké říct mu o její smrti, neměl ale tušení, jak by měl sedmiletému klukovi vysvětlit, že ji někdo zavraždil, když to jemu samotnému absolutně nejde na rozum…

Na zprávy si už ani nevzpomněl. Místo toho nalil do misky s cereálními kolečky mléko a odešel po schodech nahoru do Eliho pokoje.

Když vystoupal do patra, napadla ho ještě jedna věc. Pokud byla Jocelyn skutečně zavražděná, z něj se stane potenciální podezřelý. S tím nic nenadělá. Chodili spolu. Z té zatracené školy mu volali, když se neobjevila v práci. Byl u ní doma, věděl, kde si schovává náhradní klíče, a v neposlední řadě ji byl identifikovat v nemocnici.

Jo, pomyslel si, když otevřel dveře do Eliho pokoje, za kterými našel synka, jak leží na zádech, peřinu má obtočenou kolem sebe, vlasy rozprostřené na polštáři jak svatozář a ruku v sádře položenou na hrudi, která se mu s každým nádechem pravidelně zdvihala, aniž by jevil jakýkoliv zájem o okolní svět. Tvůj otec, Trace 0’Halleran bude uveden na předním místě v seznamu podezřelých.

Ještě chvíli se díval, jak jeho syn pravidelně oddychuje.

Tyhle události jim nepřinesou nic dobrého.

Když Kacey v pondělí ráno odjížděla do práce, už si nedovedla představit svůj domov bez osvojeného psa. Rozhodla se, že alespoň první den přijede v poledne domů a půl hodinky si s ním pohraje, aby přerušila jejich dlouhé odloučení.

Jestli se Bonzi osvědčí jako hlídač, to se ještě uvidí, ale v každém případě jí dělal společnost a ona se v jeho přítomnosti cítila v domě bezpečněji. Dovolila psovi, aby spal v její ložnici a jeho slabé pochrupování ji v temné noci uklidňovalo.

„Bylo to skvělé rozhodnutí,“ pronesla sama k sobě, když se zastavila pro kávu ve stánku s obsluhou pro nákup z vozu. Potom zamířila do kanceláře.

Během víkendu se pořád v myšlenkách vracela k Traceovi 0’Halleranovi a k jeho synovi. Několikrát se nechala doslova unést fantazírováním za bílého dne. V pátek večer jí připadal neskutečně přitažlivý a moc hezky se jí s ním povídalo, přesto se nechtěla nechat zcela ovládnout pocity. Celou dobu se snažila zabavit se domácími pracemi, hraním si se psem a vyhledáváním informací o Shelly Bonaventureové, Jocelyn Wallisové a posléze i o Elle Alexanderové.

Elle prohlašovala, že se narodila v Boise a že tam prožila i dětství. Kacey zkontrolovala záznamy o osobách narozených v Heleně ve státě Montana, a nic nenašla, takže Elle zřejmě říkala pravdu a její podezření bylo v tomto případě neopodstatněné.

Dvě ženy, které jsou jí podobné, zemřely. Obě se narodily tady poblíž. To je všechno. Co víc ještě čekala? Že jsou všechny příbuzné? To je velice nepravděpodobné, ale i kdyby se to ukázalo být pravdivé, bylo by to tak neuvěřitelné? V tomhle kraji by se našla určitě spousta jejích vzdálených příbuzných.

Zhruba deset minut po tom, co si vyzvedla u stánku latté a nebe na východě začalo pomalu blednout, zastavila na parkovišti u kliniky. V duchu se rozhodla, že už přestane s tou marnou snahou hledat mezi tím vším nějakou vazbu.

V jedné ruce měla kávu, z níž ještě stoupala pára, do druhé popadla notebook a chvíli jako každé ráno s tím vším balancovala, aby zamknula auto. Potom vyrazila ke vchodu. První pacientku měla objednanou až na osmou ráno, takže si v klidu může zkontrolovat mail a připravit se na pracovní den.

Jakmile vstoupila do kanceláře, přiřítila se chodbou Heather. „Už jsi to slyšela?“ vyhrkla s očima navrch hlavy.

„Co máš na mysli?“

„Že o víkendu umřela jedna naše pacientka!“

„Kristepane, o tom nic nevím.“ Kacey se tak sevřelo srdce, že jí málem přestalo tlouct.

„Já osobně jsem se s ní nesetkala, ale byla tady v sobotu. Právě jsem chtěla volat do laboratoře, kdy budou mít hotové její výsledky.“

Kacey znehybněla. „O koho jde?“ zeptala se, i když zbytečně. Došlo jí to. Okamžitě.

„O Elle Alexanderovou. Pamatuješ si na ni?“ zeptala se Heather očividně otřesená.

Kacey měla pocit, jako kdyby ji někdo praštil po hlavě. Elle? Ta žena byla přece ještě mladá. Vdaná matka dvou dětí, která měla větší starost o rodinu než o vlastní zdraví a která byla i přes ten nepříjemný kašel plná energie. „Co se jí stalo?“

„Sjela ze silnice. Nahoře u mostu přes North Fork, spadla přímo do vody. Vracela se domů ze Spokane, kde byla na vánočních nákupech, alespoň tak to říkali ve zprávách. Viděla jsem o ní krátkou relaci v ranním zpravodajství, když jsem cvičila na rotopedu.“ Heather se teatrálně otřásla. „Dovedeš si to představit?“

„Ne,“ přiznala Kacey a byla v ní jen malá dušička. „Měla s sebou i děti?“

„Asi ne. Ale v novinách je o ní celý článek. Položila jsem ti je na stůl.“

„Díky.“ Kacey naprosto otřesená zaběhla do své kanceláře a posadila se ke stolu. Zběžně prolétla článek očima a potom ještě jednou, zatímco si v duchu vybavovala Elleinu výraznou tvář a její pohotový úsměv.

Jako lékařka se pravidelně setkávala se smrtí. Člověk nějakou dobu žije a potom zemře. Takový je koloběh života. Věděla to a byla s tím smířená, ačkoliv si nikdy nenavykla potlačit zcela své emoce, když nějaký pacient odešel na pravdu boží. Když se však jednalo o tak mladého člověka, který byl vlastně na vrcholu sil a navíc měl doma malé děti, to pro ni bylo vždycky velice bolestné a vnímala to jako tragické přerušení přirozeného běhu života.

Na tomto případě bylo však ještě něco, co ji znepokojovalo. Zvláštní intuice, která jí zaplavila celé tělo, vnikla jí pod kůži a velice ji zneklidňovala. Elle, podobně jako Shelly Bonaventureová, která zemřela před nějakým časem, a Jocelyn Wallisová, která zemřela minulý týden, se jí podobala.

V té chvíli si uvědomila, že té ženě udělala přece výtěr a odebrala jí i vzorek slin, aby si mohla nechat prověřit její DNA. Teď byla ráda, že to udělala. I kdyby nešlo o žádný komplot nebo tajné spiknutí, něco zvláštního na tom určitě bude… Něco hodně zvláštního.

„Měla by sis taky poslechnout záznam z tísňové linky,“ upozornila ji Alvarezová, když přišly s Pescoliovou do přezdobené kuchyňky přesně v Joelleině stylu. Barevné žárovičky, věnce z falešných borovicových větviček zdobené zlatými šištičkami a červenými stuhami, stříbrné vločky, které visely snad ze všech lamp a točily se kolem své osy jako zapomenuté návnady na ryby.

„Pro smilování boží, je vůbec povolené dělat něco takového ve veřejné budově?“ zabručela Pescoliová, když si všimla, že dokonce i konev na kávu má kolem umělohmotného držáku ovázanou červenou mašličku. „Tohle už je trochu moc.“

Alvarezová mašli utrhla a nalila si pořádnou dávku kávy do hrnku, který předtím sundala z poličky. Zhluboka se napila a potom se vrátila v rozhovoru zpátky k té nešťastné automobilové nehodě, k níž došlo u mostu přes North Fork. „Tom Alexander si myslí, že jeho ženu někdo srazil ze silnice úmyslně. Tvrdí, že s ní zrovna mluvil telefonem, když jí někdo naboural do auta.“

„Opravdu?“ Pescoliová si vybrala na poličce oblíbený otlučený hrneček. „Cože to vlastně tvrdil? Že slyšel, jak jeho žena umírá?“

„Tak nějak.“

„To je hrůza. Dovedeš si to představit?“

„Ne,“ zamračila se Alvarezová. „V každém případě je to náš případ. Vražda.“

„Pravděpodobná vražda.“

Dřív, než stihly rozhovor dokončit, ozvaly se spěšné kroky a vzápětí se ve dveřích objevila Joelle oblečená od hlavy až k patě ve vánočních červených odstínech. „Veselé svátky!“ zahlaholila na pozdrav. Za každým uchem měla připnutou umělou ozdobu ve tvaru vánoční hvězdice.

„Doufám, že nejste už přejedené sladkým!“ zašvitořila s úsměvem od ucha k uchu.

„To se mi nemůže stát,“ ujistila ji Pescoliová.

Joelle ze všeho nejdřív popadla ze stolku umělý stromek, který se po stisknutí tlačítka začal otáčet a dost úděsně blikat, a opatrně ho položila zpátky na své místo. „Děti mé sestřenice

Beth lehly s chřipkou, takže nemohly přijet na večeři na Den díkůvzdání, a strýček Buď se ženou, chápejte, je jim už přes osmdesát, ti pro změnu zapadli sněhem, takže se taky neukázali. Moje sestra Jennifer, ta drží zase nějakou pošahanou dietu, myslím, že jí jen ovoce a med… Takže výsledek toho všeho je, že mám strááášně moc jídla.“ Začala otvírat jednotlivé krabičky, ve kterých se objevilo cosi, co připomínalo dýňový koláč a také dort s ovocem, a jedna krabice byla plná cukroví ve tvaru rohů hojnosti, krocanů a klobouků Otců poutníků. Pescoliová si nebyla jistá, ale zdálo se jí, že mezi tvary rozeznává dokonce i jednoho Králíčka Bunnyho, kterého zřejmě před půl rokem zapomněli vyndat z mrazáku.

Když se Joelle předklonila, Pescoliová si všimla odlesku zlatých kruhů, které měla v uších. Ke svému zděšení zjistila, že má v každém osmnáctikarátovém kruhu usazeného miniaturního vánočního skřítka.

Joelle rychle vyskládala cukroví na tác a když se z dálky ozvalo zvonění telefonu, na okamžik ztuhla a potom našpulila rty. „Co se dá dělat, povinnosti volají,“ povzdechla si s pokrčením ramen a rychle vyběhla z kuchyňky, kde se mezitím objevili dva členové dopravní hlídky.

„Ta je neskutečná,“ zamumlala Pescoliová, ale Alvarezová ji moc nevnímala, a tak si raději nandala na talířek cukroví ve tvaru černého klobouku a kousek pozlacené korunky.

Alvarezová byla tak zabraná do svých úvah, že naprosto ignorovala všechny ty báječné sladkosti, zatímco Pescoliová si nalila do hrnku kávu, která se jí zdála být až příliš silná. „Auto Alexanderové je odstavené v našich garážích. Asi se tam stavím a trochu si ho prohlédnu,“ řekla Alvarezová.

„Pojedu s tebou.“ Pescoliová chvíli o nehodě přemýšlela. Možná je jen její manžel tak sklíčený žalem, že zoufale hledá nějakou oběť, na kterou by mohl svalit vinu za manželčinu nehodu na zledovatělé silnici. Anebo si celou věc vymyslel, protože ví, že dopraváci našli určité důkazy, které připouštějí možnost, že ji někdo ze silnice vytlačil.

Jsi až příliš podezíravá. Asi už tady pracuješ moc dlouho.

Dojedla cukroví a pronesla: „Předtím, než zajedeme do garáže, bych si ještě poslechla ten záznam z tísňové linky. Potom si necháme ověřit výpis mobilních hovorů, abychom se přesvědčili, odkud dotyčný volal.“ Usrkla kávu z hrnku a vzápětí hlesla: „To je ale síla!“

„Vařil ji Brewster. On totiž nesnáší – a teď cituju ctěného kolegu – vyčpělý chcanky,“ poznamenala suše Alvarezová.

„To jsou silná slova od bohabojného muže.“

Alvarezová pokrčila rameny. „Co chceš, je to pořád jen policajt.“

„Ale v kostele dělá ministranta.“

„Pro tebe je to především šéf,“ připomněla jí Alvarezová.

„A taky osina v zadku.“ Chtěla ještě něco dodat, ale nakonec raději sklapla a v duchu uvažovala, jaký úžasný dárek pro zástupce šerifa vymyslí. Hlavou se jí honily takové věci, jako jed na krysy nebo jednosměrná letenka do Mozambiku či na jižní pól, i když ve skutečnosti se ani nedalo říct, že by toho chlápka doslova nenáviděla. Byl to docela slušný polda, jen trochu moc opatrný na své dcerky, hlavně na Heidi, která byla podle názoru Pescoliové pokrytecká a dokázala dobře manipulovat s lidmi kolem sebe. Bože, když si vzpomene, jak si obtočila Jeremyho kolem prstu. Pescoliová si nepřála nic jiného, než aby Jeremy konečně zmoudřel a našel si někoho jiného. Brewster by patrně neocenil, kdyby pod vánočním stromečkem na jejich oddělení našel krabičku prezervativů, obzvlášť kdyby na ní bylo napsáno, že jsou určené pro jeho drahocennou holčičku.

Alvarezová právě vycházela z kuchyňky, když se otevřely zadní dveře a dovnitř vešel šerif doprovázený svým všudypřítomným věrným psem.

„Dobrýtro,“ zamumlal s lehkým úsměvem, kterým se mu nadzvedly konce knírů.

„Dobré ráno,“ odpověděla Pescoliová a Alvarezová se usmála, i když přitom vypadala poněkud ztuhle.

„Slyšel jsem, že tu máme asi další vraždu,“ řekl a pokynul směrem ke své kanceláři. Sturgis s vrtícím ohonem odběhl dovnitř.

„Vypadá to tak,“ přikývla Alvarezová.

„Možná,“ pronesla Pescoliová, která o tom zatím nebyla zcela přesvědčená.

Alvarezová dodala: „Právě to prověřujeme.“

„Výborně,“ kývnul šerif. „Jo a díky, že jste se zastavila. Doufám, že vás moje rozsáhlá rodina moc nezmohla. Naše dvojčata, i když je jim teprve sedm, se občas umí pořádně rozjet. Ani si nedokážu představit, co nás čeká, až jim bude patnáct.“

Pescoliová na to raději nereagovala. Věděla až moc dobře, jaké to je mít patnáctileté děti… a taky šestnáctileté a sedmnáctileté…

„Ne, vaše holčičky byly rozkošné,“ ujistila ho Alvarezová a Pescoliová po ni střelila pohledem. Co se to s ní sakra děje? Rozkošné holčičky? Alvarezová si vážně myslí, že nějaké děti, které jsou spřízněné s Graysonem, můžou být rozkošné? Taková slova z úst někoho, kdo patrně nikdy nebude chtít mít své vlastní?

„Informujte mě průběžně, jakmile kolem té nehody u mostu zjistíte cokoliv nového,“ dodal Grayson.

„Samozřejmě,“ kývla Alvarezová a šerif odkráčel do své kanceláře, zatímco obě ženy zabočily do dlouhé chodby.

Pescoliová už otevřela ústa, aby něco poznamenala, ale Alvarezová ji zarazila se vztyčenou rukou. „Já vím.“ Ohlédla se směrem ke Graysonově kanceláři, avšak její výraz byl prostý jakýchkoliv emocí. „Vysvětlím ti to později, ano? Teď mám plnou hlavu vyšetřování. Jsem už trochu dál než u prověřování, zda spolu Elle a Tom skutečně během nehody hovořili. Zažádala jsem o podrobný výpis z obou jejich mobilů za poslední dva měsíce. Jen pro případ, že by snad její manžel volal nějaké pojišťovací společnosti nebo milence.“

„Anebo kdyby ona volala milenci.“

„Přesně tak. Měla bych ho dostat ještě dnes.“

„Šikovná holka,“ usmála se Pescoliová.

„Jako vždycky.“

21

Následujícího jitra šel zkontrolovat dodávku, kterou zaparkoval v osmdesát let staré salaši pro ovce. Stála vedle starého traktoru John Deere, ze kterého neustále odkapával olej. Schoval dodávku do této vzdušné, neohílené hospodářské budovy stojící zhruba sto metrů dolů z kopce od obytné budovy. Nezdálo se mu, že by na dodávce bylo nějaké poškození, které by vypadalo moc nově nebo nepatřičně. Mohl nechat na minivanu té děvky nějakou barevnou šmouhu, která by mohla ukázat na jeho spojení s nehodou? O tom dost pochyboval.

Rychle odšrouboval z předního nárazníku tmavého vozu speciální ocelový rám. Rám si sám svařil, zkonstruoval ho jako ochranný kryt na dobytek a schválně si dával pozor, aby po namontování na jeho chevrolet částečně zakrýval poznávací značku z Idaha, kterou před lety ukradl. Potom si v bazaru úmyslně vybral dodávku se značkami z Idaha, protože ty byly v téhle oblasti vcelku běžné. Byl na sebe pyšný, že se mu podařilo pořídit si dodávku stejného typu i stáří, jako byla ta, ze které značky ukradl.

Měla teď pro něj cenu zlata.

V salaši, která neměla izolaci, mu šla pára od pusy a měl zkřehlé ruce. Pracoval rychle. Stejně jako mnohokrát v minulosti odmontoval staré ukradené poznávací značky a nahradil je novými z Montany. Taky stáhnul ze sedaček bílé ovčí potahy, takže tam zůstaly jen ty černé kožené, pro případ, že by se někomu podařilo zahlédnout interiér vozu, když dělal svou „práci“. Posledním krokem bylo sundat falešné nálepky ze zadního nárazníku dodávky. Vyrobil si opět své vlastní, tyhle byly navíc nalepené na magnetu, takže je mohl sundávat, jak se mu zachtělo. Bylo mu jasné, že musí dodávku pokaždé odmaskovat, i když přes den jezdil převážně svým stříbrným lexusem, který si koupil od obchodníka v Missoule a který měl rovněž registrovaný na své jméno s poznávacími značkami z Montany.

Spokojený s tím, že dodávka vypadá pro náhodného svědka opět dostatečně nevinně, odnesl ocelový rám na druhou stranu salaše, položil ho na vlhký hadr, a když obrousil veškeré stopy laku ze sraženého auta, otevřel potlučenou plechovku s černou barvou a opravil ho, aby vypadal jako nový. Nějakou dobu bude muset nechat barvu zaschnout. Teprve potom rám společně s ovčími přehozy a falešnými magnetickými nálepkami schová do skrýše pod starým žlabem, který ještě dnes, pokud bylo bezvětří, páchl po ovcích plemene Suffolk, Targhees a dalších, které tu před půl stoletím pobývaly.

Věděl, že je až přehnaně opatrný, ale nechtěl dělat chyby a zbytečně podceňovat policii. Při své misi, kterou plnil již víc jak deset let, byl vždycky opatrný, přesto se musel potýkat i s nečekanými problémy. Ačkoliv byl geniální, jak to alespoň naznačovaly výsledky testů jeho IQ, a i když byl o dost chytřejší než jeho vlastní otec, stejně si nemohl dovolit přílišnou sebedůvěru.

Zatím to ale všechno šlape docela dobře.

Najednou ho to zase popadlo…

Zvláštní mrazení v zátylku – varovný signál.

Ten starý známý pocit, že ho v té promrzlé salaši někdo z tajného úkrytu sleduje.

Pulz mu vyletěl nahoru a on se prudce otočil dozadu, ohlédl se přes rameno a zkontroloval všechny temné kouty potažené pavučinami, zadíval se i na stinná vrata, ale žádné slídivé oko nikde neviděl. Zamhouřil oči a zadíval se skrz špinavé okno na zasněžené pole za salaší.

Nebylo tam vidět nic zvláštního.

Je jen zbytečně vyplašený.

Zřejmě proto, že své aktivity v poslední době vystupňoval.

Teď je to mnohem nebezpečnější než kdy dřív.

Zakvílení větru v krovech znělo jako zlověstný a uštěpačný smích.

Najednou cítil, jak mu na čele vyskakují kapičky potu.

Nenech se ovládnout představivostí. Zhluboka se nadechl. Jsi to ty, kdo tu má všechno pod kontrolou. Ty rozhoduješ o tom, kdo zemře. Na to nezapomínej.

Bezhlasně k sobě promlouval a cítil, jak se do něj vrací klid.

Spokojený, že jeho tajemství je v bezpečí, zamknul stavení a běžel zpátky k domu, kde se chtěl osprchovat, oholit a užít si nový den. Ve zprávách určitě bude zmínka o nehodě, ke které došlo u mostu, a on chce vidět, co budou vyšetřovatelé a zaměstnanci úřadu šerifa o případu říkat.

Žil pro tyhle momenty, kdy se mu podařilo odstranit další z „nevědoucích“ a kdy se o případu hodně mluvilo. Brzy zájem opadne a příběh se pomalu ztratí z titulků a nadpisů v novinách.

Skvěle, říkal si, když vybíhal schody po dvou. Čím rychleji zájem utichne, tím líp. Koneckonců případ Shelly Bonaventureové toho byl důkazem. Po smrti se jí dostalo mnohem většího zájmu ze strany tisku než za života. Každá další mrtvá mu přinášela neskutečnou radost, miloval ty chvíle, kdy pozoroval v obličejích vyšetřovatelů rozpaky a zmatek, cítil obrovskou hrdost na to, co dokázal, že se mu zase jednou podařilo přechytračit vyšetřovatele, zatímco krok po kroku spěje k cíli.

Musí být ale opatrný. Pořád. Problém byl, že většina posledních „nevědoucích“ žije v téhle části Montany, takže je tu větší nebezpečí, že budou jejich případy dávány do souvislostí. Pár už jich obstaral mnohem dřív, už před několika lety, vždycky to narafičil tak, aby jejich smrt vypadala jako nešťastná náhoda, ale teď bude mít nejvíc práce právě tady. Musí být dvakrát tak opatrný, protože větší počet mrtvých na jednom místě může vzbudit více podezření.

Znovu se ho zmocnil pocit, že ho někdo sleduje, že by mu mohl nahlédnout i do hlavy, ale to je přece nesmysl. Naprostá pitomost.

Zavřel oči a snažil se koncentrovat.

Seber se! Nedovol, aby tě ovládla nějaká podělaná paranoia. Jsou to hlouposti! Hlouposti!

Tep se mu opět srovnal.

Pohlédl na hodinky a zjistil, že už je příliš pozdě, než aby se mohl na chvíli zaposlouchat do toho, co dělá Acacia, ta nejpro– blematičtější ze všech. Jen když si na ni vzpomněl, ucítil zvláštní brnění, které ho znepokojovalo a zároveň mu připadalo lehce vzrušující.

Je to příliš riskantní, opakoval si v duchu. Ona je po celá ta dlouhá léta tou hlavní příčinou, že se dozvěděl i o ostatních „nevědoucích“. Svou vlastní existencí ho na ně bezděky upozornila a zpečetila tak jejich osud.

Zřejmě by jí měl poděkovat.

Málem se při té představě hlasitě rozesmál a v duchu si přál, aby jí mohl naslouchat a oddávat se vlastním fantaziím, jenže by to bylo zbytečné. Nemá cenu teď zapínat odposlech. Už určitě odešla z domu a touhle dobou je pravděpodobně na klinice.

Usmál se.

Možná by se mohl stát jejím „pacientem“.

Brzy. Znovu se usmál a cítil mírný pohyb pod poklopcem.

Brzy, už velice brzy.

„Dobrá, tak se možná trošičku, zcela nepatrně podobá těm ostatním obětem. No a co?“ řekla Pescoliová o dvě hodiny později, kdy se s Alvarezovou opět sešly, aby se zajely podívat do garáží úřadu šerifa. Měla pocit, že tentokrát se její partnerka opravdu chytá i toho nejtenčího stébla. Alespoň její poslední prohlášení, že Elle Alexanderová si je podobná se Shelly Bona– ventureovou i Jocelyn Wallisovou, jí připadalo hodně přitažené za vlasy. Pescoliová jednoduše odmítala věřit těmto ničím nepodloženým tvrzením.

Musela však s Alvarezovou souhlasit, že zoufalé volání Toma Alexandera na tísňovou linku znělo hodně autenticky, bylo vidět, že je bez sebe strachy, což bylo ještě patrnější, když se brzy ráno přiřítil do úřadu šerifa. Rozčilený na nejvyšší míru vlítl na oddělení vražd a dožadoval se okamžitého vyšetření smrti své manželky. Trochu se uklidnil až poté, co s ním promluvila Pescoliová.

Byl hezký a upravený a ve své sklíčenosti byl dokonalým ztělesněním muže zdrceného žalem, který se ještě neprobral z prvotního šoku.

„Řídila dobře a byla zvyklá na drsné zimní podmínky. Říkám vám, že byla schopná projet jakoukoliv silnicí zapadanou sněhem. Navíc jsem to všechno slyšel! Zrovna jsme spolu mluvili telefonem, když do ní narazil. Byla k smrti vyděšená a telefon jí musel vypadnout z ruky, protože potom už se ozývaly z telefonu jen rány, jak šel plech na plech. Bože… Byl to šílený kravál. A pak už jen křičela a vřískala a pořád dokola volala moje jméno, jenže mě neslyšela!“ Sesunul se na jednu z volných židlí, zabořil si obličej do dlaní a ramena se mu začala otřásat. „Pak už jsem slyšel jen její sténání a takové hučení… to byla asi voda… a potom… potom už vůbec nic. Telefon ohluchl. Kristepane, co budu dělat? Elle… bože můj, Elle.“

Pescoliová nebyla schopná ho začít utěšovat. Nezačala pronášet takové ty fráze, jako že to bude všechno dobré, nebo já vím, máte to těžké, ale vy to zvládnete. Ničeho takového nebyla schopná, protože si až příliš živě vybavila noc, kdy zastřelili jejího prvního manžela Joea.

Rozhodně ji tenkrát neutěšilo, že se to stalo při výkonu služby.

Nezajímalo ji, že byl prohlášen za „hrdinu“, a dostal jakési zatracené vyznamenání.

Jediná podstatná informace pro ni byla, že je po smrti a že ji tu nechal s malým synkem a prázdným místem v srdci, tak obrovským, že by jím v té chvíli mohl projet snad i tank. Věděla, že už si s ním nikdy nebude moci promluvit, že už nikdy neuslyší jeho smích, že ho neuvidí, jak nese Jeremyho na ramenou, ani se s ním už nikdy nebude milovat. Během kratičkého okamžiku bylo všechno pryč. První roky po jeho smrti byly doopravdy těžké. Tak těžké, že dokonce zaměnila erotickou rozkoš za lásku a vdala se za Lukea Pescoliho, kterému říkali „Štístko“ a který se ukázal být budižkničemu.

Proto mu žádné otřepané fráze nenabídla. Místo toho řekla: „Je mi to líto, pane Alexandere,“ a podala mu přes stůl krabici s papírovými kapesníky.

Nakonec se nechala přesvědčit o pravdivosti jeho slov a teď společně s Alvarezovou mířila do služebních garáží. Alva– rezová jí cestou popisovala pochybnosti detektiva Jonase Hayese z losangeleského policejního oddělení o tom, že Shelly Bonaven– tureová spáchala sebevraždu, ačkoliv většina důkazů hovořila právě pro to.

„Pořád tam ale zůstává pár věcí, které do celého schématu tak docela nezapadají,“ pronesla ve chvíli, kdy vjížděly do objektu určeného k parkování služebních vozidel. Našla místo vedle velkých kovových garážových vrat a vypnula motor.

„Stejně, jako je tomu v případě Jocelyn Wallisové,“ dovtípila se Pescoliová, která zatím váhala s tím, aby přistoupila na možnost, že mezi oběma případy vzdálenými tisíce mil by mohla existovat jakákoliv souvislost.

Ty dvě ženy si byly podobné. Obě se narodily v Heleně ve stejné nemocnici. Jejich způsob smrti se nepodobal, ale v tělech obou dvou byl nalezen jed. Jenže Shelly Bonaventureová zemřela na předávkování, zatímco Jocelyn Wallisová přepadla přes zídku do rokle, zpřelámala si vaz a potrhala vnitřní orgány, což byl taky důvod, proč odešla z tohoto světa. Ani jedna nezemřela z důvodu otravy jedem, který se v jejich tělech našel.

„Požádala jsem detektiva Hayese, aby nám poslal analýzu DNA Shelly Bonaventureové,“ dodala Alvarezová.

„Abychom ji porovnaly s DNA Jocelyn Wallisové? To myslíš vážně?“

„A taky se vzorky Elle Alexanderové.“

„Její způsob smrti je ale naprosto odlišný,“ připomněla jí Pescoliová.

„Já vím. Ber to jako poslední pokus zoufalce.“

„Spíš mi to připadá jako výraz čiré beznaděje. Bude nás to stát spoustu času. Myslíš to doopravdy vážně?“

„Nevím,“ přiznala Alvarezová. „Možná je to opravdu slepá ulička. Vyloučíme tím však alespoň možnost, že mezi nimi existuje genetická příbuznost.“ Otevřela dveře od auta a klíčky si zasunula do kapsy. „Snažím se prověřit všechny eventuality.“

„Řekla bych, že je to trochu ukvapený krok.“

„Jasně. A mezitím tu budou umírat další a další ženské.“

„No tak dobrá. Máš pravdu jako vždycky,“ poznamenala Pescoliová a snažila se neznít moc nepříjemně. Když nic jiného, Alvarezová byla rozhodně pečlivá policistka, která se vždy spoléhala na vědecky podložené důkazy a málokdy se nechala ovlivňovat svými pocity či instinktem. Teď to vypadalo, že se nechává ovlivňovat tak trochu z obou směrů. Na druhou stranu někdy ani to nemusí být na škodu.

Společně vešly do dílny a vyhledaly mechaniky a kriminalis– tické experty, kteří právě pracovali na dodávce mrtvé ženy. Po celém vnitřku potlučeného auta bylo rozházené mokré oblečení, hračky a usychající balicí papíry, které se pomalu začínaly rozpadat. Nasáklé a zmačkané papírové nákupní tašky se roztrhaly, jen ty igelitové pád do ledové řeky přežily.

Zadní blatník vypadal evidentně nabourané a automobiloví technici zkoumali každý detail, který by jim mohl cokoliv prozradit. V autě byl nalezen mobilní telefon Elle Alexanderové i její kabelka. Z mokrých účtenek, které měla v peněžence, bylo patrné, že nakupovala ještě pár hodin předtím, než ji někdo poslal do mrazivé řeky.

„Něco narazilo do zadní části jejího vozu a ten náraz byl pořádně silný,“ konstatoval Bart, jeden z vyšetřovatelů. Štíhlý, pružný muž, s lysinou na temeni a brýlemi, které působily jako příliš veliké na jeho útlý obličej. Právě si pečlivě čistil ruce utěrkou, aniž by přitom spustil oči z vraku vozu. „Zřejmě šlo o nějaké jiné auto. Nenašli jsme žádný důkaz, že by narazila ještě do něčeho dalšího, třeba do jelena nebo losa nebo jiného zvířete, ale v každém případě to do ní bouchlo zezadu. A to něco bylo velké a jelo to hodně rychle podle toho, jak má zmačkaný zadek.“

„Její manžel tvrdí, že auto bylo bez jediného škrábance. Koupili ho před necelým půl rokem.“

Bart kýval hlavou, jako kdyby všechno, co Pescoliová řekla, souhlasilo i s jejich nálezem. „Hm. Jak se zdá, někdo mu teď pořádně upravil fazónu.“

„To tedy jo,“ povzdychla si Alvarezová.

Bart se zlehka pousmál. „Jsem rád, že zjistit, kdo to udělal, je úkol pro vás, a ne pro mě.“

Úterý proběhlo bez větších událostí a středu, kdy měla volný den z kliniky, strávila tím, že si hrála s Bonzim, postarala se o účtenky a trochu si doma poklidila.

Po určitém váhání zavolala Traceovi 0’Halleranovi a okamži tě byla přepojena na záznamník. Tak mu alespoň zanechala mobilní číslo s tím, že by chtěla vědět, jak se daří Elimu.

Svůj zájem tak docela nepředstírala. Ve skutečnosti měla o chlapce starost – spíš kvůli jeho nachlazení než kvůli ruce. Zároveň si však nechtěla nic nalhávat. Samozřejmě doufala, že bude mít příležitost s Tracem mluvit. Nemohla ho pořád dostat z hlavy.

Později dopoledne se rozhodla, že bude aktivní ve svém pátrání po záhadných dvojnicích a zajela krátce do posilovny Fit pro život, aby se podívala na trenérku jménem Gloria. Nejdříve se obrátila na hezkou zhruba osmnáctiletou dívku v recepci, s dotazem, že by měla zájem přihlásit se na cvičení. Recepční s dlouhými platinově blonďatými copy jí začala s horlivostí svého mládí a, jak se Kacey domnívala, patrně i s vidinou provize popisovat výhody členství v klubu Fit pro život. Když se Kacey okamžitě nerozhodla a nepodepsala přihlášku, její nadšení mírně opadlo a omezila se na to, že jí přes dlouhý pult poslala brožuru, zatímco obrátila pozornost ke slibnější zákaznici, která byla další na řadě.

Kacey si brožuru rychle prolistovala. Opravdu zjistila, že jedna z trenérek se jmenuje Gloria Sandersová 0’Malleyová, což byla určitě ta, o níž Elle říkala, že se jí podobá. Kacey zamířila sebevědomě chodbou k tělocvičnám, jako kdyby byla už dávnou členkou klubu. Nechtěla, aby ji někdo doprovázel. Skrz veliké prosklené okno vedoucí do jedné z tělocvičen zahlédla ženu, která musela být Gloria Sandersová 0’Malleyová. Opět ucítila až nepříjemné mrazení, když ji chvíli pozorovala při hodině spinningu. Žádná z ostatních cvičenkyň se jí naštěstí nepodobala, Gloria však měla naprosto stejný tvar obličeje jako Kacey. Vlasy měla zastřižené nakrátko, rozježené a temně rudohnědé. Postavu měla jako opravdový atlet.

Když hodina skončila, Kacey vešla dovnitř a představila se jako potenciální členka klubu. Gloria byla velice milá a nezdálo se, že by si všimla jejich podoby, na což Kacey nikterak neupozorňovala.

Možná se tu opravdu honí jen za přeludem.

Aniž by si udělala jasno v tom, co si má o celé záležitosti myslet, vrátila se domů a strávila několik hodin u stolu s notebookem. Z matriky jí žádná odpověď zatím nepřišla, a tak se rozhodla zatelefonovat své spolužačce, která pracovala jako správce počítačových databází v jednom z úřadů v Heleně. Před mnoha lety, když ještě chodily společně na univerzitu, pomáhala Riza Kacey zvládat práci s počítačem, zatímco Kacey jí na oplátku pomáhala s literaturou a španělštinou.

Několikrát ji přepojili z linky na linku a zabralo jí téměř sedm minut, než se konečně z druhé strany ozval Rizin zvučný hlas. Zřejmě se za dobu, co se neslyšely, rozvedla a vrátila se ke svému rodnému příjmení.

„Ahoj, Rizo. Tady je Kacey Collinsová… vlastně teď už Lam– bertová.“

„Jé, ahoj. Jak se vede?“ Kacey zdálky slyšela, jak Riza ani při hovoru nepřestala cvakat do klávesnice.

„Docela dobře.“ V rychlosti si vyměnily horké novinky. Ukázalo se, že Riza se skutečně rozvedla, s bývalým manželem chodili přitom už od střední a vzali se hned po vysoké. Podruhé se nevdala a žila teď s nějakým muzikantem. Kacey se jí svěřila se svým rozchodem s JC i s tím, že se přestěhovala do Medvědího Brodu.

„Konečně jsi toho pana Vševědoucího pustila k vodě,“ pochválila ji Riza. „Nikdy mi nepřirostl k srdci.“

„Možná jsi mi to měla říct už tenkrát.“

„Stejně bys mě neposlouchala.“ V tom měla zřejmě pravdu, usoudila Kacey. „O co vlastně jde?“ zeptala se Riza. „Určitě mi nevoláš jen tak. Jistě k tomu máš nějaký důvod.“

„Já… Máš pravdu.“ Kacey se rozhodla jít rovnou k věci. „Rizo, potřebovala bych s něčím pomoct. Poslední dobou tady v okolí zemřelo pár žen. Některé z nich se narodily v Heleně v Údolní nemocnici, kterou zhruba před dvaceti, možná pětadvaceti lety zavřeli. Potřebovala bych zjistit, jestli takových žen není víc… Tedy jestli nejsou někde evidované ještě nějaké jiné mrtvé ženy, které by se narodily v téhle nemocnici zhruba před jedenatřiceti až osmatřiceti lety.“

„Ale já mám přístup jen k záznamům ze státu Montana…“

„Já vím. Odněkud potřebuju začít.“

„Takovéto záznamy se dají dohledat ve veřejně přístupných registrech,“ přemýšlela Riza nahlas, „ale myslím, že bych mohla tvé pátrání urychlit. Snad bych s tím neměla mít žádné extra velké potíže, i když člověk nikdy neví. Lidé jsou tu někdy dost citliví a za všechno se musí platit.“

„Pomohlo by třeba, že jsem lékařka?“

„Jo, snad. Jako lékařka máš určitě dostatečné příjmy, aby sis mohla moje služby dovolit,“ zahihňala se pobaveně a potom požádala Kacey o její mailovou adresu. „Měla bych tě upozornit, že je to proti pravidlům a tedy zcela mimořádné. Totéž by mi řekla moje šéfová, kdyby se o tom dozvěděla. Na druhou stranu moje šéfová považuje za nezákonné skoro všechno, takže pokud to zůstane jen mezi námi dvěma, nemám se čeho obávat. A s těmi poplatky si vrásky dělat rozhodně nemusíš… Mělo by se mi to povést zařídit i bez nich.“

„Jsi prostě dokonalá. Už se nedivím, že je náš stát v takové ekonomické krizi.“

„Já taky ne.“ Chvíli si ještě povídaly, potom jí Riza ještě jednou slíbila, že se pokusí zjistit maximum informací a ty jí pošle mailem.

„Tak. To by byl krok číslo jedna,“ obrátila se Kacey k Bonzimu, když se opřela do křesla a protáhla si záda i krk. „Co bys teď řekl malé procházce v parku?“ navrhla mu. „Přines si vodítko!“

Bonzi ležel do té doby na svém místě, jakmile uslyšel slovo procházka, okamžitě vyskočil na všechny čtyři a klusal k zadním dveřím.

Seděl jak přilepený ke stolu, tiskl si sluchátka k uším a srdce mu bilo na poplach. Takže i Acacia už něco tuší, začíná si prověřovat rodné a úmrtní listy. Ačkoliv je schopen sledovat ji v jejím domově a částečně i na klinice, přesto nemůže zcela předvídat každý její krok, ani sled jejích myšlenek. Je jen otázkou času, kdy jí dojde, co všechno chystá.

Mohla by mu všechno překazit!

Taky slyšel, že si pořídila psa, což mu působilo starosti. Teď už bude mnohem složitější slídit v jejím domě.

Je to jen další problém, který hravě vyřeší. Nic vážného.

On si s tím poradí.

Dokáže si přece poradit se vším, připomenul si v duchu.

Ale tohle… Hledání vazby mezi narozenými a zemřelými… Nic takového jí nesmí dovolit.

Strhl si sluchátka z uší a chvíli zíral na mapu smrti, velikou oblast, kam nedávno pečlivě přišpendlil portréty všech „nevědoucích“. Některé z nich se tvářily hodně překvapeně, když jim došlo, že jsou v pasti. Jiné měly v očích zděšení a hrůzu v předtuše smrti, zatímco u pár jiných, jako například u Elle Alexanderové, sledoval smrt jen z dálky, a tak měl jen nekvalitní rozmazaný snímek z místa činu. V případě Elle musel zastavit na mostě, aby si mohl udělat fotografii mobilním telefonem. Podařilo se mu zachytit její minivan právě ve chvíli, kdy klesal ke dnu.

Tolik let práce.

Investoval do svého projektu už tolik času.

Málem už je v cíli… A ona by to chtěla všechno zničit? Ani náhodou!

Vztekle kopl do odpadkového koše, který se roztočil a narazil do zdi. Na hladkou kachlíčkovou podlahu se rozlétly všechny papíry, které chtěl spálit, prázdné krabice a rozbitá žárovka.

Musí něco dělat.

Musí ji zastavit.

Jeho mobilní telefon začal vyzvánět a on podrážděně zaskřípal zuby, když si na displeji přečetl jméno své zatracené sestry. Umí zavolat vždycky v těch nejméně vhodných okamžicích. Jako kdyby ho snad viděla, vycítila jeho frustraci a měla pocit, že ho musí ještě víc potrápit.

Ona se jen snaží ti pomoci, abys zapadl do rodiny. Měl bys jí být vděčný.

Jenže on jí vděčný není. Protože každému členu jejich rozvětvené rodiny bylo jasné, že on nikdy nebude jako ostatní. Nedokáže to. Byl jiný od samotného začátku a všichni to vědí.

Zachytil svůj odraz v zrcadle, měl pořád stejnou pohlednou tvář, ztratila se z ní však jeho obvyklá sebejistota. Jeho obličej byl lehce zarudlý a zdálo se, že vybledlá jizva na jeho spánku zuřivě pulzuje.

Tak podobný všem ostatním a přitom tak jiný.

Telefon bez ustání vyzváněl.

Uklidni se. Přijmi ten hovor… Sestra je vlastní tvým spojencem, i když o tom nemá tušení.

Silou vůle se snažil usměrnit svůj zvýšený tlak.

„Ahoj,“ hlesl.

„Konečně,“ pronesla, zadýchaná jako obvykle. Zřejmě něco dojednává, nějaké zakázky, což byla její obvyklá výmluva, když zněla vyčerpaně nebo podrážděně.

„Děje se něco?“ Nechtěl na ni tlačit, zároveň neměl čas na nějaké prázdné tlachání.

„Vlastně ano. Jde o mámu s tátou… Oni… Nechtějí ani slyšet o nějakých změnách. Přitom táta je na tom čím dál hůř, to přece sám víš, a matka odmítá jakoukoliv možnost stěhování do domova s asistencí pro seniory. Přitom už teď potřebuje otec mnohem víc péče, než je mu schopná zajistit…“ Chrlila na něj proud slov, jako vždycky, a v něm začala pomalu vřít krev.

Právě naříkala nad tvrdohlavostí obou rodičů, když jí skočil do řeči: „A co chceš ode mě?“

„Aby sis promluvil s maminkou.“

„Už jsem s ní mluvil.“

„Promluv si s ní znovu. Buď důrazný. Tebe ona poslechne, ať se jedná o cokoliv. Možná si myslíš, že když jsem starší, že má můj názor nějakou váhu, ale tak to vůbec…“

„Zkusím to,“ přerušil její tirádu na téma: nikdo neocení můj názor. „Zajedu za nimi… Koncem týdne.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Mám taky vlastní život, chápeš? A především svou práci. Náročnou práci.“

„Vždyť já vím, jen mi dej potom vědět, jak to dopadlo.“

„Dám.“

„A ještě jedno varování na závěr. Máma ti zase někoho našla.“ Neslyšně zasténal. „A představ si,“ pokračovala jeho sestra hlasem, který měla vzrušením nejméně o tón vyšší než obvykle, „že je to zdravotní sestra. Věřil bys tomu? Po všech těch jejích řečech o adekvátní profesi. Myslím, že se s ní seznámila, když byla s otcem na pravidelné prohlídce.“

„Mně je jedno, co dělá.“ Na žádné milostné románky neměl absolutně náladu, obzvlášť ne s někým, koho by mu dohodila jeho vtíravá matka. Zrovna teď, když má tolik práce.

„Jen abys byl na to připravený. Jmenuje se Karalee Riersono– vá a je to zrzka.“

Obavy, které se ho zmocnily, když vyslechl Acaciin telefonní hovor, nabyly obludných rozměrů a začaly se mu zavrtávat do mozku. Podíval se na hromádku fotografií, které za ta léta nasbíral, a rozhrnul je po stole, dokud nenašel fotografii Karalee Wintersové z jejího řidičského oprávnění. Ne… To nemůže být pravda! Ztěžka polkl a začal se prohrabávat starými dokumenty. Musí si na ni vzpomenout. Nejmenovala se za svobodna Karalee 1’alconeová…? Ano, už ji našel. „Co o ní víš?“ zeptal se zvláštním hlasem, který mu zněl, jako kdyby patřil někomu cizímu.

„Myslím, že dřív bydlela v Oregonu, když byla ještě vdaná, ale jistá si tím nejsem. Máma se zmínila, že byla vdaná jen krátce, ale to ti určitě všechno ráda sama řekne.“

Odtud tedy to příjmení Wintersová.

„Určitě vím, že nemá žádné děti. Jsem si jistá, že maminka už o ní ví všechny detaily, které ti jistě ráda barvitě vylíčí, když se za ní zastavíš.“

Měl pocit, že mu srdce vypadlo z hrudi až na chladnou vykachlíkovanou zem. Všechno se začalo hroutit. „To věřím,“ vymáčkl ze sebe. „Hele… Už musím běžet.“

„Dobrá. Zaneprázdněný jako vždycky, chápu. Ale jakmile si promluvíš s našima a přesvědčíš je, aby se přestěhovali, okamžitě mi zavolej.“

„Ozvu se,“ slíbil jí a zavěsil. Nehnuté zíral na fotografii Karalee Falconeové Wintersové Riersonové. Má v tom nepořádek. Tahle informace o rozvodu mu unikla. A teď zná jeho rodiče… Bože, takové riziko. Zmačkal v dlani kopii její fotografie z řidičáku a řekl si, že si bude muset pospíšit, že musí svůj plán ještě víc urychlit.

Než vyřídí tu zatracenou Acaciu Lambertovou, vynuluje ještě Karalee se všemi těmi jejími příjmeními.

Nemá na vybranou.

22

Kacey měla úspěch nejen s Rizou, nakonec se jí podařilo získat i pár informací z nemocnic. Vyzbrojena řadou nových útržkovitých detailů se rozhodla zavolat znovu do Heleny.

Ukázalo se, že Riza má kromě jiného přístup do databází odboru dopravně-správních agend, kde bylo možné najít data narození i úmrtí, fotografie a spoustu dalších věcí. „Víš, že by mě za to mohli vyhodit?“ varovala ji.

„Neměly bychom si pomalu začít hledat nějakého hodně dobrého advokáta?“ zeptala se Kacey.

Riza vyprskla smíchy. „Kašlu na to. Miluju tyhle věci. Sleduju Kriminálku New York, Sběratele kostí a všechny možné detektivní seriály. Uvidíme, jak budu v pátrání úspěšná, v každém případě si ale svůj zdroj nech pro sebe.“

„To víš, že jo,“ ujistila ji Kacey, v duchu však uvažovala, jak dlouho se jí podaří tento slib dodržet. Zavěsila a potom začala vytáčet další číslo, vzápětí sluchátko zase položila. Bavit se na tohle téma s matkou po telefonu je naprosto zbytečné. Ať už se jí to líbí, nebo ne, bude se muset za Maribelle vydat osobně.

Byla už skoro tma, když projížděla důvěrně známými ulicemi Heleny. Silnice byly čisté, chodníky zametené a k zemi se snášel jen jemný poprašek nového sněhu. Objela se svým fordem katedrálu svaté Heleny, jejíž gotická fasáda byla nádherně nasvícena lampami. V tomhle městě vyrostla a měla by se tu cítit v bezpečí, přesto začala být s nastupujícím soumrakem nesvá. Něco tu nebylo v pořádku.

Zběžně pohlédla do zpětného zrcátka a na chvíli se jí zdálo, že vidí stejnou temnou dodávku, která do ní před pár dny narazila a dostala ji do smyku.

Měla na předním nárazníku přimontovaný i stejný nezvyklý rám, nebylo jí ale pořádně vidět na značku, takže si ani nebyla jistá, zda je z Montany, nebo odněkud jinud. Vyschlo jí v ústech, vzápětí se ale zaradovala, když se dodávka zničehonic otočila a zamířila do protisměru.

Přestaň být paranoidní.

Nikdo tě nesleduje.

Jen kvůli tomu, že podle posledních zpráv někdo Elle Alexanderovou srazil ze silnice, to ještě neznamená, že i na tebe má někdo spadeno.

„Co když ale jo?“ zeptala se sama sebe nervózně.

Když se při dalším letmém pohledu přesvědčila, že ji už žádná dodávka s masivním rámem nesleduje, trochu se uklidnila. Než zamířila ven z města, udělala si ještě malou zajíždku. Zastavila na křižovatce vedle Údolní nemocnice, jen pár bloků od hlavní silnice. Rozlehlá skleněná a ocelová stavba se tyčila do výšky čtyř pater a v jejích oknech se odrážela blikající světla města. Jakmile naskočila zelená, Kacey dupla na plyn a v duchu zauvažovala, jakou úlohu v jejím soukromém tajemství hraje nemocnice, kde se narodily přinejmenším tři ženy, které se sobě navzájem podobají.

To bude muset později ještě prověřit, říkala si v duchu, zatímco zamířila k Domu s pečovatelskou službou Rolling Hills, kde bydlela Maribelle se svými tajnostmi.

Trace čekal, než Eli vystoupil z autobusu, potom s ním odjel do města, kde se společně stavili pro Sargea. Už byl připravený s jedním z těch ošklivých průhledných kuželů, které se zvířatům navlékají na krk, aby si nelízala rány a nevykusovala stehy. Pes na tom byl naštěstí den ze dne lépe.

„Vždyť vypadá jako vetřelec!“ hlesl Eli a bázlivě se na Sargea usmál, zatímco pes se k němu rozběhl po třech nohách a málem srazil chlapce v čekárně veterinární ordinace na zem.

„Už nejsi sám, kdo má extra výbavu,“ utahoval si z něj Trace s pohledem upřeným na Eliho modrou sádru. Měl na ní naškrábáno několik podpisů a kraj sádry měl ušpiněný, i když se ho snažili už několikrát vyčistit.

„Tipovala bych to na mývala a možná nebyl sám,“ vysvětlovala Jordán Eagleová, když Trace platil účet.

„Jsem moc rád, že bude zase v pořádku,“ řekl Trace. „Mockrát děkuju.“

Jordán poškrábala Sargea na hlavě a potom na něj Trace hvízdl. Pes je nemotorně následoval. Trace mu pomohl do auta a rozjeli se domů.

Ačkoliv se Elimu nálada po návratu Sargea očividně zlepšila, stejně se doma okamžitě schoulil na gauči. Od chvíle, kdy vystoupil z autobusu, si stěžoval, že se necítí dobře, a ačkoliv byl zvyklý odpoledne pomáhat s domácími povinnostmi, bylo vidět, že dnes je na jakoukoliv činnost příliš unavený. Téměř okamžitě na gauči usnul a Sarge se mu stočil k nohám.

Traceovi to dělalo starosti, protože chlapec byl obvykle plný energie, zároveň si však uvědomoval, že ještě pořád bojuje s příznaky nachlazení či chřipky, nebo co to vlastně bylo, a neměl ani čas se pořádně vzpamatovat ze smrti Jocelyn ani z incidentu na hřišti. Aspoň že v posledních dnech nemluvil o Leanně.

Možná nebyl zas tak špatný nápad, aby si odpočinul.

Nechal chlapce spát, ale Sarge se nakonec uráčil ho doprovodit na odpolední krmení. Nechal zvířata přes den venku, ale teď se nebe začalo zase zatahovat, a tak je nakrmil a zahnal pod střechu.

Než se vrátil domů a ukuchtil na pánvi nějakou večeři, Eli byl vzhůru. Společně povečeřeli v kuchyni, ale Eli se v jídle jen nimral a tvrdošíjně odmítal jablečný džus, který mu otec nutil, aby měl dost tekutin.

Po večeři Trace sklidil nádobí do dřezu a společně se s Elim pustili do úkolů. Vzdali to ale ve chvíli, kdy se Eli rozkašlal, přestal dávat pozor a chtěl se vrátit k televizi. Trace mu změřil teplotu, která mu opět vystoupala až na 37,5 stupně. Osprchoval ho, potom mu dovolil sklenici limonády bez kofeinu a zahnal ho do postele. Chlapec neprotestoval, i když na digitálním budíku, který stál na nočním stolku, bylo teprve čtvrt na osm. Za normálních okolností by se Eli hlasitě bránil. Dneska evidentně nebyl ve své kůži.

Trace si o něj dělal doopravdy starost.

A synovo zdraví nebyla jediná věc, z níž měl vrásky na čele. Bylo jich mnohem víc.

Teprve po návratu do kuchyně zjistil, že na záznamníku u telefonu bliká kontrolka.

Pustil si záznam, v němž uslyšel hlas Kacey, jak se ptá na Eli– ho zdraví. „To je od ní hezké,“ broukl nahlas a přehrál si záznam ještě jednou, aby si poslechl znovu její hlas a aby si zapamatoval její číslo. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by jí zavolal a promluvil si s ní, zvedl dokonce sluchátko, vzápětí se však zarazil.

O čem by si s ní povídal? O počasí? O modré sádře synka? O ženě, se kterou si párkrát vyšel a která se jí tak neskutečně podobala? O smrti Jocelyn? Anebo by se jí třeba přiznal k tomu, že se mu o ní včera v noci zdálo a že mu po probuzení stál jako zamlada?

V duchu si vzpomněl na Leannu. A na Jocelyn.

A potom sluchátko zase položil.

„Acacio! Co tady proboha děláš?“ zeptala se matka a rukou se teatrálně chytla za srdce.

Maribelle otevřela dveře do chodby a z jejího výrazu bylo evidentní, že za nimi v žádném případě nečekala dceru.

„Myslím, že bychom si měly promluvit.“

„A to by nestačilo po telefonu?“ Maribelle zněla značně obezřetně, když ustoupila od dveří. Pustila Kacey do své třípokojové svatyně, avšak Kacey z jejího postoje vycítila jasný chlad. Nebyla tady vítána.

Bohužel to jinak nejde, pomyslela si Kacey, když přešla přes tlustý bílý koberec směrem ke gauči v pastelovém odstínu před plynovým krbem, v němž plápolaly drobné plamínky. Pár kusů nábytku připomínalo Kacey její mládí. Většina uměleckých artefaktů, židlí, lamp a stolků byla ale nová. Matka si je zakoupila, když prodala dům, kde sama vyrostla. Nábytek, který nový majitel nechtěl, nechala přestěhovat do garáže, kde uspořádala vlastní bazar.

„Potřebuju s tebou něco probrat osobně,“ řekla Kacey. Srdce jí přitom tlouklo jak splašené. Nikdy nebyla tou, kdo by se Maribelle postavil, ostatně takových odvážlivců se našlo jen málo, navíc měla stále problémy se svým rozechvělým žaludkem. Poslední dobou měla pocit, jako kdyby v něm měla kameny.

„Můžu ti nabídnout šálek čaje nebo sklenici vína? Mám tady otevřený moc dobrý pinot…“

„Ne, mami, díky. Chci si s tebou jen promluvit.“ Nahřála si lýtka u krbu, zatímco Maribelle se v džínsech, zlatém svetříku a s ustaraným výrazem ve tváři posadila na gauč. Na stolku zůstal ležet hřbetem vzhůru otevřený paperback a napůl vypitá sklenka vína

Kacey vytáhla z kabelky obálku, otevřela ji a její obsah vy– skládala na konferenční stolek před Maribelle. Z fotografií na ně zíraly tváře Shelly Bonaventureové, Jocelyn Wallisové a Elle Ale– xanderové.

„Co to má být?“

„Ničeho sis nevšimla, mami? Všechny tyto ženy si jsou podobné. Jsou si natolik podobné, že by klidně mohly být sestry.“

„No a?“

„Taky jsou všechny mrtvé. Všechny tři zemřely v posledním týdnu v důsledku nešťastných okolností.“

Matka nepatrně zbledla. Potom sáhla po sklence s vínem.

„Zároveň vypadají jako já, mami. Neříkej, že to nevidíš. A není to všechno.“ Vyndala z kabelky brožuru ze sportovního centra Fit pro život, která byla již otevřená na stránce s fotografií Glorie Sandersové 0’Malleyové, a položila ji rovněž na stůl. „To je cvičitelka z fitness centra, ta je zatím ještě živá.“

„Co mi tím vším chceš naznačit?“

Kacey na matku chvíli bezradně zírala. „Prostě si nemyslím, že by šlo o pouhou náhodu. Trochu jsem už pátrala. Tři z těchto žen se narodily v Údolní nemocnici tady v Heleně. Stejně jako já. U Elle si tím ještě nejsem jistá. Její minulost je nejasná a bohužel už není mezi námi, aby nám mohla říct všechno, co ví. Sice tvrdila, že vždycky žila ve státě Idaho, přesto si myslím…“

„Pořád nechápu, o co ti jde. Chceš mi snad naznačit, že někdo zabíjí ženy, které jsou ti podobné?“

„Ženy, které jsou mi podobné a které se narodily v té stejné zatracené nemocnici jako já.“ Žaludek se jí svíral nervozitou, věděla však, že matka se to musí dozvědět. Maribelle se tvářila opravdu znepokojeně, pokud to ovšem nebylo tím, že před ní sama skrývala ještě něco horšího.

„Hodně lidí si je podobných.“

„Já vím. Taky bych se tím nikdy nezabývala. Ale co s tou zatracenou nemocnicí? Co mě tam čeká za překvapení, pokud se tam rozhodnu zajít?“

„Já nevím. Patrně nic.“

„A co zjistím, když si nechám udělat rozbor své DNA? A rozbory DNA ostatních žen?“

„Cože?“

Kacey neodpověděla. Nebylo třeba. Stačilo jí pozorovat, jak se mění výraz v matčiných modrých očích, když jí došlo, že dcera se ji nesnaží jen tak zastrašit. Její útlá ramena pod zlatavým svetrem poklesla. Najednou Maribelle začala vypadat na svůj věk.

„Bože můj.“ Propletla si prsty na rukou a zadívala se ven z okna, za nimž se už znatelně setmělo.

„Řekni mi, co víš,“ vyzvala ji Kacey.

Pomalu zavrtěla hlavou. „Bála jsem se, že tenhle den jednou nastane.“

„Proč?“

Maribelle zavřela oči a roztřeseně vydechla. Bylo to jen teatrální gesto? Nebo jí skutečně bodlo u srdce?

Kdo ví?

„Doufala jsem, že to nebudu muset nikomu říct,“ špitla.

Kacey pevně stiskla zuby k sobě a vyčkávala. Chtělo se jí křičet, zatímco matka ze sebe soukala jedno slovo za druhým.

„Stanley není… vlastně nebyl… tvým otcem. Asi už tě to napadlo.“

„Chtěla jsi říct mým biologickým otcem,“ doplnila ji Kacey, zatímco srdce jí hlasitě tlouklo.

„Ano.“ Maribelle už byla na nohou a roztřeseně dopila obsah skleničky. „Nikdo to nevěděl, dokonce ani Stanley, alespoň ze začátku,“ pohlédla na dceru, jako kdyby to byla z nějakého důvodu její chyba.

„Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

„Protože by to Stanleyho zabilo,“ odpověděla Maribelle, jako kdyby byla Kacey úplně zabedněná. „Když ti bylo asi sedm a… a bylo naprosto jasné, že se nepodobáš nikomu z mojí ani jeho rodiny, začal mít pochybnosti a začal se vyptávat. Hrozil mi, že si nechá udělat test na prokázání otcovství, a tak… Musela jsem se mu přiznat. Od té doby bylo už naše manželství, jestli se tomu tak dalo ještě říkat, jen přetvářka.“

V uších jí hučelo.

„Zůstali jsme spolu jen kvůli tobě, Kacey. Moc tě miloval,“ pronesla Maribelle s určitou lítostí. „Nezáleželo mu na tom, že nejsi jeho krev. Zůstala jsi už navždy jeho holčičkou.“ Musela si odkašlat, než byla schopná pokračovat dál. „Nemohli jsme se rozvést… To bylo naprosto nemyslitelné. Ani žít odděleně.“ Zavrtěla hlavou. „Tenkrát se na malém městě měly věci úplně jinak. Už kvůli mým rodičům…“ Bezmocně rozhodila rukama. „Takhle to bylo lepší.“

Kacey byla jiného názoru. Nedokázala si představit, že by dál zůstávala s Jeffreym v manželství bez lásky. Za žádných okolností. Avšak Maribelle si byla svým rozhodnutím jistá.

„Táta už není mezi námi,“ ozvala se Kacey a srdce se jí sevřelo při vzpomínce na muže, kterého považovala za svého skutečného otce. „Mohla jsi mi to říct, když umřel.“

„To už bylo příliš pozdě.“

„Nikdy není příliš pozdě.“ Kacey se svíral žaludek. Jak ji mohli tak oklamat? Nechali ji žít v klamu. Její rodinná anamnéza je pravdivá jen napůl, celý její život je jeden velký podvod. Najednou se tím ale spousta věcí ozřejmila, například proč si byla s rodiči tak blízká, ačkoliv oni navzájem žili v odcizení.

„Kdo je můj biologický otec?“ zeptala se Kacey.

Matka vypila skleničku až do dna a odložila ji na krbovou římsu. „Záleží na tom?“

„Samozřejmě že ano. Záleží na tom z tolika možných důvodů, že je ani nedokážu vyjmenovat. Dochází k záhadným vraždám, mami. K vraždám žen, u nichž se obávám, že by mohly mít stejnou DNA jako já.“

„To jsou ty vymoženosti, co nám přináší ta zatracená věda!“

„Vždyť jsi pracovala jako zdravotní sestra, proboha,“ obořila se na ni Kacey. „Copak nevěříš v přínos vědy?“

„Ale ano, jenže dnes už to zašlo příliš daleko. Začíná nám příliš zasahovat do života. Vždyť už prakticky neexistuje žádné soukromí. Kdyby bylo po mém, lidé by měli být spokojení s tím, co mají, nechat věci běžet tak, jak jsou.“

„Ale tady se jedná o můj život, mami.“

Maribelle si přejela dlaněmi přes paže, jako kdyby se do ní najednou dal nepřekonatelný chlad. „Já se o tom vážně nechci bavit.“

„Vyhýbala ses tomuhle tématu celých pětatřicet let!“ Kacey nevěřila svým uším. Celý její život byl jedna velká lež. „Několik žen, které jsou mi podobné, zemřelo.“

„Nešťastnou náhodou nebo v důsledku nehody!“ Maribelle se blýsklo v očích. „Ty si vážně myslíš, že někdo zabíjí ženy, které jsou ti podobné, jen kvůli nějaké shodě v DNA? Proboha, Kacey, vzpamatuj se! Uvědom si, co říkáš!“

„Kdo je to?“

„Není potřeba, abys s takovým nesmyslem obtěžovala svého otce.“

Kacey téměř vyprskla: „On není mým otcem. Mého otce jsi měla za manžela. Ale kdo je… ten druhý muž? Je ještě naživu?“ zeptala se Kacey.

„Ano.“

„Jsi s ním pořád ve spojení?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Ví o mně?“ zeptala se, a když matka neodpovídala, dodala: „A co ty další ženy?“ Hlavou jí běžely tváře žen, které měly shodné rysy jako ona. „Zná ty ženy? Jsou snad…“ Zavrtěla zoufale hlavou.

Ne, celé je to nesmysl. Najednou si už nebyla tak jistá, že sem měla jezdit. Jenže teď už se to nedalo zastavit a už vůbec ne vzít zpátky. Hlasem, který jí zněl naprosto cize, dodala: „Mám to snad chápat tak, že ten chlap byl sukničkář, přiváděl ženy do jiného stavu a potom je zcela bezstarostně opouštěl?“

Maribelle neřekla ani slovo.

„Mami…?“ Zřejmě ještě neslyšela všechno a v duchu se připravovala na nejhorší. „Co jsi mi ještě neřekla?“

Zdálo se, že z Maribelle vyprchala poslední jiskra energie, klesla zpátky na pohovku. Její oči hleděly strnule do krbu, avšak Kacey bylo jasné, že její matka ve skutečnosti nevnímá zlatavé plameny olizující keramická polena. Ne. Její mysl byla na hony vzdálená, v místech, která znala jen ona, v době, která už dávno patří minulosti. „Takhle to nebylo. Je to ušlechtilý a čestný člověk. Ve společnosti se těší úctě. Lidé k němu vzhlížejí a obdivují ho… Mezi námi to byl ryzí cit.“

Povznesla jejich vztah na něco čistého a mimořádného a neobyčejného. Ještě dnes. Téměř po třetině století.

„Takové věci tvrdí všichni. Lidé podvádějí své partnery především proto, že nový vztah je neotřelý a vzrušující.“

„Jenže ten náš…“ Koutky úst se jí roztáhly v blaženém úsměvu, jak se zatoulala ve vzpomínkách do minulosti. Ještě pořád věřila tomu, že jejich vztah byl něčím naprosto unikátním. Maribelle ztěžka polkla a loupla po Kacey chladnýma očima. „To ty nikdy nepochopíš. Nemůžeš.“

„Nehraj tady divadlo, mami!“ Kacey byla celá situace nepříjemná. Vadilo jí, že se musí něčeho takového účastnit. „Kdo je to?“

Ticho.

„Maribelle?“

„Přísahala jsem sama sobě, že to už nikdy nikomu neřeknu. A nehodlám svůj závazek porušit.“

„Já si to zjistím sama,“ trvala Kacey na svém. „A bude to potom mnohem horší, když budu pátrat na vlastní pěst.“

Maribelle upřeně zírala na své ruce. „Ani David o ničem neví.“

David Spencer. Rádoby matčin přítel. „Já mu to říkat nebudu,“ slíbila Kacey. „Ale jestli se to dozví nějakým jiným způsobem, nebudu v žádném případě zapírat. Nehodlám prožít celý život v přetvářce.“

Maribelle promluvila hlasem, který se téměř podobal šepotu. „Ty se na mě zlobíš?“

„Jsem vzteky bez sebe a zoufalá. Lhala jsi mi. Celý můj zatracený život.“

„Je mi to moc líto. Opravdu.“ Mrkáním se snažila potlačit slzy. „Tenkrát to bylo jiné. Byla jsem mladá. Otevřená citům a emocím…“

„A taky vdaná, na to nezapomínej.“

Maribelle sebou trhla. „Měli jsme už tehdy spoustu problémů. Především jsem pořád nemohla přijít do jiného stavu, ne že bych si něco takového plánovala, to samozřejmě ne, ale tvůj otec, tedy Stanley a já… Zdálo se, že naše manželství asi skončí pořádným nezdarem. V té době jsem chodila na kurz pro sestry a potkala jsem se tam s jedním studentem medicíny, který byl…“ Na okamžik se odmlčela, než se dala do pokračování. „Měl jednoduše všechno, co mi u Stanleyho chybělo. Začali jsme spolu chodit a ve chvíli, kdy jsme se rozhodli náš vztah ukončit, přišla jsem do jiného vztahu.“ Pohlédla na Kacey očima zalitýma slzami. „Byla jsem tak šťastná. Bála jsem se, že jsem třeba neplodná, nikdy jsem ale nepodstoupila žádné testy, ani Stanley, a najednou jsi tady byla ty, zázračné miminko.“ Trochu se pousmála skrz slzy a zvedla obě ruce. „Bylo to jako požehnání. Alespoň pro mě. Podívej se na sebe. Chtěla jsem strašně miminko a najednou jsem tě měla v bříšku!“

Kacey myslela na upracovaného otce, s nímž vyrůstala, na prarodiče, jejichž dům zdědila, najednou jí všechno přišlo nepatřičné, jako kdyby došlo k nenadálému zhroucení čehosi zdánlivě neměnného. „Tatínek zůstane vždycky…“

„Já vím.“ Maribelle odkráčela do kuchyně, kde měla na hladké žulové kuchyňské desce, kterou si sem nechala nainstalovat teprve před rokem, postavenou láhev vína. „Dáš si trochu?“ nabídla jí a otevřela skříňku, aby vyndala další skleničku.

Kacey zavrtěla zamítavě hlavou. Poslední věc, kterou potřebovala, bylo ještě víc si otupit mysl. Zatímco si Maribelle dolévala lehce rozechvělýma rukama svou sklenku, Kacey stála na opačné straně kuchyně. „Tak kdo je to, mami?“ Maribelle odložila láhev stranou. „Myslím si, že si zasloužím se to dozvědět.“

Její matka zatočila nožičkou skleničky mezi prsty a chvíli pozorovala vzniklý vír, potom si odfrkla a napila se temné tekutiny. „Zřejmě ano,“ souhlasila nakonec. „Často jsem o tom přemýšlela, ale nedokázala jsem ti to říct.“

„Raději jsi mi lhala.“

„Jen jsem se vyhýbala pravdě. Čím jsi byla starší, tím to pro mě bylo jednodušší a zároveň bylo složitější najít způsob, jak…

Prostě jsem se nakonec rozhodla, že nejlepší bude nechat to všechno spát, zapomenout na to.“

„Chci se s ním setkat.“

Vypadala vyděšeně. „Ach, to ne! Už je to pro něj dávno uzavřená záležitost, nechci teď dělat problémy ani jemu, ani jeho ženě.“

„Jeho ženě?“ opakovala Kacey.

„Ano. Ženě. A co? Myslím, že jsou spolu už nejmíň pětačtyřicet let,“ dodala s lehkým náznakem hořkosti.

„Zjistím si, o koho se jedná, ať mi to řekneš, nebo ne.“

„Dobrá!“ Maribelle byla rozčilená, viděla však, že Kacey myslí své výhrůžky vážně. Nakonec se zhluboka nadechla a řekla: „Jmenuje se Gerald Johnson.“ Pohlédla na Kacey, jako kdyby mělo jeho jméno znát. Když Kacey nijak nereagovala, dodala. „Je to renomovaný kardiochirurg, který se dokonce podílel na vývoji nějakých zvláštních trubiček pro roztahování cév. O tobě nic neví. Rozhodla jsem se, že by to nikomu neprospělo, kdybych mu cokoliv řekla. Brzy potom, co získal praxi, přestěhoval se s celou rodinou do Missouly.“ Pokrčila rameny. „Je známou a uznávanou kapacitou. Najdeš ho během pár vteřin na internetu. Nic před tebou netajím, ale prosím tě, abys ho neobtěžovala. Určitě by z toho neměl radost ani on, ani Noreen a zbytek rodiny.“

„Noreen je jeho žena a zbytkem rodiny myslíš snad jeho děti?“

Nevlastní bratři a sestry. Chybějící prvek v jejím životě. Ona, která byla vychována jako jedináěek, celé dětství snila o velké rodině se spoustou sourozenců, s nimiž by mohla hrát baseball nebo stolní hry nebo karty. Kdyby měla aspoň jednoho protihráče k videohrám…

„Kolik jich má?“

„Dětí?“ Maribelle pohlédla dceři do očí. „Myslím, že pět. Ne, jednou se mu narodila dvojčata, tak šest. Anebo snad sedm? Nemůžu si vzpomenout!“ Pohledem sklouzla do obývacího pokoje. Zadívala se z dálky na konferenční stolek, na který předtím Kacey rozprostřela fotografie. „Možná dokonce ještě víc.“

To bylo hodně nejasné vyjádření. „Řekla bych, že mnohem víc,“ zamumlala Kacey užasle.

Co je to za muže? Lékař, který si nedával pozor, nikdy nepoužíval kondom a přitom prožil bezpočet románků? Ženy na fotografiích byly většinou podobného věku jak ona, některé o málo starší, jiné naopak. Co je to za proutníka? Pořád se jí to zdálo neuvěřitelné.

Že by ty ženy byly zabíjeny právě z tohoto důvodu?

„Musím se s ním setkat,“ opakovala znovu.

„Ne!“ Maribelle máchla rukou, shodila přitom sklenku, která se rozbila o žulový pult. Červené víno jí potřísnilo svetr a na zem dopadly skleněné střepy. „Vidíš, co jsi způsobila! Ten svetr mě stál hotové jmění!“ vykřikla a utekla do ložnice. Kacey začala mechanicky uklízet nepořádek, který po ní zůstal. Nejhorší na tom bylo, že vzniklý chaos měl mnohem větší rozměr než jen pár střepů a rozlité víno.

23

Měl její matku zabít.

V tomhle případě se dopustil velké chyby.

Teď už mu to bylo jasné, když seděl v dodávce zaparkované u hlavní brány, kterou se vjíždělo k Domovu seniorů Rolling Hills. Důvěřoval Maribelle Collinsové, že si nechá tajemství pro sebe, ale teď, když pozoroval Kacey, jak se řítí z brány ven, v duchu si říkal, co asi ví a jakou škodu teď může napáchat.

Může toho pokazit hrozně moc.

Měl s touhle variantou počítat. Měl předvídat, že se něco takového stane. Je už příliš pozdě?

Zřejmě ano.

Stejně je ale potřeba tu starou couru umlčet jednou provždy.

Nemělo by to být tak těžké. Jak pochopil, má problémy se srdcem. Užívá nitroglycerinové tablety…

Teď ale nemá čas se s ní zdržovat.

Musí okamžitě zjistit, co se od ní dozvěděla ta její zatracená dceruška. A jestli se dozvěděla pravdu, musí ji zastavit dřív, než stihne všechno zničit. Naposledy se ohlédl přes rameno k vratům na pozemek Rolling Hills, která byla dosud otevřená, a v duchu přísahal, že se vrátí.

Cítil, jak mu v jizvě pulzuje, když si vzal lyžařskou masku a natáhl si ji přes obličej. Potom nastartoval dodávku a vycouval z místa, kde parkoval.

Daleko před sebou zahlédl zadní světla Acaciina fordu, ale nebál se, že by ji ztratil. Miniaturní zařízení GPS, odolné proti vodě a blátu, které jí umístil na zadní podběh kola, nikdo neobjeví, snad jedině, kdyby jí měnili kola, ale možná ani tehdy ne.

A to už bude stejně pozdě.

Zapnul si miniaturní monitor a pozoroval, jak zahnula na dálnici směrem na západ. Jede do Medvědího Brodu, jak předpokládal.

Mírně se uvolnil a pomalu ji v bezpečné vzdálenosti sledoval. Když pohlédl do zpětného zrcátka, všiml si, že z temné postranní ulice vyjelo nějaké auto a zapnulo světla. Okamžitě mu bleskla hlavou temná předtucha.

To nic není! Jen další auto s dalším řidičem, nic neobvyklého.

Přesto nespouštěl z očí světla sportovního vozu ujíždějícího za ním. Občas se mezi nimi objevila další auta, která ovšem opět zmizela, na každé křižovatce však sportovní vůz zahnul stejným směrem jako on, ale nikdy se k němu úplně nepřiblížil, dokonce ani na světlech ne.

Někdo jede stejným směrem jako ty. Nic víc.

Staré pocity znovu ožily. Jako kdyby to byl on, kdo je sledován, jako kdyby byl on obětí, a ne lovcem.

I kdyby to auto vjelo na stejnou dálnici vedoucí na západ, pořád to může být náhoda. Souhra okolností. Jen další řidič, který jede do Missouly nebo tím směrem.

Uklidni se!

Jeho prsty svíraly volant jako ve smrtelné křeči, když vjížděl na dálnici s očima upřenýma do zpětného zrcátka. Jo, nějaký tmavý sedan taky sjel na dálnici, ale to není on… Bohudíky, auto, jehož se obával, ten tmavý sporták snad BMW… na dálnici nezahnulo.

Výborně.

Zhluboka si oddychl a konečně se mu tep trochu zklidnil. Naposledy mrkl do zpětného zrcátka a potom se už plně věnoval řízení. Sešlápl plyn a rozjel se za Acaciou. Podle údajů té chytré malé věcičky ji měl jen necelé dva kilometry před sebou.

Měl v plánu ji nejen dojet, ale dokonce i předjet.

Trace zaslechl tiché zasténání a potom se z Eliho pokoje ozval dlouhý záchvat drsného chraplavého kašle.

Vyběhl schody po dvou, rozsvítil na chodbě v patře a rozrazil dveře do dětského pokoje. Eli ležel na posteli, vlasy měl zpocené, obličej zarudlý a pod očima měl temné kruhy.

„Tak co, kámo,“ řekl a pokusil se syna posadit. „Eli?“ Eli otevřel oči, které se mu nápadně leskly. „Jak ti je?“

„Bolí mě v krku. Strašně.“ Několikrát zamrkal, jak se snažil probudit, vzápětí se znovu roztřásl dunivým a hlubokým kašlem.

„Změřím ti znovu teplotu,“ řekl Trace.

Eli moc nespolupracoval, nakonec se ale Traceovi podařilo ho přesvědčit, aby si nechal zasunout teploměr do pusy. O pár minut později Trace zjistil, že teplota mu prudce stoupla. Měl přes čtyřicet stupňů, to už bylo hodně za hranicí únosnosti.

Rozpustil ve vodě tabletu Tylenolu pro děti a potom přinutil syna, aby celou sklenici vypil. Potom vyšel na chodbu a nechal dveře do Eliho pokoje pootevřené. Z kapsy vyndal mobilní telefon a vytočil číslo, které mu na záznamník nadiktovala Kacey. Škvírou mezi dveřmi pozoroval syna, zatímco mu do ucha zněl vyzváněcí tón.

Zvedni to, říkal si v duchu. Byl zvyklý pečovat o zraněná nebo nemocná zvířata, už několikrát se pokoušel zachránit špatně otočené tele, aby prošlo porodními cestami ve správné poloze, bojoval párkrát i se zápalem plic u hospodářských zvířat a jedna z jeho oblíbených klisen mu dokonce umřela na koliku.

S tím vším se vyrovnal. Teď měl ale strach.

Po třetím zazvonění se ho zmocnila panika, že mu Kacey telefon nevezme, a byl připravený nechat jí vzkaz v hlasové schránce. Vzápětí se ozvalo: „Tracei?“

Šel rovnou k věci. „Slyšel jsem vzkaz, co jsi mi nechala na záznamníku. Elimu stoupla horečka. Má už přes čtyřicet stupňů a strašně kašle, nemůže ani spát.“

„Přivez ho na kliniku,“ přikázala mu věcně. „Jsem už na cestě a budu tam do půl hodiny. Zvládneš to?“

„Myslím, že jo.“

„Výborně. Sejdeme se tam.“

Zavěsila a Trace zbytečně neztrácel čas. Vrátil se k synovi do pokoje, popadl jeho bundičku a spacák, do kterého ho zabalil, a potichu zašeptal: „Tak jedeme, kámo. Odvezu tě k doktorce Lambertové, aby se na tebe podívala.“

Kacey byla zabraná do myšlenek skoro celou cestu zpátky z Heleny. Teď už byla tma, dávno po obvyklé době večeře, ale hlad necítila. V autě měla puštěné rádio, ale nedokázala by si vzpomenout na jedinou písničku, která zazněla. Byla příliš ponořená do vlastních úvah a v duchu si přehrávala pořád dokola, co jí matka řekla o Geraldu Johnsonovi a jeho rodině.

Ztlumila světla kvůli autu, které se k ní blížilo z protisměru. Nevěnovala téměř žádnou pozornost ostatním vozidlům, mechanicky řídila a duchem se toulala v minulosti. Kdo ksakru může být Gerald Johnson a jeho žena? Jakou roli hrála Maribelle v jejich životě a manželství? Kdo jsou jejich děti, její pokrevní příbuzní, nevlastní sourozenci?

Vypadalo to, jako kdyby Maribelle byla do Johnsona pořád napůl zamilovaná. Pozvedla jejich vztah na cosi romantického a tragického zároveň, jako kdyby ho chovala v jakési nostalgické úctě.

Možná to Maribelle začíná lézt na mozek.

A co muž, kterého i nadále považuje za svého otce? Stanley Collins, těžce pracující tesař. V duchu uvažovala, jaké to asi bylo, když se dozvěděl pravdu, ačkoliv si to samozřejmě nemohla pamatovat, dokonce si ani nevybavila jediný projev, z něhož by se dalo usuzovat, že jeho láska k jedinému dítěti jakkoli polevila.

Když v duchu procházela zpátky všemi lety svého života, nevzpomněla si na jediný případ, z něhož by se dalo poznat, že otec znal pravdu. Totéž platilo i pro její prarodiče. Pokud se jim Stanley Collins někdy svěřil, zcela určitě se ani v nejmenším nezměnilo jejich chování vůči ní.

Přesto měla špatný pocit, že právě teď rozškrábala jen povrchový strup, pod kterým se ale skrývá už dlouho hnisající a možná i smrtelná rána.

Rázně vypnula rádio, když se z něj začaly linout tóny koledy „Slyšte! Slyšte!“ v podání nějakého místního rozšafně trylkujícího umělce, jehož jméno nikdy neslyšela. Potřebovala na chvíli klid, aby si urovnala myšlenky a rozhodla se, co udělá dál. Tušily Jocelyn Wallisová nebo Shelly Bonaventureová či Elle Alexanderová, že měly stejného otce? Zapletly se skutečně všechny tři jejich matky s místním Romeem?

Je něco takového vůbec možné?

K smrti unavená se snažila vyčistit si aspoň na chvíli hlavu a soustředit se na cestu domů.

Provoz byl naštěstí slabý a silnice téměř čisté. Když se na chvíli skrz temná mračna proklubal měsíc a ozářil krajinu, asfalt se rozzářil krystalkami ledu. Kacey pozorovala tuto hru světel a v duchu přemýšlela o ženách, které nedávno zemřely, když tu zhruba patnáct kilometrů od Medvědího Brodu zahlédla otevřený stánek s kávou.

Zajela ke kiosku, stáhla okénko a objednala si kávu latté bez kofeinu od ženy, která vypadala, že se únavou sotva drží na nohou. Po vánoční náladě nebylo v kiosku ani stopy, ačkoliv kolem okýnka byl natažený blikající řetěz s barevnými žárovkami, na okně byly nastříkány sněhové vločky a hned vedle byla nalepená reklama na speciální Santovo vánoční latté se skořicí.

Čekala v potemnělém autě a těšila se, až si žaludek naplní napěněným mlékem. Vděčně přijala od ženy horký kalíšek a nechala jí spropitné. Prodavačka se zmohla na lehký úsměv, potom zavřela okno a zhasnula neon s nápisem, že je otevřeno.

Kacey si usrkla horkého nápoje a doufala, že ji prohřeje od– vnitřku až ven. Ani topení puštěné na maximum v jejím malém sportáčku nedokázalo překonat chlad, který se jí usadil v duši, když se dozvěděla pravdu.

Když se chystala vjet zpátky na silnici, uviděla najednou za sebou světla, která se k ní blížila obrovskou rychlostí. Natáhla ruku s kalíškem od těla a prudce dupla na brzdy. Zastavila na kraji silnice, zatímco se kolem prořítila temná dodávka. Skrz otvor ve víčku vyšplíchla troška kávy.

Kacey s rukou nataženou od těla několikrát kalíškem zakroužila a část kávy natekla zase zpátky. Teprve potom si ho přiblížila k ústům a vysála zbytek přeteklé pěny z víčka.

Varování Grace nesmí brát moc vážně.

Je pověstná tím, že rozmlouvá s duchy, a podobnými nesmysly.

Krom toho v Montaně na silnicích nejezdí skoro nic jiného než dodávky.

Na zlomek vteřiny ji napadlo, že se za tmavým vozem rozjede a zkontroluje si, jestli náhodou nemá poznávací značku z jiného státu s jednou trojkou nebo osmičkou mezi písmeny. Vzápětí však od té myšlenky upustila.

Do města to zvládla za méně než dvacet minut a když zajížděla na parkoviště vedle kliniky, viděla, že je úplně prázdné. Tahle půlka budovy byla dokonale utopená ve tmě, jediné mihotavé světlo nabízela pouliční lampa před hlavním vchodem.

Prázdný kalíšek nechala v držáku na palubní desce, zamkla vůz a přešla k zadním dveřím, které si odemkla vlastním klíčem. Potom stiskla vypínač na stěně. Klik!

Nic se nestalo.

Znovu ho stiskla, avšak chodba se dál topila ve tmě. Nesvítila dokonce ani bezpečnostní světla. Navíc byla uvnitř ještě větší zima než obvykle.

Ten zatracený jistič!

Nejradši by tomu lakotnému mizerovi, který vlastnil tenhle objekt, zakroutila krkem. Kolikrát si mu už na jistič stěžovala a jednou dokonce sama pozvala elektrikáře na vlastní útraty!

„Výborně,“ zamumlala.

Samozřejmě se v budově vyznala i potmě a navíc věděla, že má v šuplíku baterku, takže se nakonec vydala dlouhou chodbou podél ordinací, které najednou působily nebezpečně a trochu tajemně se všemi těmi podivnými tvary nejrůznějších přístrojů nořících se ze tmy jako nějaké robotické nestvůry a dráždící její už tak vybuzenou představivost.

Vypadl zase ten zatracený jistič, nic víc.

Prsty jedné ruky přejížděla přes zeď po svém boku, minula poslední ordinaci a zahnula za roh. Skobrtla o roh volně stojící váhy, takže se musela kousnout do jazyka, aby v sobě přidusila bolestivé zasténání.

Místo toho alespoň potichu zaklela.

Všechny přístroje v recepci, telefony, faxy a počítače, obvykle zářily do prostoru svými kontrolkami, které dávaly uživatelům na vědomí, že jsou v síti a čekají na využití, teď však nesvítilo jediné zelené ani modré světýlko. Místnosti, podobající se králičím norám, se topily v naprosté tmě, kromě těch málo koutů, kde byla okna, z nichž se linulo slabé světlo z pouliční lampy, které mihotavě a slabounce osvětlovalo pruh podlahy a protější zeď.

Působilo to tu mnohem hrůzostrašněji, než čekala, ale nakonec se jí bez velkých potíží podařilo najít dveře do své kanceláře. Její oči si už přivykly na přítmí, takže přešla rovnou k pracovnímu stolu a otevřela druhou ze zásuvek po pravé straně. Zašmátrala rukou v jejích temných útrobách, kde měla uložené nejrůznější pomůcky.

Prsty nahmatala vroubkovanou rukojeť baterky a jen se modlila, aby nebyla vybitá. S kliknutím ji zapnula a objevil se slabý paprsek světla, který jí stačil k tomu, aby mohla dojít do technické komory s vypadlým jističem.

To je divné.

Obvykle vypadl jen jistič pro chodbu a recepci, ale ostatní místnosti zůstaly nedotčené. Ale kdoví, jak to vlastně je, jestli vůbec tu stařičkou elektroinstalaci někdo od dob Kennedyho kontroloval.

Zvedla hlavní jistič společně se zapínáním bezpečnostního osvětlení a okamžitě slyšela, jak se přístroje probouzí k životu.

Buch! Buchl Buchl

Prostorem se rozeznělo hlasité tlučení na dveře.

Zavřela za sebou dveře do komory, protože jí bylo jasné, že Trace 0’Halleran s Elim právě dorazili. Z dálky k ní doléhal Traceův zvučný hlas: „Doktorko Lambertová? Kacey?“

„Už jdu!“ Spěchala chodbou přes recepci a cestou rozsvítila řadu zářivek, které nejdříve zablikaly a teprve potom se opravdu rozzářily. „Promiň,“ omluvila se rychle, „měla jsem tady nějaké problémy s elektrikou. Pořád nám vypadává jistič. Už se s tím krámem trápíme docela dlouho.“ Když vešli dovnitř, obrátila se na Eliho: „Ahoj, Eli. Jak ti je?“

Neodpověděl a jak se chodba konečně prosvětlila, bylo na první pohled vidět, že má horečku. Hlasitě zakašlal a otřásl se. „Stěžuje si, že ho bolí v krku,“ řekl Trace.

„Tak se na něj podíváme.“ Zamknula za nimi bezpečnostní zámek a vybídla je: „Jdeme na to, Eli.“ Chlapec měl na sobě pyžamo, bundu a byl zabalený ve spacáku. Jakmile došli do ordinace, změřila mu teplotu, podívala se mu do krku a do uší a nakonec si ho poslechla. Trace stál celou dobu vedle stolu a křečovitě se držel jeho okraje.

Přinutila se k nucenému úsměvu. „Myslím, že tě budeme muset odvézt do nemocnice,“ prohlásila a snažila se znít aspoň trochu povzbudivě.

„Do nemocnice?“ opakoval Trace.

„Neee! „zasténal Eli, když viděl otcův vyděšený výraz, zjevně chtěl říct ještě něco, ale dostal další záchvat burácivého kašle, až se celý přikrčil a oči se mu zalily slzami.

„Myslím, že by to bylo lepší.“ Pohlédla na Tracea a mlčky u něj hledala podporu pro svůj návrh. „Musíme mít jistotu, že budeš co nejrychleji zase v pořádku.“

„To zní rozumně,“ podpořil ji Trace.

Eliho tvář se celá zkrabatěla bolestí, jak se znovu rozkašlal.

„Bolí to, vid?“ zeptala se chlapce. „Já vím. Uvidíš, že se ti uleví.“

„Pojedete tam se mnou?“ obrátil se k ní Eli.

„Samozřejmě,“ ujistila ho Kacey. „Přece bych tě tam nenechala jet samotného!“

„Ale nebudu tam muset zůstat?“

„Jen na krátkou chvíli,“ slíbila. „To si všechno domluvíme až na místě, souhlasíš?“ Vzápětí se otočila k Traceovi a dodala: „Sejdeme se na dětské pohotovosti u svatého Bartoloměje.“

„Domluveno.“

O půl hodiny později už ležel Eli v nemocniční posteli, byl „stabilizovaný“, napojený na nitrožilní infuzi, a tvrdě spal. Péči o chlapce převzaly sestřičky, které Traceovi slíbily, že mu ráno zavolají, a Kacey se s nimi domluvila, že ji budou rovněž pravidelně informovat. Jak Trace pochopil, jeho syn měl i nadále zánět průdušek, k tomu měl zřejmě i zánět hrtanu a možná i zápal plic. Kacey trvala na tom, aby chlapce nechal přes noc v nemocnici, kde bude pod kontrolou a budou mu pravidelně měřit teplotu.

Traceovi se trochu ulevilo, i když se chtěl původně utábořit na noc na jedné z nepohodlných židlí v chlapcově pokoji, aby byl chlapci nablízku.

„Stavím se u něj zítra ráno, až pojedu na kliniku,“ slíbila mu Kacey, když z hlavní nemocniční haly vyšli na parkoviště, kde bylo pod temnou oblohou obtěžkanou černými mračny zaparkováno jen pár aut. Roklinou, kterou protékala řeka, se proháněl studený vítr. Řeka dělila město osvícené mihotavými světly lamp na dvě poloviny.

„Nebude se mu tam líbit.“

„Komu by se líbilo v nemocnici?“ Otočila se zpátky k budově. Na všech třech patrech se svítilo a hlavní vchod zdobil věnec z čerstvých cedrových větví. „Myslím si ale, že ho zítra pustí.“

Doprovodil ji až k autu, když otevřela dveře, chytil ji znenadání za loket a chvíli ji držel. „Děkuju, Kacey,“ pronesl.

„Nemáš zač.“

„Myslím to vážně.“

S nadějí v Očích k němu vzhlédla. Tvář měla otočenou vzhůru, takže se jí na řasách zachytily první sněhové vločky, které se opět začaly snášet dolů z oblohy, další jí roztály na tvářích.

Stáli kousek od modrého bezpečnostního světla, v jehož záři vypadala trochu jako víla s bledou pokožkou a očima o odstín tmavšíma než za denního světla. Na krátký okamžik mu připomněla Leannu.

Anebo Jocelyn?

Ucítil ledové mrazení. „Opravdu nemáš za co děkovat, Tra– cei,“ zopakovala a usmála se na něj. „Jsem ráda, že jsi mi zavolal. Eli potřebuje odbornou péči.“

„Mohla jsi mi říct, ať ho odvezu do nemocnice, a dál se o nás nestarat. To, že jsi nás doprovodila až sem, byla tvá dobrá vůle.“

„Ber to tak, že jsem chtěla Eliho vidět,“ pronesla s tak vřelým úsměvem, až se mu sevřelo srdce. Najednou ucítil touhu ji políbit. Zatímco se rozchumelilo a kolem nich poletovaly velké nadýchané sněhové vločky, bojoval s touhou popadnout ji do náručí, políbit ji na ústa a čekat, co se bude dít.

Ona měla podobné pocity. Zadívala se mu do očí takovým pohledem, až se mu zatajil dech.

Nedělej to – jestli tu ženu políbíš, jenom všechno zkomplikuješ.

Stejně to tu bylo. Zůstalo to viset mezi nimi.

„Zavolám ti, až půjdu zítra ráno odtud.“ řekla zničehonic, potom si stoupla na špičky a dřív, než stihl jakkoliv zareagovat, vtiskla mu polibek. Její rty se jen zlehka dotkly strniště, které měl na tváři.

Když se pokusila vyvléknout paži z jeho sevření a nasednout do auta, znovu ji zadržel: „Ne. Počkej ještě.“ Jeho stisk byl pevný a ona se otočila zpátky s jasným očekáváním v obličeji.

„Co se děje?“

„Musím ti něco ukázat.“

„Teď?“

„Ano. Ale je to u mě doma.“

„Chceš, abych s tebou jela domů?“

Všiml si pochybností, které se jí objevily v očích. Podezíral ji, že se zřejmě rozhodla ho tak bezprostředně a troufale obejmout a políbit jen proto, aby mu poskytla podporu a útěchu. Svou žádostí ji zaskočil.

„Mám nového psa. Už tak jsem ho nechala moc dlouho samotného,“ řekla Kacey omluvně.

„Tak já přijedu k tobě. Musím si doma jen něco vyzvednout.“ Z jejího výrazu poznal, že se chystá mu to rozmluvit, a tak rychle vyhrkl: „Myslím, že je to hodně naléhavé. Nechci to odkládat.“ Očividně byla stále na vážkách, proto dodal: „Budu u tebe do čtyřiceti minut. Nezdržím tě dlouho. Ale opravdu si myslím, že bys to měla co nejdřív vidět.“

„Nemůžeš mi alespoň naznačit, o co se jedná?“

Cítil, jak mu koutek úst zacukal v pokřiveném úsměvu. „Ne.“

„Ty víš, kde bydlím?“

Přikývl. „Udělal jsem si takový malý soukromý průzkum. Všechno se dozvíš. Věř mi.“

Nedůvěřivě přimhouřila oči, ale nakonec přikývla. „Dobrá.“

„Výborně.“ Když zavřela dveře svého fordu a nastartovala, zaslechl přes sklo tlumený zpěv. „Bim! Bam! Zvonky veselé zní…“ Tóny zanikly v hluku motoru, zatímco vycouvala z parkovacího místa.

Zvedl ještě ruku na pozdrav, a když byla pryč, rychle skočil do svého pick-upu. Nevěděl proč, ale najednou cítil nutkavou touhu se jí svěřit. Možná to způsobila tím, jak se mu dívala do očí, anebo jak hezky se chovala k jeho synovi. Anebo jednoduše proto, že měl pocit, že by měla znát pravdu. Nehodlal rozebírat své pohnutky donekonečna. Počkal jen, až mu zmizí z dohledu, a potom nastartoval motor. V té chvíli k němu zdálky dolehlo hlasité kvílení sirény.

Během pár vteřin vjela na parkoviště u nemocnice sanitka se spuštěným majákem a zastavila přímo před vchodem na pohotovost. Ze zadních dveří vyskočil záchranář a vytáhl pojízdná nosítka se starším mužem, napojeným na kapačky a s kyslíkovou maskou na tváři a vzápětí s ním zmizel za posuvnými dveřmi nemocnice.

Ještě jednou se v duchu vrátil ke svému chlapci, který ležel ve třetím patře, a s vědomím, že Eli je v dobrých a starostlivých rukou, se rozjel houstnoucí chumelenicí domů. Před domem nechal auto běžet na volnoběh a spěchal po zadním schodišti ke dveřím, aby rychle zkontroloval Sargea. Pes spal ve svém pelíšku v obývacím pokoji, pohlédl na Tracea a zavrtěl ocasem. „Ještě to tu musíš chvíli vydržet,“ obrátil se směrem k ovčákovi, potom posbíral informace, které zůstaly vytištěné na stole, popadl noteboook a znovu vyšel ven. Motor pořád běžel, a tak rychle zařadil zpátečku, aby to stihl dřív, než začne přemýšlet o tom, co to sakra vlastně dělá.

24

Kacey pohlédla na hodiny nad kuchyňskou linkou. Byla doma už půl hodiny, a zatímco čekala na Tracea, nakrmila Bonziho a krátce ho vyvenčila, pustila si rádio, aby neměla v domě takové ticho, a zapnula internet, aby si vyhledala nějaké informace o Geraldu Johnsonovi, který část svého života strávil v Heleně ve státě Montana.

Nebylo tak těžké o něm něco najít. Během chvilky zjistila, že je poměrně význačným kardiochirurgem, přesně podle slov její matky. Založil vlastní společnost pro vývoj cévních výztuží, tzv. stentů pro pacienty trpící onemocněním srdce. Jak se zdálo, ve své firmě i nadále působí, společně s několika svými dětmi.

Protože se jednalo o prominentního obyvatele Heleny, nebylo vůbec těžké najít fotografie jeho rodiny. Jeho ženy Noreen i šesti dětí, dvou dcer a čtyř synů. Jak se dočetla, tak jedna z jeho dcer, věkově zhruba uprostřed ostatních potomků, zhruba před deseti lety zemřela. Kacey si vytiskla úmrtní zprávu Kathleen Enid Johnsonové, která se stala obětí nehody při lyžování jen pár měsíců před vlastní plánovanou svatbou. Byla to nádherná dívka a v době smrti jí bylo dvaadvacet. Měla úplně stejnou bradu, lícní kosti i oči jako Gerald Johnson. Ve skutečnosti se mu podobá většina jeho potomků, říkala si v duchu, když studovala jednu ze starších fotografií.

Stejně jako ona a další žijící či mrtvé dvojnice… Bože, je to vůbec možné?

Zřejmě ano.

Nebo ne?

Pozorně zkoumala jeden z detailních záběrů Geralda a Noreen, manželů stojících bok po boku u příležitosti nějaké charitativní akce konané před několika lety.

Oba byli oblečeni nesmírně elegantně, on ve smokingu a bílé košili, ona v lesklé stříbřité večerní toaletě. Oba měli už v té době šedivé vlasy a měli jich hodně. Gerald na sobě neměl ani gram přebytečného tuku a jeho pokožka byla opálená, kolem očí měl viditelné vějířky vrásek.

Zřejmě hraje golf. Tráví hodiny na sluníčku.

Jeho žena byla o poznání bledší, s nenápadným make-upem a ostře řezanými, výraznými rysy. Noreen Johnsonová byla díky své vysoké a štíhlé postavě neobyčejně krásná, přesto bylo téměř nemožné najít jakékoliv genetické stopy, které by předala svým dětem. Snad jen zvlněné vlasy u její dcery Clarissy a u Thanea, třetího v řadě synů.

Gerald Johnson byl evidentně otcem celého zástupu dětí.

Dokonce možná více dětí, než vůbec tušil, pokud se její teorie potvrdí.

Oknem uviděla blížící se světla Traceova pick-upu a za chvíli už slyšela i řev jeho motoru. Zatímco Bonzi začal zlověstným hlubokým hlasem štěkat, Kacey vyšla na verandu. „Ticho!“ okřikla psa a ten ještě naposledy sotva slyšitelně vyštěkl, zatímco Trace motor vypnul.

Cítila, jak se jí zrychlil tep. Bonzi stál vedle ní a jeho oháňka létala ze strany na stranu na znamení radosti, což ji obralo o další z nadějí, že by se z něj snad mohl stát hlídací pes.

Dobrý společník? Určitě ano. Obranář? To asi těžko.

Teď právě svěsil hlavu dolů, připravený na přátelské poplácání, zatímco Trace zachumlaný do péřovky přeběhl ladným krokem přes zasněžený trávník. Nikdy dříve se jí tento typ mužů nezdál být nikterak přitažlivý.

Až do této chvíle.

V jedné ruce držel notebook, který se k jeho kovbojskému vzhledu příliš nehodil.

„Tohle jsi mi chtěl ukázat?“ zeptala se a kývla k notebooku, zatímco lehce vyběhl pár schodů a ocitl se v kuželu světla na verandě.

„Ano, uvidíš.“ Zastavil se, aby pohladil psa, teprve potom vešli dovnitř domu a krátkou chodbou do kuchyně. Trace s klapnutím rozevřel notebook. „Máš tady možnost bezdrátového připojení?“

„Jo.“

„Máš v počítači bezpečnostní kód?“

Když zavrtěla hlavou, pronesl: „Tak si nějaký udělej.“ S lehkým úsměvem se usadil na jednu ze židlí u kávového stolku. „Pro strýčka příhodu, aby se ti do počítače někdo nenaboural.“

Nehodlala s ním tyhle věci řešit, alespoň ne teď, když ještě neví, co se vlastně děje. „Dáš si něco? Mám tady kávu, čaj…“ Nahlédla do ledničky, zatímco se připojil k internetu. „Taky dietní kolu a jedno nízkokalorické pivo.“

„Prosil bych pivo,“ pronesl, aniž by vzhlédl od obrazovky. „Tak, tady to máme. Pojd se podívat.“

Otevřela dvě láhve a jednu z nich mu podala. Potom se posadila vedle něj. Na obrazovce bylo několik fotografií a zpočátku si na krátký okamžik myslela, že jde o jednu a tutéž ženu, když však začal rozklikávat jednotlivé snímky, všimla si rozdílů. Její prsty křečovitě sevřely hrdlo láhve a ucítila zvláštní chvění v oblasti žaludku. „Co to má být?“ Věděla to však velmi dobře.

„Fotografie žen, které znám a které se sobě navzájem podobají. Tady jsi ty,“ řekl a ona si všimla své podobenky stažené z webových stránek kliniky. Hned vedle ní byla školní fotografie Jocelyn Wallisové.

Třetí ženu Kacey neznala. Byla vyfocena z dálky a snímek byl zřejmě z něčeho naskenován. „To je Leanna,“ dodal na vysvětlenou. Sotva přitom pohnul rty. „Eliho matka.“ Zvětšil její portrét na maximum. Tvář měla sice mírně rozmazanou, ale velice dobře poznatelnou.

Kacey ztuhla krev v žilách, když zírala do rysů, které byly téměř shodné s těmi jejími. „S tou jsi byl ženatý a potom jsi začal chodit s Jocelyn…“ Vzhlédla vzhůru k němu a hlas se jí vytratil.

Srdce měla až v krku.

„Zřejmě tě napadlo totéž, co policajty, ale já vážně nemám se zmizením té jedné ani se smrtí té druhé absolutně nic společného,“ povzdechl si unaveně a zakroutil hlavou. „Prostě mě přitahuje určitý typ žen, jak je vidět, ale to je všechno.“

„A kde je Leanna teď?“ zeptala se Kacey opatrně.

„Já nevím.“

Z podtónu jeho hlasu zaznívalo něco zvláštního. „Máš strach, aby nebyla mrtvá,“ zašeptala a najednou si jasně uvědomila, jak v nastalém tichu hodiny odtikávají vteřiny a jak Bonzi spokojeně pochrupuje. Pohlédla na Traceovu ostře řezanou hranatou bradu a všimla si, jaké se mu zračí v tváři napětí.

Projel si nervózně rukou už tak rozcuchané vlasy. „Abych řekl pravdu, nevím, co si o tom mám myslet, ale jsem si jistý, že policajti na mě mají spadeno. Byl jsem totiž poslední, kdo s Jocelyn chodil, navíc jsem vnikl do jejího bytu, když mi volali ze školy. Jestli se jim dostane do rukou fotografie Leanny, která je možná pohřešovaná… Mohli by to dát do souvislosti.“ Na chvíli se opřel. „Anebo Leannu najdou, zjistí, že je v pořádku a to bude jenom dobře. Mně se to totiž nedaří. A Elimu hodně chybí.“

Ohromená zjištěním, že byl ženatý se ženou, která je jí tak strašlivě podobná, Kacey ještě nějakou dobu nehybně zírala na obrazovku. Bylo to celé přitažené za vlasy a racionální část jejího vědomí ji varovala, aby to nebrala vážně, teď už však bylo jisté, že není jediná, kdo si všiml té prapodivné podoby s ostatními ženami, včetně Traceovy bývalé ženy. „Tobě taky chybí?“ zeptala se.

„Leanna?“ Nasupeně si odfrkl. „Ani trochu. Ne, že bych chtěl dítěti odepřít styk s matkou, ale přál bych si, aby jí byl někdo jiný než ona. Utekla od nás a dala tím jasně najevo, že s žádným z nás dvou nechce mít nic společného.“ Sval na čelisti mu poskočil. „Vzal jsem ji za slovo.“

„Musíš ji najít,“ pronesla zničehonic. „Třeba je právě Leanna 0’Halleranová tím chybějícím článkem, osobou, která bude vědět, co se tady děje. Třeba je klíčem k celé záhadě.“

„Jestli bude vůbec možné ji najít. Věř mi, udělal jsem už pro to, co bylo v mých silách.“ Dal si pořádný doušek piva a Kacey mezitím dospěla k rozhodnutí, že je nejvyšší čas podělit se s ním ještě o další špatné zprávy.

„Leanna a Jocelyn nejsou jediné ženy, které se pohřešují nebo jsou dokonce už mrtvé a které vypadají jako já.“

„Ze je Leanna mrtvá ještě nevíme,“ připomenul jí. „Je to moc velká mrcha na to, aby jen tak zemřela.“ Kacey se snažila tvářit so co nejvíc neutrálně, ale v jejím výrazu muselo být něco zvláštního, protože dodal: „Ty si vážně myslíš, že existují ještě nějaké další?“

Může mu důvěřovat? Může se mu svěřit se svou teorií? Má pravdu – byl v kontaktu s jednou ženou, která je nezvěstná, a s druhou, která byla zavražděna, v hloubi srdce však nevěřila tomu, že by mohl být nebezpečný. Pro ni určitě ne. Když uváží, s jakou starostlivostí pečuje o svého syna.

Musí se rozhodnout.

Trace na ni upřeně zíral a ona se rozhodla to risknout. „Dojdu si pro kabelku.“ Rychle odběhla do kuchyně, popadla kabelku a vyndala z ní fotografie, které před několika hodinami ukazovala matce. Opatrně je rozprostřela na stůl, na němž vždy babička prostírala k večeři.

„Tohle je Shelly Bonaventureová,“ pronesla.

„Ta herečka, co nedávno zemřela. Vím, že se trochu podobala Jocelyn i tobě. Ta ale spáchala sebevraždu, nebo snad ne?“

„Tak znělo oficiální prohlášení.“

„Myslíš, že taky patří mezi ně? Vážně?“ zeptal se a zněl dost skepticky. „Jakou může mít vazbu na ty ostatní ženy – kromě své podoby?“

„Narodila se v Heleně ve státě Montana, stejně jako Jocelyn Wallisová a já.“ Kacey ukázala na fotografii, kterou si vytiskla z profilu Elle na Facebooku. „Tohle je Elle Alexanderová…“

„Ta žena, co zemřela včera v noci při dopravní nehodě.“

„Přesně tak. A tohle je další žena, která zatím žije a pracuje ve fitness centru.“ Otevřela před ním brožuru ze sportovního centra Fit pro život. „Je to trenérka a jmenuje se Gloria Sandersová 0’Malleyová.“

„Ta je taky z Heleny?“ Zvedl ze stolu brožuru a zblízka si prohlížel její podobenku.

„Nevím,“ připustila Kacey. „Ale chci si s ní promluvit a prověřit si ji přes různé sociální sítě. Většina lidí na Facebooku uvádí, odkud je. Pokud nic nezjistím, zeptám se jí.“

„A co jí chceš říct?“

„To ještě nemám tak docela promyšlené,“ připustila Kacey.

„Aha. Docela by mě zajímalo, jak se někomu říká, že je příští v pořadí na seznamu neznámého psychopata. Obzvlášť, když se ti ještě nepodařilo prokázat jakoukoliv spojitost.“

„Pracuju na tom a zároveň se snažím zjistit, jestli mi Elle dala záměrně špatnou informaci, anebo jestli skutečně nevěděla, odkud pochází.“

„Připadá mi to celé dost nejisté,“ poznamenal Trace po delší odmlce.

„Sám jsi za mnou přijel,“ připomněla mu Kacey. „A přivezl jsi mi fotografie Jocelyn a Leanny. Připadá ti snad normální, že najednou umírá tolik žen podobného vzhledu i věku?“

„To samozřejmě ne… Ale jak to chceš všechno vysvětlit? Myslíš si, že ten vrah schválně pátrá po stejném typu žen? Že jeho oběti nejsou jen náhodné cíle? Že je úmyslně sleduje? Že se s nimi třeba osobně znal, když ještě žily v Heleně?“

„Já vím, zní to všechno dost nepravděpodobně,“ přiznala unaveně. „Shelly odjela z Heleny, když byla ještě malá, a jestli tam Elle někdy byla, patrně si to ani nepamatuje. Jako místo narození uváděla Idaho.“

Odsunul její fotografii stranou od ostatních, které byly na hromádce. „Takže ta se od ostatních liší.“

„V tomto ohledu ano.“ Znovu se zahleděla na fotografii ženy, s níž byl Trace ženatý. „A co Leanna?“

Ušklíbl se. „Říkala, že žila někde v blízkosti Heleny, ale taky si to pořádně nepamatovala. Myslím, že její rodiče se rozvedli, ale po pravdě řečeno toho o ní moc nevím. Jí se to tak líbilo. Nechtěla se mnou nikdy mluvit o svém dětství.“

„Nevíš ani, kam chodila do školy? Anebo jestli měla v dětství nějaké přátele?“

Poposedl nervózně na židli. „Seznámili jsme se v baru a prožili jsme spolu horkou a vášnivou noc. Jenže ona otěhotněla. O pár týdnů později jsme se vzali. Potom o dítě přišla a rozešli jsme se. Eliho nechala u mě.“

„Ona Eliho jen tak opustila?“

„Taková prostě byla. Ve skutečnosti jsem rád, že to tak dopadlo. Kdyby ho chtěla odvézt, asi bych se jí v tom snažil zabránit. Je s podivem, že naše manželství vydrželo celých šest týdnů.“ /novu si lokl z láhve. Kacey se dívala, jak mu poskočil ohryzek, potom obrátila pozornost znovu k fotografiím.

Další žena jejího věku, která se jí podobá a která bydlela v okolí hlavního města Montany nebo se tam dokonce narodila •i je teď nezvěstná.

„Ještě mám jednu věc,“ povzdechla si. „Dneska jsem se dozvěděla, že muž, kterého jsem celý svůj život považovala za svého otce, jím ve skutečnosti nebyl. Matka prožila krátký milostný románek s jedním doktorem z Heleny. Otec s námi zůstal i potom, co se dozvěděl pravdu, a vychovával mě po celou dobu, jako kdybych byla jeho vlastní.“

„A co z toho vyplývá?“

„Tyto ženy si nejsou jen podobné. Některé z nás vypadají spíš jako dvojnice. Když přivezla záchranka Jocelyn ke svatému Bartoloměji, personál na jednotce intenzivní péče si dokonce chvíli myslel, že jsem to já.“

„Zřejmě se domníváš, že jsi s těmi oběťmi, s těmi nebohými ženami příbuzná? Ze vás všechny zplodil tentýž muž a teď se snaží… O co vlastně? Sprovodit ze světa své potomky?“ Díval se na ni, jako kdyby se dočista zbláznila.

„Já vím, že to zní šíleně, ale určitá souvislost tu existuje. Nevymyslela jsem si to. Pojď se mnou do mé pracovny…“ Se skřípotem odsunula židli a odvedla ho do místnosti, kde měla počítač a kam si předtím stáhla informace, které jí poslala Riza a vytiskla si je.

Pročetl si všechny informace, prolistoval stránkami, prohlédl si fotografie z řidičských průkazů a naskenované úmrtní listy a potom se zamyšleně zamračil. „Kde jsi k tomu přišla?“

„Od jedné kamarádky. Jsou to většinou veřejně přístupné informace.“

Znovu si stránky prolistoval. „Pokud bys měla pravdu…, o čemž dost pochybuju…, tak je to pořádné svinstvo. Ale stejně to může být všechno jen náhoda. Jejich…“ Zvedl úmrtní listy. „Jejich smrt byla přece nakonec téměř ve všech případech vyhodnocena jako nešťastná náhoda.“

„Máš pravdu, ale není jich tak málo. Knihovnice z Detroitu, lyžařská instruktorka z Vailu, svobodná matka ze San Franciska. Dvě další v Seattlu a tři… v Boise.“

„To jsou všechny?“

„Všechny, o kterých vím. Ale… myslím si, že to je jenom špička ledovce.“

„Zatím není nic jistého. Některé z nich zemřely už před deseti lety.“ Zavrtěl hlavou. Nechtěl uvěřit předloženým faktům, i když ho to nutilo si informace stále dokola pročítat. „Pojďme si to celé ještě jednou shrnout. Ty si myslíš, že za všemi těmi vraždami je jeden člověk a celou dobu je až neskutečně trpělivý. Po dlouhé období deseti let si dával na čas. A najednou začne páchat jednu vraždu za druhou?“

„Vystupňoval svou aktivitu a zrychlil tempo,“ řekla. „To se někdy stává.“

„Ale s jistotou to nevíš.“

„S jistotou nevím skoro nic, jak už jsi říkal, ale děje se tu něco podivného, a teď začíná docházet k úmrtím, k těm takzvaným nehodám, v mnohem užším prostoru.“

Když se tvářil i nadále pochybovačně, dodala: „I ty jsi za mnou kvůli tomu přijel. Uvědomil sis, že obě ženy, se kterými jsi měl v minulosti vztah, jsou typově stejné. Já jsem jen o krok před tebou. Myslím si totiž, že bychom mohly být geneticky spřízněné. Ve skutečnosti už jsem zadala i nějaké vzorky na rozbor DNA, ale to bohužel dost dlouho trvá.“

„Opravdu?“ Tvářil se neustále pochybovačně.

„Ano. Elle Alexanderová byla totiž moje pacientka.“ Ukázala na její fotografii. „Nechala jsem porovnat její DNA s mou. Už vím, že obě máme stejnou krevní skupinu B mínus, což je samo o sobě dost neobvyklé. To je ale jen začátek. Zatím nemám opravdový důkaz.“

Zahleděl se jí do očí. „A co když zjistíš něco konkrétního?“

„Potom půjdu na policii, popřípadě tam můžeme jít oba dva, pokud bys se mnou chtěl jít. Teď je to ještě předčasné. Zřejmě by mě měli za blázna.“

„Zatím si nechávám otevřená vrátka,“ řekl a dopil pivo. Nezdálo se, že by byl ochotný dát se jen tak lehce přesvědčit, i když se pohledem neustále vracel k seznamům, které Kacey získala za pomocí své přítelkyně Rizy.

Když si je konečně po několikáté pročetl, přepnul na aktuální internetové zpravodajství, kde se dozvěděli, že za nehodou automobilu Elle Alexanderové může být srážka s jiným vozem. Úřad šerifa uveřejnil tiskové prohlášení, ve kterém prosí veřejnost o pomoc, aby se ozvali všichni svědci, kteří byli na místě ve chvíli, kdy její minivan spadl do řeky.

„Myslí si, že do ní někdo vrazil,“ konstatovala Kacey, když Zprávy vystřídala předpověd počasí.

„I tak to mohla být nehoda.“

„Mohla,“ připustila.

„Chci říct, že do jejího auta třeba skutečně někdo nechtěně narazil, ona dostala smyk a řidič druhého vozu zpanikařil a ujel.“

„To z něj ale dělá zločince.“

„V tom sice máš pravdu, ale nespojuje ho to s ostatními úmrtími.“

„Takže ty jsi pořád přesvědčený, že je to celé náhoda?“

„Jen jsem tu tak trochu v roli ďáblova advokáta.“

„Nemysli si, že jsem nedělala totéž,“ pronesla. „Snažila jsem se racionálně si to vymluvit… Ale je to bizarní. Ani nevíš, jak bych si přála, abych se mýlila. Bojím se ale, že tomu tak není.“

Vypnuli zprávy a potom jí Trace, který odmítl další pivo, nastavil na modemu i na počítači bezpečnostní kód. „To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat,“ odpověděl v reakci na její námitky, že ho nechce obírat o tolik času. „Alespoň se ti můžu odvděčit za všechno, co jsi udělala pro Eliho.“

Nehádala se s ním, a kdyby měla být upřímná, ve skutečnosti mu byla za pomoc nesmírně vděčná. Na škole jí pomáhala Kiza a další technicky nadaní přátelé a během jejího manželství se o veškerou počítačovou výbavu staral JC, který se považoval za všestranného génia. Avšak od té doby, co se přestěhovala do Medvědího Brodu do domu, který byl vybaven převážně věcmi z výprodejů, zařizovala si všechno sama anebo si čas od času někoho pozvala, jako když jí například v koupelně přestalo těsnit vodovodní potrubí anebo když potřebovala nainstalovat nová světla do garáže.

Zatímco Trace odsunul její stůl a zkoumal zapojení jejího počítače, nepřestávala ho sledovat při práci. Skoro se lekla, když si po chvíli uvědomila, jak nestydatě pozoruje jeho obepnuté džínsy a pevný zadek, zatímco se nakláněl přes stůl. Svetr se mu vykasal nahoru a ona zahlédla jeho záda a hladkou pokožku, která se mu napínala přes vypracované svaly.

Rychle odvrátila oči stranou a v duchu si vynadala za to, že se chová jako pubertačka.

„Mělo by to fungovat,“ prohlásil, když se zase napřímil. „Teď je všechno správně zapojené. Ukážu ti, jak bezpečnostní kód používat.“ K jejímu překvapení ji chytil za zápěstí a přitáhl si ji těsně k sobě. Rukou ji uchopil za zátylek a zašeptal jí do ucha: „Mám pocit, že tě někdo odposlouchává.“

„Cože mě…?“ Vyhrkla bez rozmyslu, ale on si ji pevně přitáhl tak prudce k sobě, až mu vlétla přímo do náručí.

„Nebylo to nic těžkého,“ pokračoval nepřirozeně nahlas. „Jen jsem musel udělat pár malých změn!“ Dál ji pevně držel a sotva slyšitelným hlasem dodal: „Musíme se teď spolu bavit jakoby nic, chápeš? Reaguj jen na to, co řeknu nahlas.“ Odtáhl se od ní a zadíval se jí do očí. Pomalu přikývla.

„Jaký kód mám používat?“ zeptala se po chvíli.

„Nějaké slovo, které si snadno zapamatuješ. Ale musíš ho znát jen ty, aby bylo bezpečné. Ukážu ti, kam ho zapíšeš…“

25

„Ta svině!“ Strhl si sluchátka z uší a málem s nimi mrštil o zeď. Už celé hodiny nahrával všechny zvuky, které se ozývaly v domě, a došel k závěru, že Kacey pracuje velice rychle. Stačilo pár hodin od chvíle, kdy si ta stará courá Maribelle pustila pusu na špacír, a Acacia si už našla spojence, kterému se dokonce svěřila s tím, že začíná dávat smrti těch žen do souvislostí… Co ale měla znamenat poznámka o ženách, se kterými měl ten chlap vztah?

Koho tím myslela kromě Leanny? Jocelyn Wallisovou?

Nebo někoho jiného?

Z jejich rozhovoru slyšel jen útržky, ale snažil se dát si dvě a dvě dohromady. Ten muž na pásce, který ji nabádal, aby si zabezpečila počítač heslem, byl Trace 0’Halleran, bývalý manžel Leanny a otec toho kluka, jejího pacienta.

Absolutně ale nechápal, co ten chlap dělá tak pozdě večer v jejím domě a proč se sakra montuje do jejího počítače? Proč se mu Acacia svěřuje? Klidně mu vypráví, co jí napovídala ta stará děvka Maribelle, a ukazuje mu kdejaký cár papíru, který vyštrachala kdovíkde!

Potichu zaklel, že to tak podělal. Měl ji zabít už tenkrát před lety v té garáži. Jak mohl udělat tak kardinální chybu a nechat Acaciu žít. A taky tu její svinskou matku!

Měl jí aspoň štěnicemi prošpikovat celý barák, ne dát je jen do hlavních místností. Takhle mu utekla hned první půlka rozhovoru s 0’Halleranem, protože Acacia si předtím pustila moc nahlas rádio, a to rušilo celý přenos.

Všechno začíná pomalu vylézat na povrch.

Ale na to je ještě příliš brzy!

Ona všechno zkazí, teď to ještě vyzradí všem ostatním včetně policajtů a všechny roky jeho snažení a tvrdé práce budou tytam.

To nesmí dopustit. Po tolika letech trpělivé a titěrné práce musí všechno ještě víc urychlit. Co si o sobě myslí, že ho nutí takhle nesmyslně riskovat, jednat proti vrozenému citu pro obezřetnost?

Přes svůj původní záměr skončit to s ní jako s poslední, přes svou touhu držet ji v napětí, pozorovat její rostoucí paniku a nechat ji trpět za všechny hříchy, bude muset udělat zásadní změnu v plánech. Ona musí být tou příští obětí.

Cítil, jak se chvěje a jak celým jeho tělem prostupuje vztek. Otevřel zásuvku u stolu a vytáhl z ní úzký kufřík s kódovým zámkem. Nastavil číselnou kombinaci, otevřel víko kufru a vyndal z něj nůž. Chvíli ho držel před sebou s čepelí otočenou vzhůru, takže se oslnivě leskla, a v duchu vzpomínal na její výraz, když se k němu otočila. Znovu se ho zmocnilo vzrušení, když si vybavil, jak na ni skočil a zalehl ji a vnímal přitom její vyděšený křik.

Bože, cítil, jak do něj znovu vstupuje síla!

Otočil nožem v ruce. Čepel byla tak tenká. Ostrá jako žiletka. Ideální pro stahování kůže, vykosťování nebo zabíjení. Stačilo by bodnout ji do srdce nebo do plic, anebo jí rychle přejet ostřím přes krk, a už by umírala s pohledem upřeným do jeho očí, s vědomím, že to on ji obral o život, který z ní s každou vteřinou vyprchává…

Před sedmi lety se mu to nepovedlo.

Byla silnější, než čekal, a navíc je potom někdo vyrušil.

A tak se jí podařilo uniknout. Tehdy si umínil, že si na ni počká. Což byla chyba. Cítil, jak mu zase stoupá tlak a krev mu začíná vřít vzteky, představy, které měl v hlavě, se obarvily do ruda.

„Uklidni se,“ přikázal si potichu. Přešel nervózně ke dveřím, stiskl kliku, ale vzápětí ji pustil. Na chvíli zavřel oči a snažil se zoufale najít ztracený klid. Konečně se vrátil zpátky ke stolu. Tímhle si nepomůže. Vždycky byl pyšný na to, jak se dokáže ovládat. Musí v sobě znovu obnovit ztracenou rovnováhu.

Je to prostě situace, s níž si bude muset poradit, nic víc. Musí jen vyřešit malý problém, a to rychle. Hlavou se mu začaly honit všemožné scénáře pro „nehodu“ – ne jednu, ale rovnou dvě.

Toho rančera bude muset zabít taky… Nejlepší by bylo, kdyby zemřeli dohromady.

Milenci ve vášnivé hádce s fatálním koncem?

Vražda a sebevražda?

Nevydařená loupež?

Další autonehoda, při které nepřežil ani jeden z pasažérů? Zimní počasí a nadcházející sněhové bouře dodají všem takovým případům na důvěryhodnosti. Zatnul obě pěsti a chvíli je držel před očima.

Přemýšlej!

Pracoval jsi až příliš tvrdě na to, abys to teď vzdal!

Znovu ho napadlo, jestli se osud náhodou nepostavil proti němu!

Samozřejmě že ne!

Přesto se mu nedařilo setřást ze sebe ten starý pocit, že ho něco nebo někdo tajně pozoruje. Jako smrtelně nebezpečný had omotaný kolem pokroucené větve, neviditelný nepřítel, který čeká na svou oběť, připravený kdykoliv k útoku. Ucítil zvláštní mrazení v zátylku a zhluboka se nadechl. Tohle je nesmysl. Nesmí dovolit, aby takový hloupý strach podemlel jeho sebedůvěru.

On to tu všechno řídí.

On je tím hlavním strážcem.

A žádná z nevědoucích ho nesmí přechytračit.

Pohlédl na své antigravitační boty, ale vzápětí zavrhl myšlenku, že by se ze svého pocitu frustrace vypotil. Teď ještě ne. Má toho hodně k přemýšlení, čeká ho spousta plánování. S ušklíbnutím si nasadil sluchátka zpátky na hlavu a poslouchal s jediným záměrem – napravit staré chyby.

Trace zesílil rádio v kuchyni i televizi v obýváku na maximum. Zatímco se ze zadní části bytu nesly prostorem koledy, zepředu hřímali reportéři. Cítil, že teď si můžou s Kacey promluvit. Ukázal jí miniaturní mikrofony, které našel, včetně jednoho v její ložnici a jednoho v koupelně. Když je uviděla, zbledla.

„Kdo to mohl udělat?“ hlesla sotva slyšitelně. „A proč?“

„Někdo, kdo chce vědět, co děláš.“

„Měla bych to nahlásit na policii.“

Souhlasně přikývl.

Začala se chvět po celém těle. „Musel mně vniknout do domu!“

Přitáhl si ji k sobě a zašeptal jí do ucha: „Ptala ses, kdo to mohl být… Máš nějaké tušení?“

„Ne… Opravdu nevím. Většinou jsem tady sama, a dokud jsem si nepřivedla Bonziho, ani jsem doma s nikým pořádně nemluvila. Jen telefonem, ale to pak ten někdo slyšel jenom to, co říkám já.“

Byli téměř v objetí a Trace k ní teď promlouval šeptem, aby je nikdo neslyšel. „Co třeba nějaký zhrzený milenec nebo bývalý manžel?“

„JC určitě ne. Myslím, že si na mě ani nevzpomene, navíc by se k ničemu takovému nesnížil. Už máme rozvod dávno za sebou. A žádného jiného milence jsem neměla, naposledy snad v prváku na škole.“

„A co nějaký kolega nebo někdo, kdo nebyl spokojený s lékařskou péčí? Nebo kamarádka, která chce zjistit, jestli ji nepomlouváš?“

„Jak jsem říkala, opravdu nemám nepřátele.“

„Třeba má z tebe někdo strach…“

„Ničeho takového si vážně nejsem vědomá,“ vrtěla zamyšleně hlavou, ale v duchu se pořád vracela k ženám, které se jí podobají a z nichž jsou ještě některé naživu, ale některé už mrtvé. „Musí to být on. Musí to mít nějakou souvislost s tím, kolik mých dvojnic se teď najednou objevilo.“ Váhavě se od něj odtáhla a ztěžka dosedla na gauč.

„Nepokusil se ti někdo ublížit?“

V duchu před sebou viděla znovu útočníka, muže oblečeného v černém s maskou zakrývající jeho tvář, který se zničehonic vynořil ze stínu pod schodištěm v podzemním parkovišti. Zmocnila se jí panika, jako kdyby se to stalo dnes v noci.

„Kacey?“ pobídl ji jemně Trace.

Zhluboka vzdychla. Trace vycítil, že mu má zřejmě co říct, a tak ji odvedl na verandu, kde se dala šeptem do vyprávění: „Jednou se něco takového stalo. Je to už sedm let, když jsem ještě bydlela v Seattlu a chodila na medicínu.“ Při vzpomínce na ten den se zachvěla. Nebylo jí tenkrát dobře, něco na ni lezlo, navíc byla k smrti unavená. Byl už večer a ona strávila několik hodin v knihovně na počítači, protože svůj měla napadený nějakým virem.

Odešla těsně před zavírací hodinou a hned zamířila ke garážím, kde nechala auto. Výtahem vyjela do šestého podlaží. Vůbec si nevšimla, že by se u schodiště někdo schovával, byla příliš zaneprázdněná tím, jak hledala v tašce klíče. Přála si, aby už byla co nejdřív v posteli zachumlaná do peřiny s horkým čajem s citronem a se lžící medu na nočním stolku. To byla totiž oblíbená medicína, kterou její babička používala téměř na všechny neduhy.

Když se blížila k autu, všimla si, že je v garáži nějaké zvláštní šero. Teprve potom viděla, že někdo rozbil dvě žárovky a že na betonové podlaze jsou rozházené skleněné střepy.

Vzbudilo to v ní jediné obavy – aby si nepropíchla pneumatiku, až odtud bude vyjíždět.

V té chvíli zaslechla nějaký zvláštní zvuk, který sem jakoby nepatřil. Že by tiché zakašlání? Anebo zavrzání, jak někdo šlápnul koženou botou na kamínek? Polekaně se otočila. Zahlédla ho jen koutkem oka. Ze stínu pod schodištěm se vynořil neznámý muž. Byl celý v černém, v nějaké přiléhavé kombinéze, a přes obličej měl nataženou masku. S jednou rukou vztyčenou vyrazil směrem k ní.

Zahlédla, jak se mu v rukavici zatřpytilo ostří nože.

Vykřikla a udeřila ho kabelkou, potom se pokusila utéct. Na to však bylo příliš pozdě. Vrhl se na ni celou vahou. Buch, čelem udeřila o beton. Z obličeje se jí řinula krev, když se s ním začala přetlačovat. Pak ji zalila vlna adrenalinu a ona s ním divoce smýkla, křičela a hrubě mu nadávala, oběma rukama ho držela za zápěstí, aby nedosáhl čepelí nože na její krk.

„Děvko!“ zavrčel, ale v tom se ozval další zvuk, jak zhruba dvě patra nad nimi nastartovalo nějaké auto.

Odpoutalo to na vteřinu jeho pozornost a jí se podařilo se pod ním přetočit, zkroutila mu ruku tak, aby nůž směřoval vzhůru.

Když se podíval pod sebe, prudce s ní trhla a rozřízla mu masku těsně u oka. Blízko jeho spánku se objevila tenká krvavá linka.

„Pomoc! Pomoc!“ křičela ze všech sil a slyšela, jak se k nim auto shora blíží.

On to slyšel také. Vztekle zaklel, odstrčil ji od sebe, vyskočil na nohy a rozběhl se pryč právě ve chvíli, kdy se zpoza rohu na druhé straně garáže vynořilo auto, bílý volkswagen, a zamířilo rovnou k ní.

Zvedla ruku a řidička, zhruba stejně stará jako ona, dupla na brzdy. Potom vyskočila z auta, které nechala běžet na volnoběh, a vykřikla: „Jste v pořádku? Co se vám stalo?“ Polekaně couvla, když uviděla Kaceyinu zakrvácenou tvář, zároveň však začala okamžitě vytáčet tísňovou linku.

Když si Kacey v duchu celý útok přehrávala, znovu se jí zmocnila ledová hrůza, kvůli které zbledla a v zátylku se jí zježily vlasy.

Vylíčila Traceovi, co se tenkrát stalo, jak se jí podařilo zachránit se a že to vypadalo na náhodného útočníka, nějakého šílence, který v garáži čekal na svou příležitost. Nezdálo se, že by ji chtěl okrást, její kabelky si vůbec nevšímal. Ze by ji chtěl znásilnit? Možná… Všimla si ale, že jeho oči, které na ni vykoukly z roztržené masky, byly ocelově modré, měly divoce rozšířené panenky a byly neskutečně chladné a zlověstné. Nevěděla, jestli měl v plánu ji unést, potom ji sexuálně zneužít nebo umučit, ale v těch pár zoufalých desítkách vteřin jí bylo jasné, že má v úmyslu ji zabít.

„Policie ho nikdy nevypátrala?“ zeptal se Trace věcně.

„Ne. Vím jen, že jsem ho řízla, ale nenašli na mně žádné jiné stopy krve než té mé vlastní. Takže je volný, chodí někde mezi námi…“

„A možná tě odposlouchává,“ dodal Trace a hlavou kývl směrem k zavřeným dveřím, za kterými byly stále rozmístěné mikrofony.

„Ale proč?“ zašeptala.

Trace neodpověděl, a tak pokračovala: „Smrt Shelly Bonaventureové byla dobře naplánovaná, aby vypadala jako sebevražda. Jocelyn Wallisová spadla do řeky. Elle Alexanderová sjela s autem ze silnice… Připravit takové útoky stojí čas a přemýšlení.“

„Pokud o nějaké útoky vůbec šlo,“ připomněl, ale Kacey se držela dál své konstrukce.

„Když jsem s tím psychopatem zápasila v garáži, myslela jsem si, že je to jenom nějaký cvok. Nikdy by mě nenapadlo, že by mohlo jít o člověka, který by dokázal tak pečlivě naplánovat něčí smrt.“

„Máš tady nějaký zabezpečovací systém?“

„Žádný alarm nemám, tedy kromě Bonziho.“

„Nějaké zbraně?“

„Dědečkovu brokovnici.“

„Chceš to teď nahlásit na policii?“

„Zatím ne,“ odpověděla okamžitě.

„V tom případě s tebou zůstanu až do rána. Vezmi si psa nahoru a já se utábořím dole na gauči s tou tvou brokovnicí.“ Otevřel dveře a oba se vydali zpátky do domu – částečně i proto, že Kacey se pomalu začala chvět zimou.

Nebyla si jistá, co si má myslet o návrhu, že u ní zůstane přes noc. Co vlastně ví o Traceovi 0’Halleranovi? Působí jako sympatický chlapík, obětavý táta, ale stačí to k tomu, aby mu dala do ruky zbraň a odešla se nahoru prospat? S ohledem na to, co se poslední dobou děje?

„Co kdyby sis nechal u sebe psa a mně dal tu brokovnici?“ zašeptala.

„Dobrý nápad,“ řekl a začal rozkládat deku, kterou měla složenou na kraji gauče. „A víš co? Vem si nahoru obojí.“

Sníh se snášel k zemi ve velkých a mokrých chuchvalcích a hromadil se na břehu řeky utopené v temné noci. Kacey stála celá rozechvělá na zledovatělém břehu, kde skučel vítr, který se proháněl kaňonem a nadzvedával jí noční košili. Bosá se dívala do divoké vody a chvěla se zimou.

„Kacey!“ Přes kvílení větru a hukot vody zaslechla své jméno a v dálce uviděla Grace Perchantovou s Banem, jejím vlkem. „Je to ďábel,“ zavolala a její hlas byl v porovnání s meluzínou jen pouhým šepotem. „Ďábel.“

„Kdo?“ chtěla se Kacey zeptat, jenže hlas se jí zadrhl v krku a hustý sníh ji začal celou zahalovat, zatímco Grace a její pes zmizeli v šeru.

Srdce se jí sevřelo hrůzou, a když znovu pohlédla do temné vody, uviděla pod její hladinou nějaké obličeje. Byly celé pokřivené a neuvěřitelně bledé a hleděly na ni ochromené hrůzou. Byla tam tvář Shelly Bonaventureové s rozmazaným make-upem, tvář Jocelyn Wallisové, která plakala, a z tváře Elle Alexanderové se na ni dívaly žalující oči. A potom k povrchu vystoupala i její tvář, rysy měla celé pokřivené, ale byly její. Taky tam byla Leanna 0’Halleranová a tvář Tracea, jehož ústa se roztáhla v pokřiveném zlomyslném úsměšku, jak se vznášel mezi Jocelyn a Leannou. Díval se na ni vzhůru skrz závoj vody, zatímco kolem něj proplulo nahé tělo Jocelyn. Prsa měla povadlá, temné bradavky vztyčené a přes bílé tělo se jí táhla klikatá a surová jizva ve tvaru Y v důsledku provedené pitvy.

Zkusila vykřiknout, ale nevyšel z ní žádný zvuk. Chtěla odtamtud odejít, avšak nohy jako kdyby ji vrostly do země na břehu a sníh, který nepřestával padat, dostal růžový nádech, potom červený a nakonec se snášel dolů v podobě velkých kapek jasně rudé krve.

Dobrý bože!

Pes zavrčel a vyštěkl a ona se znovu podívala na druhý břeh řeky, kde rozeznala obrysy Grace, nyní se však podobala kostře, její bílé vlasy zběsile poletovaly ve větru, když jí poklesla čelist, aby otevřela hlubokou temnou díru v oblasti úst, ze které se ozval šepot: „Nepřibližuj se… Je to dábel.“ Na kost vychrtlé zvíře vedle ní temně zavrčelo a zkrvavené vločky sněhu se mu zachycovaly na zbytcích srsti.

„Kdo?“ vykřikla znovu a vyděsilo ji, jak na ni pes začal chraplavým a hlubokým hlasem vrčet…

Kacey se prudce posadila na posteli.

V pokoji byla tma a peřinu měla celou pomuchlanou. Bonzi stál u okna a díval se ven na zadní dvůr. Chlupy za mohutným krkem měl zježené, ocas se mu ani nepohnul a před nosem, přitisknutým ke sklu, se mu objevila dvě zamlžená kolečka.

Srdce se jí sevřelo. „Bonzi…?“ zašeptala potichu a vylezla z postele. Postavila se vedle něj za záclonu, jen kousek od brokovnice, kterou večer nabitou opřela o okenní rám. Za oknem neviděla nic neobvyklého. Dvůr i okolní křoviny byly zapadané vrstvou čerstvého sněhu a větve stromů se chvěly ve větru, pod jehož nárazy trámy starého farmářského domu skřípaly a sténaly.

Už skoro svítalo, avšak z hospodářských budov byly patrné jen temné obrysy dobře se vyjímající na bílé sněhové peřině osvětlené žlutými kužely světel z luceren u dvojgaráže.

Bylo tam nějaké zvíře nebo člověk? Že by byl ukrytý za temným rohem stodoly? Anebo ještě dál ve stínu mladých stromků a keřů lemujících pole, které její dědeček v dávných dobách obhospodařoval? Kyprý sníh stále padal. Jemný a hebký.

Nic. Není tam nic. Možná zbloudilá kočka nebo zajíc…

Přesto jí srdce v těle nepravidelně tlouklo na poplach a nervy měla napjaté k prasknutí. Hlavou se jí honily výjevy ze sna, děsuplné obrazy mrtvých žen, krvavý sníh a osudné varování Grace.

Je to dábel…

Zahlédla svůj vlastní bledý odraz v okně, popelavý obličej, který jí připomněl tváře žen z jejího snu. Byla to pravda? Mohl Gerald Johnson opravdu zplodit všechny ty ženy, které našla a které byly teď jedna po druhé vražděny?

Zaslechla šramot přicházející z přízemí. Srdce se jí rozbušilo, ve stejné chvíli si však uvědomila, že je to Trace.

„Kacey?“ zavolal potichu a ozvalo se pleskání jeho bosých nohou, jak se vydal po schodišti vzhůru. „Měl jsem pocit, že slyším…“ Když vyšel nahoru, jeho velká postava téměř zaplnila celé dveře. Nahá ramena rýsující se proti mdlému světlu z chodby se téměř dotýkala veřejí a otrhané džínsy se mu svezly nízko na boky. „Vrčení psa.“ Zadíval se do temné místnosti a zeptal se: „Něco se děje?“

„Ne.“ Silou vůle se snažila zapudit obraz jeho obličeje ze svého snu. „Bonzi mě vzbudil.“

Když pes zaslechl své jméno, konečně se k nim otočil přes rameno. Ať už předtím cítil jakéhokoliv nepřítele, teď už ho nezajímal. Obešel v klidu postel, postavil se před Tracea a čekal, až ho poškrábe za ušima.

Trace se podíval na Kacey. „Zajdu se porozhlédnout kolem domu.“

„To nemusíš… Zřejmě to bylo jen nějaké zvíře. Možná veverka nebo nějaká vysoká. Je to tu pro něj nové.“ Opustila místo u okna a poplácala psa po hlavě. „Anebo jsem ho vynervovala já. Měla jsem obzvlášť odpornou noční můru.“

„Teď už je všechno v pořádku?“ zeptal se a položil jí velkou dlaň zlehka na rameno. Vyzařovalo z ní teplo a klid. Pocítila touhu schoulit se mu do náručí, ale neudělala to. Nemá čas se teď nervově hroutit.

„V rámci možností,“ odpověděla, vklouzla bosýma nohama do pantofli a z věšáku na vnitřní straně dveří si vzala župan. Měla pocit, že hluboko v podvědomí má zasunutou nějakou informaci týkající se žen z jejího snu, která by vysvětlovala jejich spojení, ale nedokázala si ji vybavit. „Uvařím kávu,“ navrhla, potom se kolem něj protáhla a zamířila dolů. Pes jí klusal v patách a Trace sestupoval po schodech poslední.

Působilo to tak nějak naprosto normálně.

A zatraceně domácky.

Až na všechny ty hrozby a zlé předtuchy, ať už skutečné či vysněné, číhající na ni za dveřmi domu. Až na ty skryté mikrofony. A možná i na toho muže, který jí teď právě dělá společnost a který byl ženatý se ženou podobající se jí natolik, že by mohla být jejím dvojčetem, přitom však nezvěstnou. Navíc byl spojený i s Jocelyn, s další dvojnicí, která skončila mrtvá po pádu do rokle. Zavražděná.

Ať už v ní vzbuzuje jakékoliv touhy a představy, musí je teď absolutně potlačit, usmyslela si, když se v přízemí rozsvítila světla.

Trace jedním prstem zvedl tričko, které si odložil na opěradlo houpacího křesla. Přes svá předsevzetí a varování, že by mohlo být nebezpečné pustit si ho příliš k tělu, Kacey pozorovala jeho svaly rýsující se pod temným porostem chloupků táhnoucích se mu přes prsa a potom tenkou linkou dolů přes ploché břicho.

V ústech jí podivně vyschlo, a tak se rychle otočila zpátky do kuchyně a všechny bujné fantazie a představy zapudila z hlavy.

Právě připravovala kávu, když ve svetru, bundě a vysokých botách přešel přes staré linoleum k zadním dveřím. „Vezmu psa na obhlídku,“ pronesl a hvízdl na Bonziho, který za ním nadšeně vyrazil. „Až se přesvědčím, že je všechno v pořádku, vrátím se domů.“

„Taky už pojedu.“

„Musím zařídit pár věcí a potom se zastavím v nemocnici.“

Přikývla a pohledem na hodiny zjistila, že ještě není ani šest.

„A co úřad?“ zeptal se sotva slyšitelně.

Souhlasně přikývla. Musí kontaktovat úřad šerifa, jenom zatím s jistotou nevěděla, v kolik jí to vyjde.

Zatím, co byl venku a káva pomalu překapávala do skleněné konvice, rychle se osprchovala. Během pěti minut byla suchá a napůl oblečená si vyčesala vlasy do uzlu na temeni hlavy. Dnes si jen lehce přejela ústa rtěnkou, štětečkem si obarvila řasy a potom si navlékla džínsy a svetr. Když se vrátila do kuchyně, Trace si právě oklepával sníh z bot na zadní verandě. Otevřel dveře a Bonzi vběhl vesele dovnitř, šťastný, že si ulevil, a podle toho, jak byl mokrý, zřejmě i řádně vydováděný ze sněhu.

„Hezké ráno,“ poznamenal Trace, když překročil práh a výrazně zavrtěl hlavou na znamení, že venku neviděl nic podezřelého. Nalila jim dva šálky kávy a jeden mu podala. V tichosti pili kávu vědomi si toho, že jsou odposloucháváni.

Když Trace dopil, postavil svůj šálek do dřezu. Kacey ho následovala. „Už pojedeš?“ zeptal se jí.

„Ano.“ Popadla klíčky. Možná Traceovi úplně nedůvěřovala, ale opravdu se jí ani trochu nelíbila představa, že by byla doma sama, ať už je tu Bonzi, nebo ne.

26

Na podlahu jeho stanoviště, kde měl zařízení pro odposlech, kapala voda. To jak mu roztával sníh z oblečení. Spěchal zpátky od Acacie, kde celou noc s brýlemi pro noční vidění pozoroval zadní část jejího domu. 0’Halleran u ní zůstal až do rána! Obešel celý dům a viděl jeho dodávku zapadanou sněhem, který se sypal tak hustě, že téměř okamžitě zakrýval jeho stopy. Obkroužil dům a vyčkával. Poletující vločky byly obrovské, tiché a ledové. Když si vzpomněl, co všechno se dozvěděla a co vyslepičila 0’Halleranovi, cítil, jak mu útroby pomalu ale jistě začíná spalovat neovladatelný vztek.

pokoji Acacie se rozsvítilo, a tak se rychle schoval do křoví, potom se spěšně vrátil ke svému vozu. Do svého doupěte to měl jen kousek, rychle skočil dovnitř, zvědavý, co se dozví, ale neslyšel o mnoho víc než předchozího večera.

Krev mu vřela v žilách. Acacia musí zemřít. Co nejdřív. Nejlépe hned teď.

Serval si sluchátka z uší a vztekle je zahodil. Škoda, že toho neslyšel víc! První část jejich rozhovoru byla ještě celkem jasná, ale potom pustili televizi i rádio naplno.

Že by se něčeho dovtípili? Našli snad miniaturní mikrofony? Věděli, že je odposlouchává?

Určitě ne!

návalu frustrace vyrazil nad ránem k jejímu domu a jediná věc, kterou se dozvěděl, byla, že 0’Halleran u ní zůstal přes noc! Má spojence. 0’Hallerana! Bývalého Leannina manžela. Jak se to mohlo stát? Ještě nevěděl, jak si s tím poradí, ale ti dva musí zemřít spolu.

Leanna… Zatnul pevně čelist. Acacie se už podařilo vypátrat spoustu jmen. Až příliš!

A 0’Halleran jí ještě ke všemu řekl o Leanně.

Leanna… která nechala svého kluka u 0’Hallerana…

Své dítě…

Chvíli o celé záležitosti uvažoval, zklidnil se a soustředěně přemýšlel.

0’Halleran má už teď strach, že by ho policie mohla zařadit mezi podezřelé. Měl jasnou vazbu na Leannu a teď i na Acaciu, a včera to vypadalo, že zřejmě i na Jocelyn Wallisovou.

Jeho obavy jsou oprávněné. Samozřejmě, že ho budou podezírat! Ideálně se jim hodí do krámu. Při troše štěstí by ho policajti klidně mohli obvinit úplně ze všeho. Když se jim trošku pomůže, mohlo by to tak dopadnout.

Teď potřebuje sehnat někoho, kdo posune věci tím správným směrem.

Pescoliová vjela na parkoviště u stanice a dostala na zledovatělém povrchu smyk. Zuřivě zaklela, naprosto nepřiměřeně k situaci. Když jí vlastní nadávky zarezonovaly v hlavě, vší silou se pokusila svůj vztek na celý svět a hlavně na sebe samotnou ovládnout.

Bianca má infekční zánět uzlin. Mononukleózu. Přesně tak! Nemoc z líbání. Když Pescoliová zadoufala, že by tato nešťastná choroba mohla zavítat i k jejímu příteli, ukázalo se, že má smůlu. Chris byl zdravý jako řípa a neodbytný jako veš. Chris, který doposud neprojevil pražádný zájem objevovat se u nich v době, kdy byla Regan doma, zřejmě pojal péči o Bianku jako své životní poslání a odmítal se z jejich domu vzdálit.

„Vrať se do školy,“ přikázala mu Pescoliová, když se včera objevil v pravé poledne u dveří. Po chvíli se sice odloudal, ale večer byl zase zpátky a bloumal po domě, zatímco Bianca většinu času prospala na gauči.

Ještě horší ale je, že to byla ta Štístkova přihlouplá krasavice Michelle, která dala věci do pohybu, když Pescoliové naznačila, že Bianca nebyla o svátcích ve své kůži a že by s ní měla zajít k doktorovi. Pescoliová se přitom už dávno snažila Bianku k doktorovi poslat, jenže při zmínce o doktorovi Lundellovi, Biančině pediatrovi, narazila na tvrdý odpor.

„Na dětskýho doktora už jsem moc stará!“ křičela na ni Bian– ca. „Navíc mi nic není. Nech mě laskavě na pokoji!“

Jasně, měla trvat na svém. Jenže Pescoliová si tak trochu myslela, že Bianca schválně simuluje, aby se mohla poflakovat s Chrisem. K tomu se přidal ještě ten blázinec v práci, a tak to celé pustila z hlavy. Samozřejmě ji to v žádném případě neomlouvá a taky se cítí pořádně provinile, jenže teď už s tím nic nenadělá. Jediná pozitivní věc je, že její dcera aspoň nejede v drogách ani netrpí nějakou jinou, vážnější nemocí.

Jenže teď se Bianca léčí doma, kde je touhle dobou i Jeremy, který se očividně nesnaží s tím nic udělat. Navíc tam bude co nevidět i Chris číhající na vhodnou příležitost, aby vnikl do domu.

Potřebovala by tam být i ona.

Povytáhla si rukáv a podívala se na hodinky. Sedm ráno. Možná by se jí mohlo podařit dostat se domů dřív, než se tam začne něco dít. Měla v plánu být v kanceláři jen pár hodin a potom zajet zkontrolovat situaci ve své domácnosti. Štvalo ji, že na Biančiny potíže ji musela upozornit právě Michelle. K tomu všemu se od ní Bianca vrátila v šatech, za které by se dle nezaujatého názoru Pescoliové nemusela stydět kdejaká prostitutka. V šatech, které jí Michelle při návštěvě obchodního centra sama pomáhala vybírat. Výborně!

Uprostřed toho všeho trůní Jeremy věčně ponořený do hraní těch hloupých her, aniž by projevil sebemenší zájem dělat cokoliv jiného…

Vystoupila z auta na pevnou vrstvu sněhu. Z nebe se bez ustání sypaly obrovské sněhové vločky, a tak před nimi sklonila hlavu a vyrazila po schodech na policejní stanici. Se zaťatými zuby přemýšlela o svém synovi. Co si k čertu myslí? Nehodlá ho tam jen tak trpět, aniž by dělal něco kloudného. S tím by nesouhlasil dokonce ani Luke. Jestli Jeremy nezvedne ten svůj zadek z gauče a rychle něco nepodnikne, Pescoliové rupnou nervy. První na ráně budou videohry, které jsou teď hlavní náplní jeho života. Už se těší, až je ponese někam do charity. Byla si jistá, že určitě existuje dítě, které bude štěstím bez sebe, až dostane hru s názvem Zabij je všechny nebo Absolutní vyhlazení či Konec světa, anebo jak se k čertu ty jeho pitomosti jmenujou. Skvělé vánoční dárky.

Úvahy o Jeremym jí připomněly Heidi Brewsterovou a taky zástupce šerifa a skutečnost, že si Corta Brewstera vylosovala pro svůj tajný vánoční dárek.

Setřásla si sníh z bot a potom se vydala potemnělou chodbou ke svému stolu. Na okamžik se zastavila, když viděla, že Alvarezová už sedí ve své kóji, černé vlasy má sčesané dozadu a hrbí se nad stolem osvětleným stolní lampičkou. Malá oáza světla v jinak zšeřelé místnosti.

Pescoliová zmáčkla vypínač vedle dveří a celou místnost rázem zalilo bledé světlo zářivky, která bzučela a chvílemi problikávala. V tom prudkém bílém světle najednou všechno působilo nehezkým, až odpudivým dojmem.

Alvarezová vzhlédla od stolu. „Ty máš ale náladu.“

„Jak jsi to poznala?“

Kolegyně jí věnovala takový pohled, že bylo Pescoliové okamžitě jasné, jak asi na své okolí působí. Stála u dveří s rukama založenýma bojovně na prsou a z očí jí šlehaly blesky.

„Co Bianca?“ zeptala se Alvarezová.

„Spí. Doufám, že pořád ještě sama, i když Chris určitě nebude daleko, když se teď pasoval do role anděla strážného.“

„To je její kluk?“

Pescoliová si ulevila a potom svou partačku obeznámila s novou touhou Biančina přítele být u Pescoliové doma čtyřiadvacet hodin denně a sedm dnů v týdnu. „Zničehonic je z něj ten nejstarostlivější rodinný přítel na světě a absolutně nerespektuje žádná dosud platná pravidla. A do toho ještě Jeremy… Když zrovna netráví veškerý svůj čas hraním přihlouplých videoher, ve kterých masově vraždí legie futuristických zombíků, posílá si erotické fotky s Heidi Brewsterovou. Měla jsem doslova šok, když Jeremy onehdy zapomněl svůj mobil na stole. Samé fotky Heidi. Pokud platí, že obrázky jsou někdy výmluvnější než slohové cvičení o tisíci slov, tak z těchto fotek by mohl vzniknout pořádný traktát. Na některých je Heidi… To se snad nedá ani popsat!“

Alvarezová měla vykulené oči a dívala se přímo na ni, jako kdyby se jí snažila telegraficky předat nějakou zprávu.

„Brewster?“ hlesla Pescoliová, když jí došlo, že jí nejspíš stojí za zády.

„Takže to se nedá ani popsat?“ zopakoval ledovým hlasem.

Pescoliová se pomalu otočila na podpatku a s rozpaky pohlédla do tváře zástupce šerifa. Její vztek mírně polevil, když uviděla jeho kamenný výraz. Určitě to s ním taky cloumalo a Pescoliové bylo jasné, že má co dělat, aby nevybuchl. „Je na nich ale oblečená!“ dodala Pescoliová na vysvětlenou a rozhodila přitom nervózně ruce.

„Můžete mi říct, co na nich přesně je?“ zeptal se.

„Viděla jsem vlastně jen jednu, kde praktikuje cosi jako francouzský polibek s mým synem,“ pronesla Pescoliová. „S mým synem, kterého hodlám co nevidět vykopnout z domu. Víc k tomu nemám co dodat.“

Několikrát otevřel a zase zavřel ústa jako ryba na suchu a potom projevil enormní sebezapření, když jen bezmocně máchl rukou do vzduchu a odkráčel po svých.

Když jeho kroky odezněly, Alvarezová na ni znovu pohlédla: „Ty nedokážeš slovy popsat jeden jediný polibek?“

„Na další se Heidi naklání do objektivu a zběsile přitom saje lízátko. A to zdaleka není všechno.“

„Možná bys mohla jednu z nich nechat zarámovat a dát ji Brewsterovi k Vánocům jako překvapení od tajného Santy,“ navrhla jí Alvarezová.

„Skvělý nápad. Řekni mi radši, proč tu strašíš tak brzy? Musím totiž za chvíli zase vypadnout, abych to doma zkontrolovala.“

„Přemýšlela jsem o případu.“

„Aha.“

„Ještě jsme dost nezmáčkly 0’Hallerana. Jen jsme se smířily s jeho tvrzením, že s Jocelyn o nic vážného nešlo, ale možná před námi něco tají.“

Pescoliová se nad tím zamyslela. „Je pravda, že ten chlápek pracuje sám na sebe, nemá žádnou pevnou pracovní dobu, ani se nikomu nemusí z ničeho zpovídat.“

„Byl evidentně zapletený s jednou z našich obětí a navíc se jeho žena, o které ani neví, kde je, nápadně podobá těm ostatním.“

„Takže si ho sem předvoláme?“ zeptala se Pescoliová.

„Myslím si, že je ten pravý čas pro další interview.“

Pescoliová pohlédla na hodinky. „Ještě není ani půl osmé. Jak dlouho jsi už v práci?“

„Hodinu, dvě, možná tři… Že by to byla Joelle?“

Z haly k nim dolehl zvonivý ženský hlas. Byla to Joelle, která vesele prozpěvovala: „Napadl sníh, slyšet je smích, andílkové vozí se na saních…“

„To si vymyslela nebo je to opravdová koleda?“ hlesla Pescoliová.

„Myslím, že je to koleda.“ Alvarezová sáhla po telefonu, který právě v tom okamžiku začal sám vyzvánět. Ohlédla se po Pesco– liové a potom stiskla tlačítko pro příjem hovoru. „Alvarezová.“

„Dobré ráno, vyšetřovatelko Alvarezová,“ ozval se ženský hlas. „Tady je doktorka Kacey Lambertová.“

Alvarezová věnovala Pescoliové udivený pohled ve stylu „co může chtít?“ a Pescoliová pokrčila rameny. „Co pro vás můžu udělat?“

„V mém domě jsou nainstalovány miniaturní mikrofony. Nechápu proč, ale myslím si, že by to mohlo mít nějakou souvislost s těmi… nedávnými nehodami.“

„Mikrofony?“ Alvarezová se snažila vybrat to nejpodstat– nější.“

„Takové ty maličké. Pro tajný odposlech.“

„Máte pocit, že vás někdo odposlouchává?“

„Vypadá to tak.“

„Tušíte, kdo by to mohl být?“

„Ne…“ Její hlas znejistěl a Pescoliovou napadlo, že doktorka asi začíná pochybovat o tom, zda udělala dobře, když jim zavolala.

„Mohla byste se dostavit k nám na stanici?“ zeptala se Alvarezová. „Budeme to s vámi muset probrat.“

„Snad později. Teď jsem v nemocnici U svatého Bartoloměje, musím se tu podívat na jednoho pacienta. Potom se vracím na kliniku. Popřemýšlím o nějakém vhodném termínu a ozvu se vám. Jen jsem chtěla, abyste to věděli.“

Zavěsila a Pescoliová opakovala: „Mikrofony?“

„Zněla dost vystrašeně.“ Alvarezová se na chvíli odmlčela. „Hodně se jim všem podobá.“

„Všem určitě ne,“ zavrčela Pescoliová.

„Ententýky, dva špalíky, venku čeká na knoflíky sněhulák. Elce pelce, do pekelce, zajíc dělá kotrmelce, je to tak!“ Prostor ovládl nadšený hlas Joelle. „Podívejte se ven, jak tam nádherně chumelí!“

Pescoliová s Alvarezovou obě automaticky pohlédly k oknu, za kterým se k zemi snášely prachové vločky a vytvářely na zemi bílé závěje. Potom zvedla Alvarezová telefon a vytočila číslo Tracea 0’Hallerana.

Kacey vrátila telefon zpátky do kabelky. Teď, když dala věci do pohybu, najednou z toho měla smíšené pocity a v duchu uvažovala, jestli se neunáhlila. Neměla chuť se policii se vším svěřovat, nechtěla jim říkat o svých posledních objevech…

Jenže ty mikrofony… Potřebovala je dostat co nejrychleji z domu a nejlepší bude, když to udělá policie.

Rychle se oklepala, jak jí po zádech přeběhl mráz, a zamířila do Eliho pokoje. Strčila opatrně hlavu do dveří a zjistila, že chlapec tvrdě spí. Potichu vešla dovnitř a zadívala se na graf s teplotou v nohách jeho postele. Potom chvíli pozorovala, jak pravidelně a klidně oddychuje. Po špičkách se vrátila na chodbu a vyhledala vrchní sestru, která jí kývla na pozdrav. „Vidím, že teplota u Eliho 0’Hallerana viditelně klesá a už má i mnohem pravidelnější dech.“

„Ano, cítí se mnohem líp,“ souhlasila s ní sestra.

Kacey se ulevilo. „To je dobře. Brzy se tu zastaví jeho otec, myslím, že bude možné ho pustit do domácího léčení.“

„Tahle chřipka nastupuje hrozně rychle. Máme tu ještě pár jiných případů, ale u nich nedošlo k tak rychlému obratu k lepšímu jako u Eliho.“

Kacey s ní ještě chvíli probírala situaci v nemocnici a přitom v duchu přemýšlela, jestli by se tu neměla zdržet a počkat na Tracea. Vzhledem ke skutečnosti, že Eli se zlepšil a ona už o něj nemusí mít takovou starost, rozhodla se nakonec, že raději pojede na kliniku. V hlavě se jí rodil plán a měla v úmyslu dnes skončit o něco dřív, pokud jí to situace dovolí. Všechno záleží jen na odpoledním rozpisu pacientů, kterých nebylo zas tak moc, když naposledy kontrolovala svůj pracovní harmonogram. Doufala, že se to mezitím nezměnilo.

Zavolala Traceovi na mobil, ale byla okamžitě přesměrována do hlasové schránky. Zřejmě ještě obstarával farmu. Rychle mu podala zprávu o Eliho zdravotním stavu a potom se mu svěřila s tím, že už zavolala na policii a řekla jim o mikrofonech.

Když byla hotová, odjela na kliniku. Na parkovišti byla nová vrstva sněhu. Vystoupila ven a sledovala, jak jí sníh vrže pod botami, zatímco si prošlapávala cestu k hlavnímu vchodu. Uvnitř se potkala s Heather, která si právě oprašovala sníh z ramen.

„Venku se to zase sype,“ poznamenala s pokrčeným nosem.

„Potřebovala bych dneska skončit o trochu dřív,“ oznámila Kacey. „Mohla by ses mi podívat na odpolední rozpis? Myslím, že se na dnešek moc lidí neobjednalo a pár by se jich dalo přesunout na jindy.“

„Kvůli sněhu?“ zeptala se Heather, která se mezitím usadila za recepčním pultem a zapnula si počítač. „Odpoledne má prý konečně přestat chumelit.“

Kvůli něčemu docela jinému, pomyslela si Kacey, nahlas však řekla: „Musím si zařídit pár soukromých záležitostí.“

„Máš tady objednaného jen Herberta Longa s podezřením na zánět dutin. Jeho manželka říkala, že odejde z práce dřív, aby se tu mohl zastavit. Měl by to zvládnout kolem čtvrté. Je to její nápad, on sám by nejraději nechodil vůbec.“

Kacey v duchu zasténala. „Možná by se na něj mohl podívat Martin.“

„Snad. Je to jediná objednávka, kvůli které bys musela čekat tak dlouho.“

„Dej mi vědět, až Martin přijede, domluvím se s ním.“

Kacey zamířila do kanceláře. Byla rozhodnutá co nejdříve se setkat s Geraldem Johnsonem, což předpokládalo výlet do Missouly. Za hezkého počasí tam byl člověk hned, s dnešní sněhovou nadílkou jí to zabere mnohem víc času.

Hlavou se jí mihl obraz Tracea, jak se vrátil po krátké procházce s Bonzim a ve vlasech mu začal tát sníh. Cítila, že se mezi nimi cosi odehrává, něco, co by mohlo vést ještě mnohem dál… Při té představě se jí zmocnilo vzrušení, ale i obavy. Ten chlápek byl až po krk zapletený s těmi, které se jí podobaly. Jak může být takový blázen, aby mu důvěřovala? Udělaly snad totéž i ostatní oběti?

Tomu nevěřila. Ani na vteřinu. Důvěřovala instinktům, které jí říkaly, že Traceovi může věřit. Ale i přesto se při práci bez ustání vracela myšlenkami k tomu, jak moc je Trace na některou z obětí napojený.

„Takže vy netušíte, kde vaše žena je?“ zeptala se vyšší z vyšetřovatelek, aniž by spustila oči z jeho tváře. Atraktivní zrzka s vlasy sčesanými dozadu seděla na protější straně malého otlučeného stolku ve výslechové místnosti v úřadu šerifa. Z výrazu její tváře se nedalo absolutně nic vyčíst, čas od času ale pohlédla nervózně na hodinky.

„Moje bývalá žena,“ pronesl Trace důrazně. „Ne, netuším, kde teď je. S Leannou jsem přerušil veškeré kontakty.“

Trace přijel na policejní stanici, aby „zodpověděl pár otázek“, poté, co mu parťačka Pescoliové jménem Alvarezová, z obou žen ta menší, latinskoamerického původu a s pronikavýma temnýma očima, nechala na záznamníku vzkaz, aby se za nimi zastavil.

Hned další vzkaz na záznamníku byl od Kacey. Byl o poznání příjemnější. Sdělila mu, že antibiotika zabrala a Eliho zdravotní stav se zlepšuje, o čemž se ostatně přesvědčil i sám, když se za ním zastavil v nemocnici hned poté, co nakrmil a napojil dobytek a prošel se krátce se Sargem zasněženou krajinou.

Nejdřív byl nějakou dobu u Eliho, který zjevně ožil, a teprve potom si šel promluvit s doktorem, jenž ho informoval, že chlapce odpoledne pustí domů. Značně se mu ulevilo, a tak se rozhodl, že se zastaví na policejní stanici.

Když dorazil, vyšetřovatelka Alvarezová ho odvedla do místnosti bez oken s holými betonovými zdmi, malým stolkem a třemi umělohmotnými židlemi. Poté, co mu oznámila, že celý výslech bude nahráván, odešla pro kávu, čímž chtěla zřejmě navodit dojem, že se jedná o neformální rozhovor, nikoliv o prachsprostý policejní výslech. Výborně. Aspoň si navzájem vyloží všechny karty na stůl. Nepřeje si nic jiného, než aby se policie dopátrala pravdy. Kaceyina teorie, že všechny oběti jsou geneticky příbuzné – možná i s ní samotnou, ho vyděsila. Vyděsila ho k smrti.

Stejně si ale přál, aby měl výslech co nejrychleji za sebou. Nechtěl nechávat Eliho samotného v nemocnici déle, než je bezpodmínečně nutné. Stačí, že už jednou kvůli Leanně zažil, co to znamená, když se na něj někdo blízký vykašle. Trace mu rozhodně nechtěl způsobit další trauma tím, že by pro něj nepřijel, když mu to slíbil.

Alvarezová se vrátila s poloprázdnými plastovými kalíšky a postavila je na stůl. Jakmile dosedla, vyndala z kufříku útlou papírovou složku a položila ji na otlučenou desku stolu. Trace si nevšímal kávy, ze které stoupala pára, ale byl vděčný, že její vůně alespoň částečně přebila zápach potu a čisticích prostředků. Zřejmě někdo místnost před nedávnem pečlivě vydezinfikoval. Ani káva však nedokázala přebít pachuť strachu, zoufalství a viny, která se v místnosti vznášela.

Bez jakýchkoliv zábran jim vylíčil příběh svého krátkého manželství, jak Leanna zmizela, aniž by jim nechala na sebe jakékoliv spojení, a jak Eliho od té doby vychovával samotný. „Naše manželství bylo odsouzeno ke krachu ještě dřív, než vůbec vzniklo,“ přiznal. „Do dneška si nejsem jistý, jestli byla skutečně těhotná. Nikdy jsem neviděl výsledky žádných testů, ani jsem nikdy nemluvil s doktorem, který ji měl údajně vyšetřovat. Neukázala mi ani účet za vyšetření, takže je klidně možné, že to na mě celé nahrála.“

„Proč by to dělala?“ zeptala se Alvarezová.

„Myslím, že už jí unavovalo starat se o dítě.“ Trace si uvědomoval hořkost svých slov, ale taková byla pravda. „Leanna nebyla předurčena k tomu, aby byla dobrá matka.“

„Jaká vlastně byla?“ zeptala se vyšší z vyšetřovatelek, Pescoliová.

„Krásná a sebestředná. Přátelská. Přesto uvnitř ledově chladná.“

„Zajímavé,“ poznamenala vyšetřovatelka, než zvedla plastový kalíšek k ústům a dlouze se z něj napila. „Koneckonců je to vaše bývalka.“

„Sama jste se ptala na můj názor,“ připomenul jí. „Říkám jen, co si o ní myslím.“

„Vraťme se k Elimu,“ vložila se do rozhovoru Alvarezová. „Není vaším biologickým synem, ale stejně ho u vás nechala. Co na to říkal jeho skutečný otec?“

Traceovi bylo najednou v kabátě teplo, a tak se rozepnul. „Nevšiml jsem si, že by někdy o někom takovém mluvila. Je docela dobře možné, že pravý otec o Elim ani nevěděl. Já jsem ho legálně adoptoval. Teď už jsem jeho otcem já.“

„A co rodina vaší bývalé ženyl“ zeptala se Pescoliová.

„S nikým z její rodiny jsem se nikdy nesetkal. Byli jsme spolu necelý půlrok, kristepane. Tak k čemu tolik dotazů o Leanně?“

Ve skutečnosti věděl až moc dobře, proč se ho na ni vyptávají. A nepřekvapilo ho, když Pescoliová otevřela desky ležící na malém stolku a ukázala mu snímky Jocelyn Wallisové a Leanny 0’Halleranové. Byla to její portrétní fotografie z řidičského průkazu, který si v Montaně dělala.

„Protože jste zřejmě poslední, s kým měla Jocelyn Wallisová nějaký vztah, ostatně jak jste nám sám říkal, platí to i obráceně,“ odpověděla Pescoliová. „Chceme se dozvědět co nejvíc jak o ní, tak i o vaší pohřešované ženě.“

Tentokrát se neobtěžoval s tím, aby ji opravil. Bylo mu jasné, že se ho snaží vyprovokovat, vyvést ho míry. Jestli chce nazývat Learvnu jeho ženou, tak dobrá. „Výborně, dejte se do toho,“ vyzval je, a jakmile obě vyšetřovatelky začaly pálit jednu otázku za druhou, pohotově odpovídal. Jeho odpovědi byly jasné a stručné. Když se dostaly k Elle Alexanderové, řekl po pravdě: „Nikdy jsem se s ní nesetkal. Poslouchejte, nemohl bych už podepsat nějakou výpověd nebo něco takového? Jsem tu víc jak hodinu. Mám ještě spoustu práce a navíc musím vyzvednout syna z nemocnice.“ Mezi ženami došlo k mírnému zaváhání a k výměně významných pohledů. „Chcete mě snad z něčeho obvinit? Mám se začít shánět po právníkovi? Řekl jsem vám už všechno, co vím.“

Pescoliová znovu pohlédla na hodinky a Alvarezová na něj chvíli upřeně zírala, jako kdyby se pokoušela dohlédnout mu až na dno duše.

Ačkoliv se ho to netýkalo, Trace dodal: „Je tu ještě jedna věc, kterou byste měly vědět. Včera jsem byl… Byl jsem u Acacie Lambertové, doktorky, co pracuje na klinice v centru. Viděly jste se s ní v nemocnici. Prý vám už volala a řekla o těch skrytých mikrofonech.“

Alvarezová okamžitě zareagovala a Pescoliová taky zpozorněla. „Ano, to je pravda.“

„Možná jste si všimly, že je podobná těm ostatním.“ Ukázal na stolek, kde byly stále rozložené snímky Jocelyn a Leanny. „Stejně jako Shelly Bonaventureová, ta herečka, co nedávno zemřela, a Elle Alexanderová. Kacey si toho všimla a já taky. Když jsem byl včera v noci u ní doma, náhodou jsme objevili ty mikrofony. Jeden byl schovaný v pracovně, další v koupelně a v její ložnici. V kuchyni jsem žádný nenašel a v obýváku taky ne, ale myslím, že jsem je mohl přehlédnout. Dost ji vyděsilo, když zjistila, že ji někdo odposlouchává. Myslí si, že to má něco společného s těmito případy,“ máchl rukou směrem k fotografiím.

Alvarezová s Pescoliovou si znovu vyměnily pohledy, potom Pescoliová pronesla: „Slíbila nám, že se nám ještě ozve, až bude vědět, kdy se tu může zastavit.“

Není divu, že si mě sem pozvaly, napadlo Tracea. „Je potřeba její dům vyčistit. Buď vy, nebo já. Ale jakmile to uděláme, ten dotyčný to pozná a bude možná ještě obezřetnější.“

„Zmínil jste Shelly Bonaventureovou,“ poznamenala Pescoliová. „Ta je ale přece z L.A.“

„Původem je taky odtud. Narodila se v Heleně. Kacey má teorii, že obětí by mohlo být ještě víc a že všechny by mohly být navzájem příbuzné.“

„Příbuzné?“ opakovala Alvarezová.

Trace začal být netrpělivý. Prudce odsunul židli a vstal. „Už musím vážně jít. Ať vám tohle Kacey vylíčí sama, až se vám ozve.“

„Co si o té teorii myslíte vy?“ zeptala se Pescoliová a Alvarezová stiskla čelisti.

„Já opravdu nevím,“ odpověděl upřímně. „V každém případě se tu děje něco špatného a já mám o Kacey strach.“

„A co o vaši bývalou ženu? O ni strach nemáte?“ vystřelila Alvarezová.

Znechuceně si odfrkl. „Ani ne. Jednu věc o Leanně totiž vím s naprostou jistotou – ta se o sebe dokáže postarat.“

27

„0’Halleran není ten, koho hledáme,“ prohlásila Pescoliová, když si oblékla kabát a připojila se na chodbě ke kolegyni.

„Já vím,“ kývla Alvarezová. „Tak jednoduché to přece být nemůže.“

„Jako obvykle.“

Obě se vyhnuly chlapíkovi s pouty, kterého na stanici dovlekla Trilby Van Drozová z dopravní hlídky.

„Nic vám neřeknu!“ křičel chlápek s prořídlými vlasy a s půltýdenním strništěm na tváři. „Žádnou zatracenou dodávku jsem neukrad a ta brokovnice je moje! Nechápu, jak se ta dýmka s hulením dostala na moje zadní sedadlo, ta totiž moje pro změnu není! A taky nechápu, kam mě sakra vlečete!“

„Postupujte dopředu,“ přikázala mu Trilby unaveným hlasem.

„Nechcete se na mě radši vykašlat?“ zaškemral chlapík. „Vždyť jsou svátky!“

„Tudy prosím,“ pobídla ho policistka, když otevřela dveře do jedné z vyšetřovacích místností. „Veselé Vánoce!“

Pescoliová se přidušeně zasmála, smích ji ale přešel ve chvíli, kdy vešla na recepci. Joelle měla kolem stolu obmotané blikající řetězy a hned vedle stála jedlička ozdobená girlandami a řetězy, pod jejímiž voňavými větvemi se v rohu vršila kupa dárků. „V jídelně je ovocný koláč,“ zavolala na ně Joelle, když se přiblížily ke dveřím. Dneska měla v platinově bílých vlasech připnutého drobného skřítka. „Recept od mé prapraprababičky.“ Obdařila je zářivým úsměvem právě ve chvíli, kdy do dveří vpadli dva teenageři. Spolu s nimi vnikl do haly závan ledového vzduchu s vlhkou příměsí sněhu.

„Málem mě přejel nějaký maniak!“ prohlásila zadýchaně dívka s copy a velikými brýlemi. Byla pořádně rozrušená. „Hned vedle potravin. Musel být opilý! Všechny kolem sebe ohodil roz ježděným sněhem!“

„Zelená honda s nízkým podvozkem. Lowrider. Vzal moc rychle zatáčku a dostal smyk přes celou silnici,“ doplnil ji chlapec v roztřepené čepici. „Všichni to viděli.“

„A já byla zrovna na tom zatraceným přechodu! Málem mě sestřelil!“

„Klouzalo mu to ze strany na stranu,“ dodal chlapec a názorně rukou předvedl vlnitý pohyb.

„Kdyby mě Lanny nestrhl dozadu, mohla jsem být už mrtvá!“ rozplakala se dívka. Začala zrychleně dýchat v důsledku utrpěného šoku a Pescoliová jí šla na pomoc, Joelle ji však předběhla. Podala dívce pohotově krabici s papírovými kapesníčky a sáhla po telefonu. Mávla přitom rukou k Pescoliové s Alvarezovou na znamení, že můžou jít.

„Uklidni se, zlatíčko,“ pronesla mateřským tónem, zatímco dívka propukla v ještě usedavější pláč. „To bude dobré. Hned někoho seženu, kdo ti pomůže.“

Vzhledem k tomu, že Joelle měla situaci očividně pod kontrolou, Pescoliová otevřela dveře, takže ji do tváře udeřil ledový vzduch, a vyšla ven. Alvarezová si zapnula bundu až ke krku, sklonila hlavu proti větru a sněhu a přiložila si k uchu mobilní telefon.

„Alvarezová,“ představila se, popoběhla za Pescoliovou a několikrát zamrkala, jak jí do očí nalétávaly sněhové vločky.

Pescoliová si navlékla rukavice a zabořila ruce hluboko do kapes svého kabátu. Svižným tempem kráčela podél tří bloků domů k lahůdkářství, kde si chtěly koupit nějaké sendviče.

Jen pár chodců se odvážilo do té sloty a auta se pohybovala po silnici nanejvýš obezřetně. Cvak, cvak, cvak, cinkaly o zmrzlou zem jejich řetězy. Svým způsobem se to dalo považovat za osobitý druh vánoční hudby.

„Dobrá, ano. Mail bude stačit. Děkuju!“ Alvarezová zavěsila a pohlédla na Pescoliovou. „Už je hotový rozbor DNA Shelly Bonaventureové. Hayesovi se podařilo zatahat za správné nitky a celé to urychlit. Právě mi posílá výsledek.“

„Jestli nám to pomůže.“

„Uvidíme.“

Potřebujeme už nějaký důkaz jako sůl, pomyslela si Pesco– liová, když přecházely přes parkoviště u nákupního střediska, ve kterém bylo i lahůdkářství. Zatím do sebe nic moc nezapadá. „Myslíš, že někdo opravdu odposlouchává Acaciu Lamberto– vou?“ zeptala se Pescoliová.

„Něco na tom asi bude,“ odpověděla Alvarezová.

„Nějak mi to celé nesedí. Zkusím to celé prověřit, ale nejdřív zajedu zkontrolovat domů děti.“

„Já budu mezitím pracovat na bývalé paní 0’Halleranové. Uvidíme, jestli se nám ji podaří vypátrat. Třeba by nám mohla dost věcí ozřejmit.“

„Minimálně by bylo zajímavé poslechnout si, proč nechala své dítě u 0’Hallerana a sama se vypařila, jestli to tak doopravdy bylo. Zatím musíme vycházet jenom z jeho výpovědi.“ Ramenem otevřela dveře do malého lahůdkářství. Plnou silou ji do obličeje udeřil horký vzduch a vůně koření a pečeného masa. Žaludek se jí sevřel hlady a Alvarezová si okamžitě stoupla do fronty.

Chvíli jim trvalo, než přišly na řadu, protože postarší pár, který měly před sebou, zjevně nikam nespěchal. Muž měl problémy se sluchem a žena zase trpěla obavami kvůli alergiím. Teprve po dlouhém dohadování konečně odkráčeli ke stolku s jedním tuňákovým sendvičem a s jedním šunkovým. To ale ještě nebyl konec. Aby to bylo ještě komplikovanější, ukázalo se, že s sebou mají vnuka. Zhruba čtrnáctiletého mladíka, který měl v uších sluchátka a něco psal nebo hrál na mobilním telefonu. Než babička pochopila, že si přeje sendvič s krůtou, „ale bez rajčat, bez salátu, bez cibule a s extra porcí hranolků,“ uběhlo dalších několik minut. Za celou dobu si nesundal sluchátka z uší a nepustil mobil z ruky.

Zatímco za Alvarezovou narůstala fronta, trpělivá žena za pultem konečně postarší pár obsloužila. Konečně přišly na řadu. Alvarezová si objednala salát s kuřetem a špenátem a bylinkový čaj v plastové lahvi, Pescoliová sendvič Reuben se sterilovaným zelím a ementálem a dietní kolu. Odnesly si jídlo zpátky k policejní stanici, kde se jejich cesty rozešly. Pescoliová pokračovala ke svému autu, zatímco Alvarezová si oběd odnesla ke stolu, kde mohla mezi jídlem kontrolovat maily. Rozbor DNA, který ji přišel od Jonase Hayese, rychle poslala do laborky.

O hodinu později se Pescoliová vrátila a cestou do jídelny zamávala na Alvarezovou, aby se k ní připojila. Na stole se na skleněném podnose vyjímal Joellein ovocný dort, o kterém jim předtím říkala. Zhruba půlka ho už zmizela a pár dalších kousků bylo nakrájených k okamžitému odebrání. Dort byl ozdoben ananasovými kroužky a sytě červenými třešněmi a doslova lákal k nakousnutí. Stůl byl znečištěný drobečky, hlavně v místech ozdobených ubrousky se smějícím se Santou.

„Co doma?“ zeptala se Alvarezová, zatímco si Pescoliová vybalila svůj sendvič.

„Bianca spala. Na Chrise Schultze jsem bohudíky nenarazila, aspoň drobné zadostiučinění. Jeremy si hrál své videohry a chtěl po mně půlku sendviče.“

„Dala jsi mu ji?“

„Ani náhodou. Půlku jsem snědla doma a druhou si přinesla sem. Pro Bianku jsem připravila grilovaný sýr a ukázala jsem mu, jak si ho může udělat i pro sebe. Zřejmě to dopadne tak, že sní ten její, ale to mi Bianca s největší pravděpodobností řekne. Budu s tím klukem muset něco udělat.“

Pescoliová se zakousla do sendviče a naprosto ignorovala prapraprababiččin dort, vánoční výzdobu i obrovský vzkaz, který Joelle připíchla na nástěnku. Svým vzkazem chtěla všem zaměstnancům připomenout, aby nezapomínali na dárečky od tajného Santy a na společný večírek naplánovaný na poslední týden před Vánocemi. Ještě má spoustu času na přemýšlení, čím zástupce šerifa obšťastní.

Zaplaťpánbůh, že byl aspoň pevně stanovený limit deseti dolarů.

Na Pescoliovou i to bylo až moc.

„Přišly ty výsledky DNA?“ zeptala se.

„Jo, přeposlala jsem je do laboratoře. Tak uvidíme. Porovnají je s DNA Jocelyn Wallisové. Už jsem je upozornila, že to hodně spěchá.“

„Řekli ti, jestli jsou schopní to urychlit?“ zeptala se Pescoliová. „Vím, že mají práce nad hlavu.“

„Udělají, co bude v jejich silách.“

„Myslíš, že by doktorka mohla být potenciálním terčem dalšího útoku?“ Pescoliová měla pořád problém se s tím smířit. „Kromě jejího pocitu, že se podobá ostatním a že ji někdo odposlouchává, zatím nevidím žádnou spojitost.“

„Ještě tu máme 0’Hallerana.“

„To je pravda. Na toho nesmíme zapomínat.“ Pescoliová chvíli zamyšleně přežvykovala. Někteří sérioví vrazi byli známí tím, že pronásledovali určitý typ obětí. Čas od času se něco takového potvrdilo. Klasickým případem byl Ted Bundy. Bylo by ale hodně opovážlivé předpokládat, že nějaký vrah může postupovat podle určitého profilu DNA. Je možné si představit šílence, kterého přitahují dlouhé vlasy nebo modré oči, ale že by ho přitahovaly ženy s určitým vzorcem DNA nebo společnými předky?

Jak by se k těmto informacím vůbec dostal? Bože, vždyť to není jednoduché ani pro jejich úřad, který má přístup do krimi– nalistických laboratoří, kde jsou schopní DNA porovnat.

„Pokud se potvrdí, že oběti mají shodnou DNA nebo společné předky, myslíš, že by to měl Grayson pustit do éteru?“

Alvarezová se snažila neprojevit žádné emoce při zmínce jména jejich šéfa. Jak by taky mohla? Ať už se jí to líbí, nebo ne, pracují pro něj. A tenhle případ byl dost složitý sám o sobě, než aby ho ještě komplikovala osobními pocity. „Já myslím, že bychom si minimálně měly s Graysonem promluvit,“ hlesla po chvíli.

„Zatím je to celé hodně na vodě,“ řekla Pescoliová. Dosud se jím povedlo zjistit jen to, že se někdo pokusil Jocelyn Wallisovou otrávit. Další potenciální obětí byla herečka v jižní Kalifornii a žena, které někdo zřejmě pomohl ze silnice. S největší pravděpodobností do ní zezadu narazil a potom ujel. Nemají žádnou konkrétní indicii, která by všechny případy směřovala k jedinému vrahovi. Možná se ve svých předpokladech unáhlily. Zatím se jim nepodařilo prokázat ani to, že se jedná o sériového vraha, proto taky doposud nekontaktovaly FBI.

Alvarezová se zadívala na dort a jako by četla myšlenky Pescoliové, pronesla: „Zkusím kontaktovat některé další úřady šerifa, teprve potom bychom to nechaly prověřit celostátně. Pro začátek by stačil úřad v Idahu, Oregonu, Washingtonu a Kalifornii. Uvidíme, jestli tam v poslední době nedošlo k nějakým podezřelým úmrtím se spojitostí na náš kraj nebo na Helenu. Zavolám taky rodičům Elle Alexanderově, abych se přesvědčila, jestli se opravdu narodila v Idahu.“

„Zatím stavíme na hodně vratkých základech, nemyslíš?“

Alvarezová pokrčila rameny, nechtěla se nechat zahnat do kouta. „Pokud je Shelly Bonaventureová součástí toho všeho, je jasné, že náš vrah hodně cestuje. Možná jezdí po celé zemi kvůli práci. A zanechává za sebou mrtvoly. Zdánlivé oběti nešťastných náhod.“

„A co když se ukáže, že Shelly Bonaventureová mezi ně nepatří? Její smrt vede losangeleská policie pořád jako sebevraždu, nebo ne?“ zeptala se Pescoliová a vložila si do úst poslední kousek sendviče.

Alvarezová se zamračila. „Potom se budeme muset vrátit zpátky na start.“

Ve dvě hodiny volala manželka Herberta Longa, aby jim značně rozmrzele oznámila, že její manžel se na kliniku nedostaví. Kacey, jíž se nepodařilo přehodit pana Longa na doktora Martina Corteze, protože ten měl naprosto přeplněný odpolední program, vítězně zapumpovala rukou. Může odjet do Missouly dřív, než plánovala, a ačkoliv se kolem vrcholků pohoří lemujícího údolí kupila temná mračna, husté sněžení ustalo, přesně tak, jak to Heather předpovídala.

Popadla z malé ledničky určené pro personál láhev s vodou, přehodila si přes sebe kabát a zamířila k vozu. Předtím do sebe nasoukala sendvič, po pravdě řečeno ale neměla na jídlo ani pomyšlení. Zavolala Traceovi, aby se poptala na Eliho, a dozvěděla se od něj, že byl na policii a řekl jim taky o mikrofonech. „Určitě se budou chtít u tebe stavit a trochu ti to tam vyčistit,“ pronesl. „Možná se pokusí sejmout i nějaké otisky prstů.“

„Měla bych je upozornit na Bonziho.“

„Budou chtít, abys byla u toho.“

„Dobrá. Tak já jim později zavolám.“

Neřekla mu, co má v plánu, ačkoliv to měla na jazyku. Jenže on by se určitě pokusil jí cestu rozmluvit, anebo by se k ní chtěl připojit. Tohle si chce ale zařídit sama.

Chce se setkat s Geraldem Johnsonem tváří v tvář, poslechnout si na vlastní uši, co na to řekne její nově nalezený otec, a zjistit, proč ho matka má v takové úctě.

Jejich vztah, jak ho měla Maribelle přinejmenším uchovaný ve svých vzpomínkách, zřejmě předčil všechny ostatní, i když byl osudem odsouzený k zániku. Nešťastná láska podobající se ve své míře tragičnosti Antoniovi a Kleopatře nebo Romeu a Julii.

Neuvěřitelně patetický příběh Geralda a Maribelle.

„Přestaňte mě vodit za nos,“ zamumlala potichu, když se svým autem s pohonem na všechna čtyři kola odbočila na silnici 1-90. V hlavě si mezitím sumírovala, co by tak mohla říct svému otci, který, jak tvrdila Maribelle, nemá o její existenci ani tušení.

Výborně.

Kuráž ji postupně začala opouštět, když kola fordu začala ukrajovat první kilometry. Udělala si malý průzkum. Všechny Geraldovy legitimní děti žijí v okruhu sedmdesáti kilometrů od rodičů. Žádné z dětí nešlo na univerzitu na východním pobřeží a žádné z nich nezapustilo kořeny v San Františku či Birming– hamu a Chicagu. Ani se tam žádné z nich nevdalo či neoženilo a nenašlo si tam práci.

Ne, všichni z těch, kteří přežili, bydlí dosud v blízkosti otce a zřejmě i v blízkosti bohatství, které nashromáždil. Cítila trochu výčitky za svou podezíravost, když se přiblížila k okraji Missouly. V každém případě bylo jasné, že Gerald Johnson je velice bohatý muž.

Při pátrání po všech možných informacích se mimo jiné dozvěděla, že většina jeho legitimních dětí pro něj pracuje. Nejstarší Clarissa získala titul MBA na Stanfordu a měla na starosti marketing. Byla vdaná, měla několik vlastních dětí a u firmy působila už několik let. V období tří let po narození Clarissy přibyli Geraldovi dva synové, Judd a Thane. Oba byli vystudovaní právníci, přičemž Judd pracoval přímo ve firmě, zatímco Thane působil ve firmě jako odborný poradce se svou vlastní společností. Žádný z nich nebyl ženatý. Po nich následovala dvojčata, Cameron a Colt. Kacey se toho o dvojčatech moc zjistit nepodařilo, jen že taky žijí poblíž rodiny a s největší pravděpodobností budou rovněž příjemci výplatních pásek z Geraldovy firmy. Poslední z Geraldových dětí byla nebohá Kathleen, která zemřela těsně před svatbou.

Kacey však narazila na zmínku o sedmi Geraldových dětech, a tak pátrala dál. Když procházela nejrůznější úmrtní oznámení, našla mezi nimi zprávu o dívce jménem Agathe-Rae. Další z Geraldových dcer, které se říkalo Aggie. Zemřela ve věku osmi let v důsledku nešťastného pádu. Agathe-Rae by měla narozeniny přesně týden před jejími vlastními, takže by byla s Kacey prakticky stejně stará, kdyby byla ještě naživu. Kacey se zachvěla a stiskla volant o poznání silněji. Není divu, že její matka mluvila o Geraldových dětech tak neurčitě.

Sníh začal znovu padat, a tak zapnula stěrače. Za pomoci přenosné GPS projela Missoulou, která patří v Montaně spíše k větším městům ležícím v údolí lemovaném zasněženými horami. Minula několik restaurací a obchodů a taky starou pilu přebudovanou v obchodní centrum. Nakonec se přes široký most dostala na druhou stranu řeky, kde se už rozprostíral Johnsonův průmyslový komplex. Kolem nízkých stavení vedly čerstvě zametené chodníky, podél kterých byla řada napůl zamrzlých rybníčků, u nichž zimovaly divoké kachny. Na betonovém povrchu se usazoval čerstvý sníh.

Ačkoliv budovy působily identicky, každý dům představoval odlišnou součást Geraldova impéria. Navzájem byly propojeny zastřešenými chodbami a u každé budovy bylo samostatné parkoviště.

Velké peníze, pomyslela si stísněně, když projížděla klikatou cestou kolem domů s nápisy VÝROBA, VÝZKUM A VÝVOJ, TECHNOLOGIE a konečně i ADMINISTRATIVA.

„Bingo,“ zašeptala, zastavila na parkovišti na místě určeném pro návštěvy a vypnula motor. V duchu si přeříkala svou řeč a potom popadla kufřík.

Venku foukal ostrý vítr, ve kterém poletovaly drobné a namrzlé vločky, které se jí zachycovaly ve vlasech a bodaly ji do tváří. Rychle přešla po štěrkové cestě k hlavnímu vchodu a vešla do haly s rozlehlou recepcí. Celý prostor byl obložený zátěžovým šedým kobercem a na bílých stěnách visely nejrůznější certifikáty a obrázky.

Široký pult dělil návštěvníky od svatyně kanceláří, které zahlédla skrz otevřené dveře vedoucí do útrob domu.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptala se jí zhruba dvacetiletá dívka za pultem. Měla šibalský výraz, krátké vlasy a několik náušnic. Seděla za stolem, na kterém stála velká obrazovka počítače a pár dalších maličkostí. Na visačce měla napsáno ROXANNE JAMISONOVÁ.

„Přišla jsem za panem Geraldem Johnsonem.“

Hladká kůže na čele se jí zkrabatila. „Máte s ním domluvenou schůzku?“ zeptala se, zatímco se pátravě zahleděla na obrazovku.

„Ne.“

„V tom případě je mi líto. Musíte se předem objednat.“

„Vyřidte mu prosím, že za ním přišla Acacia Collinsová Lambertová. A řekněte mu taky, že jsem dcera Maribelle Collinsové.“

Recepční zvedla tázavě obočí. „Aha… Tak dobrá.“ Stiskla tlačítko na naleštěném telefonním přístroji a s notnou dávkou skepse v hlase předala vzkaz. „Ano… Jistě, je přímo v hale… Samozřejmě, pane Johnsone.“ Pohlédla na Kacey s mnohem větší úctou a pronesla: „Pan Johnson vás přijme hned. Dovedu vás do jeho kanceláře.“ Zvedla se od svého stolu, sklopila dovnitř jednu část pultu, aby mohla vyjít ven, a potom odvedla Kacey chodbami přes několik skleněných dveří, až konečně zahnuly za poslední roh ke kanceláři s obrovskými dveřmi z ořechového dřeva, které již byly otevřené, jako by čekaly na jejich příchod.

Kacey cítila, jak se jí srdce sevřelo strachy, když následovala slečnu Jamisonovou dovnitř.

Gerald Johnson seděl za stolem, rukávy měl vykasané, takže byla patrná jeho opálená předloktí, a oči měl upřené ke dveřím. Stříbrné vlasy měl pečlivě sčesané dozadu.

„Pane Johnsone, to je slečna Lambertová,“ pronesla recepční s úsměvem.

Pomalu si stoupl. „Děkuji vám, Roxie. Zavřete prosím za sebou dveře, až budete odcházet.“

Recepční udělala, oč ji požádal, a Johnson se stříbřitými vlasy, které mu teprve teď začaly mírně řídnout, upřel pozornosl na dceru, s níž se dosud nikdy nesetkal. Byl vysoký, měl široka ramena a působil majestátně. „Zdravím tě, Acacio,“ pronesl bez jediného náznaku úsměvu. „Už jsem tě čekal.“

Rukama svíral křečovitě volant, zatímco srdce mu bilo nejméně třikrát rychleji než obvykle. Košili měl celou propocenou, ačkoliv za oknem padal sníh, a řítil se bláznivě se svým lexusem vysoko nad povolenou rychlost.

Ona to ví!

Ta děvka si to domyslela.

Došlo jí, že tím červem, co ji zplodil, je Gerald Johnson, a teď mu právě hledí poprvé do očí.

Měl ji už dávno zabít!

Všechna jeho práce… má být zničena.

Měl to tak hezky naplánované, byl tak opatrný a teď by to mělo všechno prasknout!

Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. V duchu se snažil přesvědčit sám sebe, že je to jen drobná změna v plánech, jen nepatrný hrbol na jinak hladké cestě. To přece zvládne, dokáže to.

Několikrát zamrkal.

V žádném případě však neubral na rychlosti, ani když míjel dlouhou, téměř prázdnou dodávku s nápisem NEMOCNICE SV. BARTOLOMĚJE, která mířila opačným směrem, k Medvědímu Brodu.

Jakmile vjel se svým lexusem do ulic Missouly, musel okamžitě zpomalit kvůli houstnoucímu provozu.

Vzchop se, nabádal se v duchu, když dupnul na brzdy, aby zastavil na světlech, zatímco na přechod vešla nějaká žena s mobilem na uchu, aniž by vnímala okolní provoz. Přešla na druhou stranu a zastavila se u vitríny, která lákala zákazníky figurínami oblečenými ve vánočním červeno-zeleném stylu.

Dlaně v kožených rukavicích měl zvlhlé, ačkoliv za sebou neviděl žádný vůz, který by ho sledoval, žádného tajemného řidiče, který by se schovával za černými skly brýlí. Nezahlédl ani nikoho v dlouhém černém kabátu, kdo by se opodál opíral o sloup veřejného osvětlení a přitom ho pozoroval. Žádný podezřelý chlápek neseděl na lavičce a nepředstíral, že je začtený do novin, aby mezitím kontroloval každý jeho pohyb.

Samozřejmě, že nic takového nevidí!

Jsou to jen výmysly z akčních filmů!

Mimoděk se započítal do tepů srdce, a jakmile na semaforu naskočila zelená, prudce sešlápl plyn. Zbytek cesty byl nesnesitelně pomalý, zatímco se mu hlavou rychlostí blesku míhaly jedna myšlenka za druhou. V duchu viděl krátké ostré záběry těch žen, které už jsou mrtvé, i té, která je teď odhodlaná všechno pošlapat.

Jen silou vůle se přinutil ke klidu, když zastavil svůj lexus na parkovišti před otcovou firmou. Okamžitě uviděl její auto, stojící vedle administrativní budovy.

Žaludek se mu sevřel a musel si znovu v duchu zopakovat, že ještě není všechno ztraceno.

Zatím ještě ne.

28

„Vy jste mě čekal?“ Kacey zírala na muže, který byl jejím otcem, i když jen z hlediska genetiky. Netvrdila jí snad Maribelle, že Gerald Johnson o její existenci neví? Ale není snad její matka proslulá tím, že si vymýšlí? A že zatajuje spoustu věcí?

„Takže vy víte, že jsem vaše biologická dcera? Myslela jsem, že je to velké tajemství.“

„To říká Maribelle?“ Zatvářil se téměř pobaveně, když ji mávnutím ruky pozval dál do obrovské kanceláře. Celá jedna stěna byla prosklená, vedle ní stál obrovský stůl a kousek od něj kožená souprava sedačky s křesly. Skrz obrovské okno za jeho zády zahlédla další rybníček pro kachny a v dálce pohoří, které se svými ostrými vrcholky zařezávalo do šedivé oblohy. Kvůli padajícímu sněhu byla viditelnost omezená. Dobře bylo vidět jen na přilehlé parkoviště, na kterém rozeznala jeden cadillac SUV, jedno BMW a jaguar.

To zřejmě nebude jen obyčejné parkoviště, napadlo ji, asi se jedná o část vyhrazenou pro manažery.

„Tvrdila mi, že o mé existenci nemáte ani tušení,“ řekla Kacey.

„A ty jsi jí uvěřila.“

„Ano. Nechcete mi to nějak objasnit?“

Pokynul jí, aby si sedla na jedno ze dvou křesel, která stála z boku jeho stolu. Kacey si sundala kabát a položila ho přes opěradlo druhého křesla, než na které se posadila. Celá stěna vedle ní byla ověšená certifikáty, osvědčeními a nejrůznějšími vyznamenáními. Na čestném místě visely lékařské diplomy.

„Předpokládám, že vám matka zavolala a varovala vás, že bych vás mohla chtít vyhledat,“ dovtípila se Kacey.

„Přesně tak.“

„Takže její tvrzení, že nejste do ničeho zasvěcen, byla lež? Ale proč?“

„Tvoje matka celou dobu předstírala, že otcem mého dítěte – tedy tebe – je ve skutečnosti Stanley. Já jsem tomu samozřejmě nevěřil. Celá léta se snažila otěhotnět a potom, když jsme se spolu… sblížili, se jí to najednou podařilo. Nebylo těžké se dovtípit.“ Zhluboka vzdychl. „V té době už naše známost pomalu odeznívala. Chystal jsem se přestěhovat firmu do Heleny, a proto,“ naklonil se dopředu, propletl prsty a opřel se lokty o stůl, „jsem už neviděl důvod v našem románku pokračovat. Oba jsme měli vlastní rodiny a žádný z nás se nechtěl rozvádět, takže jsme to skončili a já jsem nechal tvou matku žít v přesvědčení, že netuším, kdo je pravým otcem jejího dítěte. Bylo to tak jednodušší.“

„Pro koho?“ zeptala se opatrně.

„Pro všechny. Včetně tebe.“

„Jak ohleduplné,“ poznamenala a slyšela, jak zlostně zní její hlas. „Takže jste se o mě vůbec nezajímal.“

„V tom se mýlíš. Věděl jsem o tobě, ale nepřiznal jsem to. Koneckonců s tvou matkou jsme se rozešli a oba jsme měli své vlastní partnery. Takhle byl aspoň jeden z nás šťastný.“

Kacey cítila, jak jí tuhnou rysy. Gerald Johnson má o sobě hodně vysoké mínění.

Pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že bude nejlepší předstírat, že mne něco takového ani nenapadlo. Měl jsem svou rodinu, ženu, firmu, kterou jsem řídil.“

„A moje matka?“

„Dostala, po čem toužila. Dítě.“ Gerald jí pohlédl zpříma do očí. „Vyplatilo se jí to.“

„Opravdu?“ Žaludek se jí sevřel, když si vzpomněla, jak dlouho žila ve lži. „A co můj otec?“ zeptala se. „Ten, který mne vychovával?“

Gerald stiskl pevně rty a jeho zdánlivá vyrovnanost doznala trhlin. „Přišla jsi za mnou snad proto, že zemřel? Hledáš za něj náhradu? Možná tvoje návštěva není tak úplně nezištná? Možná tu hledáš i něco docela jiného?“

„Nechápu, co máte na mysli,“ řekla, i když jí bylo samozřejmě jasné, na co naráží, a pořádně ji to naštvalo.

„Rozhlédni se kolem sebe,“ pokynul vznešeně rukou.

„Myslím, že je čas jít přímo k věci, pane Johnsone. Nechci po vás nic jiného než pravdu. Někteří lidé umírají a já myslím, že vy víte proč.“

„Umírají? Dobrý bože, jsi stejně melodramatická jako tvá matka.“

„Možná. To však na celé věci nic nemění.“ Postavila se, protože před ním nechtěla dál sedět jako jeho žačka.

Na čele se mu objevily hluboké vrásky. „Nevím absolutně, o čem mluvíš.“

„Začněme se Shelly Bonaventureovou.“

„S kým? S tou… herečkou? Co s ní je?“

„Vy ji neznáte?“

„Samozřejmě že ne. Proč bych měl? Znám ji jen z toho důvodu, že moje dcera Clarissa čte všechny ty nemožné bulvární plátky, takže občas na nějaký z nich narazím…“

„Narodila se v Heleně.“

„Výborně.“

Cítila, jak její odhodlání polevuje. Že by se mýlila? Na Ge– raldově tváři byly patrné upřímné rozpaky. „Znal jste Jocelyn Wallisovou?“

„Jakou Jocelyn? Nemám ponětí, o kom mluvíš.“ Vzápětí mu něco blesklo hlavou. „Počkej. Žena toho jména nedávno zemřela. Spadla z útesu, když si byla venku zaběhat, je to tak?“

„Spadla nebo do ní někdo strčil. Detaily její smrti neznám,“ přiznala Kacey. „Vím jen, že policie její smrt ještě pořád vyšetřuje, možná šlo totiž o násilný čin.“

„A co to má sakra společného se mnou?“

„Je tady totiž určitý problém s její podobou. Podívejte se…“ Vytáhla ze svého kufříku fotografie žen, o nichž se zmínila, a poslala mu je přes stůl, lícem nahoru. „Jde o tyhle dvě ženy a ještě o Elle Alexanderovou, která byla mou pacientkou.“ Vyndala fotografii Elle a taky mu ji poslala. „Předpokládám, že o téhle záležitosti se vám matka nezmínila, když vám volala?“

„Říkala, že ses vrhla do jakési pátrací mise, ale já jsem neměl trpělivost poslouchat to její tlachání.“

„Možná jste měl.“

„Napadlo mne, že mne asi hledáš proto, abych přiznal své otcovství a oficiálně se k tobě přihlásil.“

„O to mi vůbec nejde.“

„Ale já ty ostatní ženy opravdu neznám. Nikdy jsem se s žádnou z nich nesetkal.“

„Domnívám se, že by se mnou mohly být příbuzné.“

„Cože? Tyhle ženy?“ Vybuchl v krátký smích, jako kdyby šlo o nějaký povedený vtip. „A tohle má být jako co? Pokus o vydírání?“

Cítila, že ve vzduchu visí něco, co zůstalo nevyřčeno. Poznala mu to na očích. Nějaká lež, kterou se snažil zamaskovat. Bylo toho možná i víc, jen si nebyla jistá tím, co to je.

„Snažíš se mě potrestat?“ zeptal se.

„Potrestat vás? Za co?“

„Za to, že jsem se k tobě veřejně nepřiznal, jako jsem to udělal v případě Roberta.“ Oznámil to jako holý fakt, který je jim oběma známý.

Kacey zamrkala. „Kdo je to Robert?“

„Však ty víš.“

„Nevím.“

Chvíli hleděli mlčky jeden na druhého a on se tvářil, jako kdyby znovu zvažoval celou situaci, než konečně řekl: „Mluvím o svém synovi, Robertu Lindleyovi. O něj tady přece jde, nebo ne?“

Ucítila v zátylku podivný mrazivý chlad, jako kdyby se jí dotkla chapadla nějaké příšery ze samotného dna oceánu. O čem to tu sakra mluví?

Když nereagovala, dodal na vysvětlenou: „Syn Janet.“

„Je mi líto, ale neznám ani Janet.“

Ústa se mu zkřivila v ironickém úsměvu. „Koukám, že jsi ještě nestihla splnit všechny domácí úkoly. Robert je o pár let starší než ty. Uznal jsem ho oficiálně za syna, když se Janet rozvedla se svým mužem.“

Jak to, že jí tahle informace unikla?

„Pracuje taky pro naši firmu, stejně jako všechny ostatní děti. Je v sekci výzkumu a vývoje. Má úžasné technické myšlení.“

Takže nám do hry vstupuje další nevlastní sourozenec. Její život jedináčka najednou působil neskutečně vzdáleně.

„Když volala tvá matka, myslel jsem si, že chceš mezi nás, stát se součástí rodiny, získat podíl z naší firmy, protože se domníváš, že máš na něj nárok.“

„Kvůli žádnému podílu jsem doopravdy nepřišla, to mi věřte,“ vyhrkla Kacey rozrušeně. „Jsem tady kvůli těm nebohým ženám,“ dodala a rukou máchla k fotografiím vyloženým na stole. „Snažíte se mne tu přesvědčit, že nejste jejich otec. Že s žádnou z nich nejste příbuzný.“

„Přesně to jsem říkal,“ prohlásil důrazně, přes obličej mu však přelétl obezřetný stín, jako by skrýval ještě nějaké tajemství. Ačkoliv se tvářil, jako kdyby pochyboval o jejím zdravém rozumu, v očích se mu skrývalo ještě něco jiného, něco hodně temného. „Nevím, co všechno sis vsugerovala.“

Ačkoliv své otcovství v jejím případě ani v případě jakéhosi Roberta nepopíral, odmítal zarputile jakékoliv spojení se ženami, které byly zavražděné. Jako kdyby byl skutečně přesvědčený, že s nimi nemá nic společného.

Že by se zmýlila? On sám nemá ani žádné sourozence, to už si prověřila. Měl jedinou sestru, ta ale zemřela, když jí bylo dvacet let, takže když ne on… kdo jiný?

Zadívala se na jeho lékařské diplomy na stěně a všimla si, že své studium ukončil před čtyřiceti lety.

V té chvíli se jí rozsvítilo, jako kdyby ji někdo praštil do hlavy. Už od včerejší noci, kdy ji probudila noční můra, měla nejasné tušení, které teď dostalo konečně zřetelné obrysy. On ty ženy doopravdy nezná, protože ho nikdy nenapadlo, že by mohl být jejich otcem.

Vybavila si, jak si její sebevědomý manžel JC před lety posteskl.

„Měl jsem se přihlásit jako dárce spermatu, jako to dělali všichni ostatní medici. Mohlo mi to vynést spoustu peněz. Ženy totiž hledají muže, jako jsem já. Mám dobrý původ, vysoký intelekt. Když se k tomu připočte ještě můj vzhled a sportovní nadání…“

Kacey zněl jeho nafoukaný hlas v uších, jako kdyby k ní promlouval právě teď. Gerald Johnson, kterému bylo necelých sedmdesát, byl přece silný a urostlý muž…

„Nemám s nimi skutečně nic společného,“ trval na svém, ona si však dobře všimla drobné nejistoty v jeho hlase.

„Nebyl jste náhodou před pětatřiceti nebo čtyřiceti lety dárce spermatu? To muselo být zhruba v době, kdy jste studoval medicínu.“

„Nebuď směšná! Jen proto, že si jsou ty ženské navzájem trochu podobné…“

„Nejsou si podobné jen trochu,“ přerušila ho. „A navíc nejde jen o ně. Například tahle,“ postrčila k němu blíž fotografii Jocelyn Wallisové, „ta je natolik mou věrnou kopií, že když ji přivezli na příjem, spousta kolegů si myslela, že jsem to ve skutečnosti já! Pořádně si je prohlédněte!“ Přisunula všechny fotografie až k němu. „Existuje tu neuvěřitelná, až tajemná podoba.“

Sval na čelisti mu nervózně poskakoval, když si prohlížel jednu fotografii po druhé. Dokonce zašel tak daleko, že si vyndal z kapsy brýle na čtení, aby mohl snímky řádně prostudovat. Nakonec, jako kdyby jimi byl znechucen, odhodil brýle zpátky na stůl. Ústa měl sevřená do úzké linky. „Tak proč jsi za mnou přijela, Acacio? Abys mi dokázala, že jsem v době, kdy jsem byl ještě mladý, zplodil všechny tyto ženy?“

„Takže jste skutečně dárcem spermatu?“

„Evidentně jsi vykonstruovala jakousi nesmyslnou konspirační teorii o vrahovi, který zabíjí vzájemně podobné ženy počaté v důsledku umělého oplodnění. A kvůli tomu jsi za mnou přijela? Jako za potenciálním dárcem spermatu?“ Měřil si ji s nedůvěrou v očích.

„Někdo se mě pokusil zabít,“ pronesla Kacey. „Je to už dávno. Nechtěl mě znásilnit. Ani okrást. Chtěl mě prostě zabít. Ještě donedávna jsem si myslela, že to byla náhoda, že jsem měla smůlu,“ přiznala. „Teď už si tím tak jistá nejsem. Včera jsem zjistila, že mám doma nasazené štěnice. Někdo mě odposlouchává. Mezitím mělo několik žen, které vypadají jako já, nehody. Smrtelné nehody, u nichž se při podrobnějším prozkoumání většinou zjistilo, že možná ani nehodami nebyly. Shelly Bonaventureová i Jocelyn Wallisová se obě narodily v Heleně. Předpokládám, že když tam zajedu, podaří se mi vyhledat kliniku, kde se léčí neplodnost a kde došlo k jejich početí na základě umělého oplodnění. Možná tam najdu i záznamy o Elle. Ta se jen narodila někde jinde.“ Naklonila se přes stůl. „Kolik jich tam ještě objevím, Geralde? Pět? Deset? Sto? Pět set?“

„To je šílenost,“ vyštěkl. Nahrnula se mu krev do obličeje a tváře mu zčervenaly. „Chceš říct, že nějaký sériový vrah se rozhodl zabít všechny děti ženského pohlaví, které byly počaty na určité klinice?“

„Jen ty, které byly počaty vámi,“ odpověděla se znovunaby– tou jistou.

„To je ještě větší šílenost.“

Na to neměla žádnou odpověď, byla však přesvědčená, že je na správné stopě. „Jak se ta klinika jmenuje?“ zeptala se. „Já si ji najdu. Pokud mi to ale řeknete, ušetříte mi alespoň nějaký čas, než mě ten maniak taky sprovodí ze světa.“

„Ty jsi ale přece na žádné klinice počatá nebyla. To mi můžeš absolutně věřit.“

„To neznamená, že nejsem v nebezpečí. Pokud porovnám svoji DNA s DNA jakékoliv z těchto žen,“ pokračovala a znovu máchla rukou k fotografiím, „vsadím se, že testy potvrdí shodu v genetické výbavě z otcovy strany…“

„Tak dost!“ Tentokrát to už nevydržel a prudce se postavil. Při svých necelých sto devadesáti centimetrech ji o dobrých patnáct centimetrů převyšoval a mohl se jí dívat přes svůj silný a rovný nos zpříma do očí. „Jako mladý jsem byl dárcem spermatu. Ano. Nemám ale jediný důkaz, že by některá z těchto obětí byla počata díky mně. Myslím si, že tvoje teorie má značné trhliny. A co víc, dokonce mě uráží. Souhlasil jsem dnes s tvou návštěvou, protože jsem si myslel, že nastal ten pravý čas, abych veřejně přiznal své otcovství. Jak vidím, tak to byla zásadní chyba.“

„Vy snad nechcete zjistit, jak to s těmi ženami ve skutečnosti je?“

„Ne, nechci. A pokud už jsi konečně skončila s těmi svými bláznivými obviněními, čeká mě dnes k vyřízení ještě spousta úkolů. Důležitých úkolů. Naše firma totiž nejen přispívá k vyšší zaměstnanosti v tomhle kraji, ale její výrobky, které jsem z velké části sám vyvinul, navíc zachraňují lidské životy.“

„Teď byste jich mohl zachránit ještě víc, pokud mi pomůžete najít další ženy, jejichž otcem byste mohl být.“

Sahal po sluchátku. „Myslím, že my dva jsme už skončili.“

„Pojedu na policii.“

Šíje mu ztuhla, dokázal se však ovládnout. „Vyvedou tě ven a ještě se ti vysmějí. Měla bys dávat pozor na to, co říkáš, Acacio, nebo bys mohla skončit v ústavu.“ Jeho úsměv byl ledový. „Duševní choroby patří do genetické zátěže naší rodiny.“

Ozvalo se ostré zaklepání a vzápětí se jedno křídlo dveří otevřelo a objevila se v nich vysoká žena, která díky svým sedmicentimetrovým podpatkům působila ještě vyšším dojmem, než ve skutečnosti byla. Měla vystouplé lícní kosti a podobný tvar nosu jako muž sedící na opačné straně stolu. Vtrhla dovnitř, jako kdyby jí to tady patřilo. „Omlouvám se, nerada ruším, tati, ale čeká nás obchodní jednání. Ach, nevěděla jsem, že tady máš návštěvu. Roxie si vzala na zbytek dne volno.“ Obdařila Kacey sladkým úsměvem.

Gerald se znovu postavil. „Vůbec mě nerušíš, Clarrie. Ve skutečnosti je vlastně dobře, že ses tu objevila. Rád bych tě seznámil s tvojí sestrou. Clarisso, to je Acacia. Acacio, moje dcera Clarissa.“

„Do čeho jsem se to sakra namočil?“ pomyslel si Trace, když opětovně kontroloval Eliho, který ležel na gauči. Sarge byl stočený vedle něj i se svým průhledným límcem, který měl pořád navlečený kolem krku.

Trace odjel z policejní stanice a bylo mu jasné, že obě vyšetřovatelky, Pescoliová i Alvarezová, jsou zklamané, že ho nemohou zadržet kvůli smrti Jocelyn a zmizení Leanny. To ale nebylo to hlavní, co mu dělalo starosti.

Trápila ho Kacey a to, jak byla do celé záležitosti zapletená.

Evidentně nebyla ve svém vlastním domě v bezpečí, ať už tam měla psa, nebo ne. Moc platná jí nebyla ani dědečkova brokovnice. Stejně se jí někdo vloupal dovnitř a rozmístil jí tam tajné mikrofony, díky kterým ji mohl odposlouchávat. Ale proč? A co to má společného s těmi ostatními úmrtími – pokud to vůbec něco společného má…

Vůbec se mu to nelíbilo.

„Co kdybychom si dali špagety se sýrem?“ zeptal se syna. Eli dostal za úkol pít hodně tekutin. Netknuté lahve s limonádou, jablečným džusem a vitamínovým čajem byly jasným důkazem toho, že je pro něj polykání pořád ještě hodně bolestivé.

„Nemám hlad.“

„To je sice možné, ale musíš jíst a hlavně musíš pít, hodně pít.“ Trace odšrouboval láhev s načervenalým vitamínovým čajem a podržel ji chlapci před nosem. „Vzpomeň si, co jsi slíbil sestřičce, když jsme odjížděli z nemocnice. Byl bych opravdu nerad, kdybych tě tam musel odvézt zpátky.“

„Já už nechci do nemocnice!“ zamračil se Eli. Hlas měl pořád zastřený a ještě dost kašlal, ale pochopil otcovu výhrůžku a láhev si od něj poslušně vzal. Podařilo se mu několikrát si loknout.

V mailové schránce se mu hromadily pozdravy od Eliho učitelky se spoustou domácích úkolů, avšak Trace se rozhodl, že tenhle boj prozatím odloží. Eli se musí ze všeho nejdříve uzdravit. Včera v noci měl o ně oba velkou starost.

Teď, když už byl chlapec doma, zůstaly mu starosti jen s Ka– cey, se ženou, kterou téměř neznal, o to víc však o ní přemýšlel.

Eli snědl špagety se sýrem, vypil trochu džusu a limonády a potom se rozvalil před televizí, na které měl puštěný svůj oblíbený kanál s pořady pro děti. Hodně spal a pokaždé, když ho Trace změřil, jeho teplota o kousek klesla. Teď měl necelých osmatřicet stupňů.

Kdyby tak věděl, jak se ujistit, že je Kacey v bezpečí, cítil by se mnohem líp. Snažil se jí dovolat na mobil, ale hned ho to přesměrovalo do hlasové schránky, a tak zavěsil, aniž by jí nechal jakoukoliv zprávu.

Uklidni se, říkal si v duchu. Je v práci.

Přesto se mu nedařilo obavy setřást. Nevěděl, co si má o tom všem myslet, ale ty poschovávané štěnice byly až příliš opravdové. O tom nebylo pochyb.

Jeho slova vzala Clarisse veškerý vítr z plachet. Nejdřív chvíli upřeně hleděla na otce, potom pohled obrátila ke Kacey.

„To myslíš vážně?“ zeptala se a oči se jí zúžily do tenkých štěrbin.

„Co máš na mysli?“ Gerald se z nějakého důvodu tvářil až pobaveně, jako kdyby si vychutnával, jak se mu podařilo svou prvorozenou dceru doběhnout.

„Tati, opravdu…“

„Je dcerou Maribelle.“ Gerald oznámil tuto skutečnost, jako kdyby byl jeho románek s Kaceyinou matkou obecně známou záležitostí.

„Maribelle byla ta sestra, co pro tebe pracovala? Pamatuju si na ni…“

Když tentokrát upřela Clarissa oči na Kacey, její pohled obsahoval jakousi přezíravost a nadřazenost. Jako by si v duchu odškrtávala rysy její genetické podoby. Šokovaný a zmatený výraz na její tváři postupně vystřídal otevřený projev odporu a znechucení.

„Bože můj, řekni mi, tati, že je to celé jen hodně špatný a nepovedený vtip,“ zasténala a odkráčela přes celou délku místnosti až k otcovu stolu, aniž by přitom spustila z Kacey oči.

„Není to vtip. Acacia je má dcera. Stejně jako ty.“

„Ale… To snad ne… Kristepane! Ví o tom máma?“

„Myslím, že něco tuší.“

„Ty si to jen myslíš? Ty to nevíš?“

„Nikdy jsme se o tom nebavili.“

„Proboha. Nejdřív Robert a teď… a teď vy?“ Otočila se čelem ke Kacey. „Co tady vlastně hledáte?“

„Přišla jsem si pro pár odpovědí,“ řekla Kacey a dodala: „Ráda vás poznávám.“

Clarissa překvapeně zvedla obočí. „Omlouvám se, že jsem zapomněla na dobré vychování. Je to pro mě tak trochu šok. Co to má všechno znamenat?“ otočila se znovu k otci. „Kolik podobných se jich ještě objeví?“

Gerald si odfrkl.

„To snad ne…“ Clarissa se zadívala na stůl na fotografie, které byly ještě pořád rozložené na vyleštěné mahagonové desce.

Zamračila se, když zvedla snímek Shelly Bonaventureové. „Nehrála náhodou v tom upířím seriálu, co šel zhruba před rokem v televizi? Laňce byl do ní celý pryč.“

„V hlavní roli krev,“ hlesla Kacey, zatímco Gerald rychle posbíral zbytek fotografií na kupičku. Pozdě. Už byl stejně kompromitován.

„A na té další fotce byla přece ta žena, co spadla z útesu,“ poznamenala Clarissa a její obličej zbledl. „Kdo byla ta třetí, tati?“

„Elle Alexanderová, moje pacientka,“ odpověděla Kacey. „Měla dvě děti.“

„Všechny zemřely teprve nedávno, nemám pravdu?“ Její modré oči potemněly. „Co se to tu děje?“ zeptala se svého otce a potom se obrátila znovu na Kacey. „Proč jste za námi přijela?“

Gerald si zhluboka vzdychl. „Zřejmě budeme muset uspořádat malé rodinné sezení.“ Byl bledý a poprvé od chvíle, kdy vešla do jeho kanceláře, měla Kacey pocit, že Gerald vypadá odpovídajícím způsobem ke svému věku. Vrásky kolem očí se mu prohloubily a klouby na rukou mu najednou vystoupily.

To je jen iluze, říkala si v duchu.

„Judd je dneska tady,“ konstatoval. „Robert taky?“

„Nejsem si jistá,“ zamumlala Clarissa. „Právě jsem se vrátila ze schůze s účetními, ale Robert byl tou dobou v laboratoři… Cameron i Colt jsou mimo kancelář. Cam byl ve Spokane na schůzce s distributory a Colt…“ Pohlédla na hodinky. „Právě teď by měl přistávat. Byl v Seattlu na jednání s ředitelem kardiolo– gického oddělení.“

Kacey se málem zastavilo srdce v hrudi, když si vzpomněla na město, kde ji přepadli, a na nemocnici, kde si dělala atestaci a kde JC získal místo kardiologa. Jaká je to ironie osudu, že muž, který ji zplodil, je kardiochirurgem jako on.

Je to jen souhra náhod, nic víc. Seattle je veliké město.

Přesto se nemohla zbavit nepříjemného pocitu.

Clarissa pokračovala dál. „Kde může být Thane, netuším.“ Pohlédla ven z okna a dodala: „U něj si člověk nemůže být ničím jistý.“

„Vyřid všem, koho zastihneš, ať přijdou do zasedačky. Col– tovi nechej vzkaz v hlasové schránce, řekni mu, ať jede z letiště rovnou sem, a potom zkus zařídit, abychom se s Camem mohli spojit alespoň přes Skype.“

„A co Thane?“

„Tomu taky zavolej. Může se rovněž připojit přes Skype, bude-li to potřeba.“

„Thane Skype nepoužívá,“ připomněla mu Clarissa a Kacey měla pocit, že její bratr, třetí v pořadí a druhý legitimní syn, zřejmě příliš nerespektuje otcova pravidla. Asi černá ovce rodiny. Přesto se mu očividně nepodařilo uniknout příliš daleko od vlivu starého pána. „A co máma?“

„Zatím ji z toho vynech.“ Gerald chvíli přemýšlel a potom dodal: „Raději bych to s ní projednal sám.“

„Skvělý nápad,“ ušklíbla se Clarissa sarkasticky. „Koneckonců, tento postup se osvědčil i v minulosti. Kdyby mi někdy Laňce udělal to, co jsi ty udělal naší mamince, minimálně bych ho znemožnila před celým národem v show Jerryho Springera nebo Williama Montela nebo kdekoliv jinde, kde se pere špinavé prádlo na veřejnosti. A potom bych ho vykuchala zaživa. Nejlépe nožem na máslo.“

„Soucit nepatřil nikdy k tvým silným stránkám,“ poznamenal otec suše.

Clarissa pokrčila rameny. „Takhle to prostě cítím a vzhledem k tomu, že mi tento týden někdo ukradl revolver, nemohla bych ho ani zastřelit. Kdyby to nešlo nožem na máslo, myslíš, že by to šlo lžičkou?“

„Přestaň s tím!“ okřikl ji otec.

„Jen jsem chtěla, aby bylo jasné, že já svému muži v žádném případě nedovolím, aby mě podvedl. Kdyby naše maminka udělala něco podobného tobě a najednou by na tebe vyrukovala s hejnem bastardů, taky bys to nepřešel mávnutím rukou.“

„Tvoje matka by nikdy nic takového neudělala!“

„Máš pravdu. Ona ne. Ta má alespoň nějakou úroveň.“ Otočila se znovu ke Kasey a dodala: „Gratuluju. Stálo to jistě určitou odvahu píchnout do vosího hnízda, ale zdá se, že se vám to povedlo. Tím to určitě neskončilo.“ Vypochodovala z místnosti jako nasupená medvědice chránící svá mláďata před nebezpečím.

Gerald naposledy úkosem pohlédl na fotografie mrtvých žen. „Řekl bych, že v tomhle má Clarissa pravdu. Obávám se, že jsi svým příchodem rozpoutala něco, čeho budeš litovat.“

Kacey se nehodlala nechat jen tak zastrašit, už vůbec ne teď, když se dostala tak daleko. „Já se ničeho nebojím.“ Jenže tohle byla lež jako věž, což oba dobře věděli.

29

Vypadalo to, jako by Gerald Johnson s Clarissou na Kacey zapomněli, když se dali do plánování rodinné schůzky. „Omluvte mě, prosím,“ pronesla Kacey a popadla kabát.

„Zasedací místnost je rovně dolů v přízemí severní haly. Setkání ale začíná hned,“ varovala ji Clarissa.

„Já nikam neodcházím,“ řekla Kacey. Zatím. „Potřebuju si jen zavolat.“

Když opouštěla místnost, oba za ní podezíravě hleděli. A to si myslela, že je paranoidní jen ona. Možná to je dědičné.

Vyrazila směrem k zasedací síni. Zkusila otevřít dveře, ale byly zamčené, a tak vymačkala na telefonu číslo do úřadu šerifa, které si předtím uložila do seznamu.

„Prosila bych detektiva Alvarezovou,“ pronesla, když se na druhé straně ozvala recepce. „Tady je doktorka Lambertová, čeká, až jí zavolám.“

Okamžitě ji přepojili a po krátkém zazvonění se ozval hlas vyšetřovatelky: „Alvarezová.“

„Tady je Kacey Lambertová. Trace 0’Halleran mi říkal, že s vámi mluvil o těch mikrofonech.“

„Ano. Chtěli bychom se u vás zastavit a podívat se na ně. Šlo by to ještě dnes?“

„Jestli nevadí, že budu doma až k večeru?“ zeptala se Kacey. „Mám teď nějaké řízení mimo město, které ještě chvíli potrvá. Byla bych vám ale vděčná, kdybyste ty mikrofony co nejdřív odstranili.“

„Zavolejte nám, až budete na cestě domů.“

„Děkuju, zavolám,“ slíbila a trochu se jí ulevilo.

Potom vytočila číslo Tracea. Vzal to hned po prvním zazvonění, jako kdyby čekal s telefonem přitisknutým k uchu.

„Ahoj. Už jsem se domluvila s úřadem šerifa, že se přijedou podívat na ty mikrofony. Doufám, že se jim podaří dát všechny pryč ještě dneska.“

„Snad ano. Kde jsi? V práci?“

„Na klinice jsem už skončila, mám tu ale ještě nějaké řízení,“ odpověděla neurčitě. Zatím ho nechtěla do celé záležitosti zasvěcovat. Nevěděla, jak se jednám s Johnsonem vyvine a jaký z toho bude mít nakonec pocit. „Slíbila jsem vyšetřovatelce Alvarezové, že jí dám vědět, až vyrazím domů.“

„Tak mi dej taky vědět.“

„Spolehni se.“

„Kacey…“

„Ano?“

„Buď opatrná,“ řekl. Uměl číst mezi řádky a vytušil, že mu něco tají.

„Uvidíme se večer,“ slíbila mu, vrátila telefon do kabelky a čekala, až Gerald s Clarissou konečně opustí kancelář a přijdou za ní.

„Zajed si domů zkontrolovat děti,“ pobídla Alvarezová Pescoliovou. „Do té doby, než se vrátí doktorka Lambertová, se tu stejně nic dít nebude.“

„Tak jo. Vyženu jen Chrise z domu, jestli ho tam načapám, a hned přijedu zpátky.“

Alvarezová jí kývla na rozloučenou. Teď byly ve stádiu vyčkávání. Cekání na výsledky z laboratoře. Čekání na telefonát. Čekání, čekání, čekání.

Usadila se za stolem a očima přejela přes poznámky, které si udělala. Útržky a kousky informací, které se jí honily hlavou a které bylo potřeba dát do souvislostí. Najít tu chybějící spojující linku, která by jim všechno vysvětlila. Procházela stránky popsané myšlenkami, nápady a kresbičkami, potom si znovu prolistovala složky se zprávami z vyšetřování a nakonec se rozhodla, že nemůže dělat nic jiného, než co dělala doposud: telefonovat. Vyptávat se. Doufat, že se jí poštěstí najít někoho, kdo jí bude ochotný poskytnout chybějící informace.

Zrak jí padl na telefonní číslo rodičů Elle Alexanderové v Boise. Už dvakrát jim volala a nechávala vzkaz, aby se jí ozvali zpátky. Byli příliš zmožení smutkem. To chápala. Možná si říkali, že stačí, když si úřady promluví s dceřiným manželem Tomem. Mnoho lidí se těžko smiřuje s tím, že jim policie vstupuje do soukromí, i když je to nevyhnutelné zlo.

Vymačkala číslo a v duchu se připravovala na to, co řekne. Užuž se chystala volání ukončit, když se ozvalo slabé cvaknutí a ženský hlas na druhé straně opatrně pronesl: „Haló?“

„Paní Morrisová?“ řekla Alvarezová a zadívala se do poznámek. Rodiče Elle se jmenovali Brenda a Keane Morrisovi, oba byli již v důchodu. On pracoval jako pilot a ona jako učitelka na základní škole.

„Zřejmě voláte z Montany. Už jste sem volali předtím. Je to kvůli Elle, nemám pravdu?“

„Ano, paní Morrisová. Vyšetřujeme smrt vaší dcery.“

„Vy si nemyslíte, že to byla nehoda?“ Její hlas se téměř vytrácel.

„Zatím ještě nevíme. Potřebujeme si ještě některé věci ujasnit.“ Na druhé straně se ozval tichý pláč a Alvarezové se sevřelo srdce. Tohle byly nejhorší chvíle její práce. „Mohla bych vám položit pár otázek?“

„Zkuste to,“ vypravila ze sebe žena a roztřeseně se nadechla.

„Mluvili jsme už s vaším zetěm, Tomem Alexanderem. Elle s ním právě telefonovala, když k nehodě došlo.“

„Tom Elle hrozně miloval. Zlomilo ho to. Nás taky.“

„Tom říkal, že vaše dcera měla pocit, že ji řidič vozu, který jel za ní, ohrožuje. Řekl vám o tom?“

„Říkal, že Elle si myslela, že se ji pokouší ten druhý řidič zabít. Já nevím. Občas, když je člověk na silnici, tak ho takové věci napadají. Nemyslíte?“

„Občas ano.“

„Prý do ní zezadu narazil. To víme od Toma, říkala mu to. Potom jí ale vypadl telefon z ruky… Tom hned volal na tísňovou linku. Chtěla, ať tam zavolá…“

„Měla vaše dcera nějaké nepřátele, o kterých byste věděla?“

„To ne. Elle určitě ne. Elle měl každý rád. Její nejlepší kamarádka ze střední, Jayne Drummondová, která bydlí nedaleko od nás, se tu stavovala a dlouho jsme si spolu povídali o tom, jak byla Elle oblíbená.“ Hlas měla přiškrcený slzami. „Můžete jí taky zavolat, jestli chcete.“

„Vy máte ještě syna, je to tak?“

„Ano. Bruče je už ženatý. Žije na Floridě. Taky vám na něj můžu dát telefonní číslo.“

„Děkuju.“

Alvarezová si zapsala telefonní čísla na Jayne Drummondovou a Brucea Morrise. Věděla, že další otázka, kterou se paní Morrisové chystala položit, bude znít divně, a trochu si nevěděla rady s tím, jakým způsobem ji uvést. „Jedna žena jménem Jocelyn Wallisová se nápadně podobá vaší dceři. Je to natolik markantní, že se jich prý dokonce občas ptali, zda nejsou příbuzné.“ Byla to sice lež, blížila se však natolik pravdě, že neměla Alvarezová žádné výčitky ji použít. „Ačkoliv si myslím, že je to jen náhoda, ke které čas od času dochází, chtěla bych se zeptat, zda nemůže skutečně existovat nějaká možnost, že by mezi nimi mohl být příbuzenský vztah, o němž byste třeba nevěděli? Jocelyn totiž před nedávnem nešťastnou náhodou spadla z útesu a zabila se.“

Nastala dlouhá odmlka, ve které Alvarezové v hlavě dozníval rozpačitý tón jejího vlastního hlasu. Byla pravda, že fotografie žen, o kterých Trace 0’Halleran mluvil, vyvolávaly spoustu otazníků. Kdyby se jí podařilo vypátrat aspoň jednu spojnici mezi některými z nich, ostatní by třeba vyplynulo na povrch samo.

„Myslím, že ne…“

„Elle se narodila v Boise?“

„Ano.“

„Neexistuje tedy žádné pouto mezi její osobou a městem Helena?“

Bylo slyšet, jak paní Morrisová zalapala po dechu. „Myslím, že ne…“

Alvarezová cítila, jak se jí zrychlil pulz. Zřejmě se dotkla nějakého citlivého místa. „Promiňte, ale zdá se mi, jako byste si nebyla tak docela jistá.“

„Já totiž… Ne… Nevím, jak by k něčemu takovému mohlo dojít.“

„Mohla byste mi trochu objasnit, co máte na mysli?“

„Ach, bože. Můj manžel… ach, můj bože.“ Zhluboka vzdychla. „Prostě jsme zjistili, že můj manžel nemůže mít vlastní děti, a tak jsme se vydali na kliniku do Heleny. Tu kliniku pro léčbu neplodnosti už dávno zrušili. Ale tenkrát byla hodně populární a my jsme se tam rozjeli, abychom… abychom našli dárce.“

„Dárce spermatu,“ ujasnila si Alvarezová.

„Ano. Ano. Obě mé děti jsou od stejného dárce.“

„Elle i Bruce.“

„Nikdy jsme jim to neřekli. Bruce to neví dodnes a Elle to taky nevěděla. Vím, že bych to měla synovi říct, ale zatím jsem nikdy neměla pocit, že nastala ta správná chvíle… A teď, když už tu není Elle…“

„A ta klinika v Heleně, jak se jmenovala?“

„To už nevím. Vždycky jsme o ní mluvili jako o klinice. Nikdy mi nepřišlo důležité, jak se jmenuje.“

„Patrně to ani důležité není, jen mne to zajímalo. Můžete mi k tomu říct ještě něco bližšího?“

Znovu se několikrát zhluboka nadechla a vydechla, než pronesla: „Nejsem si jistá, jestli to bude tak zajímavé. Nepřipadá mi to jako informace, která by vám mohla pomoct. Ale znám číslo toho dárce. Bylo to 7-2-7. Dobře jsme si ho s manželem zapamatovali, protože on pracoval jako pilot a to číslo se shodovalo s typem letadla, na kterém létal, když ještě pracoval pro aerolinky. Vždycky nám to připadalo jako šťastné znamení.“

„Jakým způsobem jste si dárce vybírali?“

„Šlo o studenta medicíny, měl tmavé vlasy a modré oči. Byl zhruba stejně vysoký jako Keane a sportovně nadaný. Chtěli jsme, aby se nám naše děti podobaly.“ Tónem svého hlasu naznačovala: „Je na tom snad něco divného?“

„Chápu.“

„A co ta druhá žena… ta, co spadla z útesu?“

Alvarezová neměla velkou chuť odpovídat na její otázky, protože nevěděla, kam povedou. S cílem co nejrychleji ji zarazit pronesla: „Zatím jsme toho mnoho o slečně Wallisové nezjistili, jen to, že byla učitelkou v Medvědím Brodu a že byla velice oblíbená.“

„Stejně jako Elle.“ Smutně vzdychla. „Já byla taky učitelka. Život je tak těžký, nemyslíte?“

„Máte pravdu, paní Morrisová. Občas to tak je.“ Svá slova myslela naprosto vážně a žena na druhé straně zajisté vycítila její nevyslovenou soustrast.

„Jestli Elle někdo zabil… Pokud by to byla pravda, dáte mi vědět, až ho najdete?“

„Samozřejmě že dám,“ slíbila jí Alvarezová.

„Děkuju vám,“ pronesla.

Poté, co Brenda Morrisová zavěsila, Alvarezová chvíli seděla bez hnutí a dívala se před sebe.

Dárce spermatu.

Může být tohle ta chybějící spojnice?

Jsou ty ženy skutečně příbuzné? Byla to eventualita, kolem které se v kruhu točily, avšak nikomu se příliš nechtělo ji brát vážně. Je možné, aby Elle Alexanderová, Shelly Bonaventureo– vá, Jocelyn Wallisová, Leanna 0’Halleranová a možná i Kacey Lambertová a kdo ví, kolik dalších žen, byly všechny geneticky spřízněné? Že by všechny tyto ženy měly stejného otce, který by byl tou chybějící linií spojující je všechny dohromady?

Alvarezová popadla telefon a co nejrychleji vytočila číslo Pescoliové. Zvedla to po pátém zazvonění a zněla dost naštvaně.

„Ano?“

„Něco jsem objevila.“

„Hm…“

„Opravdu! Něco tu mám,“ ujistila ji Alvarezová. „Mohla by ses co nejrychleji vrátit na stanici?“

„Ještě tu musím někoho pořádně seřvat,“ zavrčela naštvaně. „Pořádně,“ zopakovala důrazně, aby ji zřejmě dotyčná oběť dobře slyšela.

„Tak se snaž, aby to seřvání netrvalo moc dlouho,“ požádala ji Alvarezová, která už v duchu řešila spoustu dalších úkolů.

Je možné, aby všechny ženy, ať už oběti či žijící, byly počaté na stejné klinice? Využily snad jejich matky totožného dárce? Dárce s číslem 727?

Jaký význam ale má takové zjištění? I kdyby to byla pravda, proč najednou všechny umírají? Proč je někdo zabíjí?

Pokud…

Pokud je někdo vážně zabíjí…

Ale to si přece myslíš, nebo ne? Něco se ti na tom nezdálo od samotného začátku. Věděla jsi, že za tím je něco víc. At už s tebou Pescoliová souhlasí, nebo ne.

Popadla znovu telefon a zavolala do laboratoře. Rozčílilo ji, když jí nebyli schopní dát jasnou odpověď. Zavěsila a raději zavolala rovnou Ashley Tangové, na niž zhurta spustila: „Včera jsem k vám dala žádost o rozbor DNA. Nemáte v laborce někoho schopného, kdo by s tím mohl co nejrychleji pohnout?“

„Už se na to chystají. Víte, jak to chodí.“

„Potřebuju ty výsledky co nejdřív, pochopte.“

„Jeden bych pro vás měla. Netýká se sice vaší žádosti o rozbor DNA, ale možná vám bude užitečný.“

„Sem s ním.“

„Jde o jed, který jsme objevili v těle Jocelyn Wallisové. Jsme přesvědčení, že se jí dostal do těla společně s kávou.“

„Takže jí ho tam někdo schválně nasypal? Taková věc se tam asi nemůže dostat omylem…“

„S největší pravděpodobností jí ho tam dal někdo úmyslně.“

„Aby ji zabil?“

„To ne. Dávka, kterou měla v těle, byla příliš slabá. Je ale možné, že v její nádobě s kávou je té látky mnohem víc. Ještě jsme ji netestovali.“

Alvarezová v duchu přeskočila ke Kacey Lambertové a jejím mikrofonům. Možná Jocelyn taky někdo odposlouchával? Vrah mohl ale mikrofony odstranit z jejího bytu dřív, než se tam dostali.

„Pošlu vám k rozboru ještě jednu nádobu s kávou,“ oznámila jí Alvarezová. „Zatím díky.“

Když tentokrát zavěsila, uvědomila si, že jí stoupl tep a že i rychleji dýchá. Má vrah spadeno i na doktorku Lambertovou?

S největší pravděpodobností ano.

„Pescoliová! Vrať se!“ zaúpěla nahlas.

„Ty vždycky hrozně přeháníš,“ prohlásil Jeremy a nasupeně ji pozoroval. Popadl do ruky telefon. „Je to jen fotka. Nic špatného na ní není!“

„Kdyby ji viděl Heidin otec, troufám si tvrdit, že by s tebou přinejmenším nesouhlasil,“ namítla Pescoliová.

„Ty mu ji chceš ukázat?“

„Jak bych mu ji mohla ukázat? Máš ji přece v mobilu. Ale on o nich ví. Být tebou, tak si dávám dobrý pozor. Posílat takové fotografie po internetu není ani trochu dobrý nápad.“

„Na tom není nic nelegálního! Vůbec nic!“

„Nevkládej mi do úst věci, které jsem neřekla. Upozorňuju tě pouze, že to není dobrý nápad. Nic víc. Tečka.“

„Mám ji jen v telefonu. V telefonu, který patří mně. A na který ses ty bez dovolení dívala. To je jasné narušení soukromého prostoru!“

„Narušení soukromého prostoru?“ Pescoliová rozhodila rukama a zlostně ukázala na nepořádek, který ji obklopoval a který tu zbyl poté, co si tu Jeremy celý den hrál ty své zatracené videohry – prázdné skleničky od limonády, talíř se zbytky sýrového sendviče, který původně patřil Biance – to si ještě bude muset ověřit –, kromě toho se po podlaze válelo několik párů bot. „V posledních dnech neděláš nic jiného, než že nám narušuješ náš soukromý prostor!“

„Výborně. Odcházím.“ Rozčileně přešel přes obývací pokoje a zamířil do svého pokoje.

„Bože, díky. Konečně jsi mě vyslyšel.“

„Mami…?“ zašvitořil z druhé strany chodby Biančin hlásek. Pescoliová se otočila na podpatku a nahlédla do pokoje, kde její dcera ležela na posteli, oči měla doširoka rozevřené a zalité slzami. „Proč k nám nesmí Chris?“

„Jedině když budu doma. Může k nám přijít, až tu budu i já.“

„Ale já chci, aby tady byl teď. Nese mi vodu.“

„Já ti klidně sklenici vody podám. Snědla jsi něco ze svého sýrového sendviče?“

„Z jakého sendviče?“

„Jeremy!“ zaburácela Pescoliová a vyřítila se z Biančina pokoje rovnou na schody, které vedly k jeho ložnici.

„Já jsem se jí ptal! Říkala, že ho nechce!“ křičel na ni zpátky.

Pescoliová se vrátila k Biance do pokoje. Pohlédla na svou dceru zachumlanou v peřinách. „Měla bys na něco chuť?“ zeptala se.

„Na polévku.“

„Může být z plechovky od Campbella?“

„Ano. Kuřecí s nudlemi, prosím.“

Když zamířila do kuchyně ohřát tuto kulinářskou delikatesu, ozvalo se za jejími zády špitnutí: „Díky, mami.“ Vzdychla a málem se i usmála. Stačí málo, aby si uvědomila, proč jsou pro ni děti vždycky na prvním místě.

O půl hodiny později už byla zpátky na stanici. Alvarezová právě pokládala telefon, když nakoukla do její kóje. „Tak co jsi objevila?“ zeptala se Pescoliová a kolegyně jí zapáleně převyprávěla celou svou teorii o dárci spermatu se všemi možnými detaily.

Když skončila, tázavě na ni pohlédla. „Co na to říkáš?“

Pescoliová přikývla a chvíli přemýšlela.

„Páni!“ řekla nakonec. „A co to pro nás znamená?“

„Na tom ještě pracuju. Ale v každém případě máme alespoň nějaké vodítko. Společného jmenovatele.“

„Pokud…“

„Pescoliová?“ Cort Brewster úsečně vyštěkl její jméno, jako kdyby ho pálilo na jazyku.

„Brewstere?“ odpověděla neutrálně a otočila se k němu čelem.

„Pojdte do mé kanceláře. Prosím,“ dodal, jako kdyby ho to napadlo až teď.

„Do háje,“ zamumlala sotva slyšitelně a zamířila za zástupcem šerifa.

Brewster se neobtěžoval tím, že by se posadil za stůl. Zůstal stát, a tak se Pescoliová zařídila podle toho a taky si nesedla.

„Mluvil jsem s Heidi. O žádných fotkách prý neví.“

„Hmm…“

„Možná mi neříká pravdu,“ připustil.

Pescoliová tázavě zvedla obočí. To bylo překvapení. „Myslím, že není žádné tajemství, že se mi nelíbí, když se váš syn stýká s mou dcerou. Běhá za ní jak nějaký nadržený pouliční pes. Kdybych mohl, tak bych mu nejradši nakopal zadek.“

„Myslím, že o něco takového jste se už jednou pokusil,“ připomněla mu Pescoliová.

„Chci prostě říct, že já ani Heidi nemáme zapotřebí, aby se kolem naší rodiny ochomejtal nějaký nezaměstnaný zkrachova– lec. Má na mou dceru špatný vliv. My dva nemusíme mít nutně na všechno stejný názor, ale musíme spolu vycházet minimálně po pracovní stránce. Budu se proto snažit stavět se ke všem potenciálním problémům profesionálně. Totéž očekávám i od vás.“ Na okamžik se odmlčel, a když Pescoliová nic neříkala, dodal: „To je všechno.“

Otočila se na podpatku a odkráčela z jeho kanceláře, naštvaná, znechucená a taky trochu zklamaná. To ale nehodlala dát v žádném případě Cortu Brewsterovi najevo. Bastard jeden.

Najednou se jí zastesklo po Joeovi. Bože, to by bylo skvělé, kdyby jí mohl být teď nablízku. Jejich manželství nebylo zdaleka idylické, v době, kdy ho při výkony služby zabili, už mezi nimi docházelo i k hádkám. Teď by se jí ale hodila jeho chladná hlava při řešení problémů se synem.

Vzápětí si vzpomněla na Santanu. Muže, kterého milovala. Možná by měli vážně začít žít spolu. Na co vlastně čeká? Až ho její děti přijmou? Ha ha ha. To se nestane do soudného dne.

Rychle zapudila smíšené pocity z rozhovoru s Brewsterem z hlavy a vrátila se k Alvarezové. „Mám zavolat rodičům Jocelyn Wallisové a zeptat se jich, jestli nepodstoupili umělé oplodnění?“

„Už jsem jim nechala zprávu,“ pronesla Alvarezová. „Požádala jsem je, aby se mi sami ozvali. Myslím si ale, že nastala ta pravá chvíle, abychom informovali Graysona.“

Pescoliová si všimla v tónu hlasu své kolegyně něčeho, co se zřejmě před ní snažila zakrýt. „Je mezi tebou a šerifem něco, o čem nevím?“

„Ani náhodou,“ zareagovala s pro ni naprosto netypickým důrazem.

Grayson právě vycházel ze své kanceláře, a když uviděl, jak se k němu blíží Alvarezová s Pescoliovou, zacouval zpátky. „Děje se něco?“

„Myslíme si, že smrt Elle Alexanderové a Jocelyn Wallisové spolu souvisejí,“ pronesla Alvarezová. „A možná nejsou jediné.“

„Měl bych si na to sednout?“

„Řekla bych, že by to bylo lepší,“ přikývla Pescoliová věcně.

V následujících dvaceti minutách mu Alvarezová v kostce vylíčila všechny poznatky, které do té chvíle nashromáždily, a svůj proslov ukončila slovy: „Máme před sebou ještě spoustu nevyřešených a nezodpovězených otázek, jejichž odpovědi se snažíme získat od příbuzných obětí. Jedna věc je ale jasná. Všechny oběti jsou ženy. Brenda Morrisová, matka Elle Alexanderové, říkala, že obě dvě její děti byly počaty na základě umělého oplodnění. Přesto její syn Bruče žije spokojeně na Floridě a patrně se mu daří dobře. Netušíme, jestli může být rovněž na seznamu pravděpodobných obětí, anebo jestli jsou na seznamu jen ženy.“

„Mluvíte o seznamu,“ pronesl Grayson unaveně. „To znamená, že se dá očekávat, že jich bude víc.“

„Možná dokonce o hodně víc, než vůbec tušíme,“ připustila Alvarezová.

„Ať žijou Vánoce!“ poznamenala Pescoliová ironicky. „Ideální období pro vyšetřování vražd.“

Pohledy Graysona a Alvarezové se setkaly a Pescoliová chvíli koukala z jednoho na druhého. Graysonův pes Sturgis vylezl zpod šerifova stolu, líně se protáhl a zívl.

„Sakra,“ ulevil si Grayson. „Průběžně mě o všem informujte. Jakmile budeme mít podložené podezření na sériové vraždy, budu muset informovat FBI.“

„Dneska v podvečer bychom se měly setkat s další z klubu dvojnic,“ prohlásila Alvarezová s očima upřenýma ven z okna.

„Ta je taky na seznamu?“ zeptal se Grayson.

Alvarezová pohlédla na Pescoliovou, která její pohled opětovala.

„Jo,“ kývla Alvarezová nakonec. „Já jsem o tom přesvědčená.“

30

Zasedací místnost byla zařízená podobně jako zbytek budovy. Na šedém koberci byl dlouhý stůl se skleněnou deskou, kolem kterého bylo rozestavěno deset černých kožených židlí. U jedné stěny stála nízká skříň, nad níž byla zavěšena bronzová socha letící husy. Další dvě stěny byly prosklené se zataženými žaluziemi. Poslední byla tvořena obrovským oknem s působivým výhledem na okolní hory. Tato část budovy byla umístěna nad strmým svahem. Při pohledu z okna měl člověk pocit, že je nejméně ve druhém patře, protože země pod oknem dramaticky ustupovala dolů až k dalšímu z rybníčků, na jehož zmrzlém povrchu se usazoval sníh.

Pokud měly tlumené odstíny interiéru a romantický výhled vyvolávat v přítomných pocit klidu a míru, ten byl nenávratně narušen, když do dveří vešly další Johnsonovy děti a připojily se ke Kacey, Clarisse a svému otci, kteří na ně již čekali usazení za stolem. Kacey cítila, jak se k ní upřelo několik párů očí. Byly však spíš zvídavé než překvapené.

Clarissa je bezpochyby varovala. Seděla v křesle po otcově pravici, jako apoštol Jan v da Vinciho Poslední večeři Páně. Rozepnula zip od brašny a vyndala z ní notebook, jako by se jednalo o běžnou obchodní schůzku a ona se připravovala, že bude dělat zápis, popřípadě že bude přítomné seznamovat s informacemi, které má v notebooku uložené.

Podívala se na Kacey, která seděla naproti ní, a v jejím pohledu bylo tentokrát víc než pouhé pohoršení. Nic překvapivého. Clarissa byla prototypem prvorozené arogantní velitelky, která rozhodně nedovolí, aby sem Kacey zaváděla jakékoliv novoty. Její vlasy nebyly jen obyčejně černé. Teprve teď si Kacey všimla světlejších proužků, které se pohybovaly někde na pomezí mezi rudou a nachovou. Aspoň nebyl její účes tak vážný jako černý kostýmek se sukní ke kolenům, který měla na sobě.

Dřív, než si stihli cokoliv říct, objevila se ve dveřích dvojice mužů. Jak vidno, na rodinnou poradu zavítala i dvojčata, která byla touto dobou mimo kancelář. První s rozcuchanými vlasy a pětidenním strništěm na ostře řezané bradě obdařil hned ve dveřích Kacey širokým úsměvem. Nos měl mírně zakřivený, jako kdyby ho měl nejméně jednou, možná i dvakrát zlámaný. „Colt Johnson,“ zahlaholil přátelsky, jako kdyby chtěl navodit příjemnou atmosféru pro prezentaci výrobku. „Slyšel jsem, že jste naše dlouho postrádaná sestra.“

„Ne tak docela,“ poznamenala Clarissa ironicky, on ji však naprosto ignoroval.

Se svýma výrazně modrýma očima a mírně zvlněnými vlasy vypadal úplně jako starý pán, jen o trochu víc vyhlazený. Ostřejší rysy zdědil patrně po matce. „Na Clarissu si dejte pozor,“ varoval ji, zatímco jeho sestra si pohrdavě odfrkla. Colt se spokojeně rozesmál a na tváři mu vyskočily nenápadné dolíčky.

„Kacey Lambertová,“ představila se a potřásla si s ním rukou.

Colt zvedl významně husté obočí. „Ujišťuji vás, Kacey, že jste si právě našla tu nejbáječnější rodinu.“

„Opravdu?“

„Samosebou.“ Colt se usadil hned vedle ní, zatímco se jí jeho bratr, který mu šel v patách, představil jako Cameron. Ačkoliv vypadal naprosto stejně jako Colt, na rozdíl od něj byl oholený a vlasy měl učesané do úhledné patky.

„Jen pro pořádek upozorňuji, že já jsem ten chytřejší z nás dvou,“ ušklíbl se, zatímco jeho bratr propukl v hlasitý smích.

Clarissa se zamračila. „Myslím, že zas taková sranda to tu není.“

„Ale je,“ nesouhlasil s ní Colt. „Cameron předvedl proklatě dobré číslo. Vítejte na rodinném představení cirkus Johnson.“

Cameron se pousmál a zlehka přikývl.

Clarissa stiskla rty do úzké linky.

„Mám předvést ještě něco vtipného?“ zeptal se Cameron, jeho otázka však nebyla určena pouze Clarisse, zdálo se, že se obrací k celému širokému plénu.

Gerald zavrtěl hlavou. „Stačí, když se posadíš,“ řekl suše a Cameron se sesul do křesla ob jedno místo vedle Clarissy, takže byl přesně naproti Coltovi. V té chvíli dorazil čtvrtý ze sourozenců.

Judd.

Poznala ho podle fotografií, které viděla dříve.

Prozatím byl nejvyšší a měl širší ramena než kterékoliv z dvojčat. Zatímco dvojčata se svými postavami podobala spíše hráčům baseballu, on měl typickou postavu rozehrávače v americkém fotbale. Vlasy měl pečlivě učesané a tak černé, až přecházely téměř do modra. Byl hladce oholený. Na sobě měl černý oblek, zářivě bílou košili a vypadal každým coulem jako podnikový právník, ačkoliv měl, jak si stihla všimnout, ležérně povolenou kravatu. Když na ni pohlédl, v očích se mu zračila nervozita. Měl překrásně modré oči.

„Judde, tohle je…,“ spustil Gerald.

„Acacia, já vím,“ potřásl jí rukou. Byl mnohem vážnější než dvojčata a potichu dodal: „Zřejmě se očekává, že vás přivítám do naší rodiny, ale nejsem si tak docela jistý, že je to dobrý nápad.“

„Proč?“

Jedním koutkem se lakonicky usmál. „Uvidíte,“ řekl a usadil se po otcově levici a Kaceyině pravici.

Gerald pohlédl na hodinky a potom se podíval na dceru. „Ozval se někomu Robert?“ Dřív, než Clarissa stihla odpovědět, rozrazily se dveře a objevil se v nich muž, kterého Kacey nepoznávala.

Podle všeho se jednalo o chybějícího Roberta Lindleye.

Gerald je rychle představil. „Roberte, tohle je Acacia Lamber– tová. Tvá nevlastní sestra.“

„Slyšel jsem.“ Robert jí kývnul na pozdrav a potom vklouzl do křesla vedle Clarissy. Ačkoliv se ostatním nevlastním sourozencům podobal, chyběla mu jemnost, kterou měla ve svých rysech většina dětí Noreen Johnsonové. Robert měl výrazné široké čelo. Kávově hnědé vlasy, v nichž nebyly stopy po jediné šedině, mu ustupovaly dozadu. Oči měl rovněž modré jako ostatní, to bylo zřejmě nejvýraznější rodové znamení. Nos měl trochu širší než jeho nevlastní bratři, obočí silnější a výraznější a kůži nepatrně bledší. Svou fyziognomií se podobal spíš Juddovi než dvojčatům. Byl vysoký a svalnatý, jako kdyby pravidelně posiloval.

„Kde je Thane?“ zeptal se Gerald, který chtěl rodinnou seanci konečně zahájit.

„Těžko říct. Nechal jsem mu vzkaz na mobilu,“ ozval se Robert.

„Byl tady,“ řekl Judd. „Viděl jsem ho ani ne před deseti minutami, jak zamyká auto na parkovišti.“

„Až přijde, tak přijde.“ Clarissa už měla evidentně plné zuby naschválů svého mladšího bratra. „Myslím, že bychom měli přejít rovnou k věci. Acacia Lambertová,“ pokynula rukou ke Kacey, „je naše nevlastní sestra. Její matka je Maribelle Collinsová a Acacia prohlašuje, že donedávna neměla ani tušení, že má s námi společného otce.“

„Myslím, že tuto část bych měl vysvětlit já, Clarisso,“ přerušil ji Gerald. Potom celé velké skupině řekl o svém milostném poměru s Kaceyinou matkou, prozradil, že o Kacey celou dobu věděl a s uspokojením sledoval její rozhodnutí stát se lékařkou, dokonce přiznal, že znal i jejího bývalého manžela, uznávaného kardiochirurga J. C. Lamberta. Při jeho slovech cítila Kacey, jak se jí svírá žaludek, hlavně ji překvapila zmínka o jejím manželovi, snažila se však vší silou udržet netečný výraz, ačkoliv cítila, jak ve všech ostatních přítomných roste nervozita. Gerald se svým dětem omluvil a slíbil jim, že co nejrychleji dá tuto záležitost do pořádku i s jejich matkou. Janet Lindleyovou, Robertovu matku, očividně nehodlal do těchto těžkých chvilek odhalování bolestné pravdy a vyjadřování lítosti nikterak zapojovat.

Bylo zvláštní ho poslouchat a Kacey v duchu uvažovala, jakou měrou vycházejí jeho slova ze srdce a jakou měrou se jedná o promyšlený výstup. Zdálo se, že všichni přítomní se snaží ovládat emoce, a to včetně Kacey, která se i nadále tvářila netečně, ačkoliv uvnitř ji spaloval vztek na muže, o jehož existenci neměla ještě před pár dny ani tušení.

„Acacia za mnou dnes nepřijela jen proto, aby mi řekla, že se dozvěděla o existenci mé osoby i celé rodiny. Znepokojuje ji něco jiného.“ S napjatým výrazem ve tváři vyndal z kapsy fotografie mrtvých žen a posunul je doprostřed stolu. „Tyto ženy si jsou podobné. Ve skutečnosti vypadají trochu jako Acacia a některé z nich mají i podobné rysy s vámi.

Acacia je přesvědčená, že tyto ženy by mohly být rovněž vašimi nevlastními sourozenci, a hodlá svou hypotézu dokázat. Chtěl bych, abyste věděli, že technicky by to bylo možné, ačkoliv během mého manželství jsem žádné další milostné poměry neudržoval. Měl jsem samozřejmě ještě několik milenek, ale to bylo před svatbou. Vzhledem k věku žen na fotografiích je nanejvýš pravděpodobné, že pokud by se geneticky prokázala moje paternita, bude to proto, že jsem nějaký čas fungoval jako dárce v místní spermobance.“

Jeho děti, zjevně předem informované Clarissou, neprojevily žádné zděšení, a když pokračoval ve výkladu dál, skoro to vypadalo, že je to ani příliš nezajímá. Změna nastala až ve chvíli, kdy se zmínil o tom, že Shelly Bonaventureová, Jocelyn Wallisová a Elle Alexanderová byly patrně zavražděny. V té chvíli se napřímili, někteří zvedli překvapeně obočí a poklesla jim brada.

Kacey pozorně sledovala jejich výrazy, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by kdokoliv z nich o celé záležitosti něco věděl dřív, než jim to otec oznámil.

Clarissa zničehonic zvedla ruku s dokonale upravenými nehty, jako kdyby se chystala zastavit provoz na silnici. „Máte snad vymyšlenou nějakou bizarní teorii,“ obrátila modré oči ke Kacey na protější straně stolu, „proč se tomu tak děje? Proč se nějaký bastard, zatím neznámý vrah, rozhodl sprovodit ze světa bandu dětí zplozených inseminační stříkačkou? A co víc, inseminační stříkačkou se spermatem mého otce?“

„Clarisso!“ syknul Gerald mezi zuby.

Dřív, než Kacey stihla odpovědět, otevřely se dveře a do místnosti vkráčel Thane, poslední chybějící syn. Měl postavu jako Judd, jen nebyl tak vysoký a zřejmě ani tak vážný jako on. „Omlouvám se za zpoždění,“ pronesl strojeně, jako kdyby svou omluvu nemyslel ve skutečnosti vážně, a potom se posadil naproti svému otci. Když zahlédl Kacey, pousmál se: „Vy musíte být Acacia.“

„Říkají mi Kacey.“

„Dobrá, tedy Kacey.“

„Je to dcera Maribelle Collinsové a našeho otce,“ doplnila Clarissa.

Thane pokrčil rameny. „Říkala jsi mi to už do záznamníku.“

„To není všechno.“ Clarissa znovu propíchla Kacey modrýma očima. „Přišla za námi s nějakou šílenou teorií. Ukázalo se totiž, že náš otec působil během studií jako dárce ve spermobance. Podle ní zplodil kupu dětí,“ ukazováčky naznačila ve vzduchu dvoje uvozovky, „a ty teď někdo podle rafinovaně ďábelského plánu jedno po druhém sprovází ze světa. Zatím ovšem zůstává velkým tajemstvím, co zde přítomnou Acaciu přimělo, aby se s námi o tuto velkou záhadu podělila a proč nás vlastně vyhledala.“

„Je to tak?“ zeptal se Thane a jeho úzké rty se zkroutily v pobaveném úsměvu. Měl na sobě džínsy a svetr a vlasy měl ještě mokré od tajícího sněhu. Nesnažil se ani v nejmenším zakrýt, že celou situaci považuje za absurdní nebo přinejmenším za zábavnou.

„V podstatě ano,“ přikývla Kacey. „Na fotografiích na stole jsou ženy, které měly dle mého názoru za otce Geralda. Všechny jsou mrtvé, zřejmě je někdo zavraždil.“

„Tuhle znám!“ vykřikl Thane a ukázal na Shelly Bonaventu– reovou. „Viděl jsem ji před lety v nějakém filmu.“

„To nejsi sám,“ zabručela Clarissa vztekle.

Thane se zamyšleně zamračil. „Myslel jsem, že spáchala sebevraždu.“

„To je zatím oficiální verze,“ řekla Kacey.

„Chcete říct, že oficiální verze není pravdivá?“ vložil se do jejich rozhovoru Judd. „Co na to říká policie?“

„Její případ spadá pod policii v L.A. Do kompetence místní policie patří ty další dva případy, protože obě tyto ženy žily v Medvědím Brodě,“ ukázala na fotografii Elle Alexanderové a Jocelyn Wallisové. „Jocelyn i Shelly se narodily v Heleně, kde se narodila Elle, to ještě potřebuji ověřit.“

„Když si je někdo podobný ještě nemusí být nutně s tím druhým příbuzný,“ vložil se do rozhovoru Cam.

„Dává i policie jejich úmrtí do souvislosti? A jsou jejich případy vyšetřovány vůbec jako vraždy?“ chtěl vědět Judd.

Robert se k němu hned přidal. „O tom dost pochybuju. Kdyby začala policie dávat jednotlivé případy do stejné souvislosti jako ona, zřejmě by k nám místo ní zavítali rovnou z oddělení vražd.“ Při svých slovech nespustil ani na okamžik oči z Kacey– ina obličeje. Cítila jeho pronikavý pohled a zmocňovala se jí čím dál větší zlost. Zdá se, že svou přítomností narušila prostor, který považoval za své výlučné království. To se Robertu Lindleyovi evidentně nelíbilo.

Jak se zdálo, ani ostatní nebyli z její přítomnosti nikterak nadšení.

Atmosféra během jejich rozhovoru houstla, jak postupně každé z Geraldových dětí vyjadřovalo svůj skeptický postoj vůči Kacey a její teorii. Po většinu času si ji prohlíželi s neskrývaným podezřením, měla dojem, že čekají, jaké budou její další požadavky. Zatímco Clarissa byla otevřeně nepřátelská a Cameron si neodpustil jedovaté poznámky, Judd se tvářil vážně a byl jediný, který alespoň pozorně naslouchal, když jim něco vysvětlovala, ačkoliv i v jeho obličeji se zračila nedůvěra. Jeho otázky byly věcné a dobře mířené, nebyly však zdaleka tak nepřátelské a nelítostné jako otázky jeho sestry či Roberta Lindleye.

Thane toho mnoho nenamluvil. Zatím se tvářil nejpřívětivěji ze všech a po většinu času mlčky pozoroval jejich chvílemi dost ostrou výměnu názorů. Občas mu koutek úst zacukal smíchem, avšak skrz jeho nevzrušený a lhostejný výraz chvílemi probleskl náznak nervozity. Také pochyboval o pravdivosti jejích slov.

Robert pokračoval ve svém útoku. „Je to celé přitažené za vlasy,“ řekl a probodával ji dál svýma ledovýma očima. „Jak by mohl kdokoliv zjistit, že se jedná o děti Geralda? Kde by nějaký hypotetický vrah přišel k rozboru jejich DNA? Databáze kliniky s osobními údaji jsou určitě pečlivě chráněné proti zneužití.“

„Ta klinika je už léta zavřená,“ ujal se slova opět Gerald. „Kdo ví, kde skončily její záznamy?“ Ačkoliv si ho jeho děti vyslechly, už dávno si vytvořily vlastní názor – na Kacey i na spekulace, se kterými za nimi přišla.

Žádnému z nich se to nelíbilo.

Vnímala jejich odmítavý postoj a nesouhlas, který k ní vysílaly v určitých vlnách, a během pár minut už dokonce i ona sama začala pochybovat o správnosti své teorie.

„Co na to říká policie?“ zeptal se Cameron. Cítila, jak se všechny oči v místnosti obrátily směrem k ní.

„Zatím je ve fázi vyšetřování. Víc o tom nevím.“

„Takže je tady můžeme každou chvíli čekat!“ Clarissa si s opovržením odfrkla. „To nám ještě scházelo. Teď, když nám vypršely patenty a konkurence nám dýchá na záda, je negativní publicita ta poslední věc na světě, co potřebujeme. Skvělý důvod pro naše klienty, aby si převedli své zakázky jinam!“

„Tohle nemá s obchodem nic společného,“ pronesl Gerald. „Je to čistě osobní záležitost.“

„Tak to napiš na internet a do všech blogů a místních plátků. Podle mě je to z hlediska naší propagace dokonalá černá můra.“

„Já si myslím, že neexistuje špatná reklama, každá reklama je dobrá,“ prohlásil Cameron.

„Jasně, a víš proč? Protože jsi tupec.“ Clarissa nehodlala nikomu ustoupit. Obchodní manažerka s diplomem ze Stanfordu, prvorozená dcera mezi samými bratry, tvrdá a neoblomná.

Colt se ve své židli napřímil. Místo aby se zastal svého dvojčete, obrátil pozornost zpátky k ženám, které zemřely. „Existují ještě nějaké oběti?“

„Myslím si, že ano,“ odpověděla Kacey, ačkoliv to nedokázala ničím doložit.

V té chvíli se do rozhovoru vložil Judd. „V prvé řadě je potřeba udělat testy DNA těch žen. Můžeme tu sedět celý den a rozvíjet tisíce teorií, ale dokud nedokážeme, že tyto ženy,“ poklepal prstem do desky stolu hned vedle fotografií, „jsou skutečně otcovými biologickými potomky, je veškerá debata naprosto zbytečná.“

„Judd má pravdu,“ souhlasil Colt.

Zbývající sourozenci nebyli z návrhu zdaleka tak nadšení a z výrazu jejich tváří nebylo těžké uhodnout, co si o Kacey myslí. Nejspíš byli přesvědčení, že přijela jen dělat problémy anebo uplatňovat nároky na jejich majetek. Možná obojí.

„Proč jste sem vlastně přijela? Prohlédnout si nás? Nebo nás varovat… nebo snad z něčeho obvinit?“ zeptal se Cameron. „Pořád mi to nejde na rozum.“

„Nevím, čemu nerozumíš,“ poznamenala Clarissa a zamračila se. „Jde jí o naši firmu.“

„Tak to vážně není,“ pronesla Kacey na svou obranu. „Prostě jsem měla pocit, že bych vám měla říct o tom, že umírají lidé, kteří jsou s vámi geneticky spříznění.“

„Kdo by za tím vším mohl být? Kdo by si dal tu práci, že by pátral po dětech narozených díky Geraldovu spermatu, potom se jich složitě zbavoval a předstíral přitom, že zemřely v důsledku nešťastné náhody?“ uvažovala Clarissa nahlas, zatímco ukládala notebook zpátky do obalu. „Jsou to naprosté nesmysly. Když vás tak poslouchám, řekla bych, že byste měla co nejrychleji navštívit psychiatrii.“

„Počkej,“ napomenul ji Gerald. „Chovej se slušně.“

„Myslíš, že Clarissa je toho schopná?“ zeptal se Cameron. „Já ji znám jenom nabroušenou a neslušnou.“

„Tak dost!“ zarazil je Judd, který dal konečně najevo svou podrážděnost. „Nebudeme se tu navzájem urážet!“ Vzápětí se i s křeslem otočil ke Kacey, aby jí viděl do tváře. „Takže vy jste nás chtěla varovat?“

Ačkoliv se jí žaludek ještě o trochu víc sevřel, dokázala udržet hněv pod kontrolou. „Ano. A taky jsem vás chtěla poznat. Byla jsem zvědavá na svého otce, se kterým jsem se nikdy osobně nesetkala, a vzhledem ke skutečnosti, že jsem vyrostla jako jedináček, představa sourozenců mě fascinovala.“

Clarissa zavrtěla hlavou, jako by jim chtěla dát najevo, že má jiné, mnohem důležitější věci na práci a Kacey ji jen obírá o její drahocenný čas.

Colt s Juddem byli potichu a poslouchali.

Cam se tvářil znuděně a Robert měl tak zaťaté čelisti, až měl kůži na bradě napjatou. Gerald byl taky nervózní, ale zvládal to dobře a jeho výraz byl zdánlivě klidný. Ruku položenou na stole měl však zaťatou v pěst a rty měl stisknuté do úzké linky.

Kacey dodala: „Hlavní důvod, proč jsem po vás začala pátrat, byl ten, že jsem se kolem Medvědího Brodu najednou začala setkávat se ženami, které vypadaly jako já. Když jsem ještě bydlela v Seattlu, nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by se mi třeba jen vzdáleně podobal, ale potom jsem se přestěhovala sem, a najednou to tu byla samá dvojnice. Dvě… tři… čtyři. To je opravdu dost podivné. O Shelly Bonaventureové jsem zas tolik nepřemýšlela. I když jsem musela uznat, že tu určitá podoba existuje, pořád žila alespoň v L.A. Brala jsem to jako určitou zvláštnost, nepředvídatelnou hříčku přírody. Tak jsem reagovala, i když mě na naši podobu upozorňovali ostatní lidé. Ale když se objevily ty další…“ Pohlédla na fotografie rozložené na stole. „Teprve tehdy jsem pocítila potřebu se tím začít zabývat.“ Vysvětlila jim, jak si ji kolegové spletli s Jocelyn Wallisovou, když ji záchranka přivezla do nemocnice, jak teprve tehdy připustila možnost, že Shelly Bonaventureová je její dvojnice, a jak ji vyděsilo, když začaly umírat další. Intuitivně zatím vynechala tu část, že její dům někdo odposlouchává a že ji patrně někdo sleduje. Už tak si o ní mysleli, že to nemá v hlavě úplně v pořádku, nechtěla, aby nabyli dojem, že je paranoidní.

Když domluvila, Clarissa na ni pohlédla s drzým úsměvem na tváři a pronesla: „A teď bude co? Přijela jste sem. Setkala jste se s námi. Představila jste se otci. Uvedla jste život mé matky v naprostý chaos, obzvlášť když uvážím, že Roberta nikdy jako našeho nevlastního bratra nepřijala.“

Robert se zamračil, ale nic nenamítal.

Clarissa pokračovala: „Zřejmě čekáte, že vám teď otec nabídne místo v naší firmě, abyste tu pracovala společně s námi se všemi. Anebo snad chcete přijet už na štědrovečerní večeři? Z hlediska absurdnosti celé téhle záležitosti by to mohlo být docela zajímavé, co říkáte?“

„To rozhodně,“ přidal se Cameron.

Kacey se postavila. „Myslím, že jsem nechtěla nic jiného, než si pár věcí ověřit. Zjistit o sobě trochu víc a seznámit vás s tím, že dochází k úmrtí žen příbuzných s Geraldem Johnsonem.“

„Nezapomínejte, že je to pouhá teorie,“ připomenul jí Robert.

Na chvíli se obrátila k němu. Vlastně by jí měl být nejbližší, protože rovněž není opravdovou součástí rodiny. „Nemám, co bych vám víc řekla. Na rozdíl od toho, co si zřejmě myslíte,“ dodala a pohlédla přitom zpříma na Clarissu, „já mám svůj vlastní život, se kterým jsem docela spokojená. A chtěla bych, aby to tak zůstalo i nadále.“

Zvedla se od stolu, když se ozvalo zaklepání a vzápětí se pootevřely dveře. Dovnitř nakoukl nějaký muž, mohl mít tak sto devadesát centimetrů, možná i o něco víc. Byl hezký, s ostře řezanými rysy a oslnivě modrýma očima. Přelétl celé shromáždění očima a nakonec se zastavil pohledem u Clarissy.

„Myslel jsem, že máme dnes odpoledne schůzku se stavitelem,“ postěžoval si rozladěně.

„Mimořádná rodinná událost,“ procedila Clarissa mezi zuby. Zároveň si začala balit věci a zapínat obal od netobooku.

„Bude nám to tu trvat už jen minutku, Lancei,“ otočil se k němu Gerald.

Laňce? Tohle má být Clarissin manžel, kterého by vykuchala nožem, kdyby ho přistihla, jak ji podvádí? To by byl ovšem obdivuhodný výkon, pomyslela si Kacey, protože tenhle chlap měl sílu jako desetibojař. Možná ještě větší. Působil jako člověk, který si volné chvíle krátí střelbou z kuše, lezením po skalách a účastí v závodech železných mužů. Na jeho rozložitém těle nebyl gram tuku navíc a v jeho přísném výrazu by člověk marně hledal náznak úsměvu.

Kacey zamířila k věšáku, na který si pověsila kabát. „Já už jsem skončila,“ pronesla jen tak do prostoru, zatímco se soukala do rukávů. „Ty fotky si můžete nechat,“ dodala a zamířila ke dveřím. Lance, který si ji zvědavě prohlížel, poodešel o pár kroků stranou, jako by si chtěl zachovat náležitý odstup. Zavřela za sebou dveře a pokračovala spletí chodeb, které spojovaly jednotlivé místnosti i budovy Johnsonova impéria.

Vždyť je to jen obyčejná firma, pomyslela si, ačkoliv podle toho, jak se její sourozenci chovali, by se to tu mohlo přejmenovat na Svatou říši Geralda Johnsona.

Cítila se unavená. V podstatě dnes ničeho nedosáhla, jen že Geralda a jeho děti poznala i jinak než jako dvojrozměrnou fotografii na internetu. Najednou měli skutečnou podobu a jí se zdálo, že jim i o trochu víc rozumí, i když ne tak docela.

Teď už alespoň vědí o její existenci i o jejích obavách. Varovala je, ačkoliv si nemyslí, že by kdokoliv z nich mohl být terčem dalších útoků. Na krátkou chvíli ji napadlo, jestli by někdo z nich mohl stát za mikrofony ukrytými v jejím domě nebo dokonce za samotnými vraždami, ale nepřipadalo jí to pravděpodobné. V centru celé záhady nebyl nikdo jiný než Gerald Johnson.

Clarissa měla v jedné věci pravdu. Píchla do vosího hnízda. Těžko říct, co z toho všechno vzejde, ale pochybovala, že by si mohla vybudovat nějaké nové rodinné vazby.

„Co jsi čekala?“ ptala se sama sebe cestou ke svému vozu. Bořila se přitom do pěticentimetrové vrstvy nového sněhu. Myslela si snad, že ji tu přivítají s otevřenou náručí? Anebo že se jí podaří poznat, které z Geraldových biologických dětí je natolik vyšinuté, aby bylo schopné vraždit?

A proč by to dělalo?

Nemohou se nakonec ty svérázné osoby, které nechala dohadovat se v zasedací síni, stát skutečně samy terčem?

Žaludek měla jak na vodě, což přičítala nervovému vypětí v posledních dnech, a tak raději nasedla do svého sporťáku, nastartovala ho a vycouvala z parkoviště. O pár minut později už vytáčela číslo vyšetřovatelky Alvarezové, aby jí nechala vzkaz, že je na cestě domů. Potom zavolala Traceovi, kterého se zeptala na Eliho. Řekl jí, že chlapec ještě trochu kašle a je unavený, jinak je na tom ale lépe. Odpoledne měli u sebe sousedku, aby dělala chlapci „společnost“, zatímco Trace obstarávat dobytek. Když se Kacey ujistila, že Elimu je v rámci možností dobře, pustila se do vysvětlování, kde vlastně byla a s kým se setkala.

Když skončila, Trace si povzdechl: „Bylo by skvělé, kdybys mi příště mohla říct, kam máš namířeno. Trochu to zní, jako když jsi navštívila hadí hnízdo.“

„Spíš zmijí,“ opravila ho a rozesmála se. Cítila, jak ji ten zvuk uklidňuje zevnitř. „Chtěla jsem se s ním setkat tváří v tvář.“ Poté, co se nechala celé odpoledne grilovat od nevlastních sourozenců, pro ni bylo velkou úlevou mluvit s mužem, který jí důvěřoval a kterému na ní záleželo.

„Chceš, abych za tebou večer přijel?“

„To nebude nutné, řeknu vyšetřovatelce Alvarezové a jejímu týmu, aby se postarali o mou bezpečnost.“

„Ale já bych mohl. Pokud Tilly zůstane s Elim, můžeme se sejít u tebe doma. Tedy, pokud bys mne tam chtěla.“

Z dálky zaslechla hlas nějaké starší ženy: „Nemusíš mi říkat dvakrát, Tracei! Myslím, že je nejvyšší čas vyprášit tomuhle mladíkovi kožich v dámě!“

„Byla bych ráda, kdybys přijel,“ přiznala Kacey.

„Tak brzy na shledanou,“ pronesl do telefonu.

„Večer,“ řekla a srdce se jí sevřelo radostí. Vzápětí si znovu připomněla, že musí zůstat nohama na zemi a nemít hlavu v oblacích. Před dvěma týdny ještě ani o existenci 0’Hallerana a jeho úžasného chlapce neměla ani tušení.

Před dvěma týdny byl její život ještě normální. Běžel si ve svých vyjetých kolejích. Potom začaly umírat její dvojnice.

Ještě že Tracea poznala, takže v té bitvě není sama.

Když zahnula na vedlejší silnici směřující do Medvědího Brodu, pohlédla do zpětného zrcátka a s uspokojením zjistila, že za ní nikdo do zasněžených hor nejede. Zapnula si řádilo a s úlevou si uvědomila, že má tu bolavou zkušenost se svou nově nalezenou rodinou konečně za sebou.

31

Uklidni se.

Předstírej, že se nic neděje.

Ta děvka jela za Geraldem? No a co?

Nemohl jsi tomu zabránit. Stejně jako nemůžeš zastavit policii.

A všechno bude ještě horší, až najdou tu další…

Pohlédl na obrazovku vyhledávacího zařízení GPS a zjistil, že Acacia jede z Geraldovy firmy v Missoule rovnou domů, což ostatně předpokládal. Přesto nedokázal ovládnout další nápor nervozity. Dlaně měl v rukavicích celé zpocené a neklidně se kousal do spodního rtu, zatímco si v duchu představoval, co všechno se ještě může pokazit.

Vždyť byl vždycky tak opatrný…

Hlavně se teď nesmí zdržovat. Má toho ještě tolik před sebou a čas je teď jeho největší nepřítel.

Pro jistotu si vyměnil poznávací značky na dodávce a nasadil si ty ukradené z Idaha.

Stěrače utíraly jeho přední sklo od sněhu, zatímco vzpomínal na včerejšek, jak se mu podařilo překvapit další z nevědoucích. Vyjela si na běžkách po trati, která patřila k jejím oblíbeným. Musel několik dnů vyčkávat na prázdném parkovišti a doufat, že se objeví.

Konečně včera, právě když předstíral, že si kontroluje svou vlastní výbavu, se na příjezdové cestě objevila její honda. Jakmile zaparkovala, navlékla si běžecké boty a dřív, než jí stihl zamávat na pozdrav, vklouzla do lyží a vyběhla.

Čekal, až zmizí za zatáčkou v hustém borovém lese a teprve potom vyrazil za ní, rychlým a plynulým tempem. Byla ve formě a jeho překvapilo, jak dlouho mu trvalo, než ji dohnal. Držel se na dohled od její červené bundy, dokud nevyrazila do svahu podél úzké zátoky.

V té chvíli zrychlil, dal do toho celou svou sílu a cítil, jak mu vítr profukuje maskou, zatímco svižně prokluzoval mezi stromy.

Svist, svist, svist!

Lyže klouzaly po bílém povrchu.

Zapichoval hůlky do měkkého sněhu s bezchybnou pravidelností a každým skluzem jí byl blíž.

Byla zhruba deset metrů před ním, pohybovala se hladce mezi rozptýlenými kmeny stromů, její lyže kopírovaly vyježděnou stopu. Byl tak blízko, že dokázal rozeznat kabel od jejích sluchátek k iPodu.

Pět metrů.

Vzhůru do dalšího kopečku. Výborně.

Zlehka se nahrbil a vší silou zabral.

Začal se potit.

Vzdálenost mezi nimi se neustále zkracovala.

Tři metry.

Zazubil se pod lyžařskou maskou. Neslyšela ho, nevěděla, že ji sleduje. Byla zcela pohlcena hudbou a krásou čerstvého sněhu v divoké zimní přírodě nebo nějakými podobnými nesmysly, byla až nevinná ve své odevzdanosti.

Nevědoucí.

Každou vteřinou byl blíž a blíž.

Teď už se téměř dotýkal špičkami svých lyží jejích patek. Právě vstupovali do hustšího lesíka, s břízami a borovicemi obtěž– kanými sněhem, když mu padla do oka jedna větrem ošlehaná borovice se silným kmenem a polámanými větvemi.

Výborně!

Jakmile zatočila podél ohbí říčky, zavěsil se těsně za ní. Jeli takřka vedle sebe.

Zřejmě ho zahlédla koutkem oka, protože právě ve chvíli, kdy se před nimi objevil ten starý strom s polámanými větvemi, vylekaně sebou trhla. Prudce otočila hlavu dozadu, oči měla doširoka rozevřené strachy a ústa otevřená k výkřiku, když do ní strčil.

Vší silou.

Rovnou do trouchnivějícího kmenu.

Když si teď vzpomněl na hrůzu v její tváři, vybavil si ten nechutný zvuk, jak se její tělo zabořilo do tlející kůry a jak hlavou udeřila o tu polámanou větev se spoustou ostrých výčnělků, znovu se zazubil.

O jednu nevědoucí chodící po téhle planetě míň.

A teď, pomyslel si, když se duchem vrátil k přítomnosti, se musí postarat o tu, se kterou se měl vypořádat už před lety. Jizva jako by mu znovu začala tepat, zatímco stěrače shrnovaly ze skla čerstvý sníh a z reproduktorů se linuly tóny nějaké idiotské vánoční písničky.

„Ať si tři králově táhnou třeba k čertu!“ zamumlal a přitom cítil, jak se mu do žil vlévá život a jak se mu tep zrychluje očekáváním, když myslel na to, co ho teď čeká.

Acacia.

Bože, jak by ji rád vošoustal. Jen aby jí ukázal, co zmůže… Ale spokojí se klidně jen s tím, že ji zabije. Už se těšil, jak se jí oči roztáhnou v úžasu, když ho pozná, panenky se jí rozšíří hrůzou a on bude svědkem jejího procitnutí, až si uvědomí, že z ní pěkně pomaloučku vysává život.

Cítil pnutí v rozkroku a za chvíli se mu postavil. Potichu zasténal, začal zhluboka oddychovat a silou vůle povolil stisk, jak křečovitě svíral volant. Musí zaparkovat zase v bezpečné vzdálenosti a zaběhnout se k ní podívat na sněžnicích. Ty jsou pro tento účel ideální. Padající sníh rychle zakryje jejich stopy.

Usmál se a zamířil k úpatí hor.

Věděl, kde najde vhodné místo.

„To je všechno?“ zeptala se Alvarezová do mikrofonu na kabelu svého hands-free. „Obyčejná černá barva, kterou můžete koupit v jakémkoliv obchodě?“

„Omlouvám se,“ pronesl Gus bez náznaku lítosti v hlase, „ale tak to prostě je. Konkrétně jde o černou barvu Premium 3-0-8. Už patnáct let má stejné složení.“

ještě chvíli probírali stopy barvy, které se našly na voze Elle Alexanderové. Místo, aby díky jejímu složení mohly zjistit typ auta, jednalo se o sprejovou barvu, která byla vhodná pro spoustu účelů – od zahradního nábytku přes modely aut po zahradní grily.

„Fakt skvělá zpráva.“

„To se mi nedostane ani trochu vděku? Zjistil jsem vám přece, co jste potřebovala.“

„Já vím, Gusi, díky.“ Zavěsila a v duchu uvažovala, kolik takové barvy se mohlo za posledních patnáct let prodat v Medvědím Brodu. Mohli by mít takové štěstí, aby našli zákazníka, který si poslední dobou tuhle barvu koupil? Ale co když si ji koupil ve Spokane nebo v Boise nebo v Missoule či kdoví kde jinde?

Aspoň, že už mají informaci týkající se rozboru kávy. Zrovna ve chvíli, kdy ji obdržely, zavolal Pescoliové Jeremy s tím, že se u nich zase objevil Chris Schultz, takže musela okamžitě odjet. Alvarezová jí sice říkala, ať si doma všechno v klidu vyřídí, ale Pescoliová trvala na svém, že se co nejrychleji vrátí zpátky. Pescoliová byla napůl rozmrzelá a napůl spokojená, že Jeremy se rozhodl udat přítele své sestry. Ze by už konečně začal dospívat?

Alvarezová si vyhledala adresu doktorky Acacie Lambertové a vyrazila na dlouhou cestu k jejímu domu. Celou dobu kopírovala čerstvé stopy nějakého vozu, který jel těsně před ní. U domu ji čekalo nemilé překvapení v podobě Tracea 0’Hallerana, který už na ni čekal se svým pick-upem. Jeden z jejich mužů, nějaký Rudy, stál vedle služební dodávky, kouřil a povídal si s Tracem. Eileen, Rudyho parťačka, byla uvnitř vozu. Motor měla puštěný na volnoběh, asi kvůli teplu, a od výfuku stoupal vzhůru oblak výfukových plynů.

Alvarezová pohlédla na Tracea. On nebyl vrah, jeho alibi to prokázaly. Ale byl do celé záležitosti namočený, akorát pořád nevěděla jak moc.

Zatím.

Co bylo mezi ním a ženami, které byly zřejmě všechny zplozeny díky dárci číslo 727?

Teď nebyl čas hledat odpověď na tuto otázku.

Když otevřela dveře svého jeepu, slyšela, jak se po cestě blíží další auto, během chvíle už byl patrný odraz jeho světel ve sněhu. Za pár desítek vteřin za ní zaparkovala svůj vůz Kacey, vystoupila do rozbředlého sněhu a připojila se ke skupince zároveň s Eileen.

Dohodli se na plánu jak prozkoumat dům. Musí nejdřív najít všechny štěnice a pokusit se lokalizovat externí zdroj. Zatím ale ponechají všechno tak, jak to je. Kacey s Tracem si budou povídat, jako kdyby byli v domě sami, budou si vyprávět, co se ten den seběhlo, zatímco technici budou pročesávat jednu místnost po druhé a pátrat po odposlouchávacím zařízení. Potom se zaměří na otisky prstů.

Kacey zjevně doufala, že mikrofony okamžitě odstraní, což Alvarezová naprosto chápala. Přesto byla přesvědčená o tom, že bude moudřejší nechat je zatím tam, kde jsou. S tím zamířili konečně do jejího domu.

Pokud se Trace zmýlil a v domě jsou nainstalovány skryté kamery, budou v háji, protože tím dají tomu, kdo dům odposlouchává, jasnou výstrahu. Pokud je ale ten dotyčný nablízku, stejně je vidí a pravděpodobně si domyslí, že jsou mu na stopě. I když je dům dost daleko od silnice, může mít někde poblíž pozorovací stanoviště.

Zamířili k zadní verandě, vzápětí se však zastavili, protože se z útrob domu ozval psí štěkot. „To jsem já, Bonzi! Tiše!“ okřikla ho Kacey, ale pes nepřestal štěkat, dokud neotevřela dveře. Teprve potom se utišil a začal mávat ocasem ze strany na stranu, jak každého vítal. Ačkoliv to občas vypadalo, že v jeho těle převládají geny pitbulla, teď sklonil hlavu a čekal, až ho po ní každý, kdo vcházel dovnitř, přátelsky poplácá.

Kacey ho pustila na chvíli ven, potom ho nakrmila u zadních dveří a odešla do pracovny. Přesně podle plánu.

Zatímco Rudy s Eileen pracovali, Trace a Kacey zapnuli televizi, aby zamaskovali ruch v domě, a potom se zhostili svých rolí podle předem dohodnutých pokynů.

Alvarezová si navlékla pár latexových rukavic a z překapávače odebrala vzorek kávové sedliny, potom odebrala i vzorek namleté kávy ze sklenice. Uložila je každý zvlášť do plastikových sáčků. Nepředpokládala, že by se našly otisky prstů toho, kdo sem nainstaloval odposlouchávací zařízení, ale nechtěla zároveň nic podcenit. Kdo ví? Třeba budou mít štěstí.

Když se teď objevily důkazy, že ten mizera jde i po Acacii Lambertové, hraje si s ní a odposlouchává ji, významným způsobem to potvrdilo její teorii, že vraždy spolu souvisejí. Ze by Aca– cia Lambertová byla taky potomkem dárce číslo 727? Alvarezová měla v plánu se jí na tu možnost zeptat, ale čekala, až budou hotovi s mikrofony.

Zatímco Kacey a Trace odříkávali své role v pracovně u počítače a pes spal stočený Kacey u nohou, Alvarezová naškrábala na kus papíru otázku a položila ji před lékařku.

Cítíte se zdravá?

Trace 0’Halleran se zamračil a pohlédl nechápavě z jedné ženy na druhou.

Kacey na okamžik zaváhala a taky se zamračila. Potom na lístek napsala: Zlobí mě žaludek.

Alvarezová jí odepsala: Možná jde o jed. V obsahu žaludku Wal– lisové se našel arzen.

„Kde se tam vzal?“ zašeptala Kacey.

Alvarezová napsala: Zřejmě z kávy. Nejspíš jen malá dávka.

„Sakra,“ hlesla Kacey a její hlas byl sotva slyšitelný, mikrofon by ho patrně ani nezachytil. Nejdřív se tvářila znepokojeně, ale teď byla v její tváři patrná zlost. Musím s vámi mluvit, napsala rychle na papírek.

Alvarezová přikývla a odepsala: V mém autě. Potom přidala hlasitost na televizi tak, že nic jiného nemohlo být slyšet, popadla vzorky kávy i sedliny, které měla pečlivě uložené v sáčcích, a vyšla z kuchyně ven.

Venku foukal silný vítr, takže sníh poletoval všemi směry a větve stromu ohýbané v ostrých poryvech bouchaly do okapu v patře domu. Odemkla auto a vlezla si dovnitř. Za okamžik se objevila Kacey s Tracem.

„Výborně, tady jsme v bezpečí,“ řekla Alvarezová, která mezitím nastartovala motor a ignorovala praskání a povídání ozývající se z rádia. Trace se usadil dozadu, Kacey na místo spolujezdce. Alvarezová nastavila větrák tak, aby vysušil zamžená okna, a pustila stěrače, jež hladce smetly vrstvu čerstvě napadaného sněhu. „Myslím si, že můžete být přiotrávená, i když určitě ne víc, než aby vám bylo trochu nevolno. Našli jsme stopy arzenu i v krvi Jocelyn. Ten chlap si s vámi hraje. V jejím případě se mu zřejmě podařilo vpravit jí prášek nějakým způsobem do kávy.“

„Zatracenej hajzl,“ ulevil si Trace.

„Myslíte si, že mně ho tam dal taky?“ zeptala se Kacey.

„Uvidíme.“

„Mám důvod se domnívat, že ten hajzl může být můj příbuzný,“ oznámila Kacey rozvážně.

„Jak to myslíte?“ zeptala se Alvarezová.

Kacey jí potom trochu váhavě vylíčila svůj příběh dítěte, jež vzešlo z milostného románku mezi její matkou a doktorem Ge– raldem Johnsonem, který vynalezl určitý typ cévních výztuží pro srdeční tepny. Řekla jí taky o poznatcích, které získala dnes odpoledne v Missoule ve firmě svého biologického otce. Nezapomněla se zmínit i o svých dojmech z něj samotného i z jeho dětí. Nakonec přišla ta největší bomba v podobě informace, že Gerald Johnson byl v době svých studií na medicíně dárcem do spermobanky v dnes už neexistující klinice v Heleně.

Alvarezová chvíli nic neříkala a vychutnávala si plnými doušky ten vzrušující moment, kdy se případ začíná konečně rozkrývat. „Na stopu vedoucí do spermobanky jsme už taky narazily,“ svěřila se jim Alvarezová a překvapila tím Kacey stejně jako Tracea. „Na základě výpovědi rodičů Elle.“ Rychle shrnula, co všechno se od nich dozvěděla. Potom se v potemnělé kabině auta otočila ke Kacey a s vážným výrazem ve tváři se na ni zadívala. „Teď už s tím ale musíte přestat a další pátrání nechat na nás. Budu od vás potřebovat, abyste se mnou jela na stanici podat výpověd, ale potom musíte zmizet, nejlépe se někam ukrýt. Alespoň do té doby, než zjistíme, jestli vám skutečně hrozí útok a jak to všechno doopravdy souvisí s panem Johnsonem a jeho dětmi.“

„Jeden jeho syn je na tom stejně jako já. Jmenuje se Robert Lindley. Jeho matka byla taky Johnsonovou milenkou. A další z jeho dětí, dívka jménem Kathleen, zemřela, když jí bylo dvacet let. Nehoda při lyžování.“

„Další nehoda,“ poznamenala Alvarezová zamyšleně.

„Myslíte, že by se mohlo jednat o další oběť?“ zeptal se Trace.

„Možná.“

„A co děti, které dosud žijí?“ zeptala se Kacey zamyšleně. „Kathleen zemřela už před lety. Agatha, když jí bylo osm. Zbytek dětí zůstal zatím ušetřen, jestli se nemýlím.“

„Právě. Jestli se nemýlíte. Prozatím je hlavně naprosto zásadní, abyste si přestala hrát na detektiva. Je to příliš nebezpečné,“ vyzvala ji Alvarezová rázně. „Koneckonců je to naše práce. A my si s ní poradíme.“

„Bože,“ zamumlala Pescoliová, když celá zkoprnělá poklekla vedle těla mrtvé lyžařky, která patrně narazila do kmene borovice, když uklouzla na běžkách po strmém břehu horské říčky. Pescoliová byla právě na cestě k domu Lambertové, když ji odvolali k případu.

Mrtvá lyžařka měla nazrzlé vlasy, a ačkoliv měla obličej od srážky s tvrdým dřevem celý pomlácený, na roztříštěné lícní kosti měla sraženou krev a kolem jednoho oka velkou podlitinu, stejně Pescoliové při pohledu do jejího obličeje přeběhl mráz po zádech.

Přes všechny podlitiny a omrzliny se nedala přehlédnout její podoba s Jocelyn Wallisovou, Elle Alexanderovou a dokonce i Shelly Bonaventureovou.

„Hajzl jeden,“ ulevila si, zatímco její kolegové tělo vyfotografovali, uložili ho do černého pytle a převezli k dodávce soudního lékaře, zaparkované hned vedle červené hondy zaregistrované na jméno Karalee Riersonová, která bydlela zhruba patnáct kilometrů východním směrem.

Co dál?

Strávila nějaký čas rozhovorem s párem, který ji našel. Byli to novomanželé, mohlo jim být tak něco přes dvacet a právě si vyšli na sněžnicích do zimní krajiny, když narazili na zmrzlé tělo. Málem by si jí ani nevšimli, protože byla napůl zapadaná sněhem, ale muž uviděl něco červeného a nepatřičného v bílé krajině a šel se podívat, co to je.

Pořádně je to vyděsilo, měli však u sebe mobilní telefony, a tak okamžitě zavolali na tísňovou linku. Hovor přijal Kayan Rule a hned vyjel na místo nálezu. Když uviděl oběť, zavolal zpátky na služebnu a vyžádal si přítomnost někoho z oddělení vražd. Nejblíž byla v té chvíli vyšetřovatelka Pescoliová, která zajela se svým jeepem na spodní parkoviště a zhruba půl kilometrů došla na sněžnicích k místu, kde oběť přišla zdánlivou nehodou o život.

Po ní přijeli i kriminalističtí technici, kteří pročesali celou oblast kvůli případným stopám, ale Pescoliové bylo jasné, že toho mnoho nenajdou. Zbraň, která oběť připravila o život, byl strom. Ještě teď byla patrná krev na jedné z větví zhruba ve výšce očí.

Mohla to být skutečně nehoda, uvažovala. Kdyby jela lyžařka příliš riskantně, anebo kdyby se třeba něčeho lekla. Pescoliová tomu ale nevěřila ani na vteřinu. Dalo se předpokládat, že mrtvá žena se ukáže být další z obětí vraha, který má spadeno na potomky dárce 727.

Ne, vrah je ve svých cílech ještě konkrétnější. Oběti totiž zatím tvoří pouze ženy. Bratr Elle Alexanderové, Bruce, je stále naživu a podle rodičů v naprosto pohodě.

Že by omylem?

Pravděpodobně ne.

Když na sněžnicích došla zpátky ke svému jeepu a čekala na odtahové auto, které mělo přijet pro malou hondu Karalee Rier– sonové, vytáhla z kapsy mobil a vytočila číslo na Alvarezovou. Partnerka jí telefon nezvedala, a tak jí nechala alespoň zprávu. „Myslím, že máme další.“ Potom se dívala, jak na rumpálu zvedají na plošinu odtahového vozu zmrzlou hondu se sněhovou čepicí na střeše a špinavými rampouchy na podběhu.

Další „nehoda“.

Další mrtvá žena.

Zřejmě opět příbuzná s naším starým známým 727.

Co to ksakru má znamenat?

32

Otrávená?

Byla otrávená, a ani si toho nevšimla?

Kacey seděla s Tracem po boku na skládacích židlích ve vyšetřovací místnosti na úřadě šerifa a naslouchala Alvarezové, která se usadila na opačné straně otlučeného stolu a popisovala jim, jak v kávě Jocelyn Wallisové objevili stopy po arzenu. Kacey v duchu přemýšlela o svých symptomech a jak ji ani ve snu nenapadlo, že by jí v těle mohl kolovat nějaký jed. Přitom je lékařka a měla si všimnout, že symptomy neustále sílí a bolest je čím dál intenzivnější. Přesto…

Aspoň že už to všechno začalo dávat smysl.

Teprve teď.

Výslech už trval dobré dvě hodiny. Alvarezová začala tím, že je znovu varovala, aby nepokračovali v soukromém vyšetřování, a posléze přešla do klasického výslechu přesně podle všech pravidel a regulí.

Ačkoliv se Trace snažil působit uvolněně, bylo vidět, že je jak na jehlách. Čelist pod temným strništěm na tvářích měl pevně stisknutou, rty sevřené do úzké linky a v očích vážný výraz. Dvakrát během rozhovoru vyšel na chodbu, aby zavolal Tilly a zjistil, jak se má jeho syn. Ačkoliv tu ve skutečnosti nemusel být a Kacey ho několikrát pobídla, aby jel domů, raději zůstal s ní.

Alvarezová si už podruhé vyslechla její teorii o mrtvých ženách, které jsou v příbuzenském vztahu k Geraldu Johnsonovi. Poprvé jí o ní řekla u svého domu, podruhé teď. Když přijela její parťačka Pescoliová, Alvarezová ji v rychlosti seznámila se vším, co se dozvěděla.

„Gerald Johnson,“ opakovala Pescoliová a vrtěla přitom hlavou. „Myslíš, že tohle je taky práce našeho neznámého?“ zeptala se a položila na stůl fotografie, které vypadaly, že byly nafoceny na digitální aparát a posléze vytištěny. Kacey se při pohledu na obrázky sevřel žaludek úzkostí. Ne snad kvůli zraněním, která žena utrpěla, během svých studií i následné praxe se setkala i s horšími případy, ale kvůli tomu, co bylo vidět za těmi potlučenými a zakrvácenými rysy. Vlasy oběti, vyčuhující zpod krvavé čepice, byly sytě červenohnědé, bližší Kaceyině barvě snad už ani být nemohly, a oko, které zůstalo otevřené, mělo rozšířenou zorničku a zelenkavý odstín sice bez příměsi modré jako ty její, zato naprosto shodné s barvou očí ostatních obětí.

Kdyby neměla tak potlučený obličej, podobala by se jí tak, že by mohla být bez problémů její sestra.

Což je zřejmě napůl i pravda, pomyslela si posmutněle.

„Znáte ji?“ zeptala se Alvarezová.

Kacey zavrtěla zamítavě hlavou. „Myslím, že jsem ji v životě neviděla.“

„Ptala jsem se jeho,“ poznamenala Alvarezová a kývla bradou k Traceovi. Zároveň na něj pohlédla svýma temnýma očima.

Ústa měl stále pevně sevřená, avšak podle toho, jak mu na čelisti pohrával sval, bylo patrné, jak musí ovládat vztek. „Ne.“ Posunul fotografii zpátky k Pescoliové, která zůstala stát vedle stolu.

„Kdo je to?“ zeptala se Kacey.

Pescoliová chvíli přemýšlela a potom řekla: „Myslím, že vzhledem k celé situaci vám to můžeme říct, ale nechte si to zatím pro sebe. Zatímco tady hovoříme, kolegové teprve jeli vyrozumět její nejbližší příbuzné. Jmenuje se Karalee Riersonová. Pochází odtud. Je to zdravotní sestra. Rozvedená, dokonce dvakrát. Bezdětná. Nějakou dobu žila v Oregonu.“ Na okamžik se odmlčela, jako kdyby zvažovala další slova. „Vyrostla v Heleně.“

„Panebože,“ zašeptala Kacey a udělalo se jí nevolno. Kdo je strůjcem všech těch nehod? Proč je zabíjí?

„Doktorka Lambertová dnes jela navštívit Geralda Johnsona,“ oznámila Alvarezová a kývla na Kacey, která znovu vysvětlila, jak jí matka teprve teď řekla pravdu a ona se vydala za Geraldem Johnsonem a jeho rodinou.

„Jela jste za Johnsonem, abyste vyplašila vraha?“ zeptala se Pescoliová s přísným výrazem ve tváři. Stála a opírala se o protější stěnu, hned pod kamerou připevněnou u stropu.

„Chtěla jsem je poznat, ukázat jim fotografie a říct o všem, co se tu děje. Zajímalo mě, jak se budou tvářit, obzvlášť Gerald, který je patrně spojnicí mezi všemi oběťmi.“ Ucítila v sobě zvláštní chlad, když si vybavila jeho reakci a reakci svých nevlastních sourozenců. Téměř je neznala, uvědomila si, že si s nimi patrně nikdy nebude blízká a že je dokonce pravděpodobné, že už se s nimi nikdy neuvidí. Zvědavost se jí podařilo ukojit. Nejsou a nebudou součástí její rodiny. „Geralda znepokojilo, když jsem mu ukázala fotografie těch mrtvých žen, a ačkoliv to dle mého neměl původně v úmyslu, nakonec se přiznal k tomu, že přispíval do spermobanky, což většinu jeho dětí zaskočilo.“

„To si dovedu představit,“ zamumlala Pescoliová.

„Od této chvíle se už od nich držte dál,“ radila jí Alvarezová.

„Myslíte si, že jsou nebezpeční?“ vložil se do rozhovoru Trace.

„Myslím si především, že je to úkol pro policii,“ odpověděla Pescoliová přísně. „Tím nechci tvrdit, že si nevážíme toho, že se vám podařilo identifikovat dárce. My jsme do této chvíle disponovaly pouze jeho číslem.“

Chvíli si ještě povídali o Johnsonově klanu a potom Kacey vyšetřovatelkám řekla o Glorii Sandersové 0’Malleyové, instruktorce z fit centra. „Vypadá stejně jako my ostatní a narodila se taky v Heleně.“

„Viděla jsem ji v posilovně,“ hlesla Alvarezová a její výraz potemněl. „Podobá se opravdu všem ostatním.“

„Kristepane, o kolika obětech a o kolika potenciálních obětech vlastně mluvíme?“ ozvala se Pescoliová. „To je k zešílení!“ Zavrtěla hlavou. „Promiňte. Raději pokračujme.“

„Jakmile jsem zjistila, že je víc žen, co se mi podobají, a že mým skutečným otcem je Gerald Johnson, jela jsem za ním, abych viděla na vlastní oči, jaký je. Nebyla jsem si jistá, zda se sejdu s jeho ostatními dětmi, ale jakmile vtrhla do kanceláře Cla– rissa a zjistila, kdo jsem, okamžitě svolala rodinnou radu.“

„Měla jste jet nejdřív za námi,“ pronesla Pescoliová.

„A co jsem vám měla říct? Že mám nepodloženou teorii o tom, jak někdo zabíjí ženy, které jsou mi podobné? Před pár dny jsem ještě ani netušila, že Stanley Collins nebyl mým biologickým otcem.“ Pocity vzteku a zrady, které v ní vzbudila matka svým přiznáním, byly ještě živé a stále v ní doutnaly.

„Víte ještě o dalších možných obětech?“ zeptala se Alvarezová.

„Mám jednu známou, která mi pomohla poohlédnout se ve státních registrech. Ale její jméno vám sdělovat nehodlám,“ pronesla a zároveň instinktivně zamlčela jméno Rizy. „Podle toho, co mi zjistila, jsem přesvědčená, že jich bylo zabito v minulosti víc… Vypadá to, jako kdyby ten chlapík s vraždami začal už před několika lety a postupoval v kruzích, které postupně zmenšoval, až se dostal do středu své pomyslné kružnice, který je právě tady, v téhle oblasti Montany. K podobným podivným nehodám, při kterých umíraly ženy, docházelo v Detroitu, podél celého západního pobřeží, v Seattlu i v San Francisku. Neměla jsem ještě čas to všechno dopodrobna prostudovat, ale mám jejich jména, adresy a data úmrtí.“ Sáhla do kabelky a vyndala z ní manilovou obálku, v níž měla schované informace od Rizy. Posunula ji přes stůl směrem k Alvarezové, zatím ji však nepustila z ruky.

Alvarezová se zamračila a chytila obálku z druhé strany. Uvnitř byly kopie bez jakýchkoliv odkazů na Rizu či úřad, ve kterém pracovala, ale pokud by se policie rozhodla, že chce zjistit, odkud pocházejí, určitě by to pro ni nebyl zas takový problém. Stačilo by si prověřit Kaceyinu minulost a její přátelé a brzy by je nějaká stopa zavedla k Rize. Musí si s nimi tuto otázku ujasnit. „Moje přítelkyně riskovala své místo, když mi tyto informace obstarávala. Musíte mi slíbit, že se kvůli tomu nedostane do problémů. Do žádných problémů.“

„Tohle vyšetřování vede úřad šerifa,“ připomněla všem přítomným Pescoliová.

Kacey dál nepřestávala svírat roh obálky. „Umírají tu ženy. Pokud vím, tak žádný muž zavražděn zatím nebyl, což je doopravdy zvláštní, protože Gerald Johnson zplodil i velké množství mužských potomků.“

„Nikdo kvůli tomu o práci nepřijde a ani nebude mít žádné problémy,“ slíbila jí Alvarezová a Kacey obálku konečně pustila.

„Hned to někomu zadám k ověření,“ řekla Pescoliová a rychle vyšla ven z vyšetřovací místnosti.

Alvarezová pokračovala ve výslechu. Když se zeptala, jestli Kacey měla někdy pocit, že ji někdo sleduje nebo že se děje něco podivného, Kacey si znovu vybavila útok v Seattlu a popsala jí ho. Potom si vzpomněla na svou nedávnou autonehodu a na varování Grace Perchantové. „Patrně tenkrát o nic nešlo,“ řekla, „ale stala se mi nehoda, tedy málem se mi stala nehoda. Nakonec to skončilo jen promáčklým nárazníkem. Silnice byla namrzlá a řidič jedoucí za mnou dostal smyk a řítil se na mě. Musela jsem prudce změnit směr, abych se mu vyhnula, jenže mi to taky podjelo a hodilo mě to do protisměru. V té chvíli se tam objevila velká dodávka a narazila přímo do mě. Trochu to působilo, jako kdyby do mě najela schválně. I když to byla moje chyba, řidič s tou dodávkou ujel. Člověk by předpokládal, že zastaví a opíše si údaje z mé pojistky.“

Alvarezová si dělala poznámky. „Viděla jste toho řidiče?“ zeptala se.

„Jen letmo. Vím jen, že dodávku řídil muž s tmavými vlasy, nic víc.“ Kacey pokrčila rameny a periferním pohledem viděla, jak Trace ztuhl a jak má napjaté svaly na krku. „Celou dobu měl odvrácenou tvář. Chvíli jsem měla dojem, že jsem ho už někde zahlédla, ale pořád si ho nemůžu nikam zařadit. Možná se trochu podobal Geraldovým synům, se kterými jsem se dnes setkala, ale to je patrně jen výplod mé fantazie.“

„Pamatujete si aspoň typ nebo značku té dodávky?“ zeptala se Alvarezová.

„Měla jsem co dělat, abych se udržela na silnici. Bylo to velké auto, myslím, že americké – snad chevrolet nebo ford, ale jistá si tím nejsem. Všimla jsem si jen, že měl na předním nárazníku připevněný nějaký rám nebo co. Působil, jako by byl vyrobený z oceli a natřený načerno, a i když jsem neviděla pořádně na jeho poznávací značku, mám pocit, že nebyla z Montany. Jedno z čísel by mohla být trojka nebo osmička. Anebo že by to bylo písmeno B? Značku vzadu měl strašně špinavou, neměla jsem čas, abych ji zkoumala. Všechno se to seběhlo v pár sekundách.“

„Myslíte, že bychom na vašem autě mohli najít třeba stopy laku, který se mu sedřel při nárazu?“ zeptala se Alvarezová, kterou tato informace zaujala.

„Možná ano… Viděla jsem na svém nárazníku nějaké šmouhy i menší promáčklinu.“

„Rádi bychom si vaše auto na chvíli půjčili. Pokusíme se sejmout vzorky z těch šmouh, abychom zjistili, o jakou barvu šlo.“ Alvarezová očividně ožila. „Nevzpomínáte si ještě na něco?“

„Ani ne… Snad jen, že u té nehody byla svědkyně,“ pronesla Kacey. Jak to, že si tuhle věc předtím nevybavila?

Protože jí nepřipadalo, že by šlo o něco vážného. Vůbec jí nedošlo, že by ta nehoda mohla souviset s něčím jiným. Ten řidič to přece neudělal úmyslně, přesvědčovala sama sebe, ale teď…

„Grace Perchantová, právě věnčila svého psa, toho polovičního vlka.“

„Mluvila jste s ní?“

Kacey se vybavilo, jak ji Grace varovala: S ním nikdy mluvit nesmíte. Je ztělesněním zla. Chce vám ublížit. Snažila se zapomenout na ta hrozivá slova, ale pořád se jí vybavovala a vracela.

„Říkala mi, ať si ho nevšímám, že je ztělesněním zla. Když jsem se jí ptala, jestli ho zná a jestli ví, kdo to je, žádné jméno mi neřekla, jen opakovala, že mi chce ublížit.“

„To přesně odpovídá Grace,“ poznamenala Alvarezová. „Ale stejně si to prověříme.“

Kacey zalovila v kabelce a po chvíli z ní vyndala kroužek s klíčem od svého fordu a podala ho Alvarezové. „Potřebovala bych auto brzy vrátit.“

„Zítra ho máte zpátky,“ slíbila jí Alvarezová a konečně se odsunula se židlí od stolu, což bylo znamení, že výslech je ukončen. „Grace Perchantovou vyzpovídám.“

Trace pozorně poslouchal a za celou dobu výslechu toho mnoho neřekl, avšak čím déle rozhovor probíhal, tím větší obavy o Kaceyino bezpečí měl. Když se dozvěděl, že byla zřejmě přiotrávena, a když jim Pescoliová ukázala ty příšerné obrázky poslední z obětí, Karalee Riersonové, dospěl k definitivnímu rozhodnutí.

Podržel jí otevřené dveře, a když vyšli ven, pronesl: „Pojedeš ke mně.“

„Skutečně?“ Venku hustě a vytrvale chumelilo a z hor dul silný vítr. Mezitím, co byli zavření na policejní stanici, se setmělo. Pouliční osvětlení svým lehce namodralým světlem ozařovalo zasněženou krajinu.

„V žádném případě nemůžeš být doma sama. Je jedno, jestli máš psa, anebo nemáš.“

„Myslíš?“ zeptala se, ale i když stáli v pološeru, podle jejích blýskavě zelených očí poznal, že ho schválně provokuje. Obrátila si límec nahoru proti větru a zamířila prošlapanou stopou po chodníku kolem stožáru na vlajky. Vlajky byly na noc stažené a řetízky na žerdích ve větru cinkaly. Trace popoběhl za ní a všiml si, že sněhové vločky, které jí dopadají na ramena, se v jejích temných vlasech lesknou jak třpytky na vodě.

„Vůbec se mi nelíbí, co se tady děje,“ pronesl vážným tónem.

„Mně taky ne.“

„Takže proti mému návrhu nic nemáš?“

Chvíli si ho zkoumavě prohlížela. „Vůbec ne, jen se musím zastavit pro psa a pár věcí. A ráno budu potřebovat, abys mne odvezl do práce.“

„To se dá zařídit. Tilly a Ed se mi postarají o domácnost na tu chvíli, co budu pryč.“

Během posledního rozhovoru Tilly Tracea ujistila, že Ed už se postaral o koně a dobytek, zatímco ona právě chystá kuře. Trace slyšel prskání tuku na pánvi a vzdálený řev televizoru, protože Ed byl trochu nedoslýchavý. Byl rád, že syn je v pořádku, a když se dozvěděl, že je mu už natolik dobře, že si dokonce u Tilly objednal oblíbené brownies, hodně se mu ulevilo.

Jeho úleva však neměla dlouhého trvání, protože to, co si vyslechl během výslechu, mu dělalo velké starosti.

Netušil, kdo může stát za zdánlivými „nehodami“ žen, které tu umírají, když se však dozvěděl, že vrah má s největší pravděpodobností na mušce i Kacey, okamžitě se rozhodl, že ji nemůže nechat samotnou. Někdo vnikl do jejího domu, aniž by přitom porušil zámek, možná ji i přiotrávil, naslouchal jejím soukromým hovorům a věděl, že žije sama.

Při myšlence, že ji někdo z dálky sleduje, mu přeběhl mráz po zádech.

Je možné, že člověk, který jí nainstaloval domů odposlouchávací zařízení, je vážně hledaný vrah?

Vsadil by se, že to tak je. Trace o tom vůbec nepochyboval. Ani na vteřinu. Odemkl svou dodávku, počkal, až Kacey nasedne, a potom za ní zabouchl dveře.

Usmála se na něj skrz okno a on ucítil zase ten známý šimra– vý pocit v oblasti žaludku, jaký už v její blízkosti ucítil několikrát. Kdyby to bylo někde jinde a za jiných okolností, už by si myslel, že se zamiloval. Jenže teď a tady nemůže na nic takového ani pomyslet. Alespoň ne teď, zatímco ženy, které vypadají jako ona, záhadně umírají.

Když se posadil za volant, zatvářila se najednou nejisté. „Nevím, jestli nastěhovat se k tobě je zrovna to správné řešení,“ hlesla potichu.

„Eli bude nadšený.“

„Z toho strach nemám.“ Nejisté na něj pohlédla. „Ty přece víš, kam mířím.“

Najednou si uvědomil, jak je kabina těsná a jak mají okno zamžené společným dechem.

„Jo.“ Aby nějak narušil to zvláštní napětí ve vzduchu, zapnul alespoň rozmrazování oken.

Potom zařadil zpátečku, vycouval ze svého místa na parkovišti a zařadil rychlost. Provoz na hlavní třídě, vedoucí z města byl hustý, a tak musel zpomalit, aby se mohl plynule zařadit za dvousedadlový náklaďák, který vezl na korbě náklad vánočních stromků. Celou dobu cítil, jak ho upřeně pozoruje.

„Mně nejde o nic jiného, něž abys byla v bezpečí. Proto chci, aby ses na čas nastěhovala k nám.“

„Chceš mne ochránit?“

„Tak nějak.“

Na tváři se jí objevil tajemný úsměv, který mu připadal neskutečně sexy. „Víš ty co, 0’Hallerane? Aby to všechno neskončilo tak, že budu chránit já tebe.“

„Chtěla bych překvapit Geralda Johnsona a poslechnout si, co nám k tomu řekne,“ řekla Pescoliová, když se s Alvarezovou vracely do svých kanceláří.

„Souhlasím, já už jsem předtím rozjela pátrání po dalších informacích. Ještě jich pár nashromáždíme a budeme se muset zastavit u Graysona, aby mohl kontaktovat FBI.“

„Do toho všeho ještě FBI, zatraceně,“ zamumlala Pescoliová.

Alvarezová popadla složku s nejnovějšími poznatky z internetu, a potom strávily s Pescoliovou nějakou dobu hledáním dalších údajů o ženách narozených v rozmezí před dvaceti až čtyřiceti lety v Heleně, které zemřely při nešťastné náhodě. Takových žen existovalo značné množství, pro své účely si jich však nakonec vybraly jen pár.

„Stejně je to bizarní,“ poznamenala Alvarezová.

„Bizarní je slabé slovo. A to ještě musíme projít tuny dalších případů. Jestli se potvrdí, že za tím vším stojí jeden pachatel, bude zřejmé, že měl široký okruh působnosti a hodně cestoval.“

„Což znamená, že na to musel mít peníze a taky čas.“

Pohlédly na sebe. „Že by jedno z dětí Geralda Johnsona?“

„Určitě ne ten nejmladší,“ přerušila nastalé ticho Pescoliová. „Bylo mu teprve šest, když došlo k první údajné nehodě.“

„Leda, že by ty první nehody byly skutečně nehodami, anebo že by tehdejší oběti nebyly ve skutečnosti podobné těm ostatním… Myslím, že k prvním úmrtím, která stojí za naši pozornost, začalo docházet zhruba před patnácti lety, kdy nejmladším Johnsonovým synům, těm dvojčatům, bylo dvaadvacet. V té době by zhruba končili vysokou školu, jestli na nějakou chodili.“

„A hned potom skončili jako zaměstnanci svého tatínka,“ přemýšlela Alvarezová nahlas. „Ale proč by to dělali? A jak by se ten dotyčný, ať už by to byl kterýkoliv z nich, dozvěděl, kde hledat potomky dárce číslo 727?“ ušklíbla se. „Je ale docela dobře možné, že během studií mohli pracovat na klinice a získat informace odtamtud.“

„Možná. Anebo potřebné informace sehnali jinde, když zjistili, že jejich drahý tatíček pravidelně přispíval do spermobanky.

Víš, co se říká? Každá věc má svou cenu, i osobní informace. Jestli měli dost prostředků…“ Pescoliová si najednou vzpomněla na svého syna a jeho fascinaci internetem. Dělala si o něj starosti, že zabíjí čas hraním her, možná sleduje i nějaké pornostránky, ale co když se ve skutečnosti nabourává někomu do systému? Co když je hacker, který neoprávněně vstupuje ostatním do soukromí? „Co myslíš, není někdo z Johnsonovy rodiny počítačový expert?“

33

Na silnicích byla vrstva rozbředlé a kluzké kaše, auta se pohybovala krokem a sněhová bouře neúprosně zasypávala celou severozápadní část státu Montana novou nadílkou sněhu. Traceovi a Kacey zabralo celou hodinu, než se jim podařilo vyzvednout psa, její notebook a tašku s věcmi na přenocování. Dvakrát jim podklouzla kola, ale nakonec v pořádku dojeli až ke staré farmě, kde bydlel.

Nikdy v téhle části kraje nebyla, takže dnes spatřila poprvé jeho velký čtvercový dům posazený na malém kopci zhruba dvanáct kilometrů od okresní silnice. Na střeše měl pořádnou sněhovou čepici, z okapů mu visely rampouchy a skrz holé stromy v malém sadu to pořádně profukovalo. Trace otevřel vrata do garáže na zadní straně domu, vedle které stál zaparkovaný velký pick-up značky Dodge s téměř deseticentimetrovou vrstvou sněhové pokrývky na střeše. V dálce byla vidět hospodářská stavení. Bezpečnostní světla poskytovala v té husté sněhové cloně jen mihotavé, téměř tajuplné světlo.

Nejdřív vzal z kufru Kaceyinu tašku, potom hvízdl na jejího psa a otevřel dveře. Bonzi se vyřítil ven a začal nadšeně poskakovat v téměř dvaceticentimetrové sněhové pokrývce. Kacey si vyndala z auta notebook a zamířila po vyšlapané cestičce ke dveřím.

Po třech schodech vystoupali na zadní verandu, kde si oklepali sníh z bot, a potom vešli odemčenými dveřmi dovnitř. Do tváří je udeřilo teplo, vůně hořícího dřeva a koření. Zatímco si sundávali kabáty, Bonzi běžel prozkoumat nové prostory.

„Nazdar, kámo,“ ozval se odkudsi z útrob domu hluboký mužský hlas. „Čípak ty jsi?“ Následovalo hlasitě zaštěkání. „Hej, Sargei! Dost! Vypadá to, že za tebou přišel kamarád,“ pronesl stejný hlas a potom se ozval hluboký smích.

Kuchyně byla dostatečně prostorná, aby se do ní vešel velký stůl. Pracovní deska z dřevěného masivu byla umístěna pod širokým oknem, ze kterého byl výhled na zadní verandu a na hospodářské budovy.

„Jak je Elimu?“ zeptal se Trace, když prošel skrz klenutý vchod do obýváku, kde v krbu plápolal oheň a kde byli před televizí usazení postarší muž se ženou a sledovali zprávy. Žena pletla, zatímco muž měl ucho natočené k televizi.

„Ten už je v limbu, usnul hned po večeři,“ řekla Tilly, zatímco uložila klubíčko nadýchané mohérové příze do košíčku a loupla očima po Kacey. Potom se otočila na manžela: „Ede, mohl bys už konečně ztlumit tu věc? Rve to tak, že neslyším vlastního slova.“

Ed si odfrkl, několikrát zamrkal a potom udělal, oč byl požádán, takže hluk o několik decibelů polevil. Edovi Zukovovi by při jeho obrovitánské postavě stačil jen červený kabát a falešné fousy a z fleku by se mohl vydávat za Santa Clause.

Trace je rychle navzájem představil.

„Těší mě,“ pronesla Tilly, avšak její úsměv nebyl moc vřelý. Zato Ed se postavil a zamával Kacey rukou na důkaz, že myslí svůj pozdrav vážně, potom si znovu sedl do rohu gauče a popadl dálkové ovládání od televize. To mu však vypadlo z ruky a ztratilo se mezi polštáři.

Tilly se znovu otočila k Traceovi. „Ten malý vrabčáček byl úplně vyčerpaný. Zřejmě po těch lécích,“ dodala.

„Zaběhnu se na něj podívat,“ řekl Trace, svlékl si rychle mikinu a vyběhl po schodech nahoru se Sargem i Bonzim v patách.

„Pěknej pes,“ poznamenal Ed. „Ten je váš?“ obrátil se na Kacey.

„Teď už ano. Nedávno jsem si ho vzala z útulku.“

Ed zvedl bílé obočí. „Je to dobrý hlídač?“

„Moc ne,“ usmála se.

„Takže lovec?“ nedal se jen tak odbýt Ed.

Kacey zavrtěla hlavou. „Bonzi a lovec? O tom pochybuji. Myslím, že nic takového ještě nikdy nezkusil.“

Jako kdyby zaslechl své jméno, Bonzi se najednou přiřítil shora ze schodů, proběhl kolem stolku a položil hlavu na opěradlo gauče hned vedle Edovy ruky. „No jo, ty jsi ale hodný kluk,“ řekl

Ed, zatímco se shora vrátili i Trace se Sargem. Sarge, který měl ještě pořád kolem krku navlečený límec, se stočil na předložku u krbu.

„Nevypadá chudák s tím límcem jako pitomec?“ zamumlal Ed a potom se znovu rozesmál hlubokým hrdelním smíchem.

Tilly poplácala manžela po stehně navlečeném v džínsech. „Myslím, že bychom měli radši jet. Bouře bude čím dál horší.“

Ed se znovu s námahou postavil, zakroutil hlavou, aby si protáhl krk, a pomalu se vydal za svou ženou, která svižně přešla přes kuchyň. „Lepší už to nebude,“ postěžoval si, když si sbíral věci. Potom si navlékl bundu, kterou měl na věšáku vedle zadního vchodu, a kolem krku si omotal ručně pletenou šálu.

Jakmile byli oba oblečení, Tilly se obrátila na Tracea: „Nezapomeň, že máš v lednici kuře se šťouchanými brambory, hráškem a omáčkou.“

„Mimochodem, tomuhle receptu říkáme doma kuře zabiják. Člověk má totiž co dělat, aby se jím neujedl k smrti,“ rozesmál se znovu Ed a za svůj kompliment si od manželky vysloužil přátelské dloubnutí.

„Nechci se vytahovat, ale Ed má pravdu, uvidíte,“ rozzářila se Tilly na okamžik. Na vysvětlenou dodala: „A nepotřebuju k tomu ani jedenáct tajných bylin plukovníka Sanderse. Moje tajemství je jednoduché. Je tam jen paprika!“

„Koho by zajímalo tajemství koření plukovníka Sanderse?“ Ed kývnul bradou směrem k Traceovi a Kacey. „Tihle dva jsou na to příliš mladí. Příliš mladí!“ Potom si nasadil na hlavu klobouk a vyšel ven na verandu, kde si předtím odložil vysoké pracovní holínky.

„Díky za pohlídání Eda a za nakrmení dobytka,“ zavolal za nimi Trace.

„Rádi pomůžeme, kdykoliv bude potřeba,“ odpověděla mu Tilly s hřejivým úsměvem. Když však pohlédla na Kacey, její úsměv trochu ochladí. Zatímco si Ed navlékal boty, natáhla si přes šedivé vlasy pletený kulich a odvedla Tracea stranou, kde mu se zamračeným pohledem upřeným na Kacey chvíli něco šeptala do ucha.

„Nezdržuj, mámo,“ houkl na ni Ed a otevřel dveře. Dovnitř okamžitě foukl ledový vítr. „Panenko skákavá, už abychom byli doma. Slyšel jsem ve zprávách, že má být pořádná bouře, řekl bych, že ji tu už máme. Možná byste si měli napustit do vany nějakou vodu pro případ, že by vám vypadla elektrika. Bylo by nepříjemné být bez elektriky a ještě bez vody.“

Oba konečně vyšli ven a dveře se za nimi s bouchnutím zavřely. Kacey se dívala oknem, jak se větve stromů divoce ohýbají. Sníh poletoval zběsile vzduchem. Kolem stěn domu a hospodářských stavení se začaly tvořit nafoukané závěje.

Ed měl pravdu. Vypadá to na pořádnou sněhovou bouři, dokonce i z pohledu drsných montanských horalů.

Starší pár nasedl do svého nákladáku a vyjel na cestu. Za chvíli jejich koncová světla zmizela ve vánici. Trace se vrátil dovnitř a zamkl za sebou zadní dveře. Kacey už vyndávala Tillyino kuře z lednice. „Můžu hádat, co ti Tilly říkala?“ řekla a podívala se na něj přes okraj dveří. „Mluvila o mně, nemám pravdu? Vsadím se, že má pocit, že se podobám tvé bývalé ženě.“

Trace pokýval hlavou. „A taky Jocelyn.“

„Hm.“ Strčila loktem do dveří ledničky a ty se zavřely. „Holt jsem takový typ,“ poznamenala a postavila hrnec s jídlem na pracovní pult. Když si vzpomněla na Jocelyn Wallisovou a její smrt, pocítila zvláštní lítost. Uvědomila si zároveň, jak je hladová, unavená a jak má nervy napjaté k prasknutí. „Promiň,“ otočila se k němu. „Asi ti takové řeči nejsou moc příjemné.“

„Na Tilly udělalo hlavně dojem, když jsem jí řekl, že jsi doktorka.“

„Aspoň něco,“ pronesla a sama se zarazila, když si uvědomila pichlavý tón svého hlasu. „Zřejmě jsem hladovější a protivnější, než jsem si myslela.“

„To je možná tím arzenem,“ poznamenal věcně.

„Myslím, že ne. Už je mi dobře. I kdyby ho skutečně v mé kávě objevili, moc jsem jí poslední dobou nevypila. A co ty? Ráno sis taky trochu dal.“

Zavrtěl hlavou. „Buď tam žádný jed nebyl, anebo ho bylo v té dávce, co jsem ráno měl, žalostně málo.“

„Tak to bychom měli oslavit,“ navrhla.

„Máš pravdu,“ zazubil se tak svůdně, až se jí z toho zatajil dech. „Ukaž… Dám to ohřát,“ řekl a sáhl po hrnci.

„Nevadilo by ti, kdybych se mezitím zaběhla podívat na Eliho?“

„Vůbec ne. Utíkej.“

Ačkoliv Trace zkontroloval svého syna hned po příchodu domů, od té chvíle uběhla už dobrá půlhodinka. Bonzi, který stihl mezitím prozkoumat každý roh v přízemí a seznámit se se Sargem, vyrazil za ní, avšak její příkaz „zůstaň“ a vůně kuřete ho přiměly, aby se vrátil za Tracem do kuchyně. Sarge zaujal rovněž strategické místo pod stolem a s napětím čekal, jestli Traceovi neupadne na zem nějaké lahodné sousto. Kacey si ani nechtěla domyslet, jaký boj plný vrčení a štěkání by mezi psy vypuknul, kdyby skutečně kousek kuřete přistál na podlaze. „Buď hodný,“ přikázala svému psovi.

Pod schodištěm si sundala boty a vyběhla pár schodů k odpočívadlu a dalších pár do patra, kde bylo ke starému zábradlí přitlučeno několik nových dřevěných latěk, bránících komukoliv spadnout po schodech dolů.

Eliho pokoj byl zastrčený pod zkosenou střechou na jedné straně chodby, hned vedle volného pokoje, který zjevně využívali jako skladiště. Dveře do volného pokoje byly nedovřené a ona do nich zlehka strčila, takže světlo z chodby dopadlo na nevyužitý nábytek, plastové květináče, kýble a vyrovnané krabice.

Na konci chodby byla koupelna a hned vedle ní velká ložnice. Nakoukla dovnitř a uviděla pečlivě ustlanou mohutnou postel a malý prádelník, na němž stála televize s plochou obrazovkou. Tenhle pokoj patřil evidentně Traceovi.

Přes chodbu, mezi skladištěm a koupelnou byl pokojík, který měl lehce pootevřené dveře. Podle poházených hraček na zemi usoudila, že tohle bude Eliho království. Strčila do dveří, aby dovnitř proniklo trochu víc světla. Uviděla Traceova syna, jak má kolem sebe omotanou zmuchlanou přikrývku a leží na břiše s obličejem zabořeným do polštáře. Hlasitě oddychoval a ruku se sádrou měl nataženou vedle hlavy. Přistoupila k němu blíž a dávala si přitom pozor, aby nějakou hračku nerozšlápla, nepočítala však s tím, že parkety budou tak vrzat. Eli potichu zasténal a potom se překulil na záda. Několikrát zamrkal, podíval se na ni a zatvářil se zmateně.

„Mami?“ zakňoural rozespalým hlasem.

Kacey cítila, jak se jí stáhlo hrdlo dojetím. „Nejsem tvoje maminka.“ Posadila se na kraj postele a dotkla se jeho prstů, vyčuhujících ze sádry. „Jsem Kacey, zlatíčko, doktorka Lambertová. Pamatuješ si na mě?“

Celou dobu ji upřeně pozoroval, a i když bylo v pokoji šero, všimla si, jak se mu z obličeje vytratila veškerá naděje.

Zaplavila ji náhlá vlna lítosti, až se jí z toho sevřelo srdce, přesto se jí podařilo vykouzlit na tváři úsměv, když mu odhrnula vlasy z čela.

Pohlédl nejdřív k záchodu, kde byla tma a dveře pevně zavřené, potom k oknu, jako kdyby si potřeboval vybavit, kde vlastně je. „Ale…“

„Všechno bude v pořádku, broučku,“ zašeptala, když viděla, jak je zklamaný. Ztěžka polkl a kousl se do spodního rtu, jak se snažil potlačit slzy, které se mu draly do očí.

I ji začaly pálit oči. „Jak ti je?“

„Už dobře.“

„Nepotřebuješ něco?“ Kromě maminky.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a zavrtal se do peřin.

„Dobře. Tak hezky spinkej. Zase se na tebe přijdu podívat, ano?“

Zdálo se, že je příliš unavený, než aby se s ní dohadoval. Zavřel oči, zachumlal se, a ačkoliv měl čelo ještě nějakou dobu celé zkrabatělé od přemýšlení, brzy začal zase pravidelně oddychovat a snad si nechal zdát o tom, jak je mu jeho maminka nablízku. Kacey Eliho ještě chvíli pozorovala a v duchu přitom přísahala, že jestli se někdy s Leannou potká, zakroutí jí krkem.

Přestaň! Může být klidně mrtvá, co ty víš?

Tím by se vysvětlilo, proč se Traceovi tak dlouho neozvala a proč to vypadá, že svého syna nadobro opustila.

Přestaň se do ní navážet. Leanna se mohla stát obětí nějaké nehody, stejně jako ty ostatní. Třeba se jen její tělo nepodařilo dosud objevit.

Cítila, jak jí zamrazilo v zádech, přesto se nedokázala zcela zbavit vzteku k ženě, která opustila své dítě.

Spokojená, že Eli zase usnul, se Kacey vrátila na chodbu a dolů po schodech, kde už byla cítit vůně Tillyina úžasného kuřete.

Trace právě opatrně vyndával misku s jídlem z mikrovlnky. „Jak mu je?“ ohlédl se přes rameno.

„Byl trochu zmatený. Myslel si, že jsem Leanna,“ přiznala se Kacey. „Stejně jako Tilly.“ Podařilo se jí dokonce zlehka usmát, zatímco prostírala na stůl. „Malého Eliho beru s rezervou. Je zřejmě obluzený léky a navíc je to ještě dítě. Ale Tilly… U ní si nejsem jistá.“

„Neboj se, potřebuje si to jen srovnat v hlavě, potom se umoudří,“ řekl.

Nandal jim oběma na talíř a Kacey se usadila na otlučenou židli, která vypadala, že je nejméně padesát let stará. Musela přiznat, že Tillyino kuře je nejlepší jídlo, jaké jedla od Dne díkůvzdání s Maribelle, možná ještě lepší.

Jedli v tichosti. Kuře bylo šťavnaté a hrášek byl okořeněný sojovou omáčkou a česnekem. Šťouchané brambory, které chutnaly po másle a kysané smetaně, se jen rozpouštěly v ústech a byly tak chutné, že ani nepotřebovaly omáčku, kterou k nim Tilly připravila.

„Dobrá, uznávám,“ prolomila Kacey ticho, když už měla talíř skoro prázdný, „vařit umí. Plést taky. A neříkal jsi náhodou, že je dobrá v dámě?“

„A ve spoustě jiných věcí. Měla bys jí dát ještě šanci.“

„Ráda, jestli ji dá i ona mně.“

„Těžko říct,“ škádlil ji. „Poslouchej, teď zajdu ven zkontrolovat dobytek. Musím se ujistit, že jsou všechna vrata pořádně dovřená. Chceš jít se mnou?“

Pohlédla k oknu právě ve chvíli, kdy poryv větru zacloumal okenicemi. „Myslím, že si to nechám na příště,“ pronesla. „Zůstanu raději s Elim a trochu poklidím v kuchyni.“

„Lip bych to nevymyslel.“

Pozorovala ho, jak si znovu obléká bundu a jak dlouhé ruce souká do rukávů. Co na něm je, že jí připadá tak neskutečně atraktivní? Zrovna jí, která se vždycky zajímala jen o sofistikované muže, městské typy.

Jako byl JC?

Anebo jako jsou synové Geralda Jolmsona, a nemyslí teď jejich vzhled, ale spíš jejich styl, to znamená oblek, kravata a přezíravé vystupování?

„To ani náhodou,“ řekla nahlas.

Trace s oběma psy v patách vyšel ven, aby zkontroloval, zda jsou koně a dobytek zabezpečení na noc. Kacey mezitím uklidila v kuchyni a potom se usadila s notebookem na gauč. Televize přepnutá na zpravodajský kanál, byla pořád puštěná tak nahlas, že by z toho za chvíli mohla ohluchnout, a tak vnořila ruce mezi polštáře, dokud nenašla ovladač, a konečně ji ztlumila.

Na obrazovce právě redaktor před mapou Montany, Idaha a Kanady s rozmáchlým gestem vysvětloval, jak směrem od Saskatchewanu a Alberty fouká silný vítr, který přinese v následujících osmačtyřiceti hodinách husté chumelení, v důsledku kterého v daných oblastech napadne od čtyřiceti pěti centimetrů do jednoho metru sněhu. „Vypadá to, že Vánoce v téhle oblasti začnou o pár týdnů dřív,“ dodal vesele a předal slovo kolegyni, která stála u dálnice, celá se klepala a přitom referovala o mrazivém počasí, zatímco jí za zády projížděl sněžný pluh.

O pár vteřin později se vysílání přepnulo zpátky do studia a na obrazovce se objevila opět fotografie Elle Alexanderové. „Úřad šerifa v okrese Pinewood žádá veřejnost o pomoc při nalezení vozidla, které s největší pravděpodobností srazilo ze silnice malou dodávku značky Dodge přímo do řeky North Fork,“ řekl redaktor, zatímco na obrazovce se objevil záběr na northforský most, kde hořící svíčky a květiny položené ve sněhu označovaly místo, na němž přišla Elle Alexanderová o život. Jen o pár minut později již zprávy referovaly o úmrtí osamělé běžkyně na lyžích, jejíž jméno zatím nemohou uveřejnit, protože policii se dosud nepodařilo o tragédii vyrozumět nejbližší příbuzné.

Zhluboka vzdychla a potom stiskla tlačítko pro vypnutí zvuku. Okamžitě uslyšela, jak venku začíná běsnit bouře, vítr hlasitě skučel a každou chvíli do domu udeřila nějaká větev spadlá ze stromu. Při pohledu na hodinky zjistila, že Trace je pryč už skoro půl hodiny. V duchu si říkala, že se jistě každou chvíli vrátí.

Přešla zpátky do kuchyně a vyhlédla ven z okna, zatímco si v duchu přikazovala, aby zachovala klid. Pohledem sledovala jeho stopu vedoucí k hospodářským stavením.

Kousek stranou byla vidět ještě jedna stopa, o trochu menší. Její šlépěje vedly kolem domu a teď už byly málem zasypané vrstvou nového sněhu.

To je divné.

Koneckonců vždyť tu byli celé odpoledne jen Tilly s Edem, Elim a Sargem. Ze by vzal někdo z nich Sargea na procházku? Zřejmě Tilly, protože stopy byly dost drobné a Kacey si nedovedla představit, že by se do nich mohl Ed napasovat se svými obřími bagančaty.

Je ale taky možné, že nový sníh stopy zdeformoval, částečně je zakryl a ony teď působí dojmem, že jsou menší.

Ach jo.

V duchu si říkala, že si musí přestat dělat zbytečné starosti, nesmí se nechat ovlivnit posledními událostmi, avšak nastražené mikrofony v jejím domě a jed v kávě udělaly své. Teď je v bezpečí. Je na farmě. U Tracea.

Přesto se nemohla zbavit pocitu, že něco není v pořádku. „To je jen tím novým neznámým prostředím,“ zašeptala a v duchu si přála, aby alespoň jeden ze psů zůstal v domě s ní a Elim. Naposled zabloudila pohledem k mizející stopě a potom se vrátila do obýváku, kde praskající oheň alespoň částečně rozehnal její chmury. Sedla si zpátky na gauč, otevřela si notebook a dala se do dalšího pátrání po Geraldu Johnsonovi, jeho firmě i rodině.

Tvé rodině.

„Nikdy,“ řekla nahlas, zatímco světla venku zablikala a do boku domu několikrát silně udeřila větev stromu, jako kdyby se dobývala dovnitř.

Znovu pohlédla k zadnímu vchodu a v duchu si přála, aby se Trace už vrátil domů. Doléhaly k ní další zvuky – vrzání trámů, což bývá u starých stavení obvyklé, sténání starých větví, ohýbaných ve větru. V duchu si vynadala, že se nechá tak lehce vystrašit, překonala náhlý záchvat paniky a obrátila raději pozornost zpátky od temné noci k počítači. Vygooglovala si postupně každého člena Johnsonovy rodiny a znovu si připomněla, jaký měla z Geralda a jeho dětí dojem.

Její otec byl pro ni záhadou. Byl silný, chytrý, vzdělaný a neústupný. Člověk, který je zvyklý řešit problémy a vypořádávat se s nepřízní osudu.

Taky bezcitný?

Zřejmě ano.

Co se týče jeho prvorozené dcery Clarissy, ta jí připadala o trochu průhlednější, alespoň na první pohled. Rázná a arogantní, tvrdá a až kousavě zlá, vdaná za Lancea, který se tváří jako bůh hromu Thor. Jsou s manželkou jak z jednoho vejce. Kacey by zajímalo, jestli má alespoň jeden z nich představu o tom, co to znamená mít smysl pro humor. A přesto spolu mají děti. Kacey si nedovedla představit nikoho, kdo by působil méně mateřsky než Clarissa Johnsonová Wernerová, je ale pravda, že ji viděla jen rozčilenou. Přesto se nemohla zbavit pocitu, že s Clarissou to není jen tak, že za její drsnou vnější slupkou se skrývají ještě temnější emoce.

Další v řadě byl Judd, trochu klidnější, ale přesně ten typ, u kterého si člověk říká, že „tichá voda břehy mele“. Kdo ví, co se mu honí hlavou, anebo čeho všeho je schopný? Je právníkem stejně jako Thane, avšak Judd byl z nich dvou rozhodně ten korektnější, spjatý více s pravidly, ukázkový představitel strohého podnikového právníka. Podle toho, co se o něm dočetla, byl rozvedený a jeho bývalá manželka se odstěhovala do Portlandu. Pokud ví, tak je bezdětný.

Thane byl pro ni naprostou záhadou. Tichý. Přátelštější než všichni ostatní a docela zábavný. Černá ovce rodiny, která se však od ní nikdy zcela neodtrhla. Trochu rošťák, ale ne tak docela. Jediný z potomků, který se nesmířil s tím, že bude žít pod nadvládou otce. Alespoň ne zcela. Nikdy se neoženil. Byl jediný z jejích nevlastních sourozenců, se kterým by si byla schopná popovídat. Nejméně odměřený.

Co se týče dvojčat, u nich si vůbec ničím nebyla jistá. Came– ron, který zjevně dbal za všech okolností na pečlivý uhlazený vzhled, se k ní choval s otevřeným nepřátelstvím. Avšak ani Colt k ní nebyl nijak přívětivý. Jeho úsměv byl chladný, jako kdyby se dobře bavil svými soukromými vtípky na její účet. Anebo se jí to jen zdálo?

Žádný z nich nebyl nikdy ženatý, alespoň podle dostupných informací, nedozvěděla se však toho o nich o moc víc, než že jsou obchodními manažery ve firmě svého otce a že jezdí za prací po celé zemi i do Kanady.

Je možné, že by právě oni byli pachateli těch ohavných vražd? Že by pracovali v tandemu? Jeden druhému by poskytoval alibi při služebních povinnostech, které je nutí lítat po všech čertech. Je možné, že by byli skutečně tak zvrhlí a zvrácení?

„To snad ne,“ pronesla sotva slyšitelně, zároveň si však řekla, že si je bude muset ještě trochu prověřit, najít způsob, jakým by bylo možné zmapovat jejich služební cesty a přesvědčit se, zda se nebudou shodovat s nevysvětlitelnými nehodami těch nešťastnic, které se narodily s přispěním spermobanky v Heleně ve státě Montana.

„Asi je to celé nesmyl,“ povzdychla si a obrátila pozornost k Robertu Lindleyovi, podivínovi, který jí je svým osudem jako jediný z jejích nevlastních sourozenců nejvíc podobný. Byl starší než ona a ani u něj nenašla žádnou zmínku, že by byl někdy ženatý. Neměla samozřejmě čas vrtat se nějak hlouběji v jejich životech, ale záznam o svatbě by se měl docela snadno najít, protože je součástí veřejně dostupných registrů. Robert se k ní rovněž choval nepřátelsky. Cítila jeho nedůvěru od prvního okamžiku, kdy vstoupil do jednacího sálu.

Trpí snad stále pocitem vyděděnce, i když se stal formálně součástí rodiny, alespoň co se rodinné firmy týče?

Tohle ale nejsou všechny děti Geralda Johnsona. Dvě z jeho dcer zemřely při nešťastných nehodách – Aggie jako malé dítě a Kathleen, když ještě studovala na univerzitě.

Kacey o nich chvíli přemýšlela.

Obě se staly obětí nehody.

Je to snad něco jako pravidlo, vztahující se na ženské potomky Geralda Johnsona?

A co Clarissa? Ta přece přežila. Dokonce je nejspíš pravou rukou svého otce. Jak by potom její teorie dávala smysl?

„Nedává,“ řekla nahlas, zatímco venku do domu udeřila další větev a světla znovu zablikala. Naskočila jí husí kůže a musela ze sebe rychle setřást nepříjemný pocit, že ve tmě za oknem někdo nebo něco je. Nějaký zlý a lstivý stín, který tam na ni čeká.

Podělaná bouřka! Okenní tabulky drnčely v nárazech větru prohánějícím se divoce v podkroví stodoly, takže dobytek bez ustání bučel a přecházel z místa na místo. I psi byli nervózní a při každém dalším zakvílení větru se rozkňučeli. Bonzi, který vypadal jako tvrďák, byl ve skutečnosti asi pěkný zbabělec.

„Musíte to vydržet,“ pronesl k dobytku a zároveň i k psovi z útulku. „Brzy to přejde.“

Při dalším poryvu větru, který otřásl celou budovou, však Bonzi stáhl ocas mezi nohy a bázlivě svěsil obě uši. Trace si ho nevšímal a pokračoval dál v obalování trubek, které zůstaly holé a začínaly pomalu omrzat. Nějaký čas mu to zabere, chtěl ale mít jistotu, že dobytek bude mít stálý přísun vody a že mu trubky mrazem nepopraskají.

Světla zablikala a za chvíli znovu… Výborně, pomyslel si s vědomím, že si ještě ani neprošlapal cestu do stáje ke koním, která byla o pár desítek metrů dál. Poslední věc, která mu teď chyběla, bylo, aby přestala fungovat elektrika.

Bonzi se přikrčil a tiše kňučel, ale Trace pokračoval v izolování obnaženého potrubí, jak nejrychleji to šlo.

Ve stáji už s tím snad nebude mít tolik práce.

Takže oni se rozdělili.

Skvělé!

S brýlemi pro noční vidění měl ze svého úkrytu možnost pozorovat zasněženou krajinu, dům i lidi, kteří z něj vycházeli. Očima sledoval 0’Hallerana, který vyrazil hlubokým sněhem ke stodole s oběma psy v patách. Kromě toho malého kluka byla teď Acacia v domě sama.

S klukem si poradí hravě.

Konečně do sebe začíná všechno po všech těch dnešních hrůzách zapadat. Pořád se ale nedokázal zbavit dojmu, že už ho zase někdo sleduje. Zahlédl ve zpětném zrcátku BMW podobné tomu, co za ním jelo předchozí noci. Včera si vynadal, že zbytečně fantazíruje a nechává se ovládat svou paranoiou, ale dneska ho to přepadlo zase.

Vzchop se konečně! Vidíš tady snad někoho? Nebo slyšíš? Zahlédl jsi v posledních několika hodinách nějaké podělané BMW?

Ne!

Jsi jen příliš rozrušený kvůli dnešní noci. Konečně všechno spěje ke svému konci. Je nejvyšší čas začít s odplatou. Brzy, bože už brzy. Život Acacie bude jen ve tvých rukou.

Přes mráz a vlezlý vítr, který ohýbal větve okolních stromů, cítil nepatrný pohyb pod poklopcem, který ještě zesílil při představě, jak leží pod ním, chvěje se strachy, oči má upřené na nůž, který je připravený, aby jí rozřízl to její dokonalé hrdlo…

Ne! Takhle to nesmí dopadnout. Nejde přece o sexuální útok a nesmí ji zabít nožem. Musí to zase narafičit, aby to vypadalo jako nehoda. Stejně jako u těch ostatních. Teď to nemůže najednou změnit. Musí se držet plánu… Ona je jednou z nich, jednou z dcer Geralda John– sona, které jsou mentálně nezpůsobilé, vyšinuté. Takové jsou ostatně všechny… Patrně i Clarissa. I ta bude muset jednoho dne zemřít. Ale teď se soustřeď na ni. Nejdřív ji musíš zajmout a znehybnět. Potom se postaráš o 0’Hallerana. Musíš ho donutit, aby se vrátil domů, kde naaranžuješ teprve tu správnou scénu. Aby to vypadalo jako vražda a sebevražda najednou. Nakonec zapálíš dům. Než se sem dostanou hasiči, bude pozdě.

Znovu se zadíval do rozsvícených oken. Zahlédl ji, jak chodí po domě. Pokaždé, když ji viděl, cítil, jak mu stoupl tlak ve vzrušeném očekávání. Bylo mu jasné, že už nebude muset čekat dlouho. Teď stála v kuchyni a dívala se z okna ven, přímo na něj. Srdce se mu na krátkou chvíli sevřelo napětím.

Vzápětí si uvědomil, že ho skrz hustou sněhovou clonu nemůže vidět, nemá ani tušení, že ji takhle zblízka pozoruje a přitom spřádá plány na její smrt. V duchu si musel dodat odvahy. Nesmíš to zkazit. Nesmíš dovolit, aby tě ovládla paranoia. Máš poslání. Nenech se ovlivnit chtíčem ani strachem… Sakra, musíš být silný!

Vtáhl do sebe vzduch mezi zuby a cítil, jak mu ledová pěst svírá plíce. Vší silou se snažil uchovat si jasnou hlavu. Soustředit se. Potom ji znovu uviděl, jak vykukuje do tmy, a vstoupilo do něj nové odhodlání. Měl pocit, jako kdyby s ní v duchu rozprávěl.

Sama sis o to řekla, děvko. Chtěla jsi mě najít, tak mě tu máš.

Cítil, jak mu koutky úst škubou v úsměvu, když se díval na farmářský dům s lomenou střechou. Ve většině oken byla tma, hlavně v těch v patře. Přehodil si pušku z jedné ruky v rukavici do druhé a už přesně věděl, jak si s ní poradí.

Další poryv ledového větru, který mu pronikl až do morku kostí, a světla v domě znovu nervózně zablikala.

Znovu pohlédla jeho směrem a v jejím krásném obličeji se zračily obavy. Ach, kdyby jen tušila…

Připrav se, Acacio, pomyslel si ponuře a vyrazil tmou směrem k přednímu vchodu do domu, utopenému ve tmě. Už se k tobě blížím.

Kde ten Trace sakra vězí? Jak dlouho mu může trvat zkontrolovat koně a dobytek, který Ed předtím nakrmil?

„Pojď už,“ pronesla nahlas a v duchu přemýšlela o tom, že by si mohla obléct kabát a vydat se sněhem k hospodářským budovám. Nechtěla tady ale nechat Eliho samotného. Co kdyby se probudil a začal zase plakat kvůli mamince?

I když si připadala jako idiot, nakonec se rozhodla zavolat Traceovi na jeho mobilní telefon. Vytočila jeho číslo a čekala.

Z kuchyně se najednou ozvalo vyzvánění a ona sebou trhla. Potom si uvědomila, že je to Traceův mobil. Nechal ten zatracený krám ležet na kuchyňské lince.

Neboj se, je v pořádku! Musí být!

Světla zase zablikala a tentokrát se Kacey rychle pustila do práce.

Vzpomněla si na Edovu radu, aby si nalili vodu do vany. V kuchyni našla nějaké kýble a baterku. Oheň v krbu už dohoří– val, když se vrátila do obýváku, ale vedle krbu bylo naskládané dříví.

Žuch!

Ten zvuk přicházel shora. Z horního patra.

„Eli?“ zavolala a srdce se jí rozbušilo. Zamířila ke schodům a po dvou je brala nahoru, když tu světla zničehonic zhasla. Okamžitě se kolem ní rozhostila naprostá tma, jen oheň z krbu žhnul rudě do místnosti, která se rázem proměnila v temný prostor plný mihotavých stínů.

Ani si neuvědomovala, jak předtím kotel a lednice hlučely, teď se však rozhostilo naprosté ticho a tento děsivý klid narušilo jen občasné zakvílení větru a bouchnutí větve do střechy. Chvíli čekala. Doufala, že lednice zase naskočí, modlila se, aby se světla nějakým zázrakem znovu rozsvítila a kotel se probudil k životu.

Nic se nedělo.

Co teď?

Najednou se jí zmocnil mrazivý chlad, jako kdyby vítr pro– foukl vetché stěny starého stavení. Naskočila jí husí kůže, když si představila, co všechno se může stát bez topení, bez světla a s vraždícím maniakem pobíhajícím volně po okolí…

„Přestaň,“ okřikla se příkře.

Tápavě se vrátila zpátky do kuchyně, kde předtím nechala baterku, bouchla se u toho bolestivě do kolena a snažila se potlačit hlasité zaklení. Automaticky začala hmatat po stěně ve snaze najít vypínač, ale vzápětí se vzpamatovala a pátrala raději po baterce, kterou našla ležet na kuchyňském pultě. Zapnula ji a skomírající žluté světlo jí naznačilo, že má téměř vybité baterie.

Eli.

Ten by mohl vědět, kde najde náhradní. Krom toho by ho měla přinést i s peřinou dolů, aby byli oba u ohně.

Vyhlédla z okna do tmy, kterou nenarušovalo ani to nejmenší světýlko. „Tak už pojď, Tracei,“ pronesla prosebným tónem. V hospodářských budovách byla taky dokonalá tma, Určitě se co nejdřív vrátí.

A mezitím…

S mihotavým světlem z baterky se vydala vzhůru po schodech. V každém koutu číhala zlověstná tma, která zachvátila celý starý neznámý dům. Zahnula za roh na odpočívadle a zaslechla další tupé žuchnutí.

Co to sakra je?

Eli?

Přemohla strach a vyběhla zbývající schody, vyhnula se sloupku dřevěného zábradlí a rozrazila dveře do Eliho pokoje.

Postel byla prázdná. Pokrývka i prostěradlo byly poházené po podlaze. „Eli!“ vykřikla a začala zoufale pátrat skomírajícím kuželem světla po místnosti. „Eli!“ Otevřela skříň, ale tam bylo jen oblečení. Přeběhla do koupelny a do ložnice Tracea, ale v kuželu slábnoucího světla nebylo po chlapci ani památky. „Eli!“ Bože, panebože! Kde jen může být?

V záchvatu paniky se Kacey začala potit, i když tady byla zima, strachy se jí sevřelo hrdlo. Nakoukla do třetí místnosti, podívala se za odložený nábytek, pod přehozy, přelezla přes krabice a obrázky naskládané vedle postele a nahlédla i za matraci opřenou o stěnu. „Eli!“ vykřikla znovu a v duchu si říkala, že je třeba stejně vyděšený jako ona. „To jsem já, Kacey, zlatíčko. Kde jsi, ozvi se mi!“

Kristepane, kam se mohl ztratit?

34

Pescoliová vyjela z Medvědího Brodu.

Bylo jí jedno, že Missoula je už mimo oblast jejich působnosti.

Kašlala i na to, že se do případu vkládá FBI.

Chtěla slyšet odpovědi a chtěla je slyšet hned.

Zatímco Alvarezová měla na uchu přitisknutý telefon a poslouchala hlášení služebně mladší kolegyně, která dostala za úkol rozpitvat život Geralda Johnsona do posledního detailu, Pescoliová mžourala skrz přední sklo. Stěrače měly co dělat, aby zvládly nápor sněhu, který se vytrvale sypal ze zatažené noční oblohy.

Tohle byla přesně ta chvíle, kdy zatoužila po cigaretě, věděla však, že krabička poslední záchrany v přihrádce na rukavice je už totálně vypleněná. Kdyby Alvarezová nebyla takový propagátor zdravého životního stylu, Pescoliová by se už dávno zastavila v nějakém krámku pro krabičku cigaret a plechovku dietní koly. Jedině tahle sestava by ji mohla zase nakopnout.

Gerald Johnson bydlel v oplocené rezidenční čtvrti, jejíž součástí bylo i rekreační letovisko s privátním golfovým klubem. Členství v tomto luxusním klubu bylo dražší než cena celého jejího domu a poplatky za služby v téhle čtvrti by jí schramstly půlku výplaty. Doufala jen, že ten bastard bude doma.

Vyzbrojené teorií doktorky Kacey Lambertové a důkazy, které Alvarezová alespoň v hrubých obrysech shromáždila, chystaly se společnými silami toho chlapíka pořádně zmáčknout. Ačkoliv Pescoliová naskočila do tohoto šíleného rychlíku s určitým zpožděním, protože se dlouho bránila uvěřit teoriím Alvarezové o možném příbuzenském vztahu obětí, teď už se vezla plnou rychlostí. Konečně vzala vážně možnost, že ženy byly zavražděny kvůli tomu, že jsou dcerami dárce 727 z kliniky pro umělé oplodnění. Proč, to už byla jiná otázka. A kdo by mohl být vrahem, to byla zatím v jejich teorii ta největší neznámá.

Počasí stálo za starou belu, ale koneckonců takové už zimy v Montaně bývají. Co jiného by člověk mohl touto dobou čekat?

„…výborně, chápu,“ mluvila Alvarezová do telefonu, zatímco z vysílačky znělo hlášení o loupeži a podezřelé osobě prchající směrem na Hlavní třídu. „Pokračuj v pátrání. Jakmile objevíš cokoliv zajímavého o Johnsonovi, jeho dětech nebo klinice, hned mi zavolej.“ Vypnula telefon a pohlédla na Pescoliovou, jejíž výraz byl plný soustředění a napětí, zatímco interiér vozu na několik vteřin zalilo světlo z reflektorů protijedoucího vozu. „Leona se do pátrání pořádně opřela.“ Leona Randolphová byla nejmladší člen policejního oddělení. Stala se členkou jejich týmu teprve nedávno. Měla široké technické znalosti a dokázala s internetem takové věci, že ji Pescoliová musela obdivovat. Ačkoliv byla jen o pár let starší než Jeremy, co se týče zralosti, ctižádosti a pracovního nasazení ho předstihla o několik desítek světelných let. Její syn by k ní mohl na doučování, jak se má člověk chovat, když je dospělý.

„Myslím, že zhruba za kilometr a půl budeme odbočovat,“ upozornila ji Alvarezová, zatímco z nebe se dál hustě sypal sníh, takže skoro nic nebylo vidět. Pescoliová musela zpomalit na minimum. Auta na silnici se pohybovala krokem. Zrovna teď, když je tlačí čas, vrah začíná stupňovat svou aktivitu a každá vteřina jim je drahá, práci jim maří sněhová vánice.

„Tamhle je soukromá cesta do letoviska Cougar Springs,“ ukázala Alvarezová právě ve chvíli, kdy světla jejich auta ozářila širokou odbočku.

Pomalu se sunuly vzhůru zasněženou cestou, vinoucí se řídkým lesem k horskému letovisku s léčivými prameny. Když přijely před bránu s hlídačem, Pescoliová mu ukázala odznak a zmínila jméno Geralda Johnsona. Jakmile se brána otevřela, zařadila nižší rychlost a pokračovala dalšími serpentinami vzhůru. Po necelém půl kilometrů minuly třípatrový lázeňský dům ze skla a cedrového dřeva, z jehož proskleného průčelí zakončeného strmou špičatou střechou pokrytou sněhem vyzařovalo teplé světlo. Dnes před ním stálo na parkovišti jen pár aut, napůl zasypaných sněhovou nadílkou.

Pokračovaly dál vzhůru skrz hustý porost stromů, z nichž občas vykouklo nějaké honosné stavení přilepené k horskému svahu. Většina z nich sloužila jako letní letoviska a byla pohroužena do tmy. Jen občas se v některém z oken objevilo teplé sytě žluté světlo. Buď se jednalo o domy, které byly obývány celoročně, anebo do nich přijeli lyžaři, aby se vyřádili na okolních běžeckých trasách.

„Tvrdý život milionáře,“ zamumlala Pescoliová.

„A nudný,“ doplnila ji Alvarezová.

„Náhodou by to nemuselo být špatné strávit tu rok nebo dva nudným životem.“

„Jasně. A po týdnu bys nudou lezla po stěně. A za dva týdny bychom tě měli zpátky.“ Pokradmu se podívala na svou partačku. „Neříkej, že zrovna ty bys toužila po klidu. Co tě žere?“

„Moje děti. Co jiného.“ Nejraději by svou rozmrzelost svedla na tenhle zapeklitý případ, ale ve skutečnosti jí mnohem větší starosti dělal Jeremy, který se zřejmě rozhodl zůstat nulou s jediným cílem – povalovat se na gauči, a taky Bianca, která měla čím dál horší známky a nestarala se pomalu o nic jiného než o kluky. Ke klidu jí nepomohlo ani věčné naléhání Santany, aby se k němu přestěhovala.

„Tady zahni doprava,“ přikázala jí Alvarezová.

Pescoliová zatočila prudce volantem a hned se dostaly do smyku. Kola jeepu se s tím však bez problémů vyrovnala, a tak s podřazenou rychlostí projely poslední zatáčkou a ocitly se na příjezdové cestě k domu Geralda Johnsona.

„Představení začíná,“ ušklíbla se Pescoliová, zatímco zastavily před vraty do tak obrovské garáže, že by v ní mohla parkovat celá motorová jednotka. U každých dveří byly rozsvícené plynové lampy vkusně upevněné na kamennou fasádu. Chodníky byly pokryté vrstvou sněhu a obě policistky zamířily rovnou k hlavnímu vchodu. Ve chvíli, kdy Alvarezová přiblížila ruku ke zvonku, dveře se samy otevřely a objevil se v nich Gerald Johnson. Srdečně je pozdravil. Působil mnohem silnějším a sportovnějším dojmem než na všech fotografiích, které si předtím prohlížely.

„Vítám vás, dámy,“ pronesl. „Před chvílí mi volal Floyd od vstupní brány a říkal mi, že tu mám návštěvu z policie.“ Ustoupil ode dveří. „Pojďte dál. Cekám vás od chvíle, kdy Acacia opustila mou kancelář.“

Zavedl Pescoliovou i Alvarezovou do svého bytu. Když se ho však začaly vyptávat na kliniku, do které přispíval jako dárce spermatu, objevila se na odpočívadle v horním patře Geraldova žena a začala rychle scházet dolů po širokém schodišti.

„Geralde, zmlkni! Nevím, co ti lidé chtějí, ale nic jim neříkej!“

„Jsme tady kvůli několika nedávným vraždám,“ vysvětlila jí Alvarezová. „Ve všech případech šlo o ženy, zpráva o jejich úmrtích se objevila i v médiích. Původně se zdálo, že se jedná o nehody.“ Vytáhla z kapsy průhledné desky s fotografiemi. „Elle Alexanderová, jejíž auto někdo naboural, takže sjelo ze silnice, Jocelyn Wallisová, kterou zřejmě někdo strčil z Rohovnického útesu, Shelly Bonaventureová, která…“

„Ta herečka z toho odporného seriálu o upírech?“ skočila jí Noreen do řeči.

Pescoliová přikývla. „Zatím poslední obětí z této lokality je patrně Karalee Riersonová.“

„Karalee?“ vypískla Noreen a přitiskla si ruku k ústům.

„Vy ji znáte?“ zeptala se Alvarezová.

„Ano, znám.“

Alvarezová podala Noreen fotografie. Při pohledu na Karalee Riersonovou začala téměř dávit. „Bože můj. Byla to sestra na klinice, kde Gerald…“ Otočila se k němu a chvíli zkoumavě hleděla do jeho zamračené tváře.

„Jsme přesvědčeni, že se jedná o vraždy, které byly schválně provedeny tak, aby působily jako nešťastná náhoda,“ upřesnila Alvarezová.

„O vraždy?“ opakovala. „Ale co s tím máme společného my? Já… Ty ostatní ženy vůbec neznám. Jen Karalee.“

„Máme důvod se domnívat, že biologickým otcem těch mrtvých žen byl pan Johnson.“

„Cože? jejich biologickým otcem?“ Noreen spráskla ruce. „Ale to je holý nesmysl! Geralde, nemluv s nimi!“

Alvarezová pozorně sledovala ženinu tvář, v níž se střídaly snad všechny emoce od zoufalství, rozhořčeného nesouhlasu až k otevřené zlosti. Měla na sobě značkové džínsy a stříbrošedý pletený svetr, který jí zakrýval boky. Byla vyzáblá téměř na kost, na krku jí visely diamanty a ruce i zápěstí přitahovaly pozornost vystouplými klouby, žílami a šlachami, které byly pod opálenou pokožkou dobře viditelné. Vlasy měla téměř bílé a zastřižené do chlapeckého účesu, kůži na obličeji nepřirozeně vypjatou a na ní pořádný nános make-upu.

„My ty ženy neznáme. A s Károu jsme prohodili všeho všudy pár slov. Geralde, myslím to vážně, nebav se s nimi!“ Zuřivě zavrtěla hlavou a znovu se obrátila k vyšetřovatelkám: „Odmítáme s vámi cokoliv řešit bez přítomnosti našeho právního zástupce. Já svá práva dobře znám.“ Vyndala si z kapsy velice tenký mobilní telefon a stiskla jedno z tlačítek. „Volám Juddovi,“ řekla a směrem k Geraldovi zvedla výstražně vztyčený ukazováček. „Už ani slovo!“

Rozhodil nejisté rukama. „Ale vždyť mě z ničeho neobviňují.“

„To mě nezajímá. Jsou to jen falešné triky. Víš, že pravidelně sleduji Zákon a pořádek.“ Přiložila si mobil k uchu. „Sakra,“ pohlédla na manžela a dodala: „Judd mi to nebere.“ S očima upřenýma do stropu nadiktovala synovi zprávu: „Judde? Tady je máma. Okamžitě mi zavolej. Je to velice naléhavé!“

„Proboha, Noreen, ještě si bude myslet, že mě odvezli do nemocnice,“ protestoval Gerald.

„Nevadí!“ Stiskla další tlačítko pro zkrácenou volbu, chvíli čekala a potom opět obrátila oči v sloup na znamení naprostého znechucení. „Nezvedá mi to ani Clarissa! Kde sakra je?“

„Noreen, uklidni se, prosím,“ vyzval ji Gerald.

„Tak mi laskavě řekni, co budeme dělat!“

„Pojďme zatím do pracovny,“ vyzval Gerald Alvarezovou s Pescoliovou. Vyrazil směrem k dvoukřídlým dveřím hned vedle schodiště, kde jemně syčel plynový krb, jeho plameny se odrážely v okolních oknech a v černé desce koncertního křídla.

Květiny na konferenčním stolku už byly povadlé, pár okvětních lístků opadalo a vůně dávno vyprchala.

„Tady je máma! Zavolej mi! Je to naléhavé!“ křičela Noreen opět do mobilu, jako kdyby si myslela, že svým křikem může někoho na druhé straně přimět, aby jí telefon zvedl. Místností se rozléhalo klapání jejích vysokých podpatků, když je zlostně následovala do pracovny. „Nemůžu se nikomu dovolat! Kde všichni sakra jsou?“

„Miláčku, stejně bude nejlepší, když nejdřív trochu vychladneš,“ snažil se ji uklidnit manžel. Rukou pokynul vyšetřovatel– kám, aby se posadily do křesel, zatímco on se usadil na pohovku a vypnul televizi. Poslední sportovní výsledky zmizely a televize na chvilku potemněla, aby na černé obrazovce vzápětí automaticky naskočil rodinný portrét.

„Já nehodlám vychladnout!“ Divoce kroužila po místnosti s mobilem v ruce, zatímco zlostně sledovala svého muže. „Proč to vypadá, že se mi moje děti schválně vyhýbají? Nezvedají mi to snad schválně?“ Pátravým pohledem spočinula na Alvarezové. „Proč jste sem přijely?“

„Noreen, prosím…“ Její manžel zvedl ruku, jako by chtěl zadržet proud slov. „Dovol mi, abych to vyřídil sám.“ Znovu se obrátil k Alvarezové s Pescoliovou.

„Jak už jsem říkal, od dnešní návštěvy Acacie Lambertové v mé kanceláři očekávám, že mne budete kontaktovat. Přijela za mnou, aby mne seznámila se stejnými skutečnostmi, o nichž jste právě mluvily.“

„Kdo za tebou přijel do kanceláře?“ přerušila ho Noreen a začala divoce přecházet sem a tam před krbem. „O jaké Acacie to mluvíš?“ vrtěla hlavou, naprosto zmatená. „Co to má sakra znamenat, Geralde? V jejích panovačných očích se však nezračila pouhá zvědavost, bylo tam patrné i určité znepokojení. Možná i strach.

„Acacia je moje dcera,“ odpověděl s povzdechem.

Tvář ženy na chvíli zkameněla. „Co to říkáš?“ zašeptala a vzápětí loupla pohledem po obou vyšetřovatelkách. „Naše dcera se přece jmenuje Clarissal“

„Nemluvím o naší dceři, Noreen. Ale o mojí,“ dodal na vysvětlenou a Alvarezová měla pocit, že skoro cítí, jak se zapotil. „Mojí a Maribelle,“ dodal.

„Maribelle?“ Noreen se na krátkou chvíli odmlčela. „Máš na mysli tu sestru, co pro tebe pracovala?“ Téměř viditelně se začala třást vzteky.

„Acacie je už skoro pětatřicet,“ poznamenal Gerald mírným tónem.

Vypadalo to, jako by se někde hluboko v nitru Noreen cosi zlomilo. Ramena jí poklesla a velké oči se jí zalily slzami. „Já věděla, že vy dva… spolu spíte. Samozřejmě jsem to věděla, ale…“ Hlas se jí rozechvěl. „A přesto jsem s tebou zůstala. Přežila jsem i ten další skandál, když jsi veřejně uznal tamtoho ničemu… Když jsi ho zaměstnal a před každým ses s ním natřásal, jako kdyby to bylo nějaké vzácné štěně. A já jsem přitom trpěla jako kůň, tak nesnesitelné to bylo ponížení.“ Nos měla najednou zarudlý a ret se jí pokrčil a odhalil zuby s bílými korunkami. „Dokonce jsem musela strpět tu děvku, co ti porodila toho bastarda, u sebe v domě!“ Prstem ukázala na vysoký koberec zakrývající dřevěnou podlahu. „I tohle ponížení jsem přežila!“ Na zdůraznění svých slov zašermovala rukou a vzápětí se rozvzlykala. „Ated tohle… Další parchant…“ Po propadlých tvářích se jí začaly koulet slzy. „Nedělej mi to… Neříkej to… Nemůžu tomu uvěřit, že po té ubožačce Lindleyové a tom jejím klukovi přijde ještě další…“

„Můj syn se jmenuje Robert a je to už dospělý muž.“

„Co se to s tebou stalo? Proč jsi mi to udělal? S takovými děvkami! Přísahal jsi mi, pamatuješ? Přísahal jsi na smrt našich dětí, že to s tou ubohou Collinsovou skončíš!“

„Taky jsem to skončil.“

Roztřásla se další vlnou divokých vzlyků, jako kdyby se měla celá rozsypat. „Jenže s ní máš dítě. Vždyť byla přece taky vdaná. Nejspíš podstrčila toho parchanta manželovi jako kukaččí vejce.“ Když na to Gerald nereagoval, pokračovala: „Jaks mi to mohl udělat? Jeden bastard ti nestačí? Teď ještě další! Vědí už o tom naše děti?“ Zdálo se, jako kdyby se jim začala scvrkávat před očima. „Bože, že byli u toho, když se ti dneska vetřela do kanceláře?“ Rozhostilo se ticho, které přerušila úpěnlivou otázkou: „Je to tak?“

„Zřejmě proto ti teď neberou telefon,“ poznamenal Gerald. „Slíbil jsem jim, že ti dnes večer všechno řeknu.“ Pohlédl na svou poloprázdnou sklenku s whisky. „Nenašel jsem ale ještě odvahu.“

„To je opravdu zajímavé. Tak ty máš tu drzost stát se otcem celé armády bastardů a přitom nemáš ani odvahu přiznat se vlastní ženě!“ vychrlila ze sebe Noreen.

„Dobrá, tak mě konečně poslouchej,“ vyzval ji Gerald s hlubokým vzdychnutím.

Noreen si založila ruce na drobných prsou a vzdorovitě vystrčila bradu. Dokázala však po celou dobu držet jazyk za zuby, zatímco jí manžel vysvětloval, jak o Acacie celou dobu věděl, ale schválně se rozhodl nevstupovat jí do života. Když mu však položila přímou otázku, nezapíral a dokonce se jí přiznal, že působil jako dárce ve spermobance.

„Věděla jste, že váš muž spolupracuje s klinikou pro umělé oplodnění?“ vložila se do jejich rozhovoru Pescoliová.

„To už je hrozně dávno,“ pronesla Noreen. „Ano. Věděla jsem, že Gerald…“ Mávla kostnatou rukou. „Ale tam šlo o něco úplně jiného. Byla to čistě lékařská záležitost. Nic intimního. Žádný milostný románek s děvkami, kterým by dělal děti!“ Z očí se jí znovu vyřinuly slzy. Vyndala si kapesníček a osušila si tváře od slz ušpiněných od řasenky. „Já to nechápu. Pořád mi nejde na rozum, proč jste tady. I kdyby snad… zplodil všechny ty ženy, nebo jak bych to měla vyjádřit… Jak jste se to vůbec dozvěděly?“

„Pan Johnson je zatím jediným spojujícím článkem mezi oběťmi,“ odpověděla Pescoliová.

Noreen se potácela někde na pomezí absolutního zděšení a nedůvěry. „A proč někdo ty ženy vůbec zabíjí? A co to má společného s ním?“

„Kvůli tomu jsme přijely sem, abychom to zjistily,“ odpověděla Alvarezová suše.

Uklidni se, nabádala Kacey sama sebe. Eli tady někde musí být. Musí. „Eli!“ vykřikla znovu, tentokrát o poznání hlasitěji. „Eli, drahoušku, kde jsi?“

Zoufale začala znovu prohledávat celý dům odshora až dolů, zatímco srdce jí bušilo jako o závod. Baterka dohasínala, její světlo bylo pořád slabší, jak pomalu procházela jednu místnost po druhé a nepřestávala volat jméno Traceova syna. Cítila, jak jí nepravidelně tepe v uších, a zmocňovala se jí čím dál větší hrůza, zatímco znovu mířila skomírajícím světlem pod postele, do skříní, dokonce i pod poklop tubusu pro vhazování špinavého prádla.

Po chlapci nebylo nikde ani stopy.

„No tak, Eli. Kde jsi?“

Dům s každou minutou vychládal. Znovu se rozhodla projít celé patro, a když vešla do nepoužívané místnosti, všimla si škvíry v okně, kterou dovnitř foukal studený vítr. Pokusila se ho zabouchnout, ale okno nešlo pořádně dovřít.

Opřela se do okna celou svou vahou a v té chvíli uslyšela… Co to jen mohlo být? Ucítila zvláštní mrazení v zátylku, zatajila dech a pozorně naslouchala.

Další podivný zvuk. Přicházel z přízemí! Ze by něčí kroky?

„Eli?“ Cestou na chodbu se praštila do kolene o starý prádelník z cedrového dřeva, schody dolů vzala po dvou. Slabé světlo z baterky začalo kolísat a svým poblikáváním rozpohybovalo zlověstné stíny všude kolem.

Zahnula za roh a vběhla do obývacího pokoje. Dřevo v krbu praskalo a syčelo a kouty místnosti se topily ve tmě.

„Eli?“ zopakovala snad posté a její hlas se rozlehl celým prostorem, zatímco domem lomcoval vítr. „Zlatíčko?“

Nikdo tam nebyl.

Ani Eli.

Ani Trace.

Ani žádný ze psů.

Přesto vycítila něčí přítomnost… Něco se tu změnilo, jako kdyby prostor zaplnil závan čerstvého nočního vzduchu.

Přestaň s tím. Musíš si zachovat jasnou hlavu.

Hlavou se jí v krátkém záblesku vynořila vzpomínka na noční parkoviště. Vybavila si bolest a strach.

Okamžitě se vzpamatuj! Hledej dál!

Kde jen ksakru může ten chlapec být?

Vzchopila se a pomalu prošla kuchyní, přičemž každý temný kout ji vyděsil k smrti, až se přiblížila k dalšímu schodišti, po němž se vydala dolů. Schody do sklepa vrzaly a chřípí nosu jí brzy zaplnil zápach prachu, který se tu usazoval jistě už několik desítek let. Najednou ucítila na tváři jemný dotyk. „Ne!“ Málem se zřítila z posledních dvou schodů, když se jí o tvář otřela pavučina, která se jí vzápětí zachytila ve vlasech.

Počkala, až se jí srdce trochu utiší, a potom zamířila dohasí– nající baterkou na palivové dříví. Ve studeném prostoru byla cítit vůně čerstvého cedrového dřeva, kromě něj tu byly kusy starého nábytku, postupně se ztrácející pod nánosy prachu.

Světlo už bylo téměř vyhaslé, přesto namířila poslední slaboučký paprsek do temného kouta pod schody a na stěnu s policemi, na nichž byly vyskládané staré zavařovací sklenice a krabice s prostředky na hubení hmyzu.

Škrááááb!

Málem hodila baterkou po myši, když mihotavé světlo zachytilo její korálkové oči, myška však okamžitě zmizela ve škvíře v betonové stěně.

„Bože… sakra! Eli!“ zavolala znovu, ale neslyšela nic jiného než tlukot vlastního srdce a z dálky k ní doléhalo rachtání řetězů ve větru a pořád to stejné nervy drásající buch, buch, buch, jak větve stromů bouchaly do střechy.

Nesnášela temné prostory, celý život je nesnášela. Ne, to není pravda. Opravdovým strachem ze tmy začala trpět až po tom útoku, když na ni útočník vyskočil ze stinného úkrytu pod schody.

Znovu jí hlavou bleskla strašlivá vzpomínka a v té chvíli se jí málem podlomila kolena. Musela se zachytit sloupku podpírajícího schodiště a přitom jí baterka vypadla z ruky. Odkutálela se stranou a žluté pomrkávající světlo přeběhlo trhavě přes odložené židle, holé trámy na stropě a zeď ze starého špinavého betonu.

Nemysli na něj. Zkus ten útok na chvíli vytěsnit z hlavy! Už je to pryč.

S obživlými obrazy před očima však nedokázala zapomenout na útočníka, na jeho tvrdé a nepoddajné tělo, jak ji zlostně tlačil k betonové zemi, jak z něho cítila slabou vůni vody po holení, která se mísila s pachem jeho potu a cigaretového kouře. Byl tak velký a silný… Měl postavu jako… jako ti, s nimiž se dnes seznámila. Její bratři! Někteří z nich měli úplně stejně vypracovanou atletickou figuru jako on. Neříkala si snad v duchu o Juddovi, že vypadá jako hráč amerického fotbalu? Dokonce i Laňce, manžel Clarissy, byl podobně silový typ, navíc ale až s kočičí mrštností…

A co ti ostatní?

Co Robert nebo Thane či dvojčata?

Všichni navíc mají stejné ledově modré oči.

Srdce jí tlouklo na poplach, přerývaně oddychovala a cítila, jak se jí hrdlo začíná stahovat hrůzou. Pustila se sloupku, pomalu se sesula k zemi a po čtyřech se plazila k baterce. Sebrala ji ze země, v duchu si dodala odvahu a postavila se na vratkých nohou.

Musíš najít Eliho!

Celá roztřesená se snažila vzchopit. Po čtyřech se vyškrábala po schodech nahoru.

Možná vylezl z postele a utekl za Tracem do stájí. Třeba byl dezorientovaný… neříkal jí snad předtím mami? Třeba na něj mají léky takový vliv, že celý omámený vstal a nepozorovaně vyklouzl ven.

Ale jak?

Copak by ho neviděla? Nebo neslyšela?

Je to celé absurdní!

Potřebuje její pomoc!

Hodila si na sebe kabát, rukavice i boty, chvíli jí trvalo, než se jí podařilo uhlíkem z krbu zapálit svíčku, kterou našla v obýváku, a potom s mobilem v ruce přešla ke dveřím a vymačkala číslo na vyšetřovatelku Alvarezovou.

Co jí má říct? Že neuhlídala jedno malé dítě? Že se Trace nevrátil domů ze stájí?

To zní hodně hloupě.

Co na tom ale záleží?

„Radši být v bezpečí, než toho potom litovat,“ řekla a vyhlédla ven z okna. Cítila, že vteřiny ubíhají se stejnou vytrvalostí, jako se sníh sype z nebe a kupí se na zemi. Když jí vyšetřovatelka telefon nezvedla, Kacey zavěsila, aniž by jí nechala jakoukoliv zprávu.

Zatím ne.

Ze všeho nejdřív musím najít Tracea, pomyslela si, zasunula si telefon do kapsy a otevřela dveře do studené temné noci.

Když vyšla ven, uhodil ji do tváře takový závan studeného vzduchu, až měla pocit, že jí snad vyfoukne všechno teplo z těla. Tváře měla okamžitě jako led a litovala, že si v tom spěchu nevzala šálu a čepici. Měla pocit, že přes kvílení větru slyší opět chrastění řetězů, jako tomu bylo u prázdné vlajkové žerdi před policejní stanicí, anebo jako kdyby tudy procházel průvod vězňů, kterým na nohou zvoní okovy.

To všechno je jen tvá bujná obrazotvornost. Nezastavuj se!

Ztěžka spolkla svírající pocit strachu a vydala se po stopách, které předtím pozorovala z okna a které teď už byly málem zasypané sněhem. Jenže stopy ji nevedly k hospodářským stavením, ale zahnuly kolem rohu domu, vyhnuly se keři rododendro– nu zasypanému sněhem a pokračovaly k boční stěně Traceova domu, kde už byl celý shluk podobných stop.

Samozřejmě si nemohla být ničím jistá, protože sníh už téměř všechno zavál. Přes hluk větru slyšela, jak větve bez ustání bouchají do střechy. Zaklonila hlavu a obrátila mžourající baterku směrem vzhůru. Nejen, že konečně spatřila větve borovice, které se zmítaly ve větru a vytrvale bouchaly do střechy, ale všimla si i jednoho z protipožárních žebříků, jak visí z okna nevyužívané ložnice.

Žebřík se kymácel ve větru a řetězy na něm chrastily jak kosti umrlce.

Hned jí bylo jasné, že Elimu se i se zlomenou rukou muselo podařit slézt po žebříku dolů a zmizet v ledové nemilosrdné noci.

35

Noreen Johnsonová se sesula na židli u klavíru, ramena měla svěšená, jak se však mohli všichni záhy přesvědčit, boje se ještě nevzdala. „Pro lásku boží, Geralde, vážně si musíš stahovat kalhoty před každou sukní? Nejdřív Robert od té příšerné Lindleyové… Hned jsi ho musel přijmout do firmy, abys mi každý den připomínal, jak jsi mne podvedl, a teď? Další důkaz tvé zrady! Jak jsi mi mohl něco takového udělat?“ Tváře jí rudě žhnuly rozhořčením.

„Co se stalo, stalo se,“ odpověděl Gerald unaveně. „Můžeme si o tom promluvit později. Domnívám se, že policejní vyšetřovatelky mají nějaké další otázky.“

„Tohle je konec!“ zašeptala zlomeně. „Náš život, který jsme dosud žili, je nenávratně pryč!“

Gerald si odkašlal a dál se upřeně díval na Pescoliovou s Alvarezovou. „Co pro vás můžu udělat, dámy?“ zeptal se, naklonil se dopředu a sepjaté ruce svěsil mezi koleny.

Alvarezová se ujala slova a podrobila ho krátkému výslechu. Gerald Johnson přísahal, že se s oběťmi na fotografiích nikdy nesetkal, netušil, že by mohl být jejich otcem a do doby, než ho dnes odpoledne navštívila Acacia, ho ani nic podobného nenapadlo. Nemá tušení, jestli ty ženy měly nějaké nepřátele. Z reakcí vlastních dětí dnes odpoledne usuzuje, že byly těmito informacemi stejně překvapené jako on.

Pescoliová se držela stranou a pouze naslouchala. Alvarezová ji však několikrát během výslechu přistihla, jak si zamyšleně prohlíží fotografie, které se objevily na obrazovce, když Johnson vypnul televizi. Bylo velice netypické, aby do výslechu nikterak nezasahovala.

I Alvarezová se několikrát na televizní obrazovku zahleděla. Nic zvláštního tam však neviděla. Jako poslední se tam objevil rodinný portrét, který musel vzniknout už v dávné minulosti. Geraldovi s Noreen muselo být tak o dvacet let méně a byli obklopení svými dětmi ve sladěných oblečcích. Chlapci měli na sobě bílé košile, námořnické vesty a khaki kalhoty, zatímco všechna tři děvčata byla oblečená v červených šatech. Někdo tuto fotografii opatřil jmenovkami u každé z postav.

„Nemáme, co bychom vám víc řekli,“ trvala na svém Noreen a vyslala k manželovi němý vzkaz. Potom se pokusila ještě jednou bez úspěchu zavolat některému ze svých dětí. „Kde všichni jsou?“ zašeptala a zavřela oči. „Copak nevědí, že je potřebujeme?“

„Vy jste měli sedm dětí?“ ozvala se zničehonic Pescoliová.

„já jsem měla sedm dětí,“ pronesla Noreen a zlostně popotáhla nosem. „Gerald jich měl evidentně víc.“

„Co se stalo vaším dcerám? Agathě a Kathleen?“ pokračovala Pescoliová.

„O tom bych raději nemluvila,“ vydechla Noreen sotva slyšitelně. Vzápětí zavřela oči a v její tváři se zračilo napětí, které bylo důkazem toho, jak je toto téma pro ni stále bolestné.

„Byli jsme již v poměrně vysokém věku, když se nám narodila Agatha,“ pronesl potichu Gerald. „Při porodu došlo k určitým komplikacím a brzy bylo jasné, že z toho budou problémy. Ze zůstane mentálně… poznamenaná. Přesto byla…“

„Byl to anděl.“ Noreen pohlédla na Pescoliovou. „Nechápu ale, jakou to má souvislost s vaším případem.“

„Jak zemřela?“ zeptala se Pescoliová.

Noreen chvíli vypadala, jako kdyby nechtěla odpovědět ani na tuto otázku, nakonec však řekla: „Byla to nehoda. Odjela jsem na nákup, nebyla jsem pryč víc jak půl hodiny. Clarissa, která je nejstarší, měla na své mladší sourozence dohlédnout…“ Vzdychla a pohlédla k oknu, Alvarezová však věděla, že sníh, který za ním padá, nejspíš nevidí. Její pohled byl upřený dovnitř sebe sama, do časů, na něž by nejraději zapomněla. „Jak jsem pochopila, tak chlapci si začali hrát, a jak to u dětí v tomto věku bývá, pořádně se rozdivočili. Aggie… Myslela jsem, že bude spát. Byla po jídle a hned usnula…“ Noreen několikrát zamrkala a zavrtěla hlavou. „Ach, bože, já to nedokážu.“

Gerald její vyprávění dokončil. „Nevíme, co se tam tenkrát přesně odehrálo, ale jak říká Noreen, chlapci začali trochu jančit, měli dřevěné meče a běhali po schodech nahoru a dolů. Aggie se probudila, vyšla ven ze svého pokoje zabalená do deky a jedno z dvojčat…“

„Cam,“ doplnila ho Noreen sklesle.

„Do ní narazilo.“ Geraldovi poskočil sval na čelisti. „Nohy se jí zamotaly do přikrývky a spadla dolů ze schodů. Byla to nehoda.“

Alvarezová s Pescoliovou na sebe pohlédly.

Byla to nehoda. Stejně, jako když se Shelly Bonaventureová nešťastnou náhodou předávkovala prášky? Stejně, jako když Jocelyn Wallisová nešťastnou náhodou přepadla přes zídku do rokle? Stejně, jako když Elle Alexanderová nešťastnou náhodou sjela se svým mi– nivanem ze silnice rovnou do řeky? Anebo když Karalee Riersonová nešťastnou náhodou narazila při lyžování do stromu?

Kacey k smrti vyděšená kvůli Elimu vyrazila směrem ke stodole.

Udělala tři kroky sněhem, který jí sahal až po kolena, aby obešla roh garáže. Byla už skoro u branky, která dělila dvůr od pastvin, když zachytila koutkem oka nějaký pohyb.

Srdce se jí sevřelo.

Eli?

Otočila se.

Ne, ten člověk je na dítě příliš vysoký, pomyslela si, když temný stín začínal dostávat jasný obrys. Podle všeho to byla mužská postava, scházela ze zadní verandy.

Že by Trace?

Díkybohu!

Zaplavila ji úleva a vyběhla mu v ústrety. „Tracei!“ začala křičet, najednou se jí však hlas zadrhl v krku.

Celé tělo jí ztuhlo hrůzou.

Už jen způsob, jakým se pohyboval, ji varoval. Cítila, jak se jí vlasy v zátylku zježily. Kvůli padajícímu sněhu ho viděla trochu rozmazaně, ale když se přiblížil, bylo jí okamžitě jasné, že tohle Trace není. Byl od hlavy až k patě celý v černém, přes lyžařskou masku měl navlečené nějaké zvláštní brýle a v jedné ruce svíral pušku. Vyrazil směrem k ní.

Ne!

Dala se na útěk, jak nejrychleji to ve sněhových závějích šlo, brodila se hlubokým sněhem, ale moc daleko se nedostala. Slyšela ho za zády, jak se k ní s každým krokem přibližuje. Kdyby běželi po rovině, měla by možná šanci, ale teď prošlapávala stopu a on ji v ní následoval. Její náskok se nebezpečně zkracoval.

Bože!

Horečně vytáhla z kapsy mobil, stiskla opakované vytáčení a snažila se překřičet kvílení větru. „Tracei!“ Zavolala vší silou, její hlas se však ztratil ve vřavě sněhové bouře.

„Děvko!“ zavrčel jí za zády a ona se vrhla kupředu. Hrozila se toho, že jí každou chvíli záda provrtá kulka.

Rychle! Rychle! Rychle!

Hladina adrenalinu jí stoupla na maximum.

„Tracei!“ zakřičela znovu.

Kdyby jen měla nějakou zbraň, nůž, kámen, cokolivl

Prásk!

Ucítila palčivou bolest v zátylku.

Kolena jí podklesla a ona přepadla dopředu. Automaticky vymrštila ruce nahoru a roztáhla je. Telefon jí vyletěl z ruky, roztočil se kolem své osy a zmizel v závěji. Zabořila se obličejem do sněhu a chvíli se bála, že jí oči vypadly z důlků. Umírám, pomyslela si a mozek měla v jednom ohni. Prohrála jsem…

V hlavě se jí zatmělo a čekala, že každou chvíli upadne do bezvědomí, přesto cítila, jak ji popadl za nohy. Hrubě jí stiskl kotníky a táhl ji za sebou zmrzlým sněhem a ledem.

Slyšela, jak přerývaně oddychuje. Jak kleje a nadává.

„…ty namyšlená děvko… všechno zkurvíš… doktorka… jasně… myslíš si, že jsi nejchytřejší ze všech…“

Pokusila se bránit, bojovat s ním, ale mozek jí vypovídal službu, a tak jen z dálky vnímala, jak ji táhne nahoru do domu a jak jí brada poskakuje přes omrzlé hrany schodů. Buch! Buch! Buch! Ostrá hrana jí rozsekla bradu. Vzápětí jí praskla chrupavka v nose. Obličej jí zachvátila neskutečná bolest. Do očí jí vhrkly slzy a ona zasténala. Měla pocit, jako kdyby se jí do kůže zapíchlo tisíce jehel nebo vosích žihadel. Přes práh vedla krvavá cestička a následovala ji do domu.

Cítila, že už o moc déle nedokáže zůstat při vědomí.

Kdo je to? Ptala se v duchu, ve skutečnosti jí však bylo jasné, že na tom nezáleží. Skutečnost, že ještě není po smrti, znamenala jediné – že s ní má ještě jiné plány… příšerné, hrozivé plány.

Přemýšlej, Kacey, přemýšlej! Nevzdávej to. Nedovol, aby tě pohltila temnota. Vydrž…

Táhl ji dál přes linoleum v kuchyni až do obýváku, kde v krbu žhnuly rudé uhlíky. Potom ji převalil na záda. Cítila, jak jí krev stéká po obličeji.

„Na tohle jsem čekal celá léta,“ zamumlal a teprve teď si uvědomila, že na ni zřejmě nevystřelil. V žádném případě by nepřežila ránu z pušky z takové blízkosti. Na pažbě měl však skvrny zaschlé krve s chomáči jejích vlasů, jak ji s ní udeřil do temene hlavy. „Ani si nedovedeš představit, jak jsem litoval, že jsem tě nezabil už minule.“

Na parkovišti v nadzemních garážích, uvědomila si. Tenhle muž oblečený celý v černém je totožný s tím, který ji před lety napadl. Kdo to jen sakra může být?

„Kdyby se mi to ale tenkrát povedlo, připravil bych se o to potěšení si to teď pořádně vychutnat.“ Jeho hlas… bože! Vždyť to je jeden z dvojčat! Cameron? Colt? Záleží na tom? Pohlédl na ni dolů skrz černou masku a jí bylo jasné, že se spokojeně usmívá, cítí převahu. „Teď si dám náležitě načas.“

Zamrkala a snažila se na něj zaostřit.

„Ty jsi totiž jedna z nich, víš?“ pronesl. „Jedna z nevědoucích. Z těch, co zplodil Gerald. Ocejchované ženské pokolení.“

Cože? Bolest, kterou cítila, byla neskutečně krutá, přesto se snažila vší silou vůle zůstat při vědomí a očima nenápadně v okolí pátrala po jakékoliv zbrani, kterou by proti němu mohla použít, ačkoliv jí stále svou mohutnou rukou svíral kotníky, zatímco v druhé ruce držel pušku.

Nepřestával u toho nahlas drmolit. „Jako Aggie s těmi psychickými problémy, nebo Kathleen a její deprese. Prý sebevražedné sklony. Jenže jádro těch problémů bylo mnohem hlubší.

Genetická vada. Vada, kterou trpí všechny Geraldovy dcery. Nemusí se to projevit hned, ale nakonec vždycky vyjde najevo.“

„To je šílené,“ vypravila ze sebe s obtížemi, zatímco v duchu si říkala, že na něj bude muset nějakým způsobem převrhnout stůl. „Vy jste šílený.“

Couvnul o krok dozadu, ale hned se vrátil. „To neříkej!“ varoval ji a vrtěl přitom hlavou ze strany na stranu. „To neříkej!“ Přerývaně oddychoval a bylo vidět, jak je rozrušený. I když se snažil ovládat emoce, každou vteřinou ztrácel nad sebou kontrolu. Prsty sevřel křečovitě její kotníky. „Mně je jedno, co si myslíš, Acacio. Nikdy mě to nezajímalo. Protože ty jsi jen jedna z nich. Z těch, co dokážou všechno zničit. Pomatená ženská.“

Neměl to v hlavě v pořádku. Zřejmě naprosto propadl nějakým šíleným představám o genetické zátěži ženských potomků vlastního otce. „A co Clarissa?“ vypravila ze sebe.

„Až přijde čas, dojde i na ni. Musí to ale všechno postupovat podle plánu… Další nehoda… Každá má svůj správný čas…“

V krbu vyrazil plamínek a ozvalo se hlasité zapraskání.

Jako kdyby si uvědomil, jak nesouvisle blábolí, trhl hlavou dozadu a dopředu a v očích, které ji upřeně pozorovaly, se mu zlostně blýsklo. „Už dost s tím vším! Tady jsme skončili. Pro tebe je už po všem, Acacio.“

Kacey se najednou vší silou vymrštila a podařilo se jí otočit se kolem vlastní osy.

Kotníky vyklouzly z jeho sevření. „Kurva!“

Je volná!

Vykopla nohou nahoru a snažila se mířit přímo do rozkroku.

Dala do toho veškerou svou sílu.

Její bota se zabořila do čehosi měkkého.

„Auuu!“ Byl to přímý zásah a on se prudce předklonil. „Do prdele!“ Zalapal tak prudce po dechu, až mu vzduch zahvízdal mezi zuby. „Ty jedna… zatracená… děvko!“

Rychle se začala plazit směrem od něj, dokud byl alespoň částečně paralyzovaný, a přitom se snažila vyškrábat na nohy. Praštila se do ramene o roh gauče. Po ráně do hlavy byla ještě pořád omámená. Kde je ksakru Trace? pomyslela si zoufale, když se konečně postavila a nejistým krokem zamířila do kuchyně. Musí odtud zmizet. Najít Tracea! Zjistit, kde je Eli! Bože, copak ten netvor už oba zabil?

Slyšela, jak útočník za jejími zády přerývané kleje a pomateně ze sebe chrlí nadávky. Dal se do pohybu! Slyšela za sebou jeho kroky, jak se pomalu probírá ze své bolesti.

„… děvko jedna zasraná… za to mi zaplatíš…“

Na lince leží Traceův mobil… někde v té tmě… kdyby se jí tak podařilo se tam dostat… popadnout ho a vyběhnout do temné noci, třeba by se pak mohla zachránit! Mohla by vytočit tísňovou linku nebo číslo na Alvarezovou nebo… Hlava se jí točila, mozek měla pořád jak pod závojem a obličej jí strašlivě bolel, přesto vyrazila dopředu.

Cvak!

Za zády se jí ozval nezaměnitelný zvuk, jak odjistil zbraň.

„Nikam,“ pronesl drsným hlasem. „Ani náhodou, po tolika letech čekání.“

Telefon nebyl od ní ani metr.

Cítila, jak se jí chladivá hlaveň pušky zabořila mezi lopatky.

„Uděláš jediný pohyb a stisknu spoušť.“

Znehybněla. Zvenku sem doléhalo kvílení sněhové bouře. V duchu přemýšlela, jakou má ještě šanci na záchranu. Jsou tu nože… s vražedným ostřím… jen kdyby se jí podařilo je v té tmě nahmatat…

„Bude to chvíli trvat,“ cítila, jak se jí chladivá hlaveň sune dolů po páteři, až se zastavila na kříži, „než z té rány, co máš v hlavě, vykrvácíš. Budeš celou dobu vnímat, jak z tebe pomalu uniká život, kapku po kapce.“

Vší silou zavřela oči.

Neozval se však žádný ohlušující výstřel. Žádný další bolestivý úder, kterým by jí rozseknul kůži.

Proč sakra nestiskne tu zatracenou spoušť?

Protože chce, aby to vypadalo jako nehoda. Jako u všech ostatních. Kdyby měla v těle kulku, bylo by jasné, že se jedná o vraždu. Tak přemýšlej, sakra, Kacey, jsi přece v kuchyni! Nože jsou v té zásuvce u sporáku…

„Na to zapomeň,“ zašeptal, jako kdyby jí dokázal číst myšlenky. „Když budu muset, rozstřílím ti tu tvou sladkou zadnici!“

„Tak proč sakra…“

Buch!

Ucítila tupou bolest a odporoučela se k zemi.

36

Trace popadl vidle. Srdce mu bušilo jako o závod a svaly měl napjaté, zatímco si jeho oči přivykaly tmě. Zápach hnoje a moči mu naplnil chřípí. Světla zhasla v momentě, kdy byl ještě ve chlévě a pořád obaloval to zatracené potrubí. Nakonec svou práci dodělal, i když mu zabrala mnohem víc času, než původně předpokládal, a teprve potom odešel do stáje.

Všiml si, že tma je i v domě, který určitě minutu od minuty vychládá. Uvědomil si, že si musí pospíšit, aby byl co nejdříve zpátky u Kacey a Eliho. Doufal, že napustila trochu vody do zásoby a že snesla chlapce dolů, k teplu z krbu.

Potom vstoupil do stáje a ucítil, že něco není v pořádku.

A nesouviselo to ani s tou zatracenou elektrikou, ani s jeho starostmi o zamrzlé potrubí.

Ne. Tohle nebezpečí na něj číhalo uvnitř.

Koně byli neklidní, dalo by se říct, že téměř vystrašení, a neustále přecházeli ve svých boxech z místa na místo. K jeho uším jasně doléhalo šustění slámy, občasné nervózní frknutí a stejně časté zoufalé zakňučení.

Dokonce i Sarge byl rozmrzelý. Podivně ztuhlý. Jednou dokonce zavrčel a zadíval se do uzavřené sýpky, kde skladoval oves a další obilí. Bonzi, který neznal jejich každodenní dril, takže nedokázal poznat, zda se děje něco neobvyklého, měl obě uši našpicované. Byl v pozoru. Zřejmě si dobře uvědomoval, že v neproniknutelné tmě je cosi ukrytého.

Traceovi vyschlo v hrdle.

Nějaké zvíře?

Nebo člověk?

Odpověd byla nasnadě a jemu z toho zamrazilo v zádech. Zvíře by u psů vyvolalo naprosto odlišnou reakci. Tohle nebezpečí zcela jistě pocházelo od člověka schovávajícího se v neproniknutelně temnotě.

Napadlo ho, že by na něj měl zakřičet. Třeba sem vlezl jen proto, aby se tu ukryl před sněhovou vánicí. Ale proč by se nezastavil v domě? Ze by byl na útěku? Bojí se, aby nebyl vyzrazen?

Anebo sem přišel se zlým úmyslem?

Srdce se mu sevřelo chladem.

Myslel na svou zbraň, kterou měl ukrytou v komoře, na náboje zamčené ve vrchní skříňce v kuchyni. Potom se v duchu vrátil ke Kacey a k svému synovi, kteří zůstali v domě sami.

Sarge znovu zavrčel a Trace teď naprosto jasně uslyšel ten zvuk… jemňounké zavrzání prken v podlaze. Zatnul všechny svaly v těle.

uších mu dutě tepalo, když popadl vidle jako kopí a pomalým krokem zamířil do té největší temnoty.

„Nemůžeš umřít, sakra!“ zašeptal ženský hlas neurvale. „Kdo by se postaral o Eliho? Kdo?“

Ach, bože, představivost mně jede na plné obrátky, slyším už zřejmě hlasy andělů, pomyslela si Kacey v duchu, a tělem jí projela ostrá bolest. Překonala nutkání zvracet, a když otevřela zakalené oči, uviděla kolem sebe jen tmu. Ležela v kuchyni na podlaze, a zatímco se s ní místnost točila kolem dokola, snažila se zvednout se na kolena.

Hlava jí málem praskla bolestí. Vstaň! Přemoz se!

domě panovalo ticho, jen zvenku sem doléhalo skučení větru. Útočník někam zmizel. Ale brzy se vrátí. Věděla to. Stejně jako věděla, že Trace a Eli jsou v nebezpečí.

Jestli jsou vůbec ještě naživu.

Na chvíli se znovu zaposlouchala do hlasů ve své hlavě.

Neslyšela vůbec nic.

Znovu napnula všechny své síly a snažila se vyškrábat na nohy.

Alvarezová pohlédla z okna Johnsonova domu do mrazivé noci. Kde teď asi je? Kde je ten člověk, který způsobil už tolik zla? Co teď právě dělá?

„A Kathleen?“ pokračovala Pescoliová ve výslechu zmínkou další z Johnsonových dcer, která byla rovněž po smrti.

„Ta…, zemřela při lyžování,“ pronesl Johnson a zamračil se, jako by mu jeho vlastní slova zhořkla v ústech.

„Další nehoda,“ opakovala Alvarezová. „Byl u toho některý z jejích bratrů?“

„Cože?“ Noreen několikrát zamrkala a nervózně si uhladila límeček. „Co tím chcete naznačit?“

Pescoliová se ledově usmála. „Dovolte mi, abych si tipla. Byl to Cameron?“

„Ne!“ vykřikla Noreen a obličej se jí stáhl v bolestné křeči, jak znovu propukla v pláč. „Chci říct, vlastně ano, byl tam. Ale… Vždyť tam byla skoro celá rodina!“

„Jaká náhoda,“ poznamenala Pescoliová a zmocňovala se jí čím dál větší zlost, když se zamračeně dívala na tenhle zvláštní pár, jehož celý společný život byl zahalený v roušce tajemství.

Cameron? Jeden z dvojčat? Je to ten muž, na kterého teď myslí Pescoliová? Alvarezová v duchu uvažovala o těch dvou mužích, kteří si byli téměř dokonale podobní a kteří museli kvůli své práci cestovat po celé zemi. Hezcí a chytří. Jsou i nebezpeční? „Víte, co se tenkrát přesně stalo v den, kdy Kathleen zemřela?“ obrátila se na jejich matku.

Noreen pohlédla na manžela a potom se ustaraně kousla do rtu. „Samozřejmě… Cameron lyžoval s Kathleen. Společně vyjeli naposledy nahoru… Ale to vůbec nic neznamená! Toho dne byly na horách stovky, možná tisíce lidí.“ Znělo to, jako kdyby se zoufale snažila přesvědčit sama sebe.

Alvarezová horečně přemýšlela, co ví o Cameronu Johnsono– vi. Pracuje pro rodinnou firmu a bydlí na periferii Medvědího Brodu, při cestě do Missouly…

„Ubohá Kathleen.“ Noreen vzdychla a znovu se jí vyřinuly slzy. „Právě si našla muže, který ji miloval i přesto, že…“

„Přes co?“ zeptala se Pescoliová.

„To není důležité,“ zavrtěla Noreen rychle hlavou. „Vůbec to není důležité.“ Vrhla úpěnlivý pohled na svého manžela, ten však odmítavě zvedl ruku, sám měl obličej stažený v nevýslovném smutku.

„Kathleen trpěla bipolární poruchou,“ přiznal Gerald posmutněle a jedna ruka se mu roztřásla. „Přitom já byl doktor, ale pořád jsem tomu nemohl uvěřit. Nejdříve jsme vůbec nevěděli, jak to nazývat. Říkali jsme, že má záchvat, nebo mánii či depresi. Ze začátku jsem absolutně nedokázal přijmout skutečnost, že tolik trpí.“

Vážně? Pomyslela si Alvarezová v duchu. I druhá dcera, která zemřela v důsledku nehody, trpěla duševní poruchou? Může to mít nějakou souvislost? Zdálo se to být dost nepravděpodobné. Ostatně vlastně jako skoro všechno v tomhle případě.

„Geralde, ty to nevidíš?“ vložila se do diskuse znovu Noreen. „Vždyť oni… Oni se chytají každé příležitosti! Zneužívají každé naše slovo!“ Obrátila se k Pescoliové a chřípí nosu se jí rozšířilo. „Chtějí nám tu podstrčit, že Cameron zabil Kathleen! Věřil bys tomu? Cam!“ Teď už se doslova třásla vzteky. „A to není všechno! Teď se pokusí přišít mu i ty další nehody, při nichž zemřely ty ostatní ženy! Jako kdyby byl něčeho takového schopen… To je přece naprosto nemožné!“ Noreen začala zase zběsile přecházet po pokoji, zmocňovala se jí hysterie. „To přece není pravda! To nemůže být pravda!“ Otočila se na podpatku a ukázala na Pescoliovou. „Vypadněte! Teď hned! Vypadněte okamžitě z mého domu! Jste podlé a záludné, obě dvě!“ Tentokrát propukla v opravdový pláč s pohledem upřeným z okna ven na příjezdovou cestu.

„Tohle není konec. Ještě se vrátíme,“ slíbila Pescoliová a pomalu se postavila.

Alvarezová pochopila její gesto, pohlédla zběžně na svůj mobilní telefon a zamířila ke dveřím právě ve chvíli, kdy okno ozářily reflektory vozu. Hvízdání větru přehlušil řev silného motoru.

Noreen zeširoka rozevřela oči. Koutky úst jí poskočily v nejistém úsměvu. „Ach, díkybohu!“ vydechla a jednu ruku si přitiskla k srdci. „Přijel Judd!“

Judd?

Nejstarší syn?

Proč?

Dřív, než se Gerald stihl postavit a zarazit svou ženu, Noreen vyběhla do chodby a ozval se rychlý klapot jejích podpatků na mramorové podlaze, jak běžela otevřít dveře. Za nimi se objevil vysoký muž, široký v ramenou a s vážným výrazem ve tváři. Byl téměř věrnou kopií svého otce, jak postavou, tak rysy v obličeji. Matku zběžně, téměř nuceně objal a potom se zadíval na skupinu lidí v obývacím pokoji.

„Co se tady děje?“ pronesl potichu a podezíravě přimhouřil oči, zatímco na klopách jeho černého kabátu se pomalu rozpouštěl sníh. S matkou po svém boku vešel do místnosti.

„To je policie,“ pronesla tónem, jako kdyby ho považovala za ozbrojenou stráž, kterou sem někdo vyslal, aby je zachránila. „Přišly se vyptávat na tisíce věcí kolem těch mrtvých ženských…,“ brebentila Noreen. „Nejnovější obětí je… je Karalee… Riersonová. Jak pracovala na klinice. Ach… ježíši… to není přece…“ Začala zoufale vrtět hlavou, jak si na něco vzpomněla. „Bože… Vždyť já jsem se snažila domluvit jí schůzku s tvým bratrem…“ Ta myšlenka ji natolik zaskočila, až se zdálo, že by se mohla každou chvíli zhroutit. Jazykem si přejela přes suché rty a rukou se chytila za krk. Potom zašeptala: „Ale to nemůže být… To není…“

„Mami,“ okřikl ji Judd varovným tónem. „Mlč už.“ Potom se obrátil k vyšetřovatelkám. „Jsem právník. Nepřeji si, abyste mluvily s mými rodiči bez přítomnosti advokáta. Já to být nemohu. Předpokládám, že se jedná o nějakou trestně právní záležitost, jinak byste sem patrně nejezdily. Zavolám Hermanu Carltonovi, mému příteli, jsem si jistý, že jste o něm už slyšely.“

Herman Carlton pocházel ze Spokane, ale působil taky v Montaně. Samozřejmě, že o něm slyšely. Alvarezová ho považovala za pěkného mizeru mezi advokáty a ani jako člověk jí nebyl nikterak sympatický. Pokud by se měl účastnit soudního procesu, mohl by působit značné potíže, opravdu značné.

„Počkej,“ vložil se do hovoru Gerald. „Zatím žádné obvinění nepadlo.“

Pescoliová se znovu obrátila na Noreen. „Váš syn se měl sejít s Karalee Riersonovou? O kterého ze synů šlo?“

„Mami, nic neříkej!“ pronesl Judd důrazně a Noreen zavřela ústa.

„Byl to Cameron,“ pronesl Gerald potichu a hleděl přitom upřeně do manželčiny zoufalé tváře.

Všechny kostičky puzzle do sebe najednou začaly zapadat.

Když se Judd chystal cosi dodat, Gerald ho zarazil zvednutou rukou, jako by chtěl zastavit další lavinu námitek. „Slyšel jsem svou ženu, jak o té schůzce mluvila s Clarissou do telefonu,“ pronesl sotva slyšitelně k policistkám. Když se Noreen znovu naježila a celá ztuhla, dodal: „Už je po všem, miláčku. Nemůžeš dál strkat hlavu do písku.“

„Jsi parchant, Geralde,“ obořila se na něj. „Uvědomuješ si vůbec, jaký jsi prvotřídní parchant? Krom toho Camovi jsem nevolala,“ zavrtěla vítězoslavně hlavou. „Cam nevěděl, že jsem o něm s Karalee mluvila.“

„Ale samozřejmě, že to věděl, protože mu to řekla Clarissa. Víš přece, jak si jsou blízcí,“ namítl Gerald. „A pokud to řekla jemu, vsadil bych se, že o tom věděli i všichni ostatní!“ pohlédl na Judda. „Věděl jsi to?“

Judd pokrčil jeden koutek, ale neřekl vůbec nic. Alvarezová to vnímala jako jasné přiznání.

„No tak, synu,“ pobídl ho otec.

„Judde?“ ozvala se Noreen.

Právník pokrčil rameny a potom váhavě přiznal: „Dobrá, zaslechl jsem o tom.“ Ústa se mu zkroutila v hlubokém pohrdání. „Clarissa všechno vyžvaní. Nikdy neuměla držet tajemství.“

Noreen, očividně zlomená, unaveně vydechla.

Geraldovo hluboké vzdychnutí bylo výrazem naprostého zoufalství. Zatímco oheň v krbu praskal a sníh se venku vytrvale sypal, Gerald se otočil k Juddovi: „Nemůžeš ho dál chránit.“

„Kde teď vlastně je?“ ozvala se Pescoliová.

„Nevím,“ zavrtěl Gerald hlavou. „Nesvěřuje se nám.“

„Okamžitě mu zavolejte!“ vyzvala ho Pescoliová.

„Zkoušel jsem to už cestou sem,“ přiznal Judd. „Nebere telefon.“

„Zkuste to ještě jednou!“ trvala na svém, ale Alvarezové bylo jasné, že tohle nikam nepovede. Dozvěděly se už víc, než očekávaly, a teď musí jednat. Rychle. Musí Cameronovi Johnsonovi zabránit, aby dál vraždil. Otočila se k Pescoliové, která právě vyndala vlastní telefon. „Na tohle nemáme čas.“

„Máš pravdu.“ Její parťačka si ještě jednou změřila Johnsono– vy zlostným pohledem a vzápětí vyrazila ke dveřím. „Jdem najít tu bestii.“

Cvakl

Trace uslyšel zřetelný zvuk odjištěné zbraně a znovu ho zamrazilo. Nikdo ho v té tmě nemůže přece vidět. Nemůže na něj mířit. Tím pádem má výhodu. Zná dobře všechny možné cesty do stáje i ven.

Pokud ten šílenec nemá brýle s nočním viděním. Anebo noční zaměřovač.

Do háje!

Sarge znovu zavrčel, hlubokým hrdelním hlasem.

Trace vnímal, jak jeho pes ztuhnul. On sám stiskl vidle ještě silněji. Pomalu se přesunul ke kůlu, který mu mohl nabídnout alespoň malou ochranu.

Ukaž se, ty zkurvenej všiváku.

Potom si toho všiml. Nepatrného pohybu v temných útrobách stáje. Zamhouřil oči ve snaze proniknout do tmy, rozeznat siluetu člověka. Pomalu napřáhl paži s vidlemi dozadu, připravený hodit je do prostoru, vzápětí se však zarazil.

Eli.

Co když je někde v té tmě jeho syn? Třeba se tam schovává. Anebo… Co když někdo unesl jeho syna a teď ho použije jako živý štít? Útroby mu sevřela ledová pěst. Vzápětí si vzpomněl na Kacey, a to bylo ještě horší. Třeba stojí v té tmě, někdo jí míří na hlavu a ona jen bezmocně přihlíží té hrůzostrašné podívané.

S tlukoucím srdcem se snažil rozpoznat, kdo se v té černočerné tmě skrývá, ale absolutně nebyl schopen cokoliv rozeznat.

„Na co čekáš?“ Ozval se hluboký mužský hlas. Vysmíval se mu. „Myslíš, že s těma pitomýma vidlema něco zmůžeš?“ Smích. Děsivý a zlý.

Takže ten bastard ho vidí. Trace cítil, jak se v něm všechno vaří.

„Kdo jsi?“ křikl. Zbraň měl pořád připravenou k útoku.

„Záleží na tom?“ Sarkastická otázka.

„Eli?“ pronesl.

„Ne! Nejsem žádný Eli… Jo, ty myslíš svýho synka?“ Chvíli se rozhostilo ticho. „Co to plácáš za nesmysly?“

Takže chlapce u sebe nemá. Bohudíky! „Pusť Kacey!“

„To by bylo trochu pošetilé, nemyslíš? Po všech těch letech čekání!“

Trace cítil, jak se mu sevřel žaludek odporem. Ten šílenec už ji má! A zřejmě ji bude chtít zabít, pokud už to dávno neudělal! Zmocnil se ho nový záchvat vzteku a zoufale pátral očima před sebou, hledal jakýkoliv náznak, kterého by se mohl chytnout. Ale neviděl vůbec nic, na rozdíl od protivníka!

„Ceká na tebe. Proto mě napadlo, že by bylo lepší, kdybych tě zabil společně s ní. Naaranžuju to tak, aby to vypadalo, že to udělala ona. Nešťastnou náhodou, chápeš?“

Takže je ještě pořád naživu? „Jsi naprosto šílený.“ Snad ne natolik, aby vystřelil v tak těsném prostoru, kde by se mohla kulka odrazit od stěn. Doufejme…

Sarge znovu zavrčel z těsné blízkosti.

„Řekni tomu čoklovi, ať odprejskne!“ přikázal mu hlas. „Nebo ho pošlu i s tím jeho prašivým kožichem na pravdu boží!“

„Vylez ven!“ vyzval ho Trace.

„Ani náhodou.“

„Tak táhni k čertu!“

Napřáhl se a dal do toho pohybu celou svou váhu. Vidle se vymrštily dopředu. Zasvištěly temnotou, zatímco on skočil do úkrytu za úzký trám.

„Jaaauuuuu!“ Prostorem se rozezněl příšerný řev. „Ty svině!“

Práááásk!

Traceovi se zablýsklo před očima. Následovala burácivá rána, která zarezonovala celým prostorem stáje a svými dunivými vlnami mu rozkmitala mozek. Vyděšení koně začali hlasitě řehtat. Psi štěkali a vyli.

Ucítil řezavou bolest ve stehně, jak se mu do něj zaryla kulka, která ho svou silou srazila na záda. Dopadl tvrdě. S tupým žuchnutím se praštil hlavou o zem a začal pomalu ztrácet vědomí.

Konejšivá temnota ho halila do svého náručí, pryč od té hrůzy a chaosu ve stáji.

Nevzdávej to. Jestli tomu podlehneš, jsi mrtvý! Mysli na Eliho! A na Kacey!

Chřípí nosu mu zaplnil zápach střelného prachu, když se snažil mrkáním udržet při vědomí. Psi dostali amok. Štěkali a vrčeli jako pominutí. Koně kolem sebe kopali a řičeli hrůzou, neklidně se zmítali ve svých boxech, zatímco vzduch byl naplněný hrůzou smíšenou se zápachem spáleného střelného prachu, který sem doléhal od útočníka.

„Ty zasranej chcípáku!“ zavrčel. Trace slyšel, jak se svíjí a kleje přitom někde u žlabu s obilím. Psi běhali kolem něj v kruhu, zatímco Trace v duchu doufal, že se mu vidle zabodly pořádně hluboko.

„Chcípneš, 0’Hallerane a nebude to jen tak!“ hřímal vrah. „Slyšíš mě? Jsi vodepsanej, hajzle! Ty i ta tvoje děvka!“

Kacey se vrávoravě zvedla, potácela se ze strany na stranu a vší silou se snažila udržet myšlenky v hlavě. Obličej měla v jednom ohni a v hlavě jí při každém pohybu bolestivě tepalo. Na chvíli se opřela o rám dveří, který jí na okamžik poskytl oporu. Trace je někde venku a Eli taky a… a ten psycho… Zalapala po dechu a potom se snažila několikrát přerývaně zhluboka nadechnout, aby se jí aspoň trochu pročistil mozek.

Prááásk!

Ze zasněžené noci k ní dolehl zřetelný výstřel.

Cože? Kacey v sobě potlačila výkřik.

Trace? Kristepane… Nebo Eli?

Potmě začala tápavě hledat na kuchyňské lince Traceův telefon. Prosím, bože, prosím… Prsty se dotkla nějakého chladného předmětu, který zadrnčel a spadl na zem. Klíče. Ale hned vedle byl… ano! Našla mobilní telefon a okamžitě vytočila první číslo, které se jí vybavilo, patřilo policistce Alvarezové.

Byla přesměrována do hlasové schránky.

Sakra! Rychle namluvila do telefonu svůj vzkaz. „Ta bestie je tady! Potřebujeme pomoc… Bože, prosím, pošlete sem…“ Silou vůle se snažila ovládnout rostoucí paniku. Nakonec jí pomohla praxe, kterou používala u svých pacientů. „Detektive Alvarezo– vá, tady je Kacey Lambertová. Jsem u Tracea 0’Hallerana blízko silnice Na starém mlýně. Je tady. Vrah je tu s námi. Napadl mě a právě teď jsem slyšela zvenku střelbu, zřejmě k ní došlo ve stájích. Trace a Eli zmizeli. Prosím, pošlete mi sem pomoc. Hned! Já… Vlastně ani neznám přesnou adresu, ale je to jen asi půl kilometrů od… rozcestí u Červeného kříže… a zhruba kilometr a půl od hlavní silnice. Prosím, pošlete sem hned někoho!“

S tlukoucím srdcem vytočila tísňovou linku. Nemůže čekat, až jí Alvarezová sama zavolá. Když se jí ozvala operátorka, věcně jí vylíčila situaci. Operátorka trvala na tom, že má zůstat na příjmu. „Nikam neodcházejte,“ přikázal jí ženský hlas. „Posílám k vám policejní jednotku. Jsou zhruba deset minut od vás.“

„Deset minut je moc dlouho!“ vykřikla Kacey. „Řekněte jim, ať si pospíší!“

Bylo jí jasné, že mohou těžko svůj příjezd urychlit. Vypnula telefon a vyděšeně zírala do tmy. Neodvážila se jít ke stájím bez zbraně v ruce. Zároveň však nechtěla ztrácet čas. Co když je Trace zraněný? Byla si téměř jistá, že Trace nestřílel. On ne. S největší pravděpodobností to byla ta psychopatická zrůda, která zřejmě unesla i Eliho a která se jí tady před chvílí se zbraní v ruce vysmívala.

Bože… je možné, aby byl Trace nebo Eli zraněný? Anebo se jim stalo ještě něco horšího?

Nech toho! Na tohle není čas! Musíš se konečně hnout! Zachránit Tracea! Zachránit jeho syna!

Když předtím Eliho hledala, narazila na Traceovu zbraň, schovanou ve skříni. I když jí hlava třeštila bolestí, vyrazila nahoru po schodech a používala přitom Traceův mobil, jehož slabou namodralou září si svítila na cestu. Každou chvíli zakopla, vrávorala a potichu klela, byla však rozhodnutá je zachránit. Rychle do Traceova pokoje. Loket si sedřela o roh prádelníku, jak si zbrkle razila cestu k šatní skříni. Odsunula stranou šaty i starý kufr. Je tam! Ví to… je tady!

Prsty objala chladivou hlaveň a potom vytáhla ze skříně starou pušku. Winchestrovka byla celá zaprášená, zřejmě dávno nepoužívaná, ale to jí nevadilo. V duchu se modlila, aby v ní byly aspoň náboje. Rychle zkontrolovala nábojovou komoru.

Prázdná!

Samozřejmě. Vždyť má v domě malé dítě. Je opatrný. Horečnatě začala s poblikávajícím telefonem prohledávat skříň. Nikde poblíž ale náboje neobjevila, žádnou krabičku s municí neviděla ani na polici, ani ve skříni, odkud vyházela trička, spodní prádlo, ponožky i džínsy. „No tak, ukaž se mi, honem!“ Noční stolek byl taky prázdný, žádná nabitá pistole, žádné náboje do starodávné pušky.

Vzácné vteřiny jí unikaly mezi prsty.

Srdce jí bušilo jako o závod a hlava jí třeštila.

„Kde jen… Bože, kde mám hledat?“

Neměla odvahu jít na vraha s neškodnou zbraní. Byla příliš opatrná na to, aby odešla do stáje s prázdnou puškou.

Znovu ji zaplavily obavy. Popadla winchestrovku a běžela zpátky dolů. Prošla obývacím pokojem, v němž skomíral oheň v krbu.

Kde si jen může schovávat munici? Určitě někde daleko od zbraně, to je jasné, musí být v bezpečí před dítětem a přitom přístupná pro dospělého. Možná je někde blízko dveří – pušku přece používá jen venku! Rychle prohrábla několik zásuvek v kuchyni, otevřela je, prozkoumala prsty, potom je zase zabouchla. Vtom si v pohasínajícím světle mobilu všimla rukojeti další baterky!

Ach, prosím, pomyslela si s pocitem, že čas nezadržitelně utíká. Trace možná teď někde leží a krvácí, pomalu umírá…

Stiskla tlačítko na rukojeti, baterka se rozzářila. Rychle se dala do práce, prohledala zbývající šuplíky, potom se přesunula ke skříňce, která visela nad ledničkou. Na stejném místě schovávala náboje i její babička. Ze by byly tam?

Za hlasitého tlukotu vlastního srdce se vyšplhala na kuchyňský pult a otevřela dvířka. Hned vedle prázdné lahve od whisky byla kovová krabička. Zamčená. Neměla nejmenší šanci ji vypá– čit. Potřebovala nutně klíč…

Bože, ale kde ho má vzít? Očima projela místnost kolem sebe, až si všimla svazku klíčů, které předtím shodila na zem, když hledala Traceův mobil. Rychle vytáhla starou rezavějící krabici z jejího úkrytu, opatrně se spustila na zem a sebrala ze země svazek klíčů. S třesoucími se prsty probírala jeden klíč po druhém, až našla ten nejužší a nejdrobnější ze všech.

„Prosím, ať tam pasuje, prosím!“ Odsunula ostatní klíče stranou a zasunula ten nejmenší do zámku. Cvakl

Bohudíky! Víko se otevřelo a pod ním se objevil ten nejvzác– nější poklad – krabička s náboji.

„Ty jsou pro tebe, ty hajzle,“ pronesla potichu s myšlenkou na vraha.

V duchu poděkovala dědečkovi za lekce střílení, které od něj dostala. Nabila rychle pušku, zbývající náboje si vhodila do kapsy a v duchu se modlila, aby je nemusela použít. Potom vyrazila zpátky do sněhové bouře.

„Do prdele!“ zaklel útočník hlasitě a jeho hlas se nesl ozvěnou prostornou stájí.

Co je to sakra za šílence? uvažoval Trace. Ne, že by na tom záleželo. V tomhle ohledu měl ten maniak pravdu. Trace musí především najít způsob, jak ho zastavit, aby nenapáchal další škody.

Začal se pomalu sunout směrem ke zdi a v duchu spřádal plány.

Přes hlomození větru slyšel, jak zabiják nasává vzduch mezi zaťatými zuby. „Do prdele!“ zaklel znovu a potom se ozvalo hlasité zaskučení doprovázené svištivým zvukem, jak si vytáhl vidle z těla. „Hajzle zasranej!“ Z jeho hlasu zaznívala bolest. „Za tohle mi zaplatíš. Slyšíš mě, 0’Hallerane?“

Trace neodpovídal, zůstával pořád u země a jen se podpíral rukama, jak se sunul směrem ke zdi.

Koně byli bez sebe hrůzou, ze všech stran se ozývalo šoupání kopyt a bouchání podkov o kovové hrazení jednotlivých boxů.

Sarge – nebo to byl Bonzi? – byl taky rozrušený a nepřestával vrčet hlubokým zlověstným hlasem. Varování.

Ne, to nedělej!

„A ten pes,“ dodal střelec nahlas, „ten taky chcípne! Kde jsi, ty prašivěj čokle?“ Najednou se tón jeho hlasu změnil. „Á… tady tě máme, ty bestie! Pojď ke mně, chlapče,“ snažil se útočník psa přilákat, zatímco koně dál hlasitě frkali a nervózně podupávali. „Podívej, co tady pro tebe mám!“

Kdyby se mu podařilo dostat se k tomu neřádovi trochu blíž, zabil by ho pěstí. Cítil, jak se mu z nohy řine krev. Sáhl si dolů a nahmatal mokré a lepkavé kalhoty. Byl by blázen, kdyby tu jen tak ležel a dovolil tomu šílenci, aby zabil jeho psa a potom Kacey s Elim.

Je jasné, že hlavním cílem je ona. Jeho syn, stejně jako Sarge nebo on sám jsou jen náhodné oběti, překážky, které musí ten zabiják odstranit z cesty, aby se dostal k tomu hlavnímu, po čem touží – k doktorce Acacie Lambertové.

Trace se dál sunul podél zdi. Cítil, jak mu krev prýští z rány a z té nenadále záplavy adrenalinu se mu roztočila hlava. Prsty se dotkl stěny.

„Pojd sem, pejsku, pejsku…“ Z druhé strany místnosti k němu doléhal zpěvavý hlas toho zabijáka zakalený bolestí. Ten bídák byl víc zraněný, než byl ochotný přiznat.

Výborně. Jen si trp, ty bastarde. A když už jsme u toho, klidně chcípni!

Trace si sáhl nad hlavu a ucítil okraj lopaty. Díky ostré spodní hraně byla ideální pro nabírání hnoje nebo sněhu. Dnes večer, zadoufal, by mu mohla posloužit k zabití toho psychopata.

„Tak pojď ke mně, chlapče…“ Ten chcípák si dovolil dokonce na psa pomlaskávat, zatímco se pomalu přibližoval. Stále ho však nemohl ve tmě rozeznat.

Traceovy prsty obemkly dřevěnou násadu.

BUCH!

Vrata do stáje se prudce rozletěla a udeřila do stěny.

Koně poplašeně zařičeli.

Trace sebou trhl, jak ho ovanul ledový vzduch.

„Kdo to sakra je?“ Zabiják obrátil pozornost od psa ke dveřím.

To ne! Trace propadl naprosté panice. Kacey, stůj! Jedinou osobou v domě byla ona… a potom ještě Eli. Vrah to moc dobře věděl!

„Jdi pryč!“ zakřičel Trace.

„Á, sestřička!“ pronesl útočník líně, téměř radostně. „To je dost, že ses ukázala!“

37

Zatraceně!

Alvarezová si vyslechla zprávu od Kacey Lambertové a v duchu se poslala rovnou do horoucích pekel. Rozzuřeně vymačkala číslo na tísňovou linku a chvíli mluvila s operátorkou, která jí řekla, že už z místa obdržela volání o pomoc a že k 0’Halleranovi, odkud byla hlášená střelba, poslala hlídku. Alvarezová zavěsila a vytočila číslo Kacey, okamžitě však byla přesměrována do hlasové schránky.

„Je pozdě,“ obrátila se k Pescoliové. „Už je u 0’Hallerana.“

„Cože? To snad ne!“ vykřikla Noreen a její hlas se odrazil od kazetového stropu. Alvarezová, která stála s Pescoliovou přede dveřmi, se ohlédla přes rameno.

„Toho jsem se právě bál,“ pronesl Judd. „On nikdy nebyl normální, mami. Táhne se to s ním odmalička. Co srazil Aggii ze schodů…“

Alvarezová zvedla ruku, aby zarazila partnerku, která už měla ruku na klice.

„To byla přece nehoda,“ hlesl Gerald a klesl zpátky do křesla, zatímco Alvarezová se vrátila zpátky do pokoje, kde bylo vyřčeno tolik lží.

„Samozřejmě,“ souhlasil s ním Judd. „Byla to nehoda. Svým způsobem to tak bylo.“

„Říkal jsi mi,“ připomenul mu Gerald, který zaklonil hlavu, aby viděl do Juddových přimhouřených očí, „že Aggie se zamotala do přikrývky.“

„Já vím. To je pravda,“ vyhrkl bez zaváhání, jako kdyby odříkával naučený text. „Jenže potom k ní přišel Cam a shodil ji dolů. Byla zamotaná do té zatracené peřiny, takže spadla dolů.“

Noreen se otřásla.

„A zabila se.“ Gerald upřeně hleděl na svého syna.

„Musíme jít,“ zavolala Pescoliová rázně. Alvarezová se otočila na podpatku a vyrazila ke dveřím. Když je otevřela, do chodby vnikl závan ledového větru, který rozkomíhal deštníky na stojanu v předsíni. Pescoliová ještě přes ramena křikla na Geralda, jeho ženu i nejstaršího syna: „Vy všichni zůstaňte, kde jste. Nikam nejezděte.“

„To neudělal Cameron!“ kvílela Noreen, avšak napjatý obličej Judda Johnsona mluvil sám za sebe. Jeho matka, která najednou působila mnohem křehčím dojmem než před půl hodinou, se mu zhroutila do náručí. Z očí se jí řinuly slzy a ona vzlykala do jeho drahého kabátu. Hlas měla zastřený a ramena se jí divoce otřásala. „Cameron není vrah… není! To nemůže být on!“

Pescoliová už byla venku.

Alvarezová se ještě naposledy ohlédla a uviděla Geralda, jak sedí v koženém křesle vedle ohně, jednou rukou si podepírá hlavu a druhou šátrá po sklence se skotskou.

„Budu řídit.“ Pescoliová už byla na cestě a Alvarezová jen pár kroků za ní. Když dosedla na místo spolujezdce, Pescoliová už měla nastartováno a okamžitě se rozjely. Jeep vyrazil prudce dopředu. Alvarezová zabouchla dveře teprve ve chvíli, kdy už vyjížděly z nájezdové cesty vedoucí k domu, a pásy si připoutala až na klikaté kluzké cestě, která vedla z kopce dolů.

„Co se sakra děje?“ zeptala se Pescoliová.

„Něco se semlelo u 0’Hallerana,“ odpověděla Alvarezová a v duchu myslela na muže, o němž si teď byla jistá, že je vrahem. „Cameron Johnson zřejmě přidal na tempu. Zaměřil se na lidi odtud.“

„A začal kosit jednu svou sestru ze spermobanky za druhou.“

„A taky kohokoliv, kdo se mu postaví do cesty.“ Alvarezové parťačce rychle řekla, co se dozvěděla z hlasové schránky.

Obličej Pescoliové byl v temné kabině vozu téměř bílý. „Ten pitoměj, zasranej šílenec!“ Prořítily se kolem letoviska i strážního domku, co nejrychleji to šlo, a když vjely konečně na hlavní silnici, Pescoliová loupla očima po Alvarezové. „Nemáš u sebe náhodou cigaretu?“

Alvarezová věnovala kolegyni konsternovaný pohled a potom znovu vyťukala na mobilu číslo Kacey Lambertové.

Opět byla přesměrována do hlasové schránky.

Trace křečovitě svíral násadu od lopaty.

„Jsem zvědavej, jestli se ukážeš,“ zakřičel vrah a v otevřených dveřích se na bílém pozadí objevila silueta Kacey. Stála tam s nohama rozkročeným a v ruce svírala zbraft. Dovnitř ale neviděla. Neměla ani tušení, kde jsou.

Cvak. Ten bastard natáhl kohoutek.

Co si Kacey myslela?

„Zmiz!“ zakřičel Trace. Prudce vytrhl lopatu z hřebíků, na kterých visela. Otočil se a s hranou lopaty nad sebou se začal po zádech plazit ke dveřím, aby ji zachránil, aby ji odstrčil pryč nebo ji zakryl vlastním tělem. Aby prostě udělal cokoliv na její ochranu.

„Už je pozdě.“ Za zády se mu stájí rozlehl pronikavý dutý smích.

„Pozor!“ Bezmocně za sebou táhl svou nehybnou nohu a cítil, jak za ním na podlaze zůstává dlouhá krvavá stopa. Přesto se dál sunul dopředu. „Má zbraň!“

„Tu mám i já,“ řekla klidným hlasem. Až příliš klidným.

Buch!

Tmu na krátkou chvíli ozářil záblesk, vzápětí její silueta zmizela za venkovní zdí.

Prááásk! Cvak! Prááásk! Cvak! Prááásk!

Vrah pálil v rychlém sledu za sebou, až se dřevěný strop stáje otřásal, koně hlasitě řičeli, frkali a vyhazovali kopyty v čiré hrůze.

Oba psi zběsile štěkali.

A přes to všechno se prostorem rozlehl srdceryvný křik.

Kacey!

Přetočil se na všechny čtyři a pokusil se vyškrábat na nohy, nějak se odpotácet ke dveřím, ale noha mu nefungovala. Jediné, co mohl udělat, bylo plazit se mezi vším tím kouřem a hrůzným rykem, který se nesl až ke stropu.

Další příšerné zasténání. Jako kdyby jí právě někdo vyrval duši z těla.

„NE!“ zakřičel. „TO NE!“

Další výbuch spokojeného smíchu za jeho zády. Zabiják si užíval zvrácenou radost ze své práce.

Ty zasranej hajzle, já tě dostanu!

„Tracei!“

Co to bylo?

„Tracei!“ Vítr k němu donesl Kaceyin křik. Jako kdyby opouštěla tenhle svět…

Zatím žije! Ještě je tu pořád naděje!

„Vydrž!“ zavolal na ni přerývaným hlasem. „Vydrž, sakra!“

Opíral sě o násadu lopaty a sunul se ke dveřím, které vítr stihl svými poryvy zavát vrstvou sněhu. Za zády vnímal potácivou chůzi zabijáka, s každým krokem byl k němu blíž a blíž. Přesto se nezastavil, bylo mu jedno, že mu vrah míří na temeno hlavy.

Vyplazil se skrz dveře do zimní noci a studený vzduch mu aspoň trochu zchladil horkou tvář.

A potom ji uviděl. Nehýbala se. Ležela podivně zkroucená ve sněhu hned před stájí a vítr jí nadzvedával pramen vlasů.

NE! NE! NE!

Panebože, prosím tě… ať je ještě naživu.

„Kacey,“ vyrazil ze sebe. „Bože, prosím… Kacey!“ Znovu zaslechl za svými zády nějaké zvuky. Potácivé kroky vraha. Chystá se ho zastřelit?

Měl pocit, jako kdyby se pohnula. Kristepane! Ano, teď znovu. Jedna její noha sebou škubla. Připlazil se ještě blíž, odkud už mohl vidět celé její tělo. Všiml si, jak se ve sněhu pod jejími zády rozpíjí temně rudá skvrna. „Proč?“ zašeptal v záchvatu zoufalství i vzteku. Proč ho přišla zachránit?

„Už je pozdě, miláčku,“ halekal chlap, který stál jen kus za jeho zády a ztěžka oddychoval. Odkudsi z velké dálky sem doléhalo kvílení sirén.

Trace se s námahou nadechl a z posledních sil se ohlédl přes rameno. Uviděl obrovskou temnou postavu, jak stojí mezi dveřmi. O rameno měl opřenou pušku, na očích brýle pro noční vidění, druhým ramenem se opíral o rám dveří. Trace si všiml temných skvrn, které se začaly tvořit ve sněhu pod jeho levým bokem. Takže vidle mu přece jen trochu pošramotily fasádu.

„Už jsi skončil, hajzle,“ zasyčel vrah mezi zuby.

V té chvíli Trace uviděl pušku, která ležela ve sněhu.

Byla jen kousek od Kaceyiných prstů a hlaveň mířila směrem od ní.

S lopatou, kterou využil jako štít, se Trace vrhl vší silou dopředu a natáhl ruku. Bohužel minul, otřel se jen špičkou prstů o hlaveň, která odlétla stranou a ještě víc se zaryla do sněhu.

Vrah se rozesmál bublavým démonickým smíchem. „Hezkej pokus, bastarde!“

Cvok!

Trace se vrhl znovu dopředu.

Rozmáchl se lopatou, její ostří prořízlo vzduch. Přistála jen pár centimetrů od pušky. Znovu chňapl po zbrani a zase minul. Nedokázal myslet na nic jiného než na Kacey. Na milovanou Kacey. Která ho přišla zachránit a zaplatila za to životem.

„Je čas na poslední modlitbu, kovboji,“ řekl zabiják a kulhavým krokem se rozešel dopředu. Puškou mířil Traceovi na hlavu. „Brzy se už připojíš k přítelkyni.“

Ze stáje se ozvalo temné zlověstné vrčení.

Zabiják se překvapeně ohlédl přes rameno.

Z otevřených dveří se vyřítili oba psi najednou.

Výhrůžné vrčeli, uši měli přitisknuté k hlavě, šíje ohnuté a tesáky vyceněné. Hned za dveřmi se rozdělili, jeden šel nalevo, druhý napravo. Obklíčili svou oběť, chňapali po něm a střídavě se k němu vrhali jako hladoví vlci připravení skolit kořist.

„Kurva!“ Zabiják neváhal a okamžitě zamířil na většího z obou psů.

Bonzi!

„Ne!“ zakřičel Trace a zoufale se snažil postavit, svalil se však okamžitě zpátky na zem.

Bonzi vyskočil, na chvíli odhalil bílou hruď a břicho. V černé tlamě se mu zablýskly bílé tesáky.

BUCH!

Vrah sebou škubl. Zasténal a zbraň mu vylétla z ruky.

BUCH!

Pes mu naskočil na hruď a vrah rozpřáhl obě ruce.

Vzápětí se sesul na kolena. Na hrudi se mu objevilo krvavé kolo. Ztěžka zvedl hlavu a zadíval se na stále se zvětšující skvrnu na svých prsou, jako kdyby tomu nemohl uvěřit.

„Kde je?“ zazněl výhrůžný ženský hlas.

Trace, o něhož se pokoušela závrať, se ohlédl přes rameno. Kdo to jen…

Přistoupila k němu blíž s puškou na rameni… Se stejnou puškou, jako má on, a zamířila na zraněného muže.

Kacey?

Vždyť ale…

Pohlédl dolů na ženu, kterou miloval. Na Kacey, která ležela s bílou tváří na zemi, a pomalu ji začal zakrývat sníh, zatímco sirény zněly čím dál blíž.

„Kde je Eli, Camerone?“ vykřikla nová Kacey a mířila dál na ochromeného zraněného muže. Trace měl pocit, že má halucinace. Najednou jsou tady dvě…

Ta nová Kacey přistoupila k muži ještě blíž.

Kacey? Ale to přece nemůže být pravda… Sehnula se ke zraněnému muži a odkopla jeho pušku stranou. Vrah naposledy zasténal, potom mu zachrčelo v plicích a přestal se hýbat.

Odtrhla oči od jeho obličeje zakrytého maskou a otočila se k Traceovi. Nejdřív mu pohlédla do očí, teprve potom si všimla temné krvavé skvrny vpíjející se do sněhu u jeho nohou.

„Bože, Tracei!“

Hlava se mu točila, před očima se mu začalo stmívat, pomalu se sesul k zemi. Díval se, jak se k němu blíží. Připadalo mu to jak ve zpomaleném filmu. Prodírala se sněhem se zbraní v ruce a baterkou zasunutou v kapse. Přeběhla tu krátkou vzdálenost a padla k němu na kolena. „Bože můj, vždyť jsi zraněný!“

„Kacey!“ zašeptal a natáhl k ní ruku. Chtěl ji obejmout, pevně ji sevřít v náručí, cítit její teplo, vůni… Jenže oči se mu zavíraly a svět se s ním začal točit v čím dál rychlejších spirálách…

„Počkej… Ukaž, kde máš tu ránu? Tracei, bože…“ Slyšel, jak zalapala po dechu, když se podívala na mrtvou ženu ležící po jeho boku. „Kdo je to? Kristepane!“ zašeptala, potom si odkašlala a pomalu přešla k ženě, která vypadala téměř jak její dvojče.

Sklonila se k ní a snažila se jí nahmatat pulz na krku. Potom přiložila ucho k chřípí jejího nosu. „Je mrtvá,“ zašeptala a teprve potom odtrhla oči od jejího těla. Jemně položila Traceovi ruku na rameno a zamumlala: „Musíme tě dostat co nejdřív do nemocnice!“

Pomalu se propadal do bezvědomí, víčka měl neuvěřitelně těžká. „Eli?“ vydechnul z posledních sil. „Kde je?“

„Nevím,“ pronesla něžně a pevně ho objala. Vnímal její vůni, její teplo i její vlhkou tvář přitisknutou k té své, zatímco kolem nich zuřila sněhová vánice. Měl pocit, jako kdyby se s ním ten zasněžený svět otočil najednou vzhůru nohama a bláznivě se roztočil kolem své osy.

„Ne,“ zajíkl se, jak vší silou bojoval, aby zůstal při vědomí. Musí najít svého syna. Musí!

„Já ho najdu,“ slíbila a její slova se ztrácela v ohlušujícím řevu sirény. „Ještě chvíli vydrž, Tracei. Slyšíš? Tracei! Tracei! Zůstaň tu se mnou…“

Jenže on to nedokázal. V jedné vteřině slyšel její hlas a vzápětí už odplouval kamsi do neznáma. Cestou se pořád nedokázal zbavit údivu, jak z jedné ženy mohou být najednou dvě, jedna mrtvá a druhá naživu.

Propadl se do tmy. Z dálky k němu doléhaly nějaké hlasy… Mužské i ženské… nedokázal jim však odpovědět.

Kacey je naživu… ještě pořád je naživu… ale Eli…

Tolik je oba miloval…

„Neopouštěj mě, Tracei O’Hallerane!“ křičela na něj někde z druhého břehu. „Sakra, Tracei. Trvalo mi třicet pět let, než jsem tě našla, nesmíš mi teď umřít. Slyšíš? Zůstaň tady se mnou!“ Hlas se jí zlomil. „Tracei, bojuj, Tracei… Miluju tě. Ach, bože, jak moc tě miluju!“

Já tě taky miluju…

Ztrácí ho!

Trace 0’Halleran jí právě teď a tady umíral v náručí.

Žena ležící vedle něj na sněhu, musela být určitě Leanna, jeho bývala manželka. Zřejmě další z Geraldových dětí ze spermobanky a taky matka Eliho.

„Nevzdávej to,“ přikázala Traceovi, zatímco jí uši zaléhaly od vřískotu sirén. Na příjezdové cestě se vynořila blikající světla.

Neohlédla se přes rameno, ale v duchu se modlila, aby sanitka byla dostatečně vybavená pro jeho záchranu. Ztratil spoustu krve, ale ona mu nedovolí zemřít. Alespoň ne jí před očima. Rychle mu roztrhla kalhoty, vyndala z kapsy baterku a posvítila si na ránu po kulce ve stehně. Z díry se řinula rudá krev. Kacey dostala strach, že kulka zasáhla stehenní tepnu. Přiložila jednu ruku na druhou a přitiskla je obě ke krvácející ráně právě ve chvíli, kdy se jí za zády ozvalo: „Hej, támhle jsou!“ Byl to mužský hlas a přicházel od domu. Vzápětí bylo slyšet, jak se několik párů nohů rozběhlo. Slyšela jejich dech a přerývaný hovor. „Postaráme se o něj, paní,“ pronesl stejný hlas a ona cítila, jak ji někdo zlehka popadl za rameno.

„Ale já jsem lékařka…“

„Panebože, támhle je další!“ Muž se sklonil k tělu Leanny.

„Ta už je mrtvá.“

„Hej! A tady taky!“ ozval se ženský hlas z blízkosti vrahova bezvládného těla. „Kristepane, co se tady stalo? Vypadá to tu jak po nějakém zatraceném armagedonu!“

„Počkejte, paní… Postarám se o něj,“ opakoval záchranář, který se mezitím vrátil zpátky k Traceovi.

„Ale já jsem…“

„Doktorka, já vím.“ Byl neoblomný. „Hej, Annie,“ zavolal přes rameno na kolegyni, zatímco Kacey zmateně pozorovala barevná světla probleskující tmou. Červené a modré záblesky osvětlovaly padající sníh. „Potřebuju tady pomoc. Máme tu jednu osobu v šoku,“ pokračoval záchranář s pohledem upřeným na Kacey.

Na ranči u 0’Hallerana panoval čirý blázinec.

Než Alvarezová s Pescoliovou konečně dorazily, došlo tu doslova k božímu dopuštění. Přiřítily se se smykem zpoza rohu a málem přitom srazily poštovní schránku. U otevřených vrat byly zaparkované dva vozy ze šerifova úřadu. Hned vedle stálo vozidlo rychlé záchranné služby běžící na volnoběh a čekající na transport zraněných.

Členové záchranného týmu se zoufale snažili udržet základní životní funkce Tracea 0’Hallerana a současně ho kurtovali k nosítkům, zatímco policisté se rozutekli do okolí, aby nalezli 0’Hal– leranova syna. Cameron Johnson, oblečený v černém a s brýlemi pro noční vidění, byl zastřelen dvěma výstřely, které do něj vpravila Kacey Lambertová, jak jim sama oznámila.

Kacey se třásla po celém těle, i když měla přes sebe přehozenou deku. Stále dokola opakovala, že na něj vystřelila až poté, co odmítl odhodit vlastní zbraň. Byla bílá jako stěna, evidentně prožívala šok, a dušovala se, že v té chvíli už byla žena ležící na zemi mrtvá.

Žena, která vypadala jako její dvojče.

„Zřejmě je to Leanna,“ oznámila Kacey toporně a nespouštěla oči z ženiných omrzlých rysů.

„Je mrtvá,“ potvrdil lékař.

„Chci jet s ním,“ trvala Kacey na svém, když dva statní záchranáři odnášeli nosítka hlubokým sněhem k čekající sanitce.

„Svezeme vás,“ nabídla jí Pescoliová.

„Hej!“ Trilby Van Drozová, členka dopravní hlídky, pokynula hlavou k příjezdové silnici. „Myslím, že budeme mít společnost.“ V dálce se objevila dvojice světel, ale Pescoliová nedokázala rozeznat, o jaký vůz se jedná. „Vsadím se s vámi, že jsou to novináři.“

Dodávka z televizního zpravodajství.

Samozřejmě. Ti jim tady ještě chyběli. „Musí počkat alespoň do té doby, než zjistíme, co se tady stalo,“ křikla Pescoliová a Van Drozová jim vyrazila v ústrety ve stopách sanitky, která právě odvážela Tracea.

„0’Halleran se z toho dostane, nebojte se,“ řekla Alvarezová.

„Ale co Eli? Musíme ho co nejdřív najít,“ trvala Kacey na svém. „Leanna… Mám pocit, jako kdyby byla v jedné chvíli se mnou v domě… varovala mě… ale časově mi to vůbec nesedí. Myslela jsem si nejdřív, že je to anděl.“

Pescoliová pohlédla na svou partačku. „Měl by se na ni podívat nějaký lékař.“

„Jsem v pořádku,“ pronesla Kacey, ale obličej měla samou podlitinu, kůži odřenou a na bradě zaschlou krev.

„Raději pojedeme,“ navrhla Pescoliová. Zatímco houkající sanitka se pomalu vzdalovala po zasněžené cestě, Pescoliová, Alvarezová a Kacey se prodíraly závějemi k přistavenému jeepu. Kacey se usadila na zadní sedadlo. Její vůz stál ještě pořád v policejních garážích, protože se doposud nepodařilo analyzovat černou barvu, kterou odebrali z blatníku. Když Alvarezová dosedla na místo spolujezdce, Pescoliová s vozem vycouvala a rychle vyrazila.

Ačkoliv byl Cam Johnson po smrti, Pescoliová měla pocit, že je pořád tlačí čas, zmizelé dítě ten pocit ještě umocnilo. Kde jen sakra může být? říkala si v duchu, zatímco zapnula světla a sešlápla plyn až k podlaze. Ještě jim zbývalo vyřešit spoustu otázek, posbírat spoustu důkazů a útržky, které zaslechly, porovnat s výpovědí Kacey. Ačkoliv lékařka byla pološílená strachy o chlapce i o Tracea 0’Hallerana, přesto si ji budou muset s Alvarezovou nechat nějakou chvíli na stanici.

Tedy až poté, co navštíví nemocnici.

Jakmile se dostaly na okresní silnici, minula je dodávka se zpravodajským týmem místní televizní stanice. Je pravda, pomyslela si Pescoliová, že to byla sama Kacey Lambertová, kdo volal na tísňovou linku a nechal taky Alvarezové několik zpráv na mobilu. Byla to právě doktorka, kdo povolal na scénu policejní jednotku, přesto nejednala podle instrukcí, naprosto ignorovala radu operátorky z tísňové linky a vzala spravedlnost do vlastních rukou.

Zachránila tím 0’Halleranovi život?

Zřejmě ano.

Jenže na scéně zůstaly dvě mrtvé osoby a navíc se pohřešuje jedno dítě.

Kusé informace, které jim Kacey zatím podala, sice souhlasily se vším, co na místě objevili specialisté na vyšetřování vražd, bylo ale ještě předčasné vyvozovat jakékoliv závěry. Všechno se musí teprve řádně prošetřit.

Zamířila k Medvědímu Brodu.

Až na bílou sněhovou pokrývku a pár osvětlených farmářských domů, které měly vlastní generátor, panovala všude tma. Cestou potkaly traktor, který pomáhal autu zapadlému do příkopu. Provoz na silnici byl pomalý, jak to vyžadovaly sněhové podmínky.

Pescoliová pustila topení naplno, uvnitř jeepu už bylo jako v sauně, přesto se zdálo, že doktorka Kacey Lambertová se snad nikdy neohřeje. Nepřestávala se třást po celém těle, zatímco už podruhé líčila, co se stalo, a přitom se neustále strachovala o Eliho.

„Jestli se mu něco stane, nikdy v životě si to neodpustím,“ zajíkla se a zahleděla se ven z okna. Horkým dechem na něm vytvořila mlhavý povlak. „Nikdy.“

O dvě minuty později, právě když projížděly kolem cedule vítající je v Medvědím Brodě, začal Alvarezové drnčet mobilní telefon. Přitiskla si ho k uchu a chvíli poslouchala. Někdo jí něco dlouze vysvětloval. „Cože?… Kde?… Ach, bohudíky.“ Otočila se k zadnímu sedadlu. „Máme ho.“

„Koho? Eliho?“ vyhrkla Kacey okamžitě.

„Ano. Je v pořádku.“

„Bože můj, děkuju!“ Kacey se zlomil hlas a několikrát hlasitě vzlykla.

Pescoliová dál svírala pevně volant, cítila však, jak se jí zmocnila obrovská úleva. Alvarezová obrátila pozornost zpátky k telefonu, aby hovor dokončila. „Ano, přivezte ho na stanici. Sejdeme se tam.“ Zavěsila a dokonce i její obvyklá nezúčastněná profesionální maska na chvíli polevila. „Nic mu není.“

Pescoliová mrkla rychle do zpětného zrcátka a všimla si, jak se její parťačce v očích zaleskly slzy.

„Neznám ještě všechny podrobnosti,“ pokračovala Alvarezová, „ale vypadá to, že ho unesla vlastní matka a nechala ho u sousedů – u Eda a Matildy Zukovových. Prý se celou dobu zoufale snažili s někým spojit. Jenže Leanna 0’Halleranová jim zřejmě přestřihla šňůru od pevné linky a sebrala jim mobily, aby měla dost času na splnění toho, co si předsevzala.“

„Takže ona šla po Camovi,“ poznamenala Kacey potichu. „Věděla všechno.“

„Zřejmě ano,“ souhlasila s ní Alvarezová. „Zukovovi nám to jistě řeknou. Kolega je přiveze na stanici společně s chlapcem.“

Pescoliová se zamračila, jak ji na chvíli oslnila světla náklaďáku blížícího se k nim z protisměru. „Takže ona se na většinu chlapcova života vypaří a potom se najednou jako zázrakem objeví ve městě v tu pravou chvíli, aby odpráskla šílence, který je tu ohrožuje na životě? Tohle dokáže snad jen mateřský instinkt,“ Pescoliová střelila pohledem po své kolegyni. „Jak se to všechno mohla dozvědět?“

Alvarezová pokrčila rameny. To možná nikdo nikdy nezjistí.

Kacey nejméně třikrát dokola přeříkala celou svou výpověď a zodpověděla tisíce otázek, ačkoliv bylo očividné, že Pescoliová s Alvarezovou a možná i šerif jí bezvýhradně věří. Původně měly v úmyslu odvézt ji rovnou do nemocnice, ale sama trvala na tom, že si chce nejdřív odbýt výslech. Jakmile tam dorazily, zmizela na nějakou dobu v umývárně. Očistila si obličej, spolkla tři excedri– ny na migrénu a na bradu si přilepila trochu nadměrnou náplast, kterou jí přinesla žena z recepce. Z Traceova telefonu zavolala do nemocnice, ale dozvěděla se jen, že Trace je stále na sále.

Policistka Van Drozová přivedla Zukovovy a Eliho do místnosti, kde probíhal výslech a kde Kacey právě uzavírala třetí kolo svého líčení událostí, ke kterým došlo na ranči 0’Hallerana. Okamžitě chlapce objala a do očí jí vhrkly slzy. „Díkybohu, že jsi v pořádku,“ zašeptala a prohrábla mu vlasy.

„Viděl jsem maminku,“ pronesl Eli a kousl se do rtu.

„Já vím, zlatíčko.“

„Přišla a odnesla mě.“

„Už jsem o tom slyšela,“ kývla Kacey a dokonce se jí podařilo se usmát, ačkoliv to vůbec nebylo jednoduché. Když se předtím dívala na Leannu, jak leží na zmrzlém sněhu, obličej má šedivý a oči nehybné, připadala si, jako by hleděla do svého vlastního hrobu.

„Podepsala se mi na sádru,“ prohlásil chlapec pyšně.

Kacey se ohlédla na Tilly, která přikývla, zatímco Eli se zadíval do dálky. Potom jí hrdě ukázal hrbolatý nápis se znakem pro polibek a objetí: MILUJU TĚ, MÁMA XOXO.

„To je nádherné,“ řekla a hlavou jí blesklo, jak je Leanna všechny zachránila. Zajímalo by ji, jestli doopravdy slyšela její hlas, anebo jestli to byla halucinace. Ve skutečnosti na tom ani moc nezáleželo, protože i tak byla pevně rozhodnutá se o Leannina chlapce postarat.

„Nechceš si dát horkou čokoládu?“ zeptala se Pescoliová. Ohlédl se přes rameno na Kacey a na Zukovovy, a když se mu dostalo souhlasného přikývnutí, rychle následoval vyšší zrzavou vyšetřovatelku na chodbu.

Jakmile za chlapcem zaklaply dveře, Zukovovi převyprávěli svůj příběh. Leanna se zničehonic objevila v jejich domě a přinesla Eliho. Zřejmě se k nim plahočila celou cestu hlubokým sněhem, aby chlapce ukryla v bezpečí. Potom jim vyřadila z provozu náklaďák a pevnou linku a ukradla jim mobily. Odnesla jim i notebook, aby je zbavila veškeré možnosti komunikace. Jak jim sama řekla, potřebovala v klidu dokončit, co má rozděláno.

Tilly jim vylíčila, jak se jim Leanna přiznala, že věděla o vrahovi, který likviduje dcery Geralda Johnsona, protože je přesvědčený, že většina z nich trpí duševní poruchou. Chtěl ochránit dobré jméno rodiny, a tak vypracoval plán, jak se s daným problémem vypořádat. Vůči Kacey i Leanně chystal osobní mstu, protože do Leanny se nejdřív zamiloval, než zjistil, kdo ve skutečnosti je. A Kacey nenáviděl z toho důvodu, že se narodila milence jeho otce. Neměl příliš v lásce ani Roberta Lindleye, ale jím se nechtěl zabývat do té doby, než se vypořádá se všemi „nevědoucími“, jak jim říkal.

Během Tillyina vyprávění si Kacey vzpomněla, jak se jí Cameron vysmíval poté, co ji praštil pažbou pušky. Byl přesvědčený o tom, že Kacey, Leanna i všechny ostatní Geraldovy dcery jsou duševně nemocné a přitom to byla jeho vlastní duševní porucha, která způsobila všechnu tuhle zkázu.

Tilly uzavřela vyprávění tím, že Cameron se Leanně ke svým skutkům přiznal, když se i ji pokusil před lety zabít. Podařilo se jí však zázrakem uprchnout a našla si Tracea. Nechala u něj svého syna, protože se bála, že by Cameron mohl svou mstu obrátit proti němu. Její strach o Eliho však byl nakonec důvodem, proč se vrátila a Camerona jednou provždy zastavila. Zachránila tím své dítě, o němž si všichni mysleli, že ho lehkovážně opustila.

„Byli jsme k smrti vyděšení,“ dodala Tlily na závěr. „A taky v pasti. Chtěli jsme, aby byl Eli v bezpečí, ale zároveň jsme se o vás o všechny příšerně báli. Ed se dokonce pokusil nastartovat svůj stařičký traktor John Deere, že by s ním zajel k Foxům, to jsou sousedi na sever od nás, aby od nich zavolal na policii.“

„Ta proklatá mrcha si v tom mrazu ani neškrtla,“ dodal Ed. Oba s manželkou působili vyčerpaně a ztrápeně.

Pescoliová se vrátila s Elim, který byl naprosto zaneprázdněný foukáním do pohárku s horkou čokoládou, v němž plavaly pěnové bonbony marshmallow. Kacey si od Pescoliové vzala pohárek s kávou, hlavně kvůli tomu, aby se zahřála.

Po chvíli se obrátila k Edovi a Hily a potichu vyslovila otázku, která ji v posledních pár minutách pronásledovala. „Takže Eli je synem Camerona?“

„Leanna tvrdila, že ne. Byla v tomhle ohledu až neústupná,“ odpověděla Tilly a Ed souhlasně přikyvoval.

„Já jsem přece synem svýho taťky,“ vložil se do jejich rozhovoru Eli, ačkoliv před chvílí vypadal, že je fascinován jen svou čokoládou.

„Samozřejmě že jsi,“ Kacey k němu rychle přešla a znovu ho pevně objala. Mrzelo ji, že to slyšel. Byla však šťastná, že je v pořádku. Věděla taky, že se bude muset vypořádat ještě se spoustou jeho všetečných otázek ohledně maminky, byla však ochotná a připravená to podstoupit. Rozhodla se, že s Tracem a s Elim zůstane. I když Leanně nemohla zapomenout, že Eliho opustila, nemohla jí upřít, že obětovala vlastní život za záchranu syna.

Alvarezové opět začal vyzvánět mobilní telefon. Pohlédla na displej. „Tohle budu muset vzít,“ řekla a zmizela ve vedlejší místnosti.

Byla pryč zhruba deset minut, a když se vrátila, prohlásila: „Vypadá to, že budeme moci obvinit Camerona z víc zločinů, než jsme tušili. Tým, který odjel do jeho domu, našel v přízemí nějakou tajnou místnost. Jsou tam fotografie obětí a kompletní informace o každé z nich. Většina z nich je už po smrti, několika se podařilo uniknout.“

Kacey si vzpomněla na Gloriu Sandersovou 0’Malleyovou, instruktorku fitness.

„Budu muset zavolat Jonase Hayese z L.A.,“ obrátila se na Pescoliovou. „Myslím, že nebude problém prokázat podíl Cama Johnsona na vraždě Shelly Bonaventureové, zatím považované za sebevraždu.“

„Ten šílenec, co mě napadl v Seattlu, byl taky on,“ pronesla Kacey. „Sám se přiznal.“ Zhluboka vzdychla a zavrtěla hlavou. Po chvíli dodala: „Jestli jsme tu už skončili, myslíte, že by mne mohl někdo odvézt do nemocnice?“

Pescoliová přikývla. „Já vás tam odvezu.“

Kacey se s úsměvem obrátila na Eliho: „Tak pojď. Zajedeme se podívat na tatínka.“

Jak se ukázalo, Kacey nebyla jediná, kdo chtěl jet do nemocnice U svatého Bartoloměje. Pescoliová a Alvarezová se potřebovaly Tracea na pár věcí zeptat, jakmile se probere z bezvědomí, a Ed s Tilly, i když byli k smrti unavení, se k nim nakonec připojili také.

Když se Kacey vrátila zpátky do důvěrně známého prostředí nemocnice, připadalo jí to až neskutečné. Ačkoliv všechno vypadalo úplně stejně, jako když tu byla naposledy, najednou jí vše po tom, čím si prošla, přišlo odlišné. Rozhlížela se kolem sebe novýma očima. Nejdřív ji napadlo, že to způsobila ta rána do hlavy. Bylo v tom však něco víc. V jejím nitru došlo k velkému posunu, který byl dán především tím, že se setkala tváří v tvář s vrahem a že ho nakonec vlastnoručně zabila. I když ani v nejmenším nelitovala toho, že připravila Camerona Johnsona o život, stejně se kvůli tomu pořád cítila nesvá, i když bylo jasné, že v opačném případě by patrně zabil Tracea. Zasvětila život tomu, aby pomáhala uzdravovat, aby zachraňovala životy, a teď někomu úmyslně život vzala.

Netrap se tím, říkala si v duchu, když nechala protestujícího Eliho s Tilly i Edem na chodbě a jako ošetřující lékařka si sama zařídila vstup na pooperační oddělení. Alvarezová s Pescoliovou ji následovaly, ale když zamířila k Traceově posteli, na chvíli se zastavily, aby jim dopřály alespoň pár vteřin soukromí.

Právě se probíral z narkózy a byl ještě hodně omámený. Nohu měl obvázanou a nemocniční župan celý nakřivo. Lékařům se podařilo jeho nohu zachránit. Stehenní tepna byla sice poškozená, ale podařilo se ji sešít. Z úst se mu vydralo tiché zasténání a jeho tmavé vlasy byly v ostrém kontrastu s bílým polštářem. Několikrát zamrkal a potom pomalu otevřel oči.

„Ahoj,“ řekla a sklonila se nad ním, zatímco sestra poodstoupila stranou.

Se zjevným úsilím se pokusil zaostřit.

„To jsem já.“ Vzala ho za ruku a srdce se jí při pohledu na něj sevřelo. Vlasy měl rozcuchané, na bradě temné strniště. Bože, tolik ho milovala a přitom si několik mučivých minut myslela, že ho ztratí nadobro. „Tracei?“

Jeden koutek jeho úst sebou pohnul v ospalém úsměvu, avšak oči zůstávaly zamžené. „Kacey?“ vypravil ze sebe zhrublým hlasem.

„Ano, jsem to já.“ Hrdlo se jí stáhlo, když jí pevně sevřel ruku.

„Eli?“ zašeptal.

„Je v pořádku.“ Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. „Je tady se mnou. Přijel za tebou. Čeká na chodbě i se Zukovovými.“

Bylo vidět, jak se mu na chvíli ulevilo, vzápětí se mu oči začaly znovu zavírat. „Ach. Tilly. Ed.“

„Ano.“ Věděla, že si toho nebude z této chvíle moc pamatovat, možná si dokonce nebude pamatovat vůbec nic, přesto mu láskyplně stiskla dlaň. „Tracei, musím ti něco říct,“ pronesla.

„Hmmm…“ Pomalu odplouval na vlnách spánku.

„Ukázalo se, že Leanna byla v pořádku. A nejen to. Myslím, že ti zachránila život.“ Neodpovídal. Patrně ji vůbec neslyšel. „Ještě ti musím říct jednu věc,“ dodala a sklonila se k němu o kousek blíž. „Miluju tě.“ Usmála se, ačkoliv cítila, jak jí po tvářích stékají horké slzy. „Je to šílené, ale je to tak. Prostě tě miluju.“

„Já vím…“ Jeho hlas zněl, jako kdyby přicházel z velké dálky. „Vezmeš si mě.“

Zřejmě je ještě pořád pod vlivem anestetik. Neví, co říká, přesto jí srdce zalila obrovská radost. „Promluvíme si… Promluvíme si o tom, až ti bude líp…“

Najednou otevřel oči a na kratičkou vteřinu se mu do nich vrátil obvyklý jas. „Mně už je líp,“ řekl a rychle natáhl ruku. Prsty ji objal kolem šíje, hlavu zvednul jen nepatrně z polštáře a přitáhl si ji blíž, takže se jejich nosy téměř dotýkaly. „Vezmeš si mě za muže, Kacey.“

Dřív, než stihla cokoliv říct, vtiskl ji na ústa polibek, který byl nečekaně žhavý a vášnivý. „A bez řečí,“ dodal a konečně ji pustil. Jakmile dopadl zpátky na polštář, naprosto vysílený, oči znovu zavřel.

„Ty jeden vyděrači,“ zašeptala.

Neodpověděl.

Cítila, jak se usmívá, a ačkoliv to neřekla nahlas, v duchu si myslela: Vezmu si tě, Tracei 0’Hallerane. Na to se spolehni.

Epilog

„Tak honem, honem… jdeme zpívat koledy!“

Joelle se směšnými filcovými sobími parohy na hlavě se snažila nahnat celé osazenstvo do vstupní haly.

Pescoliová vzhlédla od svého stolu, na němž měla rozložené nejrůznější novinové články a úmrtní listy sester Camerona Johnsona, které zemřely velice mladé… a obě nešťastnou náhodou. „Já žádné koledy zpívat nebudu! Mám spoustu práce.“

„Nebud škarohlíd,“ napomenula ji Joelle a potom odklapala na svých vysokých jehlách, které by si snad mohla obout jedině Barbie… a taky Michelle. Ano, Štístkova mladá žena by nad takovými jehlami bezesporu zajásala.

Do Vánoc zbýval už jediný týden a Joelle byla naprosto pohlcena svátečními přípravami. Ze všech reproduktorů vyhrávala vánoční hudba, stolky byly obtěžkané cukrovím, všude visely ozdobné řetězy a v rohu haly stál dokonce umělý stromek, pod nímž byly naskládané falešné dárečky. Co víc by mohla jedna osoba udělat pro okresní úřad?

Ne, že by tomu Pescoliová věnovala nějakou obzvláštní pozornost. Měla co dělat, aby se vypořádala s vlastním životem. Především byla vystavena obrovskému tlaku ze strany Santany. Ukázalo se totiž, že Brady mu odkázal část svého obrovského panství, a Nate byl přesvědčený, že by se k němu měla nastěhovat se svými dětmi i se psem.

Jako kdyby to bylo tak jednoduché.

Ani náhodou, říkala si v duchu, zatímco se proklikávala složkami na obrazovce.

Pořád se nemohla rozhodnout. Ne, že by mužský vzor jejím dětem neprospěl. Jeremy, který byl už znechucený jejím neustálým rýpáním a vlastním poflakováním, konečně souhlasil s tím, že se v lednu vrátí zpátky do školy. Pescoliové nezbývalo, než z celého srdce doufat, že si to ještě nerozmyslí. Co se týče jeho vztahu s Heidi Brewsterovou, ještě to mezi nimi asi jiskřilo, ale naštěstí si to alespoň nechávali pro sebe a nevystavovali své vášně na odiv celému světu, což může a nemusí být dobře – to záleží na úhlu pohledu.

Bianca už byla natolik zdravá, že se mohla vrátit do školy. Občas si vyšla s jedním novým kamarádem, který se u nich párkrát zastavil. Byl ze školního basketbalového týmu a místo toho, aby její matku okázale ignoroval, oslovoval ji dokonce paní Pescoliová. Chris se u nich samozřejmě občas objevil, ale zdálo se, že milostný románek mezi ním a její dcerou pomalu skomírá.

Nejvyšší čas!

Co se týče debaklu s tajným Santou, nakonec se rozhodla, že to nevzdá, a obdarovala zástupce šerifa lahví vína s vlastní ručně pletenou čepičkou, nad kterou by Joelle, tím si byla Pescoliová jistá, nadšením metala salta dozadu. Jí osobně připadal její dárek dost nechutný. Ale na nic jiného nepřišla. Koneckonců oregonský Pinot Noir byl právě v akci, takže se vešla do desetidolarového limitu, a navíc vnímala svůj dárek tak trochu jako olivovou ratolest. Alespoň doufala, že to tak bude chápáno.

Koneckonců, musela pro toho blbce pracovat i nadále.

Takže se nakonec všechno obrátilo k lepšímu. Až na Alvarezovou, která se opět začala stahovat do obvyklé vánoční ulity. Něco se s ní dělo, jako ostatně každé svátky. Nikdy nejezdila na Vánoce domů do Oregonu a letos si dokonce zamluvila všechny vánoční směny, aby kolegové s rodinami měli volno. Když ji Pescoliová zvala k sobě domů, odmítla se slovy, že chce svůj volný čas věnovat Ztracence, své nové kočce.

Pescoliová se pokusila párkrát zavést řeč na její averzi vůči Vánocům, avšak Alvarezová se vždycky vyhnula přímé odpovědi a obratně odvedla řeč jinam.

Pescoliová vyhlédla z okna a všimla si, že pořád chumelí. Sněhové bouře už naštěstí polevily a i práce na oddělení se vrátila k běžnému tempu. Co se týče Camerona Johnsona, do celého případu vstoupila FBI, která si odvezla z tajné místnosti v suterénu jeho domu všechny složky, poznámky i informace uložené v počítači a pracovala na jejich vyhodnocení.

Vypadalo to, že Cameron měl vypracovaný mnohaletý plán na vymýcení všech ženských potomků dárce číslo 727. Mezi jeho zápisky našli policisté informace o dvaačtyřiceti ženách, z nichž některé žily až v Nové Anglii.

Testy DNA potvrdily, že oběti z oblasti Montany a i z jiných oblastí, Shelly Bonaventureovou nevyjímaje, byly skutečně přímými potomky Geralda Johnsona. V současné době probíhalo vyšetřování dalších obětí „nešťastných nehod“, které Johnson ve svých záznamech označoval slovem „nevědoucí“. Pokud jim byly odebrány vzorky DNA před jejich pohřbem, nyní probíhalo jejich porovnání s těmi ostatními, v opačných případech byla nařízena exhumace. U těch několika, jež byly zpopelněny a jejich DNA nebyla prošetřena, se už nikdo pravdu patrně nedozví.

Existoval i další důkaz, který spojoval Camerona s oběťmi. Černá barva na Kaceyině fordu, stejně jako černé šmouhy na minivanu Elle Alexanderové se shodovala s barvou zakázkového ocelového rámu, který byl ukrytý ve staré stodole u Johnsonova domu a perfektně pasoval na jeho dodávku. Policisté u něj objevili taky ukradenou poznávací značku, což vysvětlovalo, proč se jim pořád nedařilo tu zpropadenou dodávku identifikovat.

Pescoliová se pohodlně opřela a její židle zaskřípala na protest. Z dálky k ní doléhal tlumený zpěv…

„Štěstí zdraví, pokoj svatý, vinšujeme vám…“

Pescoliová pohlédla na hodinky. Už brzy začnou.

Ještě pár věcí Pescoliovou trápilo a pořád jí vrtalo hlavou. Měla pocit, jako kdyby ještě nepřišly na všechno, i když všechny stopy vedly ke Cameronovi Johnsonovi. Jak se Kacey Lambertová dušovala, a Pescoliová jejímu tvrzení věřila, Cameron byl i tím, kdo ji před lety v garážích v Seattlu napadl. Pescoliová se doslechla, že se prý doktorka Lambertová přestěhovala k Traceovi 0’Halleranovi. No vida. A ona sama se pořád ke stěhování nemůže odhodlat. Přitom se Santanou chodí už takovou dobu.

Na chvíli zavřela oči a zhluboka si vzdychla. Mozek jí pracoval na plné obrátky a snažil se přijít na to, co jim stále zůstává skryto. Byla si jistá, že nakonec všechno vyjde najevo. Cameron Johnson byl šílenec. O tom nebylo pochyb. Pozjišfoval si spoustu věcí a stálo ho to nemalé riziko, přesto se nevysvětlilo, kde například získal informace z kliniky pro umělé oplodnění. Přišel skutečně na všechno sám? Pescoliová tomu nevěřila.

A byla tu ještě jedna věc. Vypadalo to, že Leanna 0’Halleranová použila té noci kradenou zbraň. Ta ve skutečnosti patřila Clarisse Wernerové. Pescoliová vyslýchala Clarissu a jejího manžela a oba se domnívali, že to byla určitá pomsta Leanny celému klanu Johnsonových. Určitou ironií osudu rovněž bylo, že Leanna 0’Halleranová jezdila v BMW, v naprosto shodném typu jako Clarissa. I tenhle detail ukazovat směrem k Johnsonovým.

Možná. Nebo taky ne. Ještě tu zůstávají ale i jiné otázky, kterými se budou muset zabývat…

Pescoliová znovu pohlédla na hodinky a netrpělivě si povzdychla. Alvarezová na ni tázavě pohlédla.

Když se předtím toho dne stavily na kávu, zeptala se jí: „Doufám, že to ještě nechceš nechat všechno plavat?“

„Ani náhodou.“ Pescoliová si objednala trojité čokoládové kapucino ochucené mátou. Jen proto, že jsou svátky.

Alvarezová si objednala zelený čaj.

Nechutné.

Alvarezová se zeptala: „Co máš ještě v plánu?“

„Brzy uvidíš. Zhruba za čtvrt hodiny přijede Gerald Johnson a jsem přesvědčená, že si s sebou přiveze i svého oblíbeného právníka.“

„Judda?“

„Hm. Mám pro něj překvapení.“

„Už se nemůžu dočkat,“ pronesla.

„Tak jdem na to,“ řekla Pescoliová a Alvarezová ji následovala k recepci. V tu chvíli dovnitř vešel Gerald s Juddem. Judd byl oblečený, jako kdyby šel projednávat nějaký případ k soudu, zatímco Gerald byl ve svetru, ve sportovní bundě, džínsech a měl ztrhaný výraz ve tváři.

„Nechápu, proč jsi trval na tom, abychom sem jezdili,“ říkal Judd právě svému otci. Vzápětí pohlédl na Pescoliovou a dodal: „Už jsem vám řekl všechno, co o bratrovi vím.“

Pescoliová je odvedla do vyšetřovací místnosti a Judd nápadně ztuhnul.

„O co vám jde?“ zeptal se.

„O pravdu.“ Pescoliová zapnula nahrávání. „Ověřila jsem si některé informace. Pár věcí mi v tom případu pořád nesedí. Možná je budete schopen objasnit.“

„Rád bych,“ přikývl Gerald.

Judd zdaleka nevypadal tak úslužně. „Tati,“ varoval svého otce s výrazem ve tváři, který nestrpěl žádný odpor. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

Pescoliová ho ignorovala a pouze jim pokynula k prázdným židlím, zatímco Alvarezová za nimi zavřela dveře. „Když jsme si povídali o té dávné nehodě Aggie, proběhla mezi vámi určitá diskuse,“ začala Pescoliová. „Vy jste říkal, že byla zamotaná v přikrývce, že zakopla a spadla ze schodů.“

„Ne,“ zakroutil Judd rázně hlavou. „Já si jasně pamatuju, že Cameron se o ní otřel a ona upadla. Nikdo v té chvíli nebyl tak blízko, aby ji chytil.“

„Říkal jste, myslím, že do ní strčil,“ připomněla mu Pescoliová ze svého místa na opačné straně stolu.

„Bylo to něco mezi tím.“ Judd přimhouřil oči a jeho ramena byla toporná. „Nechápu, kam svou otázkou míříte.“

„Já ano,“ pronesl Gerald. „Tenkrát v noci jsem přišel domů a Cameron byl velice rozrušený. Říkal, že to nechtěl udělat. Že nechtěl do Aggie strčit, jenže s tím nemohl nic dělat. Nejdřív jsem to nechápal. Teprve potom jsem si vyslechl Thanea a jeho verze byla trochu odlišná. Ten mi řekl, že ve skutečnosti jsi ty, Judde, strčil do Camerona a on spadl na Aggii. Colt dokonce tvrdil, že jsi Cama schválně na Aggii shodil. Cam však dokázal včas zabrzdit a nespadnout.“

„Byli jsme děti…,“ poznamenal Judd s pokrčením ramen. „Už je to strašně dávno. Nemůžeš od nás teď očekávat, že si přesně vybavíme, co se tenkrát vlastně stalo.“

Pescoliová přešla ke dveřím a znovu je otevřela. Do vyšetřovací místnosti nakráčela Clarissa Johnsonová Wernerová. „Dostala jsem pozvánku,“ obrátila se k bratrovi na vysvětlenou. Vzápěti však s naprosto sebejistotou dodala: „Mýlíš se. Já si na to dobře pamatuju. Byla jsem tam taky.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Judd. „Poslouchala jsi snad za dveřmi?“

„Ne, dívala jsem se na monitor,“ pronesla věcně. „Lhal jsi. Viděla jsem zcela přesně, co se tam tenkrát odehrálo. Za tím neštěstím stojíš ty, Judde. Možná jsi nechtěl, aby Aggie spadla ze schodů, ale v každém případě jsi pořádnou silou vrazil do Camerona a on spadl rovnou na ni. Právě jsem telefonovala, vyšla jsem ale na chodbu, abych vás zkontrolovala… a v té chvíli jsi ho strčil.“

„O co vám jde?“ zeptal se Judd rozčileně. „Byla to nehoda. Dětská neplecha.“ Na čele se mu objevily drobné krúpějky potu.

„A tenkrát na tom svahu, když zemřela Kathleen,“ pokračovala Clarissa nemilosrdně, „jsi byl u toho taky. Lyžoval jsi s Camem a Kathy. Viděla jsem, jak si s nimi povídáš, a později mi Cam řekl, že jsi ho vyprovokoval, aby začal s Kathy závodit a vytlačil ji mimo dráhu. Říkal jsi mu, že stejně jako Aggie ani Kathy není normální. Že je taky duševně nemocná. Přitom to byl jen Cam, kdo tu trpěl mentální poruchou.“

„O čem to mluvíš, proboha?“ zeptal se Judd a pot už mu vyrazil i nad horním rtem. „To je naprostá hloupost. Nesmysl. Čiré výmysly, které nehodlám dál poslouchat.“

Pescoliová tuto reakci očekávala. „Snažily jsme se s mojí kolegyní dostat té věci na kloub,“ začala pomalu. „Věděly jsme, že všechny vraždy spáchal Cameron a že zřejmě neměl žádného parťáka. Já jsem si ale pořád říkala, že mu přece jen někdo musel trochu pomoci. Nejdřív mne napadlo jeho dvojče, Colt. Ale potom jsem zjistila, že firma vašeho otce, která má spoustu dceřiných odnoží, koupila i jednu starou kliniku, kde se dříve prováděla umělá oplodnění. A kdo byste řekl, že je podepsán na všech kupních smlouvách?“

Judd nehnul ani brvou. „Koupili jsme spoustu nejrůznějších podniků. Jednalo se především o lékařská zařízení.“

Pescoliová se naklonila dopředu. „Nechcete nám říct, jaký byl váš vztah k bratrovi Cameronovi?“

„Můj bratr byl blázen.“

„A jedna sestra mentálně retardovaná, zatímco další trpěla maniodepresí. Vypadá to, že psychické problémy ve vaší rodině se neomezily pouze na ženské potomky vašeho otce. Myslím, že je čím dál jasnější, že Cameron potřeboval určité duchovní… vedení nebo jak by se to dalo nazvat.“

„Myslím, že blázen jste tady především vy, paní vyšetřovatelko!“ Judd zrudnul a jednu ruku měl zaťatou v pěst. Potom prudce vstal a odešel ke dveřím. „Tento výslech právě skončil.“

„Ještě se s vámi uvidíme, pane Johnsone,“ dodala Pescoliová.

„To si jen myslíte!“ Práskl dveřmi a Gerald, který se tvářil ještě víc zkormouceně než předtím, ho s Clarissou v závěsu za okamžik následovali.

Když osaměly, Pescoliová se otočila k Alvarezové. „Co budeme dělat teď?“

Alvarezová se zlehka usmála. „Budeme ho muset zmáčknout.“

„To si piš.“

Společně vyšly ven a na chodbě se Alvarezová podívala na svou parťačku. „Čekají nás další veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai