Ztracené duše

Lisa Jackson

Domino (2008)

Hodnocení:

80%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Sedmadvacetiletá Kristi Bentzová se už dvakrát stala předmětem zájmu sériového vraha, ale měla dost štěstí, aby pokaždé vyvázla. Nyní žije na přání otce mimo nebezpečí v New Orleans, ale spokojená není. Nehodlá se vzdát svého novinářského snu a psát o zločinech, které svou zvráceností pobuřují a zároveň fascinují. A jak se zdá, nyní nadešla její životní šance. Během dvou let ze střední školy Všech svatých záhadně zmizely čtyři studentky. Byly to „ztracené duše“ – problematické a zároveň velmi zranitelné dívky, na nichž vlastně nikomu nezáleželo. Policie se domnívá, že utekly, ale Kristi vycítí, že mezi nimi existuje jakési znepokojivé pojítko. Zapíše se ke studiu a snaží se působit stejným dojmem jako ony. Zároveň zjišťuje, že kdysi bigotní katolická škola skrývá mnohá znepokojivá tajemství, mezi nimiž dominují zvěsti o temném kultovním spolku. Členové údajně nosí na krku ampulky s krví a setkávají se při rituálech, na něž má přístup jen naprostá elita. Kristi pochopí, že pravdu nalezne, jen pokud se jí podaří mezi tuto elitu proniknout. Je to ovšem balancování na hraně nože, kdy přestává být jasné, kdo je pronásledovaným a kdo kořistí. A jakmile zmizí další dvě dívky, Kristi začne být jasné, že svého rivala podcenila – proti své vůli se stala členkou spolku smrti, odkud není úniku…

Lisa

Jackson

ZTRACENÉ

DUŠE

2008

Copyright © 2008 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2008 by Petra Pachlová

Cover design © 2008 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu LOST SOULS,

vydaného nakladatelstvím Kensington Books, New York 2008,

přeložila Petra Pachlová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázek 1 Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2008

ISBN 978-80-7303-423-8

POZNÁMKA AUTORKY

Pro účely tohoto příběhu jsem si ve městě New Orleans vytvořila vlastní policejní oddělení a pozměnila některé policejní postupy.

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala všem, kteří na této knize spolupracovali. Můj nakladatel John Scognamiglio, člověk s hlubokým pochopením, mi jako vždy s knihou pomáhal od chvíle, kdy byla jen zárodkem nápadu. S jeho přispěním jsem dokázala proměnit neurčitý koncept v celý příběh a neumím si ani představit, kolik hodin nad rukopisem strávil. Dřív než hotová kniha dorazila do New Yorku, pomáhala moje sestra, spisovatelka Nancy Bushová, s úpravami a zpracováním rukopisu – věřte mi, že je to úmorná dřina. V pozadí mi pak s výzkumem a reklamou pomáhal celý zástup lidí. Nikdy jim nemůžu dost poděkovat. Byli to: Ken Bush, Alex Craft, Matthew Crose, Michael Crose, Kelly Fosterová, Ken Melum, Roz Noonanová, Joan Schulhaferová, Mike Sidel, Larry Sparks a Niki Wilkinsová. Pokud jsem na někoho zapomněla, moc se omlouvám. Mohu to svést na stáří?

Prolog

VYSOKÁ ŠKOLA VŠECH SVATÝCH

BATON ROUGE, LOUISIANA

PROSINEC

Kde to jsem?

Ryleeno tělo ovanul ledový vítr.

Naskočila jí husí kůže.

Otřásla se, zamrkala a snažila se proniknout proměňující se temnotou, chladnou černou prázdnotou s tlumenými body červeného světla zahalenými zvedající se mlhou. Mrzla, napůl ležela na nějaké pohovce a…

Ach bože, jsem nahá?

Byla to pravda?

Ani náhodou!

Přesto cítila měkký samet pod nohama, zadkem i rameny, kde se dotýkala vyvýšeného opěradla pohovky.

Mozkem jí projela ostrá jehla strachu.

Pokusila se pohnout, ale její paže ani nohy se nehnuly. Dokonce nedokázala ani otočit hlavou. Obrátila oči vzhůru a pokusila se zadívat na strop toho zrůdného tmavého sálu s podivným červeným světlem.

Uslyšela tiché zakašlání.

Cože?

Nebyla sama?

Snažila se trhnout hlavou směrem ke zvuku.

Ale nepodařilo se jí to. Hlava jí spočívala na pohovce.

Pohni se, Rylee, vstaň a hni se, do prdele! Další zvuk. K uším jí dolehlo zaskřípění boty na betonu – nebo na něčem tvrdém. Vypadni odsud, vypadni teď hned. Tohle je tak zatraceně divný.

Napínala uši. Měla dojem, že zaslechla tichounký šepot přicházející ze stínů. Co to sakra bylo?

Žaludek se jí sevřel novým strachem. Proč se nemohla pohnout? Co se to pro všechno na světě dělo? Pokusila se promluvit, ale nedokázala vyslovit ani hlásku, jako kdyby měla zmrzlé hlasivky. Horečnatě se kolem sebe rozhlížela, oči se jí sice pohybovaly, ale hlavou nepootočila ani o kousíček.

Srdce jí bušilo a navzdory chladnému vzduchu se začala potit.

Tohle byl sen, ne? Hrůzná noční můra, ve které se nemohla hýbat a ležela na sametové pohovce nahá jako v den, kdy se narodila. Zdálo se, že gauč je maličko vyvýšený, jako kdyby se ocitla na podivném jevišti nebo nějakém stupínku a ve stínech okolo se skrývali lidé coby neviditelné publikum.

Hrdlo se jí stáhlo hrůzou.

Zmocnila se jí panika.

Je to jen sen, na to nezapomínej. Nemůžeš mluvit, nemůžeš se hýbat, všechno to jsou typické příznaky noční můry. Uklidni se, vytěsni to ze své mysli. Ráno se vzbudíš…

Ale nedokázala potlačit představy běžící jí myslí, protože něco tu nebylo tak docela v pořádku. Celá tahle scéna byla hrozně, hrozně divná. Ještě nikdy, když ji děsila noční můra, se jí nezdálo, že by snad snila. A všechno vypadalo tak opravdově, tak skutečně, že pochybovala o logičnosti svých úvah.

Co si pamatovala…, ach bože, bylo to včera večer…, nebo jen před pár hodinami? Vyšla si na skleničku s novými přáteli z vysoké školy, takovou skupinkou, která vyznávala subkulturu gothů a upíry…, ne, ne…, trvali na tom, že se jedná o vampýry. Díky tomu starodávnému výrazu to snad mělo vyznít skutečněji nebo co. Hodně se o tomhle kultu šuškalo, padaly různé výzvy a pilo se rudé martini, o kterém ostatní tvrdili, že bylo potřísněno opravdickou lidskou krví. Jednalo se o nějaký „obřad zasvěcení“.

Rylee jim nevěřila, ale chtěla být součástí jejich kroužku, a tak přijala jejich výzvy, vyhověla jim… a teď…, teď byla omámená. Něco jí přimíchali do pití, ne krev, ale nějakou příšernou psychedelickou drogu, po které má halucinace – tím to bylo! Copak si nevšimla nepatrného zaváhání, když jí podali krvavě rudé martini a vtiskli jí stopku skleničky do prstů? Copak necítila jejich vzrušení, dokonce strach, když nápoj pomalu neupíjela, ale okázale ho do sebe hodila?

Ach bože…

Tohle zasvěcení – které jí připadalo tak trochu jako žert – se nebezpečně a nepředvídatelně zvrátilo. Vybavovala si, jak nejasně souhlasí s tím, že bude součástí „představení“. Vypila falešnou „krev“ ve skleničce na martini a ano, opravdu měla pocit, že tyhle upíří záležitosti, do kterých byli její nově nabytí přátelé celí žhaví, jsou celkem fajn, ale jejich řeči rozhodně nebrala vážně. Jen si myslela, že jí vymývají mozek a zkoumají, jak daleko zajde…

Ale pár minut po vypití nápoje se začala cítit podivně. Víc než opilá, úplně mimo sebe. Pozdě si uvědomila, že do martini nasypali silnou drogu a že začíná ztrácet vědomí.

Až teď.

Kolik času uplynulo?

Minuty?

Hodiny?

Neměla tušení.

Noční můra?

Špatný trip?

Pevně věřila, že ano. Protože jestli tohle byla skutečnost, pak opravdu ležela na pohovce na pódiu, neměla na sobě nic a dlouhé vlasy měla stočené u hlavy. Nedokázala pohnout končetinami. Jako kdyby hrála nějakou roli ve strašidelném, zvráceném dramatu, v takovém, které, a tím si byla jistá, nemá šťastný konec.

Uslyšela další vzrušené zašeptání.

Červené světlo začalo nepatrně blikat a jen zdůrazňovalo vyděšené údery jejího srdce. Představovala si, že vidí bělma desítek očí zírajících na ni z temnoty.

Bůh mi pomáhej.

Zaskřípala zuby a vůlí se snažila přimět své končetiny k pohybu, ale nedočkala se žádné reakce. Ničeho.

Pokusila se vykřiknout, zařvat, říct někomu, aby zastavil tohle šílenství! Vydralo se z ní jen nepatrné zakňourání.

Zmocnil se jí strach.

Copak to někdo nemůže zarazit? Někdo z diváků? Copak nevidí její hrůzu? Neuvědomují si, že ten vtip zašel až příliš daleko? Beze slova je prosila očima. Pódium začalo pomalu osvětlovat několik vhodně umístěných žárovek, které vytvářely měkkou, neostrou zář zdůrazněnou pomrkávající rudou lampou.

Po pódiu se převalovaly chomáče, mlhy.

Zdálo se, že neviditelní diváci zašuměli očekáváním. Co se s ní stane? Věděli to? Byl to rituál, kterého už byli svědky dřív, snad jím dokonce prošli sami? Nebo to bylo něco horšího, něco příliš strašného, aby na to vůbec pomyslela?

Odsoudili ji k smrti.

Ne! Bojuj, Rylee, bojuj! Nevzdávej se! Nedělej to!

Znovu se vší silou pokusila pohnout a znovu ji její svaly neposlechly. Marně se snažila zvednout jednu ruku, hlavu, nohu, zkrátka cokoli, ale nedokázala to.

Pak ho uslyšela.

Vlasy na zátylku se jí zježily strachem ledovým jako vody Severního moře. Okamžitě věděla, že na pódiu už není sama. Koutkem jednoho vyděšeného oka zahlédla pohyb. Chuchvalci převalující se houstnoucí mlhy přicházela temná postava vysokého muže s širokými rameny.

V hrdle jí vyschlo.

Srdce jí sevřela panika.

Zírala na něj. Sledovala, jak se pomalu přibližuje. Strach ji ochromoval. Byl to on. Muž, o kterém si milovníci vampýrů šeptali.

Skoro čekala, že bude mít na sobě černou kápi s šarlatovým lemováním, obličej bledý jako smrt, žhnoucí oči a blýskající se špičáky, které odhalí, jakmile ohrne rty.

Ale nebylo to tak. Tenhle muž sice byl částečně oblečený v černém, ale neměl žádnou kápi, žádné záblesky rudého saténu, žádné žhnoucí oči. Byl štíhlý, ale s pevným tělem. A byl neuvěřitelně sexy. Oči ukrýval za velkými zrcadlovými slunečními brýlemi. Měl černé vlasy, nebo byly možná mokré, a tak dlouhé, že se dotýkaly límce černého koženého saka. Ošoupané džíny mu seděly nízko na bocích. Vybledlé tričko bývalo kdysi tmavé. Vysoké boty z hadí kůže už byly odřené a měly sešlapané podpatky.

Něčím jí připadal povědomý, ale nedokázala jeho obličej přesně zařadit.

Z temnoty kolem pódia zahučelo dychtivé očekávání.

Znovu si pomyslela, že je to neobvyklý sen, podivná noční můra nebo halucinace, která teď byla stejně vzrušující jako děsivá.

Ach prosím…, ať to není skutečné…

Došel k pohovce a zastavil se. Skřípění podrážek jeho bot jí už nedunělo v hlavě, jen sykot dychtivých diváků přehlušoval její vlastní rozbušené srdce.

Zadní část pohovky oddělovala jejich těla, ale on jí položil velkou mozolnatou ruku na holý krk. Rozechvělo ji to, rozproudilo krev a maličko zaplašilo strach, který ji ochromoval. Špičkami prstů jí jemně třel klíční kosti, až se jí ještě víc zrychlil tep.

Jedné její části, velmi malé části, připadal smyslný.

Neviditelný dav se rázem utišil.

„Tohle,“ prohlásil pánovitým, ale hlubokým hlasem, jako kdyby oslovoval neviditelné obecenstvo, „je vaše sestra.“

Přítomní jen vzrušením vydechli „aaach“.

„Sestra Rylee.“

Ano, to je její jméno, ale… o čem to mluví? Chtěla mu odporovat, zavrtět hlavou, povědět mu, že to, co se tady děje, je špatné, že její bradavky jsou ztuhlé jen chladem, ne touhou a že chvění hluboko uvnitř jejího těla rozhodně není fyzický chtíč.

Ale on znal pravdu.

Cítil její žádostivost. Vytušil její strach. A ona věděla, že ji pro její vášnivé emoce miluje.

Nedělejte to, prosila ho beze slov, ale byla si jistá, že si čte protichůdné signály v jejích rozšířených zorničkách, v jejím zrychleném dechu i ve sténání, které vyjadřovalo spíš touhu než strach.

Jeho silné prsty maličko přitlačily a horká bříška prstů se silně tiskla na její kůži.

„Sestra Rylee se k nám dnes večer dobrovolně připojila,“ prohlásil přesvědčivě. „Je připravená podstoupit nejvyšší, konečnou oběť.“

Jakou oběť? To neznělo dobře. Rylee se znovu pokusila zaprotestovat, odtáhnout se, ale byla ochromená. Jediná část jejího těla, která nebyla úplně otupělá, byl její mozek, a zdálo se, že i ten jako by se ji chystal zradit.

Věř mu, šeptala jedna její část. Víš, že tě miluje…, cítíš to… A jak dlouho jsi čekala na někoho, kdo by tě miloval?

Ne! Tohle bylo šílené. Mluvila z ní droga.

Ale chtěla se poddat dotekům jeho prstů sklouzávajících a sjíždějících o maličko níž v horké stopě podél ňader a stále blíž k jejím rozbolavělým bradavkám.

Hluboko uvnitř se zachvěla. Pociťovala touhu.

Ale to bylo špatné. Nebo ne…?

Naklonil se blíž, nosem se zabořil do jejích vlasů a rty se dotkl ucha. Zašeptal tak tiše, že to slyšela jen ona: „Miluji tě.“ Roztála. Chtěla ho. Prostoupily ji záchvěvy vzrušení. Jeho prsty třely kůži pod klíčními kostmi maličko silněji, až se bořily do masa. Na okamžik zapomněla, že je na pódiu. Byla s ním sama a on se jí dotýkal…, miloval ji… Toužil po ní jako ještě žádný muž… A…

Tvrdě přitlačil.

Silný prst se zaťal do jejího masa a rýpl ji do žebra.

Projela jí ostrá bolest.

Oči se jí rozšířily.

Tělem jí zacloumal strach a adrenalin. Srdce jí zběsile a poplašeně bušilo.

Co si myslela? Že ji svede?

Ne!

Láska? Ach, prokristapána, on ji nemiloval! Rylee, nenech se oklamat. Neskoč na tak hloupou lest.

Zatracený halucinogen ji přesvědčil, že ji má rád, ale on, ať je to kruci kdokoli, ji chce využít jen pro své zvrácené představení.

Zírala na něj. Poznal její hněv.

Ten zmetek se usmál, až se mu bíle zableskly zuby.

Tehdy poznala, že vychutnává její bezmocnou zlost. Cítil, jak jí buší srdce, jak její žhavá krev horečnatě proudí žilami.

„Zde je neposkvrněná krev panny,“ pronesl k neviditelnému davu.

Ne!

Máte špatnou dívku! Já nejsem…

Usilovně se soustředila a pokusila se promluvit, ale jazyk se odmítal pohybovat a hlasivkami neprošel žádný zvuk. Snažila se bojovat, ale její končetiny byly bezmocné.

„Neboj se,“ zašeptal.

S hrůzou hleděla, jak se sklání ještě níž, blíž k ní, a cítila jeho horký dech. Rozevřel rty a odhalil zuby.

Zablýskly se dva jasné špičáky, přesně jak si to představovala!

Prosím, bože. Prosím pomoz mi se vzbudit. Prosím, prosím…!

V dalším okamžiku cítila ledové bodnutí, jako píchnutí jehlou, když jeho ostré špičáky protrhly kůži a lehce zajely do tepny.

Její krev začala prýštit…

1

Zatím to jde dobře, pomyslela si Kristi Bentzová, když hodila oblíbený polštář na zadní sedadlo své deset let staré hondy. Pro ni to sice bylo nové auto, ale tachometr ukazoval téměř sto třicet tisíc najetých kilometrů. Polštář dopadl na její batoh, knihy, lampu, iPod a další nezbytnosti, které si s sebou brala do Baton Rouge. Její otec pozoroval, jak se stěhuje z domu, ve kterém všichni společně bydleli, malého domku, který ve skutečnosti patřil její nevlastní matce. Celou dobu, co na ni zíral, se Rick Bentz tvářil hrozně zklamaně.

Co bylo ještě nového?

Přinejmenším, díky bohu, byl její otec stále mezi živými.

Odvážila se vrhnout krátký pohled jeho směrem.

Barvu měl dobrou, dokonce zdravou, tváře zčervenalé od větru prohánějícího se tisovci a borovicemi a na tmavých vlasech se mu lesklo pár dešťových kapek. Jistě, vlasy mu prokvétaly několika šedivými prameny a za poslední rok přibral asi dvě nebo tři kila, ale alespoň vypadal zdravý a plný síly. Ramena měl rovná a oči jasné.

Díky bohu.

Protože občas tomu tak nebylo. Přinejmenším Kristi to tak nepřipadalo. Co se probrala z kómatu asi před rokem a půl, mívala o něm vidiny. Strašlivé představy. Občas když se na něj podívala, připomínal jí ducha, barvu měl popelavou, místo očí dva temné, neproniknutelné otvory a jeho dotek byl chladný a vlhký. A častokrát měla noční můru o ponuré noci, syčících blescích rozervávajících černou oblohu, o dunivém praskotu zasaženého stromu a pak o mrtvém otci ležícím v kaluži vlastní krve.

Bohužel tyhle představy ji pronásledovaly i jindy než jen ve snách. Během dne vídala, jak se mu ztrácí barva z kůže, dívala se, jak jeho tělo bledne a šedne. Věděla, že její otec zemře. A že se to stane brzy. Až příliš často vídala jeho smrt v navracející se noční můře. Poslední rok a půl si byla jistá, že dojde svému krvavému a strašlivému konci, kterého byla ve svých snech svědkem.

Těch posledních osmnáct měsíců se o něj příšerně bála, zatímco ona sama se uzdravovala ze svých zranění, ale dnes, den po Vánocích, byl Rick Bentz učiněným obrazem zdraví. A byl pěkně naštvaný.

Neochotně jí pomohl odnést kufry do auta. Vítr se proháněl bažinatým ramenem řeky, chřestil větvemi, zvedal listy a přinášel pach deště a vody z bažiny. Zaparkovala třídveřové auto na cestě plné kaluží končící před malým domkem, který obýval Rick se svou druhou ženou.

Olivia Benchetová-Bentzová byla pro Ricka požehnáním. O tom nebylo pochyb. Ale Olivia a Kristi se zrovna nemilovaly. Zatímco si Kristi za tichého nesouhlasu svého otce nakládala věci do vozu, Olivia stála mezi dveřmi asi šest metrů daleko, hladké obočí měla znepokojením zkrabatělé a oči plné obav, ale neříkala vůbec nic.

Naštěstí.

Olivia dobře věděla, že se nemůže plést mezi otce a dceru. Byla natolik chápavá, aby se do jejich rozhovorů nevkládala. Přesto tentokrát nezmizela uvnitř domu.

„Zkrátka si myslím, že to není nejlepší nápad,“ řekl její otec… po kolikáté? Po dvou tisící od chvíle, co Kristi přišla s novinkou, že se zapsala do zimního semestru na Vysokou školu Všech svatých v Baton Rouge? Ne že by to bylo nějaké velké překvapení. Pověděla mu o svém rozhodnutí už v září. „Mohla bys zůstat s námi a…“

„Slyšela jsem tě poprvé i podruhé a po sedmnácté a po tří sté čtyřicáté druhé a…“

„Tak dost!“ Zvedl ruku, jako by se vzdával.

Sklapla pusu. Proč se pořád hádali? I po tom všem, čím si oba prošli? I když jeden druhého několikrát málem ztratili?

„Čemu přesně na ‚Stěhuju se z New Orleansu a vracím se zpátky do školy‘ nerozumíš, tati? Mýlíš se, nemůžu tu zůstat. Já prostě… nemůžu. Jsem už moc stará, abych bydlela s tátou. Potřebuju svůj vlastní život.“ Jak mu měla vysvětlit, že pozorovat ho den za dnem, jednu chvíli ho vidět zdravého, pak popelavého, a nato umírajícího, už zkrátka nedokázala vydržet? Byla přesvědčená, že zemře, a tak s ním bydlela, když se uzdravovala z vlastních zranění, ale dívat se, jak mu mizí barva z obličeje, ji ničilo a napůl přesvědčilo, že blázní. Pro lásku boží, kdyby tu zůstala, všechno by se jen zhoršilo. Dobrá zpráva: už dlouho se jí ta podoba neukázala, skoro přes měsíc, takže snad si všechny negativní signály vykládala špatně. Nicméně bylo načase, aby se pustila do svého vlastního života.

Sáhla do tašky pro klíče. Nemělo smysl se dál dohadovat.

„Dobře, dobře, odcházíš. Pochopil jsem.“ Zamračil se na nízké tmavé oblaky plující po obloze a zakrývající všechny sluneční paprsky.

„Ty tomu rozumíš? Tys to pochopil? Vážně? Potom, co jsem ti to řekla asi kolikrát? Tak miliónkrát?“ Kristi se zašklebila, ale pak se na něj usmála. „Vidíš, ty seš zkrátka vyšetřovatel jako břitva. Přesně jak stojí v novinách: místní hrdina detektiv Rick Bentz.“

„Noviny o tom vědí houby.“

„Další bystrý postřeh špičkového detektiva neworleanské policie.“

„Nech toho,“ zamumlal, ale jeden koutek drsných, tvrdě řezaných úst mu zacukal, což se dalo vykládat jako nepatrný úsměv. Prsty si prohrábl vlasy a ohlédl se zpátky k domu na Olivii, ženu, která se stala pevným bodem jeho života. „Bože, Kristi,“ vzdychl. „Ty seš ale dáreček.“

„To je dědičný.“ Konečně našla klíče.

Přivřel oči a ústa mu ztuhla.

Oba věděli, na co myslí, ale ani jeden nezmínil skutečnost, že není jejím biologickým otcem. „Nemusíš odsud utíkat.“

„Já odsud neutíkám. Neutíkám od ničeho. Ale utíkám k něčemu. Říká se tomu zbytek mého života.“

„Mohla bys…“

„Hele, tati, nechci to poslouchat,“ přerušila ho Kristi, hodila kabelku na přední sedadlo vedle tří krabic s knihami, dévédéčky a cédéčky. „Celé měsíce jsi věděl, že se vracím zpátky do školy, tak teď není důvod dělat z toho velkou scénu. Je rozhodnuto. Jsem dospělá a jedu do Baton Rouge na svou starou alma mater, Vysokou školu Všech svatých. Není to snad konec světa. Vždyť je to jen pár hodin jízdy.“

„Nejde o vzdálenost.“

„Já to potřebuju udělat.“ Ohlédla se na Olivii, jejíž pocuchané blonďaté vlasy zezadu ozařovaly žárovky z vánočního stromečku. V přicházející bouři se její malý domek zdál teplý a útulný. Ale nebyl to Kristin domov. Nikdy nebyl. Olivia byla její nevlastní matka, a přestože spolu celkem vycházely, zatím se mezi nimi nevytvořilo pevné rodinné pouto. Třeba se nikdy ani nevytvoří. Tohle byl život jejího otce a s ní to nemělo mnoho společného.

„Něco se tam děje. Pohřešují nějaké studentky.“

„Tys to už prověřoval?“ chtěla vědět celá popuzená.

„Jen jsem četl o několika zmizelých dívkách.“

„Chceš říct o dívkách, co utekly?“

„Chci říct zmizelých.“

„Nedělej si starosti!“ odsekla. I ona se doslechla, že ze školy nečekaně zmizelo několik dívek, i když žádné vyšetřování nepotvrdilo, že by se stalo něco nezákonného. „Dívky často opouštějí školy i své rodiče.“

„Vážně?“ opáčil.

Zátokou se prohnal poryv studeného větru, zvedl mokré listy a profoukl Kristinu bundu s kapucí. Na chvilku přestalo pršet, ale obloha byla šedá a zatažená a na popraskaném betonu se leskla spousta kaluží.

„Nejde o to, že bych nechtěl, aby ses vrátila zpátky do školy,“ prohlásil Bentz a bokem se opřel o kapotu hondy. Dnes vypadal jako reklama na zdraví – pleť měl červenou, tmavé vlasy jen na několika místech prokvétaly šedinami. „Ale co ten tvůj nápad stát se spisovatelkou kriminálních příběhů?“

Zvedla ruku a pak upravila některá zavazadla na zadním sedadle, stlačila je, aby dobře viděla zpětným zrcátkem. „Vím, co myslíš. Nechceš, abych psala o případech, na kterých jsi pracoval. Nedělej si starosti. Nebudu šlapat po žádný svatý půdě.“

„To nemyslím a ty to dobře víš,“ vyjel. V jeho hluboko posazených očích se zableskl hněv.

Fajn. Jen ať se zlobí. I ona byla naštvaná. Posledních několik týdnů si šli hrozně na nervy.

„Bojím se o tvou bezpečnost.“

„No tak se neboj, jasný?“

„Nech toho. Dobře víš, že už jsi se několikrát stala terčem.“ Zadíval se jí do očí a ona věděla, že znovu prožívá strašlivé vteřiny jejího únosu a napadení.

„Jsem v pořádku.“ Maličko zjihla. Přestože ji často doháněl doslova k šílenství, byl to dobrý člověk. Věděla to. Jen si o ni dělal starosti. Jako vždycky. Ale to ona nepotřebovala.

S úsilím potlačila netrpělivost, když z předních dveří vyletěl Chlupáč, voříšek její nevlastní matky, a zahnal do větví borovice veverku. Zrzka se vyškrábala po hrubém kmeni, usadila se vysoko na větvi a shlížela dolů, aby se vysmívala bezmocnému kříženci teriéra. Chlupáč škrábal kmen packami, skučel a kroužil kolem stromu.

„Pšt…, příště ji určitě dostaneš,“ konejšila ho Kristi a sebrala ho ze země. Chlupáč se jí mokrými tlapkami opřel o bundu a olízal jí tvář. „Taky se mi bude stýskat,“ pověděla psíkovi, který se jí kroutil v náručí, aby se dostal zpátky na zem a mohl dál pronásledovat hlodavce. Postavila ho na zem a maličko zamrkala, jak se ozvala stará bolest za krkem.

„Chlupáči! Pojď sem!“ přikázala Olivia z verandy, ale veverkou zaujatý teriér si jí nevšímal.

„Ještě nejsi úplně zdravá,“ namítl Bentz.

Kristi si hlasitě povzdychla. „Hele, tati, všichni mí roztodivní specialisti prohlásili, že jsem v pořádku. Jsem na tom líp než kdy dřív, rozumíš? Je až legrační, co krátký pobyt v nemocnici, trocha fyzioterapie, pár sezení s cvokařem a skoro rok intenzivního tréninku dokážou udělat.“

Odfrkl si. Jako kdyby se jeho strachu mělo dodat váhy, přiletěla k nim vrána a usadila se na holých větvích magnolie. Posměšně zakrákala.

„Bylas pěkně vyděšená, když ses v nemocnici probrala,“ připomněl jí.

„Proboha, to je stará historie.“ A navíc pravdivá. Od jejího pobytu na jednotce intenzivní péče se celý svět změnil. Hurikán Katrina zničil New Orleans a prohnal se celým Mexickým zálivem. Zpustošení, zoufalství a zkáza stále přetrvávaly. Ačkoli hurikán řádil v zálivu před rokem, následky přírodního běsnění byly všude patrné a budou ještě léta, nejspíš desetiletí. Dokonce se říkalo, že New Orleans už nikdy nebude takový, jako býval. Kristi na to nechtěla ani pomyslet.

Její otec byl pochopitelně přepracovaný. Fajn, chápala to. Všichni policisté pracovali nadoraz a byli na zhroucení, stejně jako město samotné. Někteří postižení obyvatelé byli evakuováni do velmi vzdálených míst a stále se nevraceli. Kdo jim to mohl vyčítat, když nemocnice, služby a doprava byly v takovém zmatku? Pochopitelně se začalo s obnovou, ale nerovnoměrně, a postup byl pomalý. Francouzská čtvrť, která přežila bez vážnějších poškození, si naštěstí stále uchovala výjimečnou atmosféru starého New Orleansu, takže do této části města se začali pomalu vracet turisté.

Kristi pracovala posledních šest měsíců jako dobrovolnice v místní nemocnici, pomáhala svému otci na stanici, trávila víkendy čištěním města, ale teď si řekla – a její cvokař ji podpořil –, že potřebuje začít žít svůj život. New Orleans se pomalu, ale jistě vracel do zaběhnutých kolejí. A pro ni nastal čas, aby přemýšlela o zbytku svého života a o tom, co chce dělat.

Detektiv Rick Bentz jako vždy nesouhlasil. Po hurikánu se zase začal chovat příliš ochranitelsky. Svou rodičovskou roli značně přeháněl. Kristi to dál nemohla vydržet. Přece už nebyla dítě ani teenager. Byla kruci dospělá!

Přibouchla zadní dveře auta. Nezavřely se, a tak trošku posunula svůj oblíbený polštář, lampičku a ručně šitou přikrývku, kterou jí darovala prateta, a zkusila to znovu. Tentokrát zámek zacvakl. „Musím jet.“ Podívala se na hodinky. „Řekla jsem své domácí, že si dneska přeberu byt. Zavolám, hned jak se tam dostanu, a budu tě podrobně informovat. Mám tě ráda.“

Zdálo se, že chce něco namítnout, ale pak jen zavrčel: „Já tebe taky, holčičko.“

Objala ho a ucítila jeho drtivé sevření. Překvapilo ji, že musí potlačovat slzy, když se od něj odtáhla. To bylo směšné! Poslala Olivii vzduchem polibek a nastoupila do auta. Jedním otočením zápěstí se motor malého auta probral k životu a Kristi se staženým hrdlem vycouvala z dlouhé, úzké příjezdové cesty mezi stromy.

Otočila auto, ale vjela přitom na mokrý chodník. A ještě jednou se podívala na svého otce, který měl zvednutou ruku, jak jí mával na rozloučenou. Zhluboka vydechla a najednou se cítila volná. Konečně odjížděla. Po dlouhé době stojí na vlastních nohou. Ale jak se vydala na cestu, obloha potemněla a Kristi zachytila ve zpětném zrcátku obraz Ricka Bentze.

Znovu se z něj vytratila všechna barva a jen v černých, bílých a šedých odstínech vypadal jako duch. Přestala dýchat. Mohla utéct, jak daleko chtěla, ale nikdy se jí nepodaří uniknout živé představě otcovy smrti.

V hloubi srdce to věděla.

Bylo to jisté.

A stane se to brzy.

~~~

Jay McKnight poslouchal starou baladu Johnnyho Cashe a díval se před sebe ven předním sklem pick-upu, zatímco stěrače rozháněly mrholící déšť. Ujížděl devadesátikilometrovou rychlostí bouřkou se svým napůl slepým loveckým psem usazeným na místě spolujezdce a přemýšlel, jestli se úplně nezbláznil.

Proč by jinak souhlasil, že převezme večerní seminář kamarádovy známé, která si vzala roční volno? Co dlužil doktorce Althee Monroeové? Nic. Tu ženu sotva znal.

Třeba to děláš právě proto, aby ses nezbláznil. Zatraceně nutně jsi potřeboval změnu. A vůbec, co je špatného na tom učit jeden semestr dychtivé mladé mozky o kriminalistice a práci forenzní laboratoře?

Přeřadil na nižší rychlost, sjel z hlavní silnice a vydal se známými bočními ulicemi, ve kterých déšť padal skrz holé koruny stromů a venkovní osvětlení se právě začalo rozsvěcet. Pod koly šuměla voda a několik chodců statečně čelilo bouři. Jay maličko stáhl okénko a Bruno, směska pitbulla, labradora a bladhaunda, přitiskl velký čenich k maličké škvíře s čerstvým vzduchem.

Cashův hlas duněl kabinou toyoty a Jay zpomalil, aby dodržel povolenou rychlost města Baton Rouge.

„Máma mi říkala…“

Jay zahnul na vydrolenou příjezdovou cestu na okraji Baton Rouge. Na jejím konci byl malý přízemní domek se dvěma ložnicemi, který patřil jeho tetě.

„… nehraj si s tou pistolí…“

Vypnul rádio a zastavil motor. Domek chtěly jeho věčně rozhádané sestřenice Janice a Leah prodat. Byla to součást dědictví po tetě Colleen. Sestry, které se zřídkakdy na něčem shodly, souhlasily, že v něm může bydlet, dokud ho neprodají, pokud v něm ovšem udělá nějaké drobné opravy, na které si Janicin líný manžel, co toužil po kariéře rockové hvězdy, zatím nenašel čas.

Jay zamračeně popadl velkou tašku a aktovku s notebookem a vystoupil z auta. Vyhrnul si límec proti dešti, pustil psa ven a počkal, až si to Bruno okolo očichá a nakonec zvedne nožičku na jeden z dubů rostoucích před domem. Pak teprve zamkl auto a pospíšil si cihlovou cestičkou, zarostlou plevelem, na verandu, kde svítilo světlo a zahánělo houstnoucí tmu. Pes se mu držel za patami, ostatně jako celých šest let, kdy byl Jay jeho majitelem. Jediné štěně ze šesti, které nikdo nechtěl. Jeho bratrovi patřila fenka, čistokrevný bladhaund, která při hárání nepočkala na vybraného čistokrevného psa. Podhrabala se z kotce a o půl kilometru daleko se spustila s přátelským voříškem, jehož majitel ho nechtěl dát vykastrovat. Výsledkem byl vrh štěňat, která za moc nestála, ale z nichž se vyklubali zatraceně dobří psi.

Hlavně Bruno s vynikajícím nosem a špatnýma očima. Jay se sklonil a poplácal svého psa. Ten ho přátelsky trknul hlavou do ruky. „Tak pojď, podíváme se dovnitř na tu spoušť.“

Blues Folsomský věznice mu znovu znělo v hlavě, když odemykal dveře a ramenem se do nich opřel.

V domě páchla zatuchlina. Byl dlouho neobývaný. Vzduch v něm byl těžký jako olovo. Přestože venku pršelo, pootevřel dvě okna. Strávil v domě poslední tři víkendy, vymaloval ložnici, vyspároval dlažbu v kuchyni a koupelně, seškrábal nánosy letité špíny na zadní verandě, kde stará pračka posloužila jako vosí hnízdo. Zrezlý krám spolu s rojem mrtvých vos už byl odvezený a na nově natřených prknech stály terakotové květináče s popínavými květinami.

Ale zdaleka ještě neskončil. Bude trvat měsíce, než dá dům do pořádku. Hodil tašku na zem v malé ložnici, pak přešel do kuchyně, kde sípala prastará lednice na popraskaném linoleu, které musel ještě vyměnit. Uvnitř lednice spolu se sýrem, který vyschl a skoro se rozdrobil, objevil balení šesti piv Lone Star. Popadl jednu láhev za úzké hrdlo. Pomyslel si, jak je zvláštní, že ze všech míst se právě Baton Rouge stalo jeho útočištěm, únikem z New Orleansu, města, kde pracoval a vyrůstal.

Vyprchala z něj všechna životní energie následkem hurikánu Katrina? Kriminalistická laboratoř na Tulane Avenue byla zničena a její práci teď pomáhali vykonávat v různých okrscích, v soukromých agenturách a vypomáhala jim i kriminalistická laboratoř Státní policie Lousiana se sídlem v Baton Rouge. Občas pracovali z obytných přívěsů. Bylo to jako noční můra – hodiny přesčasů a pocit marnosti, když posbírali doličné předměty jen proto, aby s nimi někdo posléze manipuloval a tím je znehodnotil. A pak ještě Jay pomáhal jako dobrovolník obětem hurikánu i s čištěním města, když záplavy opadly. Nepochyboval, že většina lidí v policejní službě přemýšlela, že odejdou, a spousta jich také odešla, takže se potýkali s nedostatkem lidí v době, kdy bylo třeba oddaných policistů více, ne méně.

Ne že by Jay někomu vyčítal rozhodnutí odejít. Nejenže pomáhali postiženým hurikánem, ale celá řada policistů se musela vypořádat se ztrátou vlastního domova i milovaných bližních.

On také potřeboval změnu. Nebylo to jen těmi úmornými hodinami, které trávil v práci. Byl svědkem hrůz způsobených katastrofou a sledoval město, jak se snaží vzpamatovat, zatímco na federální úrovni na sebe jednotlivé úřady jen vzájemně ukazovaly prstem. To bylo dost strašné. Ale vědomí, že tolik důkazů obtížně a namáhavě sesbíraných za dlouhá léta bylo doslova spláchnuto – to na něj doléhalo jako závaží. Nevyčíslitelná škoda. Tolik práce, než se podaří všechno napravit.

Ve třiceti už ho práce unavovala.

A bylo tu ještě něco – poslední z tragických událostí – co ho vyslalo na cestu pryč z New Orleansu.

Všichni ti rabující lidé – ti, kteří byli naprosto zoufalí, nebo to snad byli zločinci těžící z tragédie?

Či snad oběti uvězněné ve vlastních domovech nebo pečovatelských domech?

Zoufale pomalá pomoc od federální vlády?

Téměř smrt města, které miloval?

Nebo to bylo tím, že jeho vlastní domov naprosto zničily ječící vítr a valící se voda, které vyrvaly pronajatý dům ze základů a zničily téměř všechny jeho věci?

A kolik z toho neštěstí může svádět na nevydařený vztah s Gayle? Skončil jeho vinou? Její? Nebo to zapříčinila situace?

Nalil psovi čistou vodu do starého kastrolu a pak si otevřel pivo. Zhluboka se napil přímo z láhve a špinavým oknem plným dešťových kapek vyhlédl na dvorek. Přes tabulky skla zahlédl u větví osaměle stojící magnolie střemhlavý let netopýra. Rychle se stmívalo, a to mu připomnělo, že má ještě práci.

Zakroutil hlavou a uslyšel, jak mu praská v obratlích, ale ulevilo se mu. Přešel do druhé ložnice – stále vymalované ošklivým odstínem růžové – kam si dal stůl, lampičku a malou skříňku. V rohu měl Bruno pelíšek. Zrovna našel starou, napůl sežvýkanou „kost“ vyrobenou z kůže a začal ji žižlat. Jay si znovu lokl piva a pak láhev odložil. Otevřel notebook, postavil ho na otlučený stůl s umakartovou deskou a zapnul ho. Počítač se se zavrčením spustil a začal se probouzet k životu. O chviličku později už byl Jay připojený k internetu a prohlížel si poštu.

Mezi spamy a e-maily od spolupracovníků a přátel našel další vzkaz od Gayle. Když ho otvíral, maličko se mu sevřel žaludek, ale přečetl si její krátký srdečný mail a neshledal nic legračního na vtipu, který mu přeposlala. Nepřekvapilo ho to. Domluvili se, že se k sobě budou chovat slušně, zůstanou přáteli, ale copak to mohli myslet vážně? Nefungovalo to. Jejich vztah byl mrtvý. Začal odumírat dlouho předtím, než udeřil hurikán.

Neodpověděl. Bylo to tak zbytečné jako diamantový prsten, který ležel uložený v zásuvce jeho prádelníku v New Orleansu. Rty se mu při tom pomyšlení zkřivily. Ohledně prstenů neměl zrovna velké štěstí. Před lety věnoval „prstýnek s příslibem“ Kristi Bentzové, své lásce ze střední školy, ale jakmile se dostala sem na Vysokou školu Všech svatých, pěkně rychle se dala dohromady s odborným asistentem. No, nebyla to ironie? Po letech pak nabídl prstýnek Gayle, ona diamant přijala a začala plánovat jejich společnou budoucnost – spíš jeho život – takovým způsobem, až měl pocit, že se mu kolem krku stahuje oprátka. Každý den se o maličko utáhla, až nemohl vůbec dýchat. Jeho chování Gayle rozčilovalo, a tím víc si ho přivlastňovala. Volala mu v kdejakou noční hodinu, žárlila na jeho přátele, jeho spolupracovníky, dokonce i na jeho zatracenou kariéru. A nikdy mu neodpustila, že se dlouho předtím, než potkal ji, chtěl oženit s Kristi Bentzovou. Gayle si byla jistá, že na svou středoškolskou lásku nikdy nezapomněl.

Což byla pěkná hloupost.

Tak ji požádal, aby mu prstýnek vrátila.

Přistál mu na čele, kde mu prořízl kůži a těsně nad levým obočím po sobě nechal malou jizvu. Důkaz Gayliny zuřivosti.

Řekl si, že se vyhnul větší střele, když odvolal jejich svatbu.

Tolik o pravé lásce.

Popadl dálkové ovládání k malé televizi postavené na skříňce, pustil ji, ale dál se probíral maily. Napůl poslouchal zprávy a čekal na sport a novinky ze Všech svatých. Pročítal si tucty e-mailů, když zachytil konec jednoho příspěvku v televizi.

„… od prosince je pohřešována studentka Vysoké školy Všech svatých. Dívku naposledy viděla tady v Cramerově koleji její spolubydlící osmnáctého prosince kolem půl páté.“

Jay obrátil svou pozornost k obrazovce, kde reportérka v modré bundě čelila větru a dešti pod hrozivě vyhlížející oblohou a přitom upírala pohled do kamery. Reportáž natáčeli před cihlovou budovou studentské koleje, ve které před lety bydlela Kristi Benzová, když se dostala do prvního ročníku. Do hlavy se mu vloudila představa, jak vypadala před lety. Dlouhé zlatohnědé vlasy, sportovní postava, hluboko posazené inteligentní oči. Tehdy se choval jako hlupák, protože si byl jistý, že je „tou pravou“. Od té doby se pochopitelně poučil, jak moc se mýlil. Díky bohu, že se s ním rozešla a on se vyhnul manželství, které by bezpochyby pro ně pro oba skončilo jako past. Povídejte něco o rozvrácených rodinách!

„Od toho dne týden před Vánoci,“ oznamovala reportérka, „nikdo Rylee Amesovou neviděl živou.“ Na obrazovce se objevila fotografie asi dvacetileté dívky. Modré oči, blonďaté vlasy s melírem a zářivý úsměv. Rylee Amesová vypadala jako ztělesnění „kalifornské dívky“, typ roztleskávačky, přestože reportérka uvedla, že navštěvovala střední školu v Tempe v Arizoně a v Laredu v Texasu.

„Pro televizi WMTA Belinda Del Reyová, Baton Rouge.“

Rylee Amesová. To jméno mu znělo povědomě.

Jaye to znepokojilo a rychle se připojil na školní síť, aby zkontroloval seznam žáků na svém semináři. Aktualizovali ho podle toho, jak se studenti podle svých rozvrhů přihlašovali, nebo naopak svůj zápis rušili. První jméno na jeho seznamu znělo Amesová, Rylee.

Jeho policejní instinkt se probral k plné pohotovosti a musel se brzdit, aby se jeho mysl nezaměřila na jeden strašlivý scénář za druhým. Znásilnění, mučení, vražda – viděl už tolik násilných činů, ale snažil se nedělat ukvapené závěry. Zatím ne. Neexistoval žádný důkaz, že se jí přihodilo něco špatného, jen byla zkrátka pohřešovaná.

Dospívající v jejím věku často zmizí, změní školu nebo si vyrazí na lyže či na rockový koncert, aniž by to někomu pověděli. Klidně mohla utéct s milencem.

Ale možná taky ne. Pracoval v kriminalistické laboratoři v New Orleansu dost dlouho na to, aby měl špatný pocit při pomyšlení na svou studentku, kterou nikdy neviděl. Znovu si lokl piva a očima sjel po seznamu.

Arnette, Jordan.

Bailey, Wister.

Braddock, Ira.

Bentzová, Kristi.

Calloway, Hiram.

Crenshaw, Geoffrey.

Moment! Cože?

Bentzová, Kristi?

Přivřel oči, aby se zadíval na monitor a zaostřil na známé jméno, které mu stále dokázalo rozproudit krev.

To snad ne! Ta ženská mu pořád straší v hlavě!

Kristi Bentzová nemohla být v jeho třídě! Nemohla! Co by to bylo za krutý zvrat osudu nebo ironii? Ale její jméno tam stálo napsané černé na bílém. Nebyl tak pošetilý, aby si myslel, že se jedná o jinou studentku se shodným jménem. Musel se postavit čelem skutečnosti, že ji bude znovu vídat každé pondělí celé tři hodiny.

Sakra!

Déšť bubnoval na okna, ale on jako zhypnotizovaný dál zíral na seznam studentů. Do mysli se mu vloudily představy Kristi: poletující dlouhé vlasy, jak před ním utíkala lesem, hra světla a stínů pod příkrovem větví, její nakažlivý smích, okamžik, kdy vylézala z bazénu a voda kapala z jejího opáleného těla, její triumfální úsměv, když doplavala první, její hluboký a neproniknutelný zamračený pohled, když ji porazil, i to, jak ležela pod ním na dece v zadním prostoru jeho dodávky a měsíční svit se míhal na jejím dokonalém těle.

„Přestaň!“ houkl nahlas. Neustále bdělý Bruno byl vmžiku u něj a mrzutě štěkl. „Ne, chlapče, to… nic není.“ Jay rychle zaplašil hloupé fyzické představy svého nadrženého mládí. Neviděl Kristi dobrých pět let a byl si jistý, že se změnila. A co se týká jeho romantických představ, vybavily se mu i jiné obrázky, které nebyly vůbec tak pěkné. Kristi byla výbušná a měla jazyk jako břitvu.

Už dávno se přesvědčil, že je mu bez ní líp.

Pravda ale byla, že četl a slyšel o jejích setkáních se smrtí, o tom, jak se dostala do rukou šílenců, i o dlouhém pobytu v nemocnici, kde se zotavovala z posledního útoku. Měl kvůli tomu výčitky, dokonce zašel tak daleko, že zavolal do květinářství, aby jí poslal květiny, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Kristi byla jako zlozvyk, kterého se člověk nikdy nedokáže úplně zbavit. Jay byl v pohodě, pokud o ní neslyšel, nečetl nebo ji neviděl. Všechny staré city měl pečlivě uzamčené starostlivě hlídanými klíči. Zajímal se o jiné ženy. Přeci se i zasnoubil, ne? Přesto vídat ji pravidelně každý týden…

Najednou se rozhodl, že to pro něj bude skvělé. „Posílí to charakter“, jak říkávala jeho matka, kdykoli se dostal do průšvihu, a musel zaplatit tím, že byl potrestán, většinou rukou otce.

„Do prčic,“ zamumlal si pro sebe, když mu došla celá skutečnost. Zkřivil ústa a na chvilku se zasnil nad představou, že povede třídu, ve které bude studovat Kristi, kde se bude muset podrobit jeho vůli, jeho vládě. Kristepane! Co si myslel? Už dávno se rozhodl pro nejlepší řešení – už nikdy ji nevidět. Teď to vypadalo, že bude na její obličej hledět jednou týdně tři hodiny.

Dopil pivo a láhev postavil prudce na stůl. Nezměnil celý svůj zatracený pracovní rozvrh, nezačal pracovat na desetihodinové směny, neprotrpěl se potížemi, když měnil celý svůj život, jen proto, aby pak musel Kristi vídat každý týden. Stiskl čelisti tak silně, až ho to zabolelo.

Třeba se ze semináře odhlásí. V okamžiku, kdy zjistí, že supluje za doktorku Monroeovou, si nejspíš změní rozvrh. Bezpochyby ho netoužila vidět o nic víc, než se on chtěl zabývat jí. A pomyšlení, že on by byl jejím učitelem, by ji bezpochyby pěkně užíralo. Z jeho semináře se odhlásí. Pochopitelně to udělá.

Určitě.

Přečetl si zbytek jmen pětatřiceti studentů zajímajících se o kriminalistiku – může počítat s čtyřiatřiceti. Očima zabloudil k prvnímu jménu na seznamu: Rylee Amesová. Jay si neklidně poškrábal strniště na bradě.

Co se jí kruci stalo?

2

„Žádná hlasitá hudba, žádná zvířata a žádné kouření, máte to všechno v nájemní smlouvě,“ prohlásila Irene Callowayová, přestože ona sama byla podezřele cítit cigaretovým kouřem. Irene bylo něco přes sedmdesát a z červeného baretu jí vykukovalo několik krátkých chomáčů šedivých vlasů. Pod vybledlými pytlovitými džínami a velkým tričkem byla hubená jako tyčka. Místo saka si navlékla pánskou flanelovou košili a přes silné brýle pozorovala Kristi. Obě seděly u malého poškrábaného stolku v zařízeném podkrovním bytě ve druhém patře. Místo mělo svoje kouzlo díky střešním oknům s tenkými skly, starému krbu a prkenným podlahám. Bylo útulné a tiché a Kristi nemohla věřit svému štěstí, že ho našla. Irene zabodla dlouhý, pokroucený prst do drobného písma smlouvy.

„Přečetla jsem si ji,“ ujišťovala Kristi, přestože kopie, kterou dostala faxem, byla rozmazaná. Neztrácela další čas, podepsala oba výtisky smlouvy na šest měsíců a jeden podala své nové domácí.

„Nejste vdaná?“

„Ne.“

„Děti nemáte?“

Kristi se naježila, ale zavrtěla hlavou. Ireniny otázky byly příliš osobní.

„Žádný přítel? Ve smlouvě je vyhrazeno, že tady nahoře smí bydlet jen jeden člověk.“ Mávla rukou kolem sebe, aby ukázala na malý byt, který kdysi býval půdou a podkrovím, kde nejspíš dřív bydlelo služebnictvo panského domu, než to tu rozdělili na byty.

„Co když se rozhodnu, že potřebuju spolubydlící?“ zeptala se Kristi, ačkoli ta by byla odkázaná na značně unavené křeslo pro dva nebo nafukovací matraci.

Irene sevřela rty. „Musela by se přepsat nájemní smlouva. Vždycky si případné nájemníky prověřuju a pochopitelně by se zvedl nájem i záloha na případné škody v bytě. A žádné další pronajímání, rozumíte?“

„Zatím tu budu jen já,“ prohlásila Kristi a podařilo se jí udržet jazyk za zuby. Potřebovala střechu nad hlavou. Uprostřed školního roku se bydlení shánělo těžko, hlavně poblíž školy. Naštěstí se jí na internetu podařilo objevit tenhle podkrovní byt. Byl jediný, který si mohla dovolit, a byl tak blízko školy, že mohla chodit pěšky. A co se týká spolubydlící, Kristi by raději bydlela sama, ale finanční situace si možná vyžádá, aby se pokusila najít někoho, s kým by se dělila o nájem a výdaje.

„Dobře. Nemám čas na zbytečné řeči.“

Kristi to nechala být. Prozatím. Ale ta stará žena jí začínala lézt na nervy.

„Nemáte žádné další otázky?“ zeptala se Irene, když ledabyle složila svou kopii smlouvy a strčila si ji do boční kapsy ručně háčkované kabelky.

„Zatím ne. Možná až se nastěhuju.“

Ireniny tmavé oči se za brýlemi zúžily, jako kdyby se Kristi snažila prokouknout.

„Když budete mít nějaké potíže, můžete se taky obrátit na mého vnuka Hirama. Bydlí v bytě 1-A.“ Mávla rukou směrem k bytu a dodala: „Dělá tu vlastně správce. Má nižší nájemné a za to opravuje věci a vyřizuje drobné potíže.“ Vrásky nad jejím obočím se prohloubily. „Zatracení rodiče se rozešli a zapomněli, že mají několik dětí. Pitomci.“ Sáhla do kapsy džínů, vytáhla vizitku se svým jménem a telefonním číslem a položila ji na stůl. Bylo tam uvedeno i číslo na Hirama. „Říkala jsem svému synovi, že dělá chybu, když se dal dohromady s tou ženskou, ale poslechl mě? Ach ne… Zatracený pitomec.“

Snad si Irene uvědomila, že toho řekla až moc, a tak rychle spustila: „Hiram je hodný kluk. Hodně pracuje. Pomůže vám se stěhováním, jestli chcete, a všechno vám spraví. To se naučil od mého manžela, dej mu pánbůh nebe.“ Vstala a ještě dodala: „Chci, aby Hiram na všechny dveře namontoval nové bezpečnostní zámky. Jestli vám některé okenní západky nedoléhají, postará se i o to. Předpokládám, že jste slyšela nejnovější zprávy?“ Šedé obočí jí vystřelilo nad skla brýlí bez obrouček a nervózně si podrbala bradu, jako kdyby zvažovala, co všechno má prozradit. „Za poslední rok tu zmizelo několik studentek. Nenašla se žádná těla, ale policie má nejspíš podezření, že se jedná o trestné činy. Jestli chcete znát můj názor, prostě se sebraly a utekly.“ Rozhlédla se kolem sebe a zamumlala: „To se děje pořád, ale člověk nikdy nemůže být dost opatrný.“ Přikývla, jako kdyby sama se sebou souhlasila, a strčila si kabelku do podpaží.

„Viděla jsem to ve zprávách.“

„Když jsem tu vyrůstala, všechno bylo jinak,“ posteskla si Irene. „Většinu předmětů vyučovali kněží a jeptišky a škola měla vynikající pověst, ale teď…, pche!“ Mávla rukou, jako kdyby zaháněla dotěrného komára. „Teď to podle mě vypadá, jako kdyby přijímali kdejakého… šílence, kohokoli, kdo má diplom. Vyučují o upírech a démonech a všelijakých satanských záležitostech…, světová náboženství, nejen křesťanství, a ty směšné morality, takové ty středověké mravoučné náboženské hry, které předvádějí! Jako kdybychom ještě pořád žili ve středověku. Ach, nepřejte si, abych vám řekla, co si myslím o zdejším studiu angličtiny. Vede to tam blázen, to vám teda řeknu. Natalie Croftová nemůže vyučovat nic, natož vést celé oddělení.“ Odfrkla si a otevřela dveře. „Od okamžiku, kdy otec Anthony – ach, promiňte, vlastně je to ‚otec Tony‘, protože je tak moderní a s každým nejlepší kamarád – od okamžiku, kdy nastoupil místo otce Stephena, rozpoutalo se peklo. Doslova.“

Irene stiskla rty, potřásla hlavou a překročila práh na slabě osvětlenou verandu. „Co je to za pokrok? Morality? Prokristapána! Upíři? Jako kdyby se škola Všech svatých vrátila do temného středověku!“ Přidržela se zábradlí a začala sestupovat po schodech.

Irene Callowayová tedy nebyla zrovna liberální žena. Kristi se opomněla zmínit, že některé přednášky a semináře, o kterých stará žena tak pohrdavě mluvila, už měla zapsané ve svém rozvrhu.

Kristi za svou novou domácí zamkla dveře a pak zkontrolovala okna včetně toho velkého v ložnici vedoucího na prastaré rezavé požární schodiště.

Západky na všech oknech malého bytu byly rozbité. Kristi si řekla, že otci se o bezpečnostních nedostatcích svého nového bydlení raději nezmíní. Hned jak se venkovním schodištěm vydala pro své věci, zavolala Hiramovi na mobil. Irenin vnuk telefon nezvedl, ale Kristi mu nechala vzkaz spolu se svým telefonním číslem, a pak začala vynášet svůj nepočetný majetek do nového domova, do hnízda, ze kterého viděla na kamennou zeď obklopující pozemky Vysoké školy Všech svatých.

~~~

Detektiv Portia Laurentová seděla u svého stolu na policejním oddělení v Baton Rouge a dívala se na fotografie čtyř pohřešovaných studentek z Vysoké školy Všech svatých. Žádná z těch dívek se neobjevila. Zkrátka zmizely, a nejen z Louisiany, ale zdálo se, že z povrchu zemského.

Klávesnice okolo cvakaly, tiskárny vrčely a staré hodiny odtikávaly poslední dny roku, ale Portia se dívala na snímky snad po milionté. Všechny byly tak mladé. Usměvavé dívky se svěžími obličeji, z jejichž očí vyzařovala inteligence a naděje.

Nebo byl jejich výraz jen maskou?

Skrývalo se za těmi nacvičenými úsměvy něco temnějšího?

Zjistilo se jen tolik, že všechny dívky byly potížistky. Odepsané. Vůbec nikdo, nikdo na policejním oddělení ani na správě školy, dokonce ani rodiny zmizelých dívek, si nemyslel, že se jedná o nějaký trestný čin. Ne. Tyhle bývalé studentky s hezkými úsměvy zkrátka utekly. Zbrklé, nespoutané dívky, které se z toho či onoho důvodu rozhodly, že si někam vyrazí, a už se neukázaly.

Jely v drogách?

V prostituci?

Nebo je prostě otrávila škola?

Daly se dohromady s přítelem, který je někam zavlekl?

Rozhodly se, že se stopem podívají po celé zemi?

Chtěly si vyrazit na krátké prázdniny, a už se nevrátily?

Odpovědi a názory se různily, ale zdálo se, že Portia je jediný člověk na zeměkouli, kterého to trápí. Udělala si kopie jejich fotografií ze studentských identifikačních průkazů a přišpendlila si je na tabuli ve své kóji. Originály byly ve spise obsahujícím všechny nedávno pohřešované osoby, ale tyhle byly jiné. Tyhle fotografie spojovaly dívky, které navštěvovaly školu Všech svatých, zmizely a nezanechaly po sobě jedinou stopu. Nepoužily své kreditní karty, nenechaly si proplatit žádný šek, nevybíraly si z bankomatů. Mobilní telefony nepoužily od večera, kdy se ztratily, a ani jedna z nich neskončila v žádné místní nemocnici. Ani jedna z nich si nekoupila jízdenku na autobus či letenku a nepřihlásily se na své webové stránky na portálu MySpace.

Portia hleděla na jejich fotografie a přemýšlela, co se s nimi k sakru stalo. V hloubi duše tušila, že jsou všechny mrtvé, ale přesto stále doufala, že se její unavený policajtský instinkt mýlí.

Žádná z těch dívek neměla auto a žádná z nich nebydlela původně v Louisianě, dokud se nezapsaly na malou soukromou školu. Lidé, kteří je viděli jako poslední, si nevšimli ničeho neobvyklého ani neposkytli policii sebenepatrnější stopu k odhalení toho, co se které dívce honilo hlavou, kam mohla jít či s kým se mohla setkat.

Portia cítila hroznou bezmoc.

Sáhla do kabelky pro krabičku cigaret a pak si vzpomněla, že kouřit přestala. Před třemi měsíci, čtyřmi dny a pěti hodinami – ne že by to počítala. Vzala si nikotinovou žvýkačku, ale moc ji neuspokojila, a dál se dívala z jedné fotografie na druhou.

První oběť se ztratila téměř před rokem v lednu a byla to Afroameričanka Dionne Harmonová s tmavou pletí, výraznými lícními kostmi, krásným úsměvem přeplněným bělostnými zuby a na zádech těsně pod pasem vytetovaným slovem „LÁSKA“ propleteným kolibříky a květinami. Pocházela z New Yorku. Její rodiče se nikdy nevzali a oba už zemřeli, matka na rakovinu a otec při pracovním úrazu. Její jediný sourozenec, bratr jménem Desmond, měl už tři vlastní děti, neplatil na ně výživné, a když mu Portia zkoušela volat, řekl jí, že ho nezajímá, „co se stalo s tou ‚courou‘.“

„Pěkný,“ pronesla Portia nahlas, když si na telefonní rozhovor vzpomněla. Nikdo z Dionniných přátel nedokázali vysvětlit, co se jí stalo, ale poslední člověk, který připustil, že ji viděl, byl jeden z jejích profesorů, doktor Grotto. Zdálo se, že alespoň on o případ projevuje zájem. Grottův obor byla výuka o upírech, lépe řečeno o vampyrismu – upírům totiž říkal vampýři – což bylo trochu zvláštní, i když lidé se občas dokázali zajímat o nejpodivnější věci a nechali se jimi inspirovat. Grottovi bylo asi pětatřicet a byl přitažlivější, než by kterýkoli vysokoškolský učitel měl právo být. Starý hollywoodský popis „vysokého, snědého a pohledného“ muže se na něj do puntíku hodil a rozhodně byl mnohem zajímavější než ti staří, suchopární profesoři, kteří ji před deseti lety učili během jejího dvouletého studia na škole Všech svatých.

Další pohřešované dívky byly bělošky a i ony pocházely z nefunkčních rodin, které se o ně nezajímaly a odepsaly je jako nezodpovědné útěkářky, co dělají „neustále potíže“.

Bylo zvláštní, že všechny skončily na Vysoké škole Všech svatých a během dvanácti měsíců postupně zmizely.

Náhoda? Portia si myslela něco jiného.

Konečně si toho povšimla i média a začala vyvíjet nátlak. Veřejnost znervózněla a na policejní oddělení volalo stále více lidí.

Poté, co téměř před rokem zmizela Dionne, slehla se zem i po Taře Atwaterové a Monique DesCartesové. Monique se ztratila v květnu, Tara v říjnu, a teď Rylee Amesová. Všechny se zapsaly na některé shodné semináře a přednášky, zejména na katedře anglistiky, včetně semináře o vampyrismu vedeného doktorem Dominikem Grottem.

Plesk!

Na fotografiích přistál spis.

„Ahoj!“ houkl detektiv Del Vernon a bokem se opřel o její stůl. „Pořád se honíš za těma zmizelejma holkama?“

Tak je to tu zase, povzdychla si v duchu Portia a očekávala lekci od bývalého vojáka, ze kterého se stal policista. Vernona si překřtila na „PCK“, což znamenalo: plešatý, černý, krásný. Ačkoli mu bylo přes čtyřicet, nikdy neztratil vytrénovanou postavu mariňáka. Ramena měl široká a rovná, úzký pas a podle sekretářky oddělení Stephanie měl zadek „tak pevný, že zastínil i jeho protivnou povahu“. A měla pravdu. Vernon měl skvělé tělo. Portia se ho snažila nevnímat.

„Co je to?“ zeptala se, zvedla spis a rozevřela stránky na zprávě z místa činu, kde byla fotografie mrtvé ženy.

„Neznámá žena… s proříznutým hrdlem. To nám poslali kolegové z Memphisu. Zdá se, že by to mohl být tentýž chlap, co zabil ženu, kterou jsme našli minulý týden u River Road.“

„Beth Staplesovou.“

„Chci, abys to prověřila.“

„Spolehni se,“ přisvědčila a čekala, až ji upozorní, že dívky zmizelé ze školy Všech svatých se nepovažují za oběti vraždy, a tudíž by ji neměly ani v nejmenším zajímat.

Zatím.

Ale neudělal to. Vernonovi zazvonil mobil, a tak jen prsty zabubnoval na její stůl a pak se vydal spletí kójí zpátky. „Vernon,“ pronesl zřetelně, překročil práh své soukromé kanceláře a nohou za sebou přibouchl skleněné dveře.

Portia zvedla spis neznámé ženy a odvrátila svou pozornost od fotografií vysokoškolaček. Byla šance, že se mýlí, šance, že zmizelé dívky jsou opravdu stále naživu, jen nedospěle utekly, protože se vzbouřily nebo se dostaly do potíží.

Ale moc na to nesázela.

~~~

Dva dny poté, co se nastěhovala, získala Kristi místo servírky v restauraci tři bloky od školního areálu. Rozhodně z minimální mzdy a spropitného nezbohatne, ale bude si moct pružně domlouvat směny, a to bylo přesně to, co chtěla. Obsluhovat hosty u stolů nebylo bůhvíjaké terno, ale zdaleka to předčilo práci pro pojišťovací společnost Gulf Auto, kde posledních několik let strávila až příliš mnoho hodin. A navíc se nevzdala svého snu psát o skutečných kriminálních případech. Byla přesvědčená, že s dobrým příběhem se z ní může stát druhá Ann Ruleová, ta slavná spisovatelka krimi příběhů.

Nebo její hodně přesná kopie.

Když procházela areálem školy, rychle se stmívalo. Batůžek měla přehozený přes jedno rameno a skláněla hlavu, protože na zem začaly dopadat první kapky deště. Byl den před Silvestrem. Přes nádvoří se přehnal poryv větru, roztřásl větve dubů a borovic a vtiskl jí mrazivý polibek na krk. Otřásla se. Ochlazení ji zaskočilo. Byla unavená ze stěhování a nohy měla jako z olova. Vlekla se právě kolem Cramerovy koleje, kde bydlela před téměř deseti lety v prvním roce svých vysokoškolských studií. Moc se nezměnila, rozhodně ne tolik jako ona sama, pomyslela si smutně.

Dech se před ní srážel v obláčky a zdálo se jí, že koutkem oka zachytila pohyb. V hustém křoví u knihovny zahlédla něco temného a přízračného. Plynové osvětlení vydávalo slabou namodralou záři, a i když zaostřila pohled, nikoho nezahlédla. Byla to jen její bujná představivost.

Ale kdo jí to mohl vyčítat? Prožila si peklo v rukách šílenců, otec ji neustále varoval a i její nová domácí utrousila pár poznámek, tak snad měla právo být nervózní. „Překonej to,“ napomenula se, prošla kolem Wagnerova domu, veliké kamenné budovy s temnými, svisle dělenými okny a tepanými železnými ozdobami. Dnes večer jí velký panský dům připadal strašidelný, téměř zlověstný. A ty si myslíš, že můžeš psát o skutečných zločinech? Co beletrii? Třeba horory? Nebo něco podobně hrůzostrašného, když máš takovou fantazii! Bože, Kristi, vzmuž se!

Rozpršelo se, a tak zrychlila, ale za sebou uslyšela kroky. Rychle se ohlédla přes rameno, ale nikoho neviděla. Nic. A zdálo se, že kroky ustaly. Jako kdyby ten, kdo ji sledoval, nechtěl, aby ho zahlédla. Nebo napodoboval její vlastní váhání.

Sevřel se jí žaludek a vzpomněla si, že má v batůžku pepřový sprej. Sprej plus její umění sebeobrany…

Bože můj, seber se!

Povytáhla si batoh výš a pokračovala v cestě, ale napínala uši, jestli nezaslechne zaškrábání podrážky na betonu nebo šepot zrychleného dechu svého domnělého pronásledovatele, ale slyšela jen hluk dopravy z okolních ulic, šumění pneumatik na mokrém asfaltu, hučení motorů a občasné skřípění brzd nebo neobratné přeřazení rychlosti. Nic strašného. Nic zlověstného. Přesto se jí rozbušilo srdce a navzdory tomu, že si v duchu nadávala, rozepnula kapsu na koženém batůžku a hledala sprej. Za okamžik už ho svírala v ruce.

Znovu se podívala přes rameno.

Znovu nikoho nezahlédla.

Poklusem přeběhla trávník a dostala se k bráně, která byla nejblíž jejímu bytu. Dorazila právě na ulici, když jí zazvonil telefon. Trhla sebou, v duchu zaklela a sáhla do kapsy kabátu. Na displeji svítilo jméno jejího otce. Hovor přijala, protože byla pro jednou ráda, že jí volá, a pozdravila: „Ahoj, ty taky někdy nepracuješ?“

„I policajti si občas udělají volno.“

„Tak ses rozhodnul pro jednou si ho udělat a zkontrolovat mě?“

„Volalas mi ty,“ namítl.

„No jo.“ Zapomněla…, další nepatrné připomenutí, že ještě nebyla úplně ve své kůži – její zatraceně špatná paměť. Čas od času jí z hlavy vypadlo něco důležitého. „Chtěla jsem ti říct svou novou adresu a to, že jsem si našla práci v Knajpě U Básníka. Je to restaurace a všechna jídla se jmenujou po Shakespearových postavách. Víš, třeba Jagovo ledové latté, Romeův šleh, sendviče lady Macbeth. Myslím, že patří dvěma bývalým učitelům angličtiny. Musím se jména všech jídel naučit do pondělí, kdy začínám. Řekla bych, že mi to pomůže pořádně procvičit paměť.“

„Romeův šleh mi připadá docela sexy.“

„Jen tobě, tati. Je to sendvič s grilovaným masem.“ Usmála se, a když došla k domu, zeptala se: „Tak jak se cítíš?“

„Dobře. Proč?“

Vzpomněla si na to, co viděla, když od něj odjížděla. Všechna barva se z něj ztrácela, až úplně zešedl. „Jen tak.“

„Chceš, abych se cítil starý?“

„Ty jsi starý, tati.“

„Chytrá jako vopice,“ utrousil, ale v hlase byl patrný smích.

Málem vyhrkla „Jablko, co nepadlo daleko od stromu,“ ale automatickou odpověď spolkla. Rick Bentz byl stále trochu přecitlivělý, když mu připomněla, že není její biologický otec. „Poslyš, musím běžet. Zavolám ti později,“ prohlásila místo toho. „Mám tě ráda!“

„Já tebe taky.“

Vydala se vzhůru po venkovním schodišti a na odpočívadle v prvním patře potkala drobnou dívku, zápolící s prasklým pytlem na odpadky, ze kterého něco kapalo.

Černovlasá Asiatka vzhlédla a usmála se. „Ty musíš být nová sousedka.“

„Jo. Z druhého patra. Jsem Kristi Bentzová.“

„Mai Kwanová z čísla 202.“ Mávla rukou směrem k otevřeným dveřím nejbližšího bytu v prvním patře. „Jsi studentka? Hele, počkej chvilku, než tohle odnesu do popelnice.“ Hbitě se protáhla kolem Kristi a pospíšila si po schodech dolů, až jí žabky na mokrém povrchu pleskaly.

Kristi přemýšlela, jestli to není nějaký blázen, takhle v žabkách a s kapajícím pytlem. Rozhodně nehodlala čekat v zimě a na dešti. Když došla do druhého patra, uslyšela klapot bot spěchajících po schodech nahoru. Kristi odemkla dveře a vstoupila do bytu, když uslyšela Mai zavolat ze tmy. „Kristi, počkej!“

Na co? pomyslela si Kristi, ale čekala u dveří, zatímco si vůně deště hledala cestu do jejího bytu. Mai se objevila za okamžik a nečekala na pozvání, ale rovnou vtančila dovnitř. Její žabky nechávaly na dřevěné podlaze loužičky vody.

„Pane jo!“ vydechla Mai, když si prohlížela Kristin nový byt. Vlasy ostříhané do střapatých pramenů jí sahaly k bradě a ve světle lampy zářily. „Vypadá to tu skvěle!“ Usmála se a ukázala rovné bílé zuby ohraničené třpytivým červeným leskem na rty. Rozhlížela se kolem sebe pečlivě namalovanýma černýma očima.

Malá kuchyně byla zastrčená za posuvnými dveřmi na jednom konci dlouhé místnosti se střešními okny, která skýtala pohled za zdi vysokoškolského areálu. Kristi do jednoho výklenku pod oknem umístila malý stůl a do druhého křeslo na čtení a pohovku. Co nejlíp vydrhla nábytek a po podlaze rozložila levné koberečky. Jedna lampička, imitace Tiffanyho, byla její. Ta druhá, moderní stojací lampa se stínítkem spáleným od žárovky, co žhnula příliš blízko, patřila k vybavení bytu. Stěny pokrývaly plakáty slavných spisovatelů a obrázky Kristiny rodiny. Taky koupila svíčky a dala je na parapety a na malé stolky. V bazaru sehnala zrcadlo a vhodně rozmístila několik květináčů se zelenými rostlinami. Vykouzlila tak byt, na který se hodilo označení studentský.

„Tohle je super! Panejo, máš dokonce i krb. No, byty na sever ho asi mají všechny.“ Mai přešla k silné tesané římse a přejela prstem po starém dřevu. „Miluju oheň. Ty tu taky studuješ?“ zeptala se.

„Jo, začínám žurnalistiku,“ vysvětlila Kristi.

„Překvapilo mě, když jsem se doslechla, že si to někdo pronajal.“ Mai se stále procházela po bytě a dívala se na obrázky, které Kristi pověsila na zeď. Zamžourala a naklonila se blíž k jednomu rámečku. „Hele, to seš ty a ten slavný detektiv z New Orleansu…, počkej. Kristi Bentzová, jako dcera…?“

„Detektiva Ricka Bentze, máš pravdu,“ připustila Kristi. Nebylo jí dvakrát příjemné, že Mai jejího otce poznala.

Mai postoupila blíž k fotografii a prohlížela si zarámovaný obrázek, jako kdyby si chtěla zapamatovat každičký detail snímku Kristi a jejího otce na lodi. Ta fotka byla pět let stará, ale jedna z jejích nejoblíbenějších. „Rozlousknul několik případů sériových vražd tady v okolí, viď? Jeden v té staré léčebně? Jak se jen jmenovala?“ Luskla prsty a než Kristi stihla odpovědět, dodala: „Panny Marie, to je ono. No panejo. Rick Bentz… Hm… On je něco jako živoucí legenda.“

Trošičku přeháněla. „Je to jen můj táta.“

„Počkej…“ Mai naklonila hlavu. „A ty…, ty…“ Otočila se, aby na Kristi viděla, a z obličeje jí vyzařovalo zděšení. „Tys do toho taky byla zapletená, ne? Skoro jako oběť. Bože! Já se tak trochu zajímám o sériový vrahy… Chci říct, ne že bych je obdivovala nebo tak – představujou zlo – ale fascinujou mě. Tebe ne?“

„Ne.“ Kristi byla v tomhle neoblomná. Nicméně chtěla psát knihy o skutečných kriminálních případech. Takže i ona se o devianty, jejichž řady se, jak se zdálo, den za dnem rozšiřovaly, zajímala víc než jen zběžně. Ale neměla chuť to rozebírat se sousedkou, se kterou se seznámila před pěti minutami. „Říkalas něco o tom, jak tě překvapilo, že jsem si tenhle byt pronajala.“

„Že si ho vůbec někdo pronajal.“ Mai se znovu podívala na obrázek Kristi a jejího otce.

„Vážně? Proč?“

„Kvůli jeho minulosti.“

„Jaké minulosti?“

„Ach…, však víš.“ Když Kristi neodpovídala, Mai dodala: „Kvůli minulé nájemnici.“

„Budeš mi o tom muset povědět něco bližšího.“

„Byla to Tara Atwaterová, tatáž Tara Atwaterová, která se v minulém semestru ztratila.“

„Cože?“ Kristi se málem zastavilo srdce.

„Tara je třetí pohřešovaná dívka. Kvůli druhé, kvůli Monique, začali tenkrát kolem dost čmuchat novináři, ale stalo se to v květnu, a to bylo ke konci letního semestru, takže si většina lidí řekla, že zkrátka skončila. Pak se na to pozapomnělo, až v říjnu ze školy zmizela Tara. Kdes byla, žes o tom neslyšela?“

„V New Orleansu,“ řekla Kristi a předstírala nezájem. Nechtěla Mai ukázat, jak ji to ve skutečnosti zajímá.

„Muselas něco číst o pohřešovaných studentkách.“ Mai nečekala na pozvání, svalila se bokem do velkého křesla a nohy si přehodila přes jedno opěradlo. „Byly toho plný zprávy…, no, teda posledních pár dnů určitě. Předtím se správa školy tvářila, že všechny prostě ukončily studium nebo utekly. Nikdo nemohl dosvědčit, že se některá z nich opravdu ztratila. Ale co je fakt divný, že jejich rodinám jako by to bylo jedno. Všichni si myslí, že odjely, a pak pcha,“ znovu luskla prsty, „vypařily se do vzduchu.“

Všichni ne, pomyslela si Kristi a vzpomněla si na znepokojení svého otce.

„Když zmizí, je kolem toho humbuk. Pak se jejich příběh dostane z první stránky na další a zdá se, že všichni na to postupně zapomenou, dokud se neztratí další.“ Zamračila se a její hladké čelo se nespokojeně zkrabatilo.

„A jedna z nich bydlela tady.“ Kristi mávla rukou kolem sebe na „skvělou nabídku“, kterou našla na internetu. Nebylo divu, že na ten byt měla.

„Jo. Tara. Z Georgie. Myslím, že z jihu Georgie, jo, z nějakého maličkého zapadákova. Kráska z Georgie. Moc toho o ní nevím. Nikdo o ní moc nevěděl. Teda párkrát jsme se viděly, ale nikdy jsem se s ní moc nebavila. A pak někdy na konci října zmizela a nikdo si to donedávna nedal dohromady s těma ostatníma.“

„Proč si to tu nikdo nepronajal?“

„Paní Callowayová si dala inzerát na internet a vyvěsila ceduli K PRONAJMUTÍ, ale pak zmizela Rylee Amesová. Pohřešované dívky jsou teď zase ve středu zájmu novinářů i ostatních – nemůžu věřit, žes to nevěděla! – ale to už sis to tady pronajala ty.“ Vytrhla z přecpané boční opěrky křesla maličké pírko a nechala ho sletět na podlahu.

Kristi se zježily vlasy, když pomyslela na Taru Atwaterovou. Opravdu si pronajala byt, který před ní obývala dívka, co zmizela, a která se nejspíš stala obětí nějakého zločinu? Sakra, bylo to pravděpodobné? Kristi se na byt začala dívat novýma očima. Zeptala se: „A policie si je jistá, že zmizela…, že ty ostatní taky zmizely? Že zkrátka jen neutekly?“

„‚Jen neutekly‘,“ zopakovala Mai. „Jako kdyby se nic nedělo.“ Pokrčila rameny. „Nevím, co si myslí policie. Myslím, že si to až donedávna vůbec nedávali dohromady.“ Znechuceně si povzdychla. „Copak to vypovídá o naší kultuře, co myslíš? Jen neutekly.“

Kristi přemýšlela o nefungujících západkách a zámcích ve svém bytě. „Pověz mi něco o Hiramovi.“

„O vnukovi Irene?“ Mai pokrčila rameny. „Pořádnej cvok. Zajímá se o techniku.“

„Měl by mi tu opravit západky na oknech a našroubovat nový patentní zámek.“

„V kterým století? Je jako duch, nikdy ho nevidíš.“

„Technicky zdatný praštěný duch?“

„Přesně. Hele, jestli nemáš na Silvestra co dělat, jdu s přáteli do Mokrý díry. Mohla bys jít s náma a přivítat tam Nový rok. Zazpívat si ‚Auld Lang Syne‘, narazit si praštěný malý klobouček, házet konfety, pít šampaňský a podobný blbosti. Vstupný je hrozně levný. Jen na pokrytí kapely.“

„Možná,“ řekla Kristi a předstírala, že její společenský diář není úplně prázdný. „Uvidím.“

Rozezněly se první tóny klasické skladby, kterou ale Kristi nedokázala přesně pojmenovat. Mai sáhla do kapsy a vytáhla mobil. Podívala se na displej a zakřenila se. „Musím běžet,“ vyhrkla rychle a postavila se. „Ráda jsem tě poznala.“

„Já taky.“

„Vážně. Stav se, jestli s náma budeš chtít jít na večírek a vkročit do novýho roku.“ Cestou ke dveřím, které otevřela volnou rukou, stiskla tlačítko na svém mobilu. „Hej! Už jsem si říkala, kdy se ozveš. Textovku? Ne, nedostala jsem…“ Vyšla ven úplně ponořená do rozhovoru.

Kristi za ní zavřela dveře a ocitla se v bytě sama. Měla nepříjemný pocit. „Nenech se tím vyvést z míry,“ říkala si. Budova byla stará celá staletí a lidé tu jistě umírali, klidně tu mohli být i zavražděni. Během let se tu mohla přihodit spousta zvěrstev. Zmizení Tary Atwaterové ani nutně nemuselo být zločinem. Prohlížela si pozorně útulný pokoj, ale nedokázala překonat náhlé mrazení. Co se té dívce stalo? Opravdu její zmizení souviselo s ostatními? Co se se všemi stalo? Postihl je nějaký strašlivý osud, jak si její otec nejspíš myslel?

Zjisti to, Kristi. Tohle je příběh, který jsi hledala. Dostala ses přímo doprostřed dění, dokonce do stejného bytu, ze kterého se jedna dívka ztratila. Tohle je ono!

Zvedla mobil a zavolala Hiramovi. Stejně jako při předchozích třech telefonátech se dostala rovnou do hlasové schránky. „Bezva,“ zamumlala Kristi a popadla kabelku. Na toho pomatence nehodlala čekat. Jak obtížné může být namontovat patentní zámek? Zajede do železářství, koupí, co potřebuje, a sama si to udělá. Řekla si, že výdaje odečte z příštího nájemného, a Hiram to může své babičce vysvětlit sám.

Zamkla za sebou dveře a vydala se k autu. Nikdo ji nesledoval. Ve stínech nečíhala žádná temná postava. Žádné zlověstné oči neprovázely každý její pohyb. Rozhodně nikoho nezahlédla v hustém, lesklém, mokrém křoví obklopujícím rozbité parkoviště. Bez potíží nastoupila do hondy, a když zapnula světla a stěrače, zadívala se předním sklem před sebe. Nevšimla si ničeho neobvyklého. Třeba ji Mai chtěla jen postrašit, vyděsit.

Proč? Dřív nebo později by přišla na to, jaká je pravda. Ne, Mai Kwanová mluvila pravdu a Kristi to věděla.

„Báječný,“ zabručela si Kristi pro sebe, vycouvala a vyjela na cestu. Kolem nebyl nikdo, jen muž venčící svého psa u plynové lampy a cyklista šlapající jako o život, aby udržel kužel světla stálý. Nečekal na ni žádný zločinec. Mezi zaparkovanými auty na ulici se neskrýval žádný úchylný psychopat. Všude panoval klid. Všechno bylo normální.

Ale když vyjížděla na silnici, nedokázala ze sebe setřást pocit, že se něco stane.

~~~

Vrátila se.

Jako losos táhnoucí z moře do řeky, aby splnil své poslání.

Kristi Bentzová se znovu stala studentkou Vysoké školy Všech svatých.

Na svém výhodném místě na střeše si pomyslel, jak do sebe všechno zapadá. Opadanými větvemi stromů rostoucích u silné kamenné zdi školy zaměřil svůj dalekohled na podkrovní byt, který si pronajala.

Ten, ve kterém bydlela jedna z předchozích.

Znamení od Všemohoucího?

Nebo od Prince temnot?

Usmíval se, když ji pozoroval, jak kontroluje západky na oknech, povídá si s tou drobnou Asiatkou, a pak sbíhá venkovní schody k tomu ubohému maličkému autu zaparkovanému pod bezpečnostní lampou na nejbližším parkovišti. Jakmile se dostala dolů ze schodů a pod zeď, pochopitelně na ni už neviděl, ale dobře věděl, co dělá.

Přes šum deště a hluk dopravy v bočních ulicích byl zvuk startujícího motoru hondy sotva znatelný, ale on ho zaslechl. Byl na něj zvyklý. Protože to byla ona, ztracená dcera. Jak dokonalé.

Vyschlo mu v hrdle, jak na ni myslel: dlouhé tmavé vlasy s rudým melírem, troufalý nos, inteligentní zelené oči a široká ústa… Ach, co s těmi rty dokázala dělat! Představoval si, jak jimi pátrá po jeho těle, jazykem klouže po jeho plochém břiše a dech má horký a nedočkavý, když rozepíná jeho džíny.

Cítil tlak v rozkroku, jeho penis mohutněl a on na okamžik zalitoval. Musel se ovládat, alespoň prozatím. Čekala ho jiná…

Prosmýkl se temnotou ze střechy dovnitř budovy vystavěné jako pevnost v areálu školy. Nerozsvítil žádná světla, ale došel ke schodišti a seběhl dolů tiše jako kočka. Jeho zrak byl dar, dokázal jím pronikat tmou tam, kam jiní ne. Už se s tím narodil a i v nejčernějších louisianských nocích, kdy se mezi stromy převalovala mlha a stoupala nad vodami zátoky, dokázal vidět. Tak, že zahlédl kořist a lovil bez toho, že by použil brýle pro noční vidění nebo svítilnu.

Pomyslel si, že jeho schopnost mu dobře slouží. Vyklouzl ven a zhluboka se nadechl čerstvé vůně deště… a ještě něčeho. Představil si, že vdechuje slanou vůni kůže Kristi Bentzové, ale věděl, že ten pach je jen iluzí.

Snil, že to je první z mnoha, a tiše a klidně se rozběhl nocí. Jeho tělo bylo v dokonalé formě. Vytrénované. Připravené.

Na konečnou oběť.

Nezmocní se jí snadno.

Ale zmocní se jí.

A ona se mu zpočátku ochotně podrobí.

Jen musí zasít semínko, aby vzbudil její zvědavost.

A ona se pak už nebude moct zastavit.

3

„Tady je Hiram Calloway,“ ozval se tenký, ostrý hlas přehlušující rušivé zvuky špatného mobilního spojení. „Dostal jsem váš vzkaz ohledně zámků. Myslel jsem, že bych se u vás zastavil a podíval se, jestli bych je mohl spravit.“

„Pozdě,“ odsekla Kristi. Až dnes, na Silvestra ve dvě hodiny odpoledne, se jí uráčil zavolat. „Už jsem je vyměnila sama a na okna jsem dala nové západky. Nemohla jsem dál čekat. Pošlu vám účet.“

„Cože?“ vyjekl a jeho nosový hlas se maličko zvýšil. „Nemůžete…“

„Můžu a taky jsem to udělala.“

„Takovéhle věci se musí schválit. Je to…, je to v nájemní smlouvě, paragraf sedm…“

„Já vám jen říkám, že tenhle byt nebyl bezpečný, a myslím, že v nájemní smlouvě o tom taky něco stojí. Podívejte se do ní. Nevím, který je to paragraf, ale už jsem se o ten problém postarala.“

„Ale…“

„Musím zpátky do práce,“ prohlásila a sklapla telefon. Strčila si ho do kapsy zástěry a prošla kolem dvou kuchařů okounějících pod stříškou zadního vchodu, kde v umaštěném kuchařském oblečení kouřili. Hlučně za sebou přibouchla dveře a propletla se bludištěm chodeb v přízemním domě ze třicátých let, který před časem přeměnili na restauraci. Před deseti lety psali o minulosti budovy v místních novinách a zažloutlý text teď visel zarámovaný mezi dveřmi na toalety označenými PÁNI a DÁMY.

Kristi si přitáhla zástěru a prošla lítacími dveřmi z kuchyně do jídelny. Vztek na Hirama už jí pomalu přecházel. Aspoň že se jí konečně ozval. Kristi si začínala myslet, že vnuk – správce – je jen výplod Ireniny fantazie.

Dopoledne i brzké odpoledne byly v restauraci hodně rušné, ale díky bohu se situace začínala uklidňovat. Bolely ji nohy, zdálo se jí, že má šaty nasáklé tukem a kouřem, který visel ve vzduchu a lepil se jí na vlasy. Po několika hodinách usilovné práce v přidělené části restaurace začala přemýšlet, proč nedala na radu svého otce a nepokusila se najít si práci v kanceláři nějaké pojišťovací společnosti. Bylo přece jasné, že ze spropitného rozhodně nezbohatne. Nicméně jen vzpomínka na hodiny strávené u telefonu, kdy poslouchala stížnosti zákazníků v Gulf Auto, jí připomněla její sen i cíl psát o skutečných zločinech.

Zakručelo jí v břiše. Uvědomila si, že od rána, kdy do sebe v letu hodila muffin, nic nejedla. Napadlo ji, že po směně by se mohla rozšoupnout Merkuciovým sendvičem s pomazánkou a kouskem limetkového koláče krále Leara.

Šťastný nový rok, pomyslela si ironicky, když popadla konvici s kávou a dolila poloprázdné šálky hostů ve své části restaurace.

Dovnitř vešla skupinka žen a vmáčkla se na ošoupanou lavici v rohovém boxu.

Kristi popadla čtyři jídelní lístky zatavené do plastu a přistoupila k nim. Ženy si jí skoro nevšimly, protože byly zabrané do rozhovoru, ale jeden hlas připadal Kristi povědomý. Kristi tomu nemohla uvěřit, ale jak se zadívala na týl hlavy s kudrnatými vlasy, uvědomila si, že má právě obsloužit Lucretii Stevensovou, svou bývalou spolubydlící z doby, kdy ještě studovala a bydlela na stísněné Cramerově koleji. Kristi se v duchu otřásla. Nikdy spolu moc nevycházely a byly rozdílné tak jako noc a den. Kristi bývala tenkrát pařmenka a Lucretia rádobyintelektuálka, která, pokud zrovna nestudovala, trávila celé hodiny listováním časopisem Nevěsta a chroupáním sýrových tyček. Nevedla žádný společenský život a vyhýbala se hovoru o svém příteli, který šel studovat na jinou vysokou školu. Kristi toho kluka nikdy neviděla a často přemýšlela, jestli náhodou neexistuje jen v Lucretiiných představách.

Co se má stát, to se stane, pomyslela si, položila jídelní lístky před ženy a zeptala se, co si budou přát k pití.

„Kristi?“ ozvala se Lucretia dřív, než někdo promluvil.

„Ahoj, Lucretie.“ Bože, tohle teda bude nepříjemné.

„Co tu děláš?“ Lucretia měla vykulené oči, nejspíš kvůli čočkám. Vždycky když si je nasadila místo brýlí, vypadala jako sova.

„Snažím se od vás zjistit objednávku,“ prohlásila Kristi a usmála se.

„Hej, poslouchejte všichni, tohle je Kristi Bentzová, moje bývalá spolubydlící, když jsem tu byla v prváku, ach bože, asi před milionem let.“ Rozesmála se a ukázala na asi pětadvacetiletou ženu s úzkými brýlemi a tmavě hnědými vlasy, které jí padaly až na ramena. „Kristi, tohle je Ariel.“

„Ahoj,“ pozdravila Kristi a přešlápla z jedné nohy na druhou.

„Ahoj,“ přikývla Ariel, ale pak se zahleděla za Kristi na dveře, jako kdyby někoho vyhlížela, přinejmenším někoho zajímavějšího, než byla Kristi.

„A tohle je Grace,“ Lucretia ukázala na štíhlou kamarádku, která měla na zubech rovnátka a na hlavě ježaté rudé vlasy. Ta žena nemohla vážit víc než padesát kilo. „A tady je Trudie.“ Poslední dívka seděla v boxu vedle Lucretie a měla plnější postavu, husté černé vlasy stažené do dlouhého culíku, hladkou olivovou pleť a bílé zuby s maličkou mezerou. Všechny tři ze sebe vymáčkly úsměv, když Lucretia jakoby překvapeně prohlásila: „Bože, Kristi, vypadáš skvěle.“

„Díky.“

„Bentzová?“ zopakovala Trudie. „Moment. Nečetla jsem o tobě něco?“

Už je to tady, pomyslela si Kristi. „Spíš o tátovi. To on u nás zaměstnává noviny.“

„Počkej. Je to polda, ne?“ zeptala se Ariel, natočila hlavu a vzhlédla ke Kristi. Najednou začala projevovat zájem. „Nevyřešil asi před rokem ten případ v Nemocnici Panny Marie?“ Otřásla se. „To bylo taaaaak hrozný.“

Amen, pomyslela si Kristi a netrpělivě se snažila ukončit osobní rozhovor o době, na kterou by nejradši zapomněla.

„Nebylas do toho zapletená?“ zeptala se Lucretia vážně. „Mám pocit, že jsem četla něco o tvém zranění, ne?“ Usilovným vzpomínáním nakrabatila čelo. „V tom článku vlastně psali, že tě někdo skoro zabil.“ Přikyvovala a vlasy se jí pod zavěšenou lampou leskly v temných kudrlinách. „Jako už jednou předtím.“

Kristi si nechtěla připomínat své zážitky v rukách zvrácených šílenců, kdy unikla jen o vlásek. Už dvakrát ji málem zabil psychopat a střepy vzpomínek z obou setkání stačily, aby jí ztuhla krev v žilách. Potřebovala změnit téma rozhovoru, a to rychle.

„To je dávno. Už jsem to překonala. Takže dnešní zvláštní nabídka jsou červené fazole s rýží, chci říct Hamletova haše.“

Ale Lucretia se nenechala tak snadno odradit. Získala pozornost všech u stolu i v okolí a nehodlala se jí jen tak vzdát. „Myslím, že jsem četla nebo slyšela, že jsi umřela a pak se probrala nebo tak něco.“

„Nebo tak něco,“ prohlásila Kristi, když na ni všechny Lucretiiny přítelkyně zíraly v němém úžasu. Tóny staré Elvisovy melodie přehlušovaly cinkot příborů, šum hovoru a hukot prastarého kotle, který se snažil restauraci vytopit. Pokrčila rameny a odkázala tím příběh své minulosti do oblasti „koho to zajímá“.

„Kristi je na to zvyklá,“ řekla Lucretia. „Je pořád v centru pozornosti.“

„Jaké to je mít slavného otce?“ zeptala se Ariel.

Kristi se zarazila, pero nechala nad blokem a snažila se nevnímat, jak se jí sevřel žaludek. „Pseudoslavného. Není jako Brad Pitt nebo Tom Cruise nebo snad…“

„Nemluvíme o filmových hvězdách,“ přerušila ji Lucretia. „Jen o místních celebritách.“

„Místních celebritách, jako je třeba Truman Capote nebo Louis Armstrong?“ opáčila Kristi.

„Ti jsou ale mrtví,“ řekla Trudie.

„Můj táta je jen policajt.“

Lucretia se na ni zadívala, jako kdyby právě prohlásila, že se stala uctívačkou ďábla. „Není jen tak někdo.“

Kristi se stěží ovládala. To nebylo přesně to, co myslela, ale Lucretia vždycky dokázala všechno překroutit. Snad to bylo tím, že její rozvedení rodiče na ni měli málokdy čas, protože se zaobírali hlavně svými vlastními problémy. Nebo to bylo něčím jiným. Ať to bylo čímkoli, bylo to protivné stejně jako dřív.

„Máš pravdu,“ vymáčkla ze sebe Kristi. „Je úžasný, ale on jako první by ti řekl, že dělá jen svou práci.“

„To je ale supr!“ vydechla Trudie.

Čas rozhovor ukončit. „Tak dáte si něco k pití?“ zeptala se Kristi. „Kávu?“

Lucretia a její přítelkyně naštěstí zvedly jídelní lístky a vydrmolily své objednávky.

„Dva sladké čaje, jednu dietní kolu a jednu kávu. Mám to,“ prohlásila Kristi a s úlevou si pospíšila zpátky do kuchyně. Kdo by si pomyslel, že Lucretia bude vědět, co se jí nebo jejímu otci přihodilo? Nebyly spolu během let nijak v kontaktu; a vlastně i když spolu bydlely, sotva na sebe promluvily. Tenkrát neměly vůbec nic společného. Kristi pochybovala, že by se to za ty roky nějak změnilo.

„Staré kamarádky?“ zeptala se Ezma, servírka s čokoládovou pletí a neuvěřitelně bílými zuby. Právě plnila plastové kalíšky ledovou tříští z hlučného přístroje umístěného vedle automatu na limonády. Ezma měřila stěží sto padesát centimetrů a vážila padesát kilo. Na částečný úvazek studovala, na plný pracovala jako servírka, a navíc byla manželkou a matkou předčasně vyspělého dvouletého caparta.

„Tak nějak.“ Kristi si vzala tři sklenice a do dvou z nich nalila sladký ledový čaj, pak stiskla tlačítko na automatu a načepovala dietní kolu, ale přidržela ho o maličko déle, takže limonáda přetekla přes okraj. Z nedalekého háčku stáhla utěrku, vysála přelitou kolu a dolila sklenici. „Jedna z těch žen,“ kývla bradou směrem ke stolu, kde, jak se zdálo, měla Lucretia hlavní slovo, „byla mou spolubydlící, když jsem se poprvé zapsala na školu Všech svatých. To bylo ještě v minulém století.“

„Nech mě hádat – Lucretia Stevensová,“ řekla Ezma a nenápadně se podívala k jejich stolu.

„Jak jsi to poznala?“

„Nejspíš jsem vševědoucí.“

„Tak to jo,“ usmála se nepatrně Kristi.

„A,“ pokrčila štíhlými rameny, „taky tajně poslouchám.“

„To spíš.“

Ezma se rozesmála, popadla pípu s pitnou vodou a naplnila zbývající sklenice. „Měla jsem ji na jeden seminář. Myslím, že to bylo tvůrčí psaní, kód 212.“

„Ona je profesorka?“

„Odborná asistentka.“

Kristi to ohromilo. Vždycky věděla, že Lucretia je pilná studentka, ale nikdy by ji nenapadlo, že by zůstala na fakultě učit.

„Myslím, že chodí s někým ze školy. S kolegou.“

„Vážně?“

Tolik o příteli, po kterém se Lucretii hrozně stýskalo ten rok, kdy s ní Kristi bydlela.

„No, musím přiznat, že kdybych nebyla šťastně vdaná, dala bych si říct. Někteří profesoři jsou vážně hrozně sexy!“

Kristi si některé své bývalé učitele vybavila. Podivný doktor Northrup, popudlivý doktor Sutter a nerudný a povýšený doktor Zaroster. Všichni to byli plesniví, trochu podivínští akademici, kteří trpěli komplexem nadřazenosti. Rozhodně nebyli „sexy“. Dokonce ani pohlední. Aspoň podle Kristina názoru. „Děláš si legraci, viď?“

„Ne, ne. Věř mi, sbor na škole je vážně něco. Přinejmenším na katedře anglistiky. Jako kdyby se ten, kdo je vybíral, řídil fotkama hvězd z Hollywoodu.“

„Teď vidím, že jsi toho plná.“

„No, brzy to poznáš sama.“ Ezma do každé sklenice přidala plátek citronu. „Semestr začíná příští týden. Vsadím se, že pak se mnou budeš souhlasit.“

Kristi si nandala sklenice na podnos. „A ty si myslíš, že Lucretia chodí s jedním z těch sekáčů?“

„Povídá se to. Ale nevím s kým. Kdykoli se k ní dostanu blíž, zmlkne, jako kdyby něco tajila.“

„Proč?“

Ezma potřásla hlavou. „Netuším. Třeba je ženatý nebo zasnoubený nebo mají nějaké interní pravidlo, že kolegové spolu nesmějí nic mít. Nebo je to možná doktor Preston.“ Koutky úst jí ztuhly. „Učí psaní a je to mizera.“

„Myslím, že ho mám v rozvrhu.“

„Vážně? Moje kamarádka Dionne chodila na jeho seminář a byla do něj celá blázen, ale když přišel tady, byl sprostej jak dlaždič. Dionne se pak ztratila.“

„Ty se kamarádíš s jednou z těch pohřešovaných dívek?“ zeptala se Kristi. „A ty myslíš, že by do toho mohl být zapletený Preston?“

Ezma to chtěla popřít. Pak si to ale rozmyslela. Kristi to poznala podle toho, jak zkřivila pusu na jednu stranu. „Nemyslím si to, ale ten chlap je toho klidně schopný. Potíž je, že nikdo vlastně nevěří, že se Dionne něco stalo. Má se za to, že zkrátka zmizela, nejspíš odjela se svým přítelem.“ Ezma potřásla hlavou.

„Tak proč se nikomu neozvala?“

„Přesně! Všichni si myslí, že je s Tyshawnem a přijali spolu novou identitu. Tyshawn Jones taky za nic nestojí. Jede v drogách, ještě na škole seděl za loupež. Osobně vůbec nechápu, co na něm viděla. Před Tyshawnem chodila se skvělým klukem, Elijahem Richardsem. Dělal vyšší odbornou školu a chtěl se stát účetním, ale Dionne si pak začala s Tyshawnem, a to byl konec jejího vztahu s Elijahem. Škoda.“

„A co Tyshawn? Taky se ztratil?“

„O tom vlastně nikdo nikdy nemluvil.“

Kristi se protáhla kolem jednoho kuchaře, který právě hodil hrst nakrájených brambor do fritovacího hrnce, až olej zasyčel a bublal. Strčila do lítacích dveří zády, aby je otevřela, a vydala se s podnosem s nápoji k dámskému stolu. Přes reprodukovanou hudbu slyšela hlas Lucretie.

„… říkám vám, je úžasný. Naprosto a úplně úžasný. Nikdy jsem… se nesetkala s nikým, jako je on.“

Kristi měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. I jako studentka prvního ročníku byla Lucretia beznadějná romantická. Vypadalo to, že se nezměnila. Lucretia chtěla dodat ještě něco, ale jakmile zahlédla Kristi, přestala se rozplývat. K ostatním ženám vyslala němý pohled, který zafungoval, a všechny u stolu zmlkly.

Kristi vzkaz pochopila – Lucretia nechtěla, aby se coby bývalá spolubydlící dozvěděla něco o jejím milostném životě. Jako kdyby to Kristi zajímalo.

Kristi rozdávala studené nápoje a nalévala kávu. Lucretia si ji pozorně prohlížela. „Tak ty ses zapsala na školu?“

„Jo, jo.“ Nemělo smysl lhát. Kristi naplnila šálek kávou.

„Copak tys neodpromovala?“

Kristi se nehodlala nechat zatáhnout do takového hovoru. „Chybělo mi pár zápočtů.“ Bože, proč to Lucretii zajímá?

„Myslela jsem, že tě psaní baví.“

„Hm. Smetanu?“ zeptala se ženy, která si objednala kávu, a Lucretiiných otázek si nevšímala.

„Máte netučné mléko?“

„Jistě. Hned ho donesu.“

„Já teď učím,“ prohlásila Lucretia pyšně.

„To je skvělý,“ přinutila se vyslovit Kristi a odplula, aby doplnila poloprázdné šálky u nedalekého stolu. Hned nato si pospíšila zpátky do kuchyně, kde nalila malý džbánek odtučněného mléka a vzala ještě podnos s porcovaným cukrem a umělým sladidlem. Snažila se zmírnit své podráždění vyvolané Lucretiiným chováním a vrátila se ke stolu. „Tady to je.“ Postavila džbánek i podnos blízko k ženě, která pila kávu. „Už jste si vybraly?“ Přinutila se k úsměvu a bez dalších otázek si pečlivě zapsala jejich objednávky na lístek. Jedna žena si k salátu Julius Caesar přála do zvláštní nádobky dietní dresink, další trvala na tom, že k hamburgeru krále Leara si nepřeje žádné kořeněné přísady a třetí chtěla Kleopatřinu polévku z mušlí a pak raději ovoce než nabízený zelný salát. U Lucretie se nedávno objevila alergie na všechny mořské korýše, a tak se chtěla ujistit, že se Tybaltův tuňákový salát nedostal do styku s Oféliinými ústřicemi ani Skarovými krevetami.

~~~

Portia Laurentová s rukama zabořenýma hluboko do kapes pláště do deště kráčela po chodníku, který křižoval areál Vysoké školy Všech svatých. Byl Silvestr a ona měla přestávku na oběd. Už se pomalu stmívalo a na skupinkách studentů smějících se, bavících se a spěchajících do místních restaurací a barů, aby přivítali Nový rok, byla vidět předzvěst veselí.

Přinejmenším čtyři studentky mezi slavícími nebudou. Dionne Harmonová, Monique DesCartesová, Tara Atwaterová a teď i Rylee Amesová, které, jak Portia věřila, potkal tentýž špatný osud. Mohou mezi nimi být i další, pomyslela si, i když ne z Vysoké školy Všech svatých. Prověřila to. Za poslední tři roky tady žádné další studentky nebyly pohřešovány.

„Žádná těla, žádné vraždy,“ trval na svém Vernon v jejich posledním rozhovoru, ale Portia tomu nevěřila. Jistě, neexistoval žádný důkaz, že se dívkám stalo něco podezřelého, a zatímco Dionne byla Afroameričanka, zbylé tři dívky byly bělošky. Sérioví vrazi obvykle nepřekračovali rasové hranice, ale úplně vždycky to neplatilo.

Přemýšlela o Monique DesCartesové z Jižní Dakoty. Když jí bylo čtrnáct, jejímu otci diagnostikovali Alzheimerovu chorobu a Portia z vlastní zkušenosti věděla, jak taková nemoc dokáže rodinu zničit. Matka Monique byla pořádně rozčílená, když Monique zažádala o stipendium, odjela a nechala ji, aby se vypořádala s rychle chřadnoucím manželem a dvěma mladšími dcerami, z nichž jedna byla ještě na základní škole. Monique byla věčná rebelka, dvakrát utekla ze střední školy, a tak ji teď považovali za dívku, která se lehce vzdává a prostě zmizela. Vědělo se o ní, že pije a kouří trávu a několik týdnů před svým zmizením se rozešla s posledním přítelem. Ten přítel už byl ve „vášnivém“ vztahu s novou dívkou a bylo mu úplně fuk, co se s Monique stalo.

Jako kdyby to bylo jedno naprosto každému. Kromě Portie.

Prošla kolem knihovny, kde do noci zářila tři patra jasných světel. Přestalo pršet, ale vzduch byl těžký a vlhký, z listů křovin chvějících se ve větru ještě odkapával déšť. Venkovní osvětlení v celém areálu napodobovalo staré plynové lampy, což byla pocta době, kdy byla škola založena.

Měla namířeno na Cramerovu kolej, kde před lety jako studentka prvního ročníku bydlela, ale stále přemýšlela o zmizelých dívkách. Všechny studovaly anglistiku. Všechny se zapsaly na některé základní semináře, ale také na semináře v novějším, kontroverznějším studijním plánu. Všechny chodily na tvůrčí psaní, na Shakespeara a na Vliv vampyrismu v moderní kultuře a literatuře. Neexistuje žádný důkaz, že se dívky znaly, a nechodily na semináře ve stejném semestru, ale zapsaly se na všechny tři a také je absolvovaly. Třeba to nic neznamenalo. Ale možná ano…

Ocitla se přímo před kolejí. Cihlová budova vypadala stále stejně. Vzhlédla k místnosti v prvním patře, která patřila Rylee Amesové. Rylee se, stejně jako předešlé dívky, odcizila své rodině, ale poznámka její matky, Nadine Olsenové, se nepotvrdila. Prohlásila protáhlým západotexaským způsobem: „Víte, jak to s některýma holkama chodí; když přijdou potíže, stopem se dostanou do Chicaga a hned je někdo zbouchne.“ Portia nenašla jediný důkaz, že Rylee někdy porodila, ale namočila se do drog – extáze, marihuana, kokain – a v pubertě několikrát utekla, zatímco se její matka snažila uživit tři syny z platu konzervárenské dělnice. Otec Rylee, první z pěti Nadiných manželů, jen utrousil: „Vždycky jsem věděl, že ta holka bude k ničemu. Moc se podobá svojí matce.“

Výborně, pomyslela si Portia ponuře. Zdálo se, že každému bylo úplně jedno, co se Rylee Amesové stalo.

Stejně jako ostatní oběti i ji obklopovala tatáž lhostejnost.

„Nejsou to oběti, dokud neprokážeme, že se na nich někdo dopustil zločinu,“ trval na svém Del Vernon, ale Portia věděla svoje. Ty dívky byly oběťmi ode dne, kdy se narodily, a měly toho v životě hodně společného. Navíc i to, že studovaly anglistiku na škole Všech svatých a jako takové si vybraly některé totožné povinné a volitelné semináře.

Náhoda?

Tomu Portia nevěřila.

Přes pozemek se přehnal studený vítr, roztřásl větve borovic a tilandsie visící z větví dubů se ve světle lamp roztančily a rozkymácely jako duchové.

Kdyby byla Portia pověrčivá, mohla by v duši pocítit zamrazení nebo by ji vyděsilo, kdyby zahlédla třeba černou kočku kradoucí se přes cestu. Nicméně ona nevěřila na duchy, na démony ani na upíry. Nebyla si tak docela jistá tím, jestli existuje Bůh, přestože se pravidelně modlila. Ale rozhodně věřila na zlo. Na temné, prohnilé duše, na nenávist a krutost sídlící v lidském těle.

A děsilo ji k smrti, že ty čtyři studentky, co zmizely ze školy Všech svatých, zřejmě narazily na vraždícího maniaka nejhoršího druhu.

Modlila se k Bohu, aby se mýlila.

~~~

Kristi to nedokázala vydržet. Tak byl Silvestr, a co? Co na tom, že každý, koho znala, slavil? Pochopitelně i ona dostala různé nabídky. Třeba včera od Mai, ale její pozvání neměla v úmyslu přijmout, pak také od přátel z New Orleansu, od přátel, se kterými vyrostla, od přátel, se kterými dřív pracovala, a dokonce i od nedávno nalezené sestry Eve. Všechny odmítla. Chtěla se zabydlet v Baton Rouge, a pokud se týkalo její nevlastní sestry, celá situace byla tak zvláštní, že na ni ani nedokázala myslet. Celých svých sedmadvacet let věřila, že je jedináček, a pak… jako rána z čistého nebe se zjistilo, že Eve Rennerová je její příbuzná. Bylo to tak podivné, že se tomu v myšlenkách raději vyhýbala, a navíc se jednalo o období, na které by nejraději zapomněla.

„Všechno chce svůj čas,“ říkala si, když zapálila několik svíček a pustila si notebook. Navíc před sebou měla úkol. Nehodlala se už navždy motat kolem stolů v Knajpě U Básníka a do školy se vrátila jen z jednoho důvodu – aby zdokonalila své umění.

Dočkala se určitého úspěchu psaním pro měsíčník Skutečný zločin a prodala i několik článků elektronickému časopisu stejného zaměření, ale toužila napsat plnohodnotnou knihu. Protože ji otec odmítl zasvětit do některého ze svých případů, bude si muset najít svůj vlastní.

Notebook se spustil a Kristi bez větších potíží našla volně přístupnou síť, kterou mohla využít. Seděla v malém výklenku pod střešním oknem, ze kterého viděla na zeď obklopující vysokoškolský areál. Nejdřív začala hledat informace o Taře Atwaterové, dívce, která bydlela v tomhle bytě před tím, než zmizela. Kristi se postupně stala odbornicí ve vyhledávání na internetu, ale tentokrát nenašla skoro nic. Taru Atwaterovou zmínili jen v několika článcích. Moc toho nenašla ani o dalších pohřešovaných dívkách, když projížděla příspěvky na internetové verzi místních novin. Ale cítila za tím příběh. Doufala, že takový, který hledala. Třeba si pronajala zrovna tenhle byt právě proto, že tohle téma by jistě vydalo na knihu, na které chtěla pracovat.

Něco ty studentky odvedlo pryč.

Dívky se neztrácejí jen tak. Ne čtyři z malé školy během dvanácti měsíců. Ne čtyři, které si zapsaly stejné semináře.

Kristi uslyšela na schodech kroky a rychle si uložila stránku. O chviličku později někdo zazvonil. Odstrčila kancelářskou židli od stolu, přešla malou místnost a podívala se kukátkem. Nepatrným otvorem uviděla asi dvacetiletého ošuntělého muže stojícího pod jediným slabým světlem připevněným na odpočívadle, které bylo vlastně její verandou. Z mokrých, špinavě blonďatých vlasů přilepených k hlavě mu kapala voda. V jedné ruce nesl krabici s nářadím a tvářil se neskutečně otráveně, což mělo naznačit vážnost.

Bezpochyby to byl nezvěstný Hiram.

„Kdo je to?“ zavolala pro jistotu.

„Správce. Hiram Calloway. Potřebuju zkontrolovat vaše zámky.“

Ach, teď potřebuje zkontrolovat zámky? To si snad ze mě utahuješ, Hirame.

Vypadal tak uboze, jak očekávala. Měl řídké vousy, prastaré tričko z koncertu Metalliky, obnošené maskáče a nakrknutý výraz, kterým jasně naznačoval, že je mu všechno úplně jedno.

Pootevřela dveře, ale řetízek nechala zajištěný. „O zámky jsem se už postarala.“

„Nemůžete tady jen tak dělat, co chcete, rozumíte? Nepatří vám to tu. Věci mám spravovat já.“

„Jenže já jsem se s vámi nedokázala spojit, tak jsem si to zařídila sama,“ prohlásila Kristi s konečnou platností.

Zamračil se. Rty napůl přikryté tím, o čem patrně doufal, že to jednoho dne budou vousy, nevrle zkroutil přes maličko křivé zuby. „Pak musím dostat klíč. Teda duplikát. Moje babička… Paní Callowayová to tu vlastní. Musí mít přístup dovnitř. Je to v nájemní smlouvě.“

„Zařídím, aby klíč dostala.“

„To může trvat dlouho. Stejně mi ten duplikát dá. Musím mít klíč ke každému bytu v téhle budově. Třeba se budu muset dostat dovnitř, kdyby se něco porouchalo, nebo ztratíte vlastní klíč nebo…“

„Já svůj klíč neztratím.“

„Je to pro vaši ochranu.“

„Když to říkáte.“ Na to nespoléhala.

„Bože, proč jste taková…“ Na poslední chvíli nadávku spolkl.

Kristi zacloumal vztek. „Volala jsem vám a trvalo vám tři dny, než jste mi odpověděl. Všechny zámky v bytě byly rozbité nebo uvolněné a já se doslechla, že jedna z dívek, které se ztratily ze školy, bydlela právě tady, takže jsem opravdu považovala za rozumnější vzít situaci do vlastních rukou.“

Poklesla mu brada. „Už vám někdy někdo řekl, abyste se uklidnila?“

„A řekl to někdo vám?“ odsekla.

Začervenal se a Kristi ho maličko politovala. Ten kluk, i když byl neschopný, se jen snažil dělat svou práci. Třebaže se mu to nedařilo, opravdu ho nechtěla seštěkat.

„Nemusíte být tak nepříjemná,“ zamumlal.

Kristi v duchu zasténala. „Dobře, tak začneme ještě jednou. Tady je všechno v pořádku, rozumíte? Zámky jsem spravila. Vaší babičce, paní Callowayové, dám klíč a ona ho pak předá vám, i když očekávám, že mi sem nebudete chodit, pokud vám k tomu nedám svolení… Myslím, že i to je v nájemní smlouvě.“ Odjistila řetízek, otevřela dveře a vyšla na malou verandu. „Nechtěla jsem se s vámi hned hádat, Hirame. Jsem jen trochu nervózní, protože jsem se dozvěděla, že jedna ze zmizelých dívek bydlela minulý semestr právě v tomhle bytě. Vaše babička se o tom nezmínila a to je tedy trochu zvláštní.“ Zíral na prkennou podlahu odpočívadla. Vypadal, že mu není víc než sedmnáct. Sotva muž, který mohl dělat správce. „Znal jste ji? Myslím Taru?“

„Ani ne. Povídali jsme si. Trochu.“ Zvedl oči a zadíval se do otazníků v Kristině pohledu. „Byla milá. Přátelská.“ Nemusel dodávat „ne jako vy“, ale nevyřčené obvinění mu sálalo z temného, zamračeného pohledu. Jeho rysy se téměř nepostřehnutelně napjaly, ale Kristi dobře viděla, jak se mu vysunula čelist a bezděčně stiskl koutky úst. Kristi okamžitě pochopila, že ji ošálil mladistvý vzhled. V jeho černých očích se skrývalo něco zlověstného, něco, co se jí nelíbilo. Tohle nebyl chlapec, ale muž v neohrabaném chlapeckém těle. Kukátkem si toho nevšimla, dokonce ani když maličko pootevřela dveře zajištěné řetězem, ale teď, tváří v tvář Hiramu Callowayovi si uvědomila, že stojí proti celému a navíc rozezlenému muži.

Zdvihla bradu. „Tak co si myslíte, že se jí stalo?“

Ohlédl se přes zábradlí směrem k areálu školy. „Říká se, že utekla.“

„Ale nikdo to neví jistě,“ namítla Kristi.

„Už to udělala dřív.“

„Řekla vám o tom?“

Zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Nechávala si to pro sebe.“

„Říkal jste, že byla přátelská. Že jste si povídali.“

Po napůl skrytých rtech přeletěl podivný úsměv. „Kdo ví, co se jí stalo? Jeden den byla tady. Další pryč.“

„A to je všechno, co víte?“

„Vím, že její otec je někde ve vězení a že okradla mou babičku.“ Zadíval se jí do očí. „Dlužila jí nájem. Babička říká, že je cvok a podvodnice jako její otec. Myslí si, že dostala, co si zasloužila.“

„Dostala, co si zasloužila,“ zopakovala pomalu Kristi a vůbec se jí nelíbilo, jak to znělo. Z dálky se nocí rozlehl smích.

Když Hiram slyšel, že opakuje jeho slova, zamračil se. „Řeknu Irene, že pro ni máte klíč.“ Nato se otočil, vlekl se dolů po schodech a krabici s nářadím nesl s sebou. Kristi se vrátila do svého bytu a přibouchla za sebou dveře. Zajistila bezpečnostní pojistku v zámku, upevnila řetízek a cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Vnuk Irene Callowayové, ten „hodný kluk“, jí nahnal pořádnou hrůzu.

4

Prásk!

Temnou nocí se rozlehl ostrý výstřel, pach střelného prachu zastínil zemitou vůni mokré trávy a strašlivá rána duněla Kristi v hlavě.

S hrůzou sledovala, jak Rick Bentz klesá, padá, padá, padá… u silné kamenné zdi obklopující Vysokou školu Všech svatých.

Prýštící krev. Jeho krev. Po celé ulici. Barví beton. Stříká na trávu. Teče do kanálu. Uniká mu.

„Tati!“ vykřikla němým hlasem a nohy měla jako z olova, když se k němu pokusila doběhnout. „Tati, ach bože, ach bože…“

Oblohu rozčísl blesk a udeřil do stromu. Nocí se rozburácel strašlivý praskot, jak se dřevo štípalo, a těžká větev dopadla se zaduněním na zem. Země se otřásla a ona málem upadla.

PRÁSK! PRÁSK! PRÁSK!

Další výstřely. Během krupobití kulek lidé ječeli a křičeli. Někdo bolestně naříkal, jako kdyby ho zasáhla kulka.

Ale její otec ležel klidně a barva kůže mu bledla až na černobílou.

„Tati!“ vykřikla znovu.

PRÁSK! PRÁSK! PRÁSK!

Kristi se v křesle prudce napřímila.

Ach bože, něco se jí zdálo a ta noční můra byla živá a děsivá. Srdce jí bušilo, tělem jí cloumal strach a na kůži jí vyrazily krůpěje potu.

Trhla sebou, podívala se na hodiny a uvědomila si, že slyší zvuk petard. Lidé vítali Nový rok. K uším se jí dostal tlumený smích a pištění. Kostelní zvony v areálu školy odbíjely půlnoc a nad vším tím rámusem zaslechla příšerný nářek, který předtím přisoudila člověku zraněnému při výbuších.

„Dobrý bože,“ zašeptala a srdce jí dál zběsilo tlouklo.

Stále byla otřesená, ale s námahou se zvedla z křesla. Četla si o sériovém vrahovi a v mysli jí stále tančily představy. Odhrnula si vlasy z očí a přešla ke dveřím bytu. Svítila jen lampička na stole a kromě malého kužele světla bylo v celé místnosti přítmí. Podívala se kukátkem ve dveřích, ale nic neviděla. Jen prázdné odpočívadlo u schodiště, kde slabá stropní žárovka poskytovala zamlženou, namodralou zář. Nářek však pokračoval. Nechala zajištěný řetízek, odjistila pojistku a dveře maličko pootevřela.

Dovnitř okamžitě vletěla vychrtlá černá kočka.

„No ne…!“ Kristi sledovala, jak vyhladovělé zvíře peláší pod rozkládací pohovku, na které spala, až rozvlnilo přehoz visící až k zemi. „Ach, pojď sem, kotě…, kotě…, ne…“ Kristi se vydala za hubeným zvířetem, klekla si na kolena a nakoukla pod přehoz. Pohled jí opětovaly dvě žluté oči vykulené strachy. To hloupé zvíře se nějak nacpalo mezi matraci a dřevěnou laťku do prostoru sotva většího než byla Kristina ruka. „No tak, číčo, tady vážně nemůžeš zůstat.“ Pokusila se sáhnout do těsného prostoru, ale kočka zasyčela a vmáčkla se hlouběji do škvíry, až se přitiskla tělem na zeď. „Myslím to vážně, vylez.“ Znovu uviděla jen zkroucený růžový jazyk a zuby ostré jako jehla. „Skvělý. Tak jo.“

Kristi uvolnila spodní pryčnu a kočka spadla do prostoru mezi zeď a matraci. Když vrátila laťku do původní polohy, myslela si, že kočka vyběhne jednou stranou, ale to malé zvíře si tam někde očividně našlo skrýš. Žádný pohyb pohovky nedokázal zvíře vyhnat a Kristi se nechtělo odtáhnout ji a vklouznout do úzkého prostoru za vyděšenou kočkou s ostrými drápy.

„Prosím, číčo…,“ vzdychla Kristi. Tohle nepotřebovala. Ne dnes v noci. Navíc existovalo nějaké příšerné nařízení, v dodatku pět set sedmdesát šest nebo tak nějak, že v bytě nesmí být žádná domácí zvířata. Byla si jistá, že Hiram to dokáže odrecitovat jako básničku. „Pojď sem…,“ spustila a snažila se vyděšenou kočku uchlácholit.

Neměla štěstí.

„Kočička“ se ani nehnula.

„Fajn…, a co třeba tohle?“ Prohlédla kredenc, našla konzervu tuňáka a otevřela ji. Ohlédla se přes rameno, protože čekala, že uvidí malý nosík a zvědavé oči nebo alespoň černou packu vykukující zpod pohovky.

Mýlila se.

Nandala několik plných vidliček do jedné malé misky, druhou naplnila vodou a obě postavila blízko pohovky, aby kočku přivábila, ale zase dost daleko, aby ji stihla popadnout za kůži a vyhodit ven. Ale musela být trpělivá.

To nebyla zrovna její silná stránka.

Postavila misky na zem a vzdálila se. Pak jen čekala a pozorovala digitální hodiny na mikrovlnce. Minuty se vlekly, jako kdyby to byly hodiny, a venku znělo ještě víc veselí: lidé křičeli, klaksony troubily, ohňostroje vybuchovaly a o patro níž na odpočívadle dusaly kroky. Smích. Hovor.

Kočka se ani nehnula. Nejspíš vším tím hlukem zkameněla.

Bezva, pomyslela si Kristi a snažila se potlačit bolest hlavy. Byla k smrti unavená. Minuty byly nekonečné a ona se nakonec vzdala. Nemohla čekat celou noc.

„Fajn. Ať je po tvým.“ Už byla v pyžamu, zavřela dveře, zamkla, ještě jednou zkontrolovala zabezpečená okna a vlezla si do postele. Ta pod její váhou zasténala a ona si byla jistá, že slyšela, jak se kočka vyplížila zpod matrace, ale mýlila se. Venku se ozýval hluk. Hudba a smích k ní doléhaly z patra pod ní. Skupinka Mai Kwanové se nejspíš vrátila z Mokré díry, ale její nový host nevystrčil zpod postele ani špičku nosu.

Zdálo se, že černá kočka, kterou už se rozhodla pojmenovat Houdini, se u ní usadila na noc.

~~~

„Je půlnoc. Pojď slavit!“ naléhala Olivia a podala Bentzovi skleničku nealkoholického šampaňského. „Bude to lepší rok.“

„To by měl!“ Odstrčil se od stolu v jejich domku v Cambrai. Bydleli tu společně s Oliviiným starým psem a hlučným ptákem od chvíle, kdy se opravily silnice po hurikánu Katrina. Kristi tu taky střídavě žila, bydlela nahoře ve volném pokoji v domě, který Olivia zdědila po své babičce. Ale Kristi se v tomhle baráčku u bažinatého ramene řeky vždycky cítila neklidná. A navíc se tu nikdy s otcovou novou ženou necítila příjemně. Léta žili jen spolu, a ačkoli tvrdila, že má Olivii „ráda“ a „líbí“ se jí, že už nebude sám, že konečně překonal ztrátu Kristiny matky a že si žije svůj život, jedna její část to stále ještě nepřijala. Jeho nadmíru vnímavé ženě nic z toho neuniklo, i když o tom mlčela. Chytrá žena. A neuvěřitelně krásná.

Protože žili na venkově, oba museli do práce dojíždět, ale říkal si, že to stojí za to, hned jak si zvykl na život vedle aligátorů, rajek a vačic. Vzdálenost od města jemu i Olivii dodávala klid, krátký oddechový čas od chaosu New Orleansu.

Olivia stále provozovala obchod Třetí oko hned vedle Jacksonova náměstí, kde turistům prodávala drobnosti, lidové výrobky a esoterické zboží. Obchod byl ušetřen vážnějších poškození, ale náměstí se změnilo, a turisté se vraceli jen zvolna. Vykladači tarotových karet, živé sochy, a dokonce i spousta muzikantů opustili po hurikánu město, protože jejich domovy byly zničeny a obchody se teď moc nehýbaly.

„Nebuď takový pesimista, Bentzi,“ poškádlila ho. Váhavě přijal sklenku a přiťukl si s ní. „Šťastný nový rok.“ Oči barvou připomínající starou whisky jí zářily a divoké blonďaté kudrny rámovaly hezký obličej. Za léta od jejich sňatku trochu zestárla, ale vrásky kolem očí jí na kráse neubíraly; naopak ona sama tvrdila, že jí dodávají charakter. Ale vyzařoval z ní i smutek. Nikdy se jim nepodařilo zplodit dítě a Bentz už teď ani neměl zájem. Kristi bylo skoro třicet a začínat znovu se mu zdálo zbytečné, dokonce snad příliš riskantní. Bože, bylo by mu přes šedesát, až by dítě dokončilo střední školu. To mu nepřipadalo správné.

Jenže Olivia po dítěti toužila.

A byla by z ní zatraceně dobrá matka.

„Nejsem pesimista,“ opravil ji, když Chlupáč přiklusal do pokoje, vyskočil na Bentzovo křeslo a díval se na ně přes husté řasy. „Jsem realista.“

„Chlap, co vždycky vidí skleničku napůl prázdnou.“

Napil se bublinkového ovocného džusu bez chuti a přidržel si číši proti světlu. „No, mám pravdu. Je napůl prázdná.“

„A ty se příšerně bojíš o Kristi.“

„Myslel jsem, že to na mně není poznat.“

„Od chvíle, co odjela, je z tebe uzlíček nervů.“ Olivia si mu sedla na klín, objala ho kolem ramen a čelem se dotkla jeho. „Bude v pořádku. Je to velká holka.“

„Kterou málem zabili…, dvakrát ji museli oživovat. Byla skoro mrtvá.“

„Skoro,“ zdůraznila Olivia. „Přežila. Je silná.“

Procvičil si krk, až mu v něm zapraskalo, a opájel se její vůní. Chlupáč zatím kňoural na nedalekém křesle, jako kdyby se k nim chtěl přidat. „Já se jen bojím, že není silná dost.“

„Ty jsi její otec. To znamená, že je dost silná.“ Zhluboka se napila ze své skleničky a pak zakroužila její stopkou. „Chceš si zahrát?“

„Teď?“

„Jo. Ty budeš velký drsný detektiv a já budu…“

„Čarodějnice, co dokáže číst ve vrahově mysli?“

„Chtěla jsem říct slabá, bezmocná žena.“

Zrovna pil a málem se udusil. „Slabá – to bych chtěl někdy vidět.“ Ale políbil ji a cítil, jak se její teplé rty důvěrně poddaly jeho. Bylo to tak známé. Staří milenci, které stále rozpalovala vášeň.

Po stole mu začal hlasitě vibrovat a poskakovat mobil.

„Sakra,“ zašeptala Olivia.

Zvedl telefon a podíval se na displej. „Montoya,“ řekl. „Člověk nemá chvilku klidu.“

„Počkám s tím na tebe, až se vrátíš domů,“ řekla, když se na ni usmál a přiložil si telefon k uchu. „Bentz.“

„Šťastný nový rok,“ prohlásil Montoya.

„Tobě taky.“ Vypadalo to, že Montoya už řídí a žene se ulicemi města.

„Na nábřeží máme jednu mrtvolu. Zdá se, že se nevydařil večírek. Není to daleko od kasina. Budu na místě za patnáct minut.“

„Jedu tam,“ řekl Bentz a pocítil lítost, když v Oliviiných očích uviděl zklamání. Zavěsil a začal vysvětlovat, ale ona mu položila prst na rty.

„Počkám,“ řekla. „Vzbuď mě.“

„Máš to mít.“

Našel si sako, klíče, peněženku a odznak, pak se přesvědčil, že je Chlupáč uvnitř, a vyšel ven ke svému vozu, prastarému džípu, kterému neustále vyhrožoval, že ho prodá. Zatím neměl to srdce ani si nenašel čas. Sedl za volant a uslyšel známé skřípění ošoupaného koženého sedadla. Vycouval kolem Oliviina sedanu, zařadil jedničku, ale zároveň se mu podařilo najít balíček žvýkaček a rozbalit jeden plátek Juicy Fruit. Vydal se po dlouhé cestě a přes malý most. Strčil si žvýkačku do pusy, zpomalil, aby mohl najet na okresní silnici vedoucí do města, a pak šlápl na plyn. Dumal, že Olivia má pravdu. Vážně byl mrzutý. Dělal si starosti. Měl své důvody a všechny se točily kolem jeho dítěte. Před jeho reflektory se střídaly kmeny tisovců, borovic a dubů, ale on přemýšlel o Kristi.

Kristi byla tvrdohlavá a krásná jako její matka Jennifer. Učitelé v L. A., kde s Jennifer dřív žili, i v New Orleansu ji často popisovali jako „pěkné kvítko,“

„nepoddajnou“, „nezávislou až hrůza“ a „výbušnou“. Určitě mu kvůli ní pořádně přibylo šedin, ale říkal si, že je to součástí rodičovství a tahle etapa skončí, jakmile Kristi vyroste, bude mít vlastní rodinu a usadí se. Jenže prozatím se tak nestalo.

O maličko rychleji projel zatáčku, až se mu pneumatiky nepatrně smýkly. Nečekaný hluk polekal mývala, který se rychle odkolébal do houští na svahu pod silnicí.

Zdálo se, že Kristi má do vdavek daleko, a pokud měla s někým známost, nechávala si to pro sebe. Na střední škole chodila s Jayem McKnightem, dokonce od něj dostala „prstýnek s příslibem“, ať už to znamenalo cokoli – třeba nějaký předzásnubní slib.

Bentz si odfrkl, poslouchal, jak v policejní vysílačce praská a dispečer posílá jednotky do různých částí města. Kristi tvrdila, že Jaye „přerostla“, a rozešla se s ním, když poprvé nastoupila na Vysokou školu Všech svatých. Ve škole si našla staršího muže, asistenta jménem Brian Thomas, který podle Bentzova negativního názoru nebyl nic než nula a skutečný ztroskotanec. I tenhle vztah špatně skončil.

Šlápl na plyn, auto vyrazilo na dálnici a zařadilo se do řídkého provozu, v němž většina aut mířících k městu jela o dvacet kilometrů rychleji, než povolovaly předpisy.

Jay McKnight teď dodělal školu i magisterský program. Pracoval v kriminalistické laboratoři pro Policii New Orleans a Bentz by odporoval Kristiným představám, že Jay je stále „nudný“ nebo „zápecník“. Drobnou ironií osudu měl Jay vyučovat jeden večerní seminář právě na škole Všech svatých. Třeba ho Kristi potká.

A snad by se dal přesvědčit, aby Bentzovu dceru pohlídal…

V duchu zasténal. Nelíbilo se mu, když musel jednat za Kristinými zády, ale snížil se k tomu, pokud šlo o její bezpečí. Za jejích sedmadvacet let už ji dvakrát málem ztratil. Znovu už tomu čelit nechtěl. Bentz se rozhodl jednat, dokud Policie Baton Rouge nezjistí, co se stalo se zmizelými studentkami.

Sjel z dálnice a vydal se na nábřeží. V měsíčním světle vypadaly zničené části města děsivě a zlověstně – opuštěná auta, zbořené domy, stále neprůchodné ulice… Tahle část New Orleansu byla nejvíc zasažená kvůli protrženým ochranným hrázím a Bentz přemýšlel, jestli se vůbec někdy úplně vzpamatuje. Dokonce i Montoya se svou novou ženou Abby se museli vzdát myšlenky zrekonstruovat svůj dům ve městě. Byly to dva řadové domky, které přestavovali na jedno velké obydlí. Dům přežil víc jak dvě století a byl téměř zrekonstruovaný, když se jím prohnaly vítr a záplavové vody Katriny a zničily kdysi nádhernou nemovitost. Příšerně naštvaný Montoya teď dojížděl z Abbyina domku za městem.

Všichni byli unavení. Potřebovali si odpočinout.

Řítil se k místu činu, kde už pracovaly dvě posádky, kolem ohraničeného prostoru blikala světla a strážníci drželi zvědavce v dostatečné vzdálenosti. Montoyův mustang stál z poloviny na chodníku a samotný Montoya, oblečený v oblíbeném koženém saku, už vyzpovídával policistu, který byl na místě jako první.

Tělo leželo na zádech. Bentzovi se sevřel žaludek a v ústech pocítil žluč. Žena byla běloška, něco přes čtyřicet. Krátké červené šaty byly prostřelené dvěma ranami. Patrné byly známky zápasu, několik zlomených nehtů na pravé ruce a pár škrábanců na obličeji. Bentz se na ni dlouze a upřeně díval. Nebyla jednou z pohřešovaných žen z Vysoké školy Všech svatých. Vryl si do paměti obličeje Dionne Harmonové, Tary Atwaterové, Monique DesCartesové a teď i Rylee Amesové. Jejich podoba ho pronásledovala ve snech. Tahle neznámá žena nebyla žádnou z nich.

Na okamžik pocítil úlevu, ale hned nato ho zasáhla vina. Tahle oběť k někomu patřila, a ať už to byl kdokoli – matka, otec, bratr, sestra nebo přítel –, bude zničený a ztrápený.

„… takže si myslím, že to nejspíš bylo přepadení, co se nepovedlo. Nemá u sebe žádnou peněženku ani identifikaci,“ říkal strážník.

Neznámá žena.

„Našli ji támhleti lidé…“ Kývl bradou k vážné čtyřčlenné skupince dvou mužů a dvou žen, kteří stáli odděleni od kolemjdoucích zvědavců. „Šli domů z večírku od Houkající sovy, což je bar na Decaturské,“ vysvětloval policista.

Bentz přikývl. To místo znal.

„Tvrdí, že neslyšeli ani neviděli nic, jen málem zakopli o její tělo. Ale upřímně řečeno, jsou pořádně namazaní,“ pokračoval strážník.

Bentz se podíval na oba páry oblečené do třpytivých šatů, které najednou vypadaly střízlivě.

„Promluvím s nimi,“ řekl Montoya a vydal se ke dvěma afroamerickým dvojicím. Ženy si třely paže, jako kdyby mrzly na kost, a oči měly rozšířené strachy. Jejich partneři svírali rty a tvářili se drsně. Štíhlejší dívka civěla na tělo, ta druhá pohled odvrátila. Nejvyšší ze skupinky si zapálil cigaretu a podělil se o ni se svou dívkou, tou hubenou.

Bentzovi se rozdrnčel mobil v okamžiku, kdy na místo dorazila dodávka laboratoře s Bonitou Washingtonovou za volantem. Postavila vůz vedle policejního auta. Z jedné strany vystoupila Inez Santiagová a táhla s sebou kufřík s vybavením, zatímco Washingtonová vypnula motor velké dodávky.

Bentz se podíval na digitální displej telefonu. Policejní dispečer. Bezpochyby další vražda.

Kruci.

„Bentz,“ ohlásil se a pozoroval Bonitu, jak se sebevědomou zlostí vyprovází strážníky a čumily z prostoru, který považovala za „své“ místo činu. Byla to horlivá černoška, která svým postojem dávala jasně najevo, že nechce, aby se jí někdo pletl do cesty, a šuškalo se, že její IQ dosahuje stratosféry. Milovala svou práci, byla v ní dobrá a od nikoho si nenechala nic líbit. Santiagová už fotografovala mrtvou ženu. Bentzův žaludek se znovu rozbouřil.

V telefonu mu dispečer nadiktoval místo a v rychlosti ho seznámil s případem. Blízko obchodní čtvrti někdo srazil člověka a ujel.

„Budu tam co nejdřív, hned jak tu skončím,“ prohlásil a zavěsil.

„Ustupte,“ zavolala Washingtonová na jednoho strážníka u žluté pásky a rukou mu naznačovala, aby postoupil dál. „Kdo to tu kruci kolem dupal? K sakru – Bentzi, dostaňte ty lidi pryč, buďte tak hodný. A vy,“ obrátila se na uniformovaného strážníka, „nedovolte nikomu, a myslím tím ani Pánu Bohu, aby překročil tuhle čáru, jasné?“

„Ano, madam.“

„Výborně. Hlavně že si rozumíme.“ Oslnila ho úsměvem s nulovou vřelostí a pustila se do práce. Sbírala vzorky, zbytky střelného prachu a snímala otisky. Mezitím dorazila dodávka soudního lékaře.

„Snad mi to ani neříkej,“ prohlásil Montoya, když jeho mobil začal vyhrávat melodii salsy. „Sakra.“ Podíval se na hodinky. „Padesát tři podělanejch minut z novýho roku a už tu máme dvě mrtvoly.“

„Bude jich víc,“ předpovídal Bentz a ještě jednou se podíval na oběť. Před dvěma hodinami se tahle žena chystala oslavit příchod nového roku.

Teď už nikdy nezažije žádný nový den.

Znovu mu zazvonil telefon.

Stiskl zuby.

Tohle bude vážně skvělá noc.

~~~

Půlnoc.

Hodina čarodějnic.

Čas, kdy předchozí den končí a nový začíná, a v tomto případě i nový rok. Usmál se pro sebe. Kráčel po deštěm umytých ulicích města, slyšel petardy, a jak se domníval, také bouchání zátek šampaňského. Znělo to jako těsně po sobě vypálené výstřely z pušky.

Ne že by ho takovéhle zbraně naplňovaly nadšením. Byly příliš neosobní.

Nacházet se tak daleko od své oběti, v některých případech i stovky metrů, to zmenšovalo vzrušení i pocit důvěrnosti, které přicházely, když krev unikala z těla, světlo v očích oběti pomalu skomíralo a splašený, vyděšený tlukot jejího srdce utichal. To bylo osobní. To bylo dokonalé.

Byl oblečený v černém a splýval se stíny. Přešel areál školy, cítil sladký pach marihuany a viděl jeden pár milenců, jak si neobratně vzájemně tápali v šatech, zatímco se líbali a mířili ke koleji a podle všeho i na malé dvoulůžko, kde to budou dělat celou noc.

Pocítil záchvěv žárlivosti.

Potěšení z těla…

Ale musel počkat.

Věděl to.

Navzdory svému neklidu.

Své potřebě.

Hluboko uvnitř dychtil po uvolnění, ale věděl, že to přijde jen tehdy, až bude moct pomalu uchvátit život… a ne jen tak ledajaký. Ne. Ti, kdo byli obětováni, byli pečlivě vybíráni.

Pulzovala v něm bolest, odmítala zmizet a nervy měl napjaté k prasknutí. Vzrušené. Nedočkavé.

Cítil chtíč mladého páru. Jejich vlastní touhu. Krev vyzpěvující v jejich žilách.

Zaťal pěsti a očistil svou mysl od chlípnosti, smyslnosti i vášně tepajících mu v hlavě.

Teď ne.

Ne dnes v noci.

Ne tyhle dva.

Šlehl po propletené klopýtající dvojici ještě posledním rozezleným pohledem a prudce se zarazil, aby se nepoddal svému naléhavému nutkání.

Lovit.

Zabíjet.

Nestojí za to, připomínal si. A existuje plán. Nesmíš se odklonit od svého poslání.

Neslyšnými kroky rychle prošel bránou školy a několika ulicemi a uličkami se dostal až ke staré budově, která byla už dlouho určená k demolici. Kdysi to býval velkolepý hotel, ale teď byl zamčený, okna měl zatlučená prkny a jeho jedinými obyvateli byli pavouci, krysy a další havěť. Našel si cestu k zadní části budovy, kde býval služební vchod pro dodavatele. Pospíšil si dolů po rozpadajících se schodech, použil svůj klíč a odemkl zadní dveře. Uvnitř si nevšímal kapajících zrezivělých trubek, rozbitého skla ani shnilých prken, které tu zbyly po předchozím pokusu budovu zrekonstruovat. Prošel známou chodbou k dalším zamčeným dveřím a točitému schodišti vedoucímu dolů. Na úpatí schodů odemkl poslední dveře a ocitl se v místě páchnoucím po chlóru. Zamkl za sebou dveře, chviličku počkal a pak se vydal krátkou temnou chodbou do velkého otevřeného prostoru. Rozsvítil vypínač a slabé žárovky ozářily padesátimetrový plavecký bazén, jehož akvamarínové dlaždičky se v přízračném světle tiše leskly.

Neslyšně se svlékl, hodil své oblečení do rohu, úplně nahý přešel ke kraji bazénu a skočil do studené, nevyhřáté vody. Šok mu zkrabatil pokožku, ale natáhl své tělo a začal rozrážet vodu, pravidelně dýchal a na vzdáleném konci se jako profesionální sportovec otočil a plaval další délku bazénu zpátky. Jeho tělo vytrénované hodinami cvičení proplouvalo vodou lehce, jako lovecký nůž projíždí masem. Zabíral rychleji a rychleji, zvyšoval tempo a cítil, jak mu srdce tluče a plíce se namáhají. Pět délek. Deset. Dvacet.

Vystoupil z vody, teprve když se ho zmocnila první vlna vyčerpání, uklidnila ho a vyhnala krvežíznivost z jeho srdce. Na to bude dost času později. Mokrou kůži mu ovanul chladný vzduch. Ztvrdly mu bradavky. Penis měl svraštělý. Ale přivítal ten chlad, když se vydal temnou chodbou a oči si zvykaly na nedostatek světla. Dvakrát zahnul za roh a vešel do komnaty, ve které měl schované své trofeje.

V místnosti stál prázdný nízký černý psací stůl a na popraskané betonové podlaze leželo několik tlustých polštářů. Obrazovka notebooku vydávala slabou namodralou záři a on se rozhodl, že se připojí. Hovořil s nimi přes internet; na pirátských bezdrátových sítích ve městě ho znali pod několika přezdívkami, ale sám si říkal Vlad. Domníval se, že to není zrovna nejchytřejší, ale pro jeho účely velmi vhodné. Jak zněl ten citát ze Shakespeara?

„Co je to jméno? To, čemu se říká růže, pod jiným jménem vonělo by stejně.“ Pomyslel si, že Vlad voní sladce a chutná ještě líp. Takže pro tento účel, pro své poslání, ať je znám jako Vlad Narážeč. Copak jím nebyl? Cožpak neprohodí každou, kterou si vybral?

Ach, to je ironie.

Vlad zapálil svíčku a se zkříženýma nohama se posadil k nízkému japonskému stolu. Otevřel zásuvku a vyndal z ní obrázky, fotografie ze studentských identifikačních průkazů. Položil první čtyři na naleštěný povrch stolu.

Sestry, pomyslel si, přestože nebyly geneticky příbuzné.

Špičkou ukazováčku se dotkl každého obrázku v pořadí, v jakém je uchvátil.

Sladká a poddajná Dionne, co měla tmavou kůži hladkou jako hedvábí. Ach, byla zralá a tak nažhavená…, tak zatraceně nažhavená a zvlhlá… Křičela odporem, ale její citlivá místa na něj reagovala, když ji připravoval, a nakonec její dokonalé tělo donutil, aby po něm toužilo. Hrdlo se mu stáhlo při vzpomínce, jak si ji vzal zezadu, rukama jí hnětl břicho a ona se udělala chvilku před ním.

Ztěžka polkl.

A Tara, ta štíhlá s nádhernými ňadry. Plnými a bílými s bledě červenými bradavkami velikosti půldolaru. Cítil, jak se mu při vzpomínce na ta úžasná prsa pohnul penis. Vybavilo se mu, jak je sál, dráždil je, kousal do nich, tiskl je zuby, zatímco ona křičela rozvášněným utrpením…, krev mu znovu začala vyzpěvovat. Dotkl se Tařiny fotografie a pak se podíval na další dívku.

Monique. Vysoká a štíhlá s atletickým tělem. Se svaly, které se proti němu napínaly, když ji tiskl dlaněmi a prsty propátrával všechny její intimní, sladké štěrbiny. Olízl si rty, jak se mu postavil penis.

Pohlédl na další fotografii. Rylee. Drobná. Vyděšená. Ale ach, tak rozkošná. Zaujaly ho její světlé vlasy, a když byla svlečená do naha, její bledá pokožka svítila, pod kůží byly vidět žíly a její vyděšené srdce o sobě dávalo vědět třepotavě tepajícím pulzem v kruhu kostí na krku.

Ach bože, jak byla poddajná…, jak chutnala. Obrátil fotografii, kde byla ještě patrná šmouha její krve. Usmál se čirým požitkářským zlem, zvedl obrázek k ústům a zlehka jezdil špičkou jazyka přes tmavou rudou skvrnu. Její chuť mu naplnila ústa a on zadržel dech, jak se ho zmocnila rozkoš.

Jeho penis byl teď tvrdý jako skála. Připravený.

Probodnout.

Olízl si rty, položil fotografii zpátky na stůl ke zbylým vyvoleným a pak se podíval po ostatních… stovkách zastrčených v jeho skrýši.

Už vytáhl ty, které považoval za nejpravděpodobnější kandidátky, dívky, které se mu líbily. Přesto jich několik chybělo. Ty nové. Studentky, které se zapsaly až na druhý semestr. Jejich fotografie ještě neměl.

Ale získá je.

A brzy.

Pak se přidají k těm, které už určil, k těm, které se brzy připojí ke svým sestrám.

Usmál se, přejel jazykem po zubech a opájel se vůní ubohé, k smrti vyděšené Rylee Amesové.

V další skupině, přestože její fotografii bude ještě muset získat, Vlad pomýšlel na policistovu dceru, která si pronajala Tařin byt. Jako kdyby k tomu byla osudem předurčená, pomyslel si. V duchu si ji vybavil.

Už ji viděl. Pozoroval ji. V srdci si ji přivlastnil. Byla to nádherná žena, velice duchaplná a s tělem dokonalým pro jeho potřeby, pro jeho oběť. Až nastane její čas. Nebyla ještě na řadě, ale její čas nastane už brzy. Mohl počkat. Neměl na vybranou. O všem, co se mělo stát, už bylo rozhodnuto.

Krev se mu rozproudila při pomyšlení, jak se jí zmocňuje, a podíval se dolů na fotografie vyložené na stole.

Přestože to Kristi Bentzová ještě nevěděla, brzy se připojí ke svým sestrám…

5

Tak o tomhle každý mluví, pomyslela si Kristi, když se první den po zahájení nového semestru usadila v nabité posluchárně. Bylo první pondělí po Novém roce, osm hodin ráno. Většina studentů vypadala, jako by se zrovna vykulila z postele.

Všude šuměl hovor, do toho se ozývalo skřípění židlí a šoupání nohou a v pozadí se z reproduktorů umístěných ve velké aule vysoko na zdi linuly tiché tóny renesanční hudby. Řady sedadel byly umístěny na schůdcích, které se zužovaly dolů až ke středu, kde stál jen otlučený stůl, stupínek a mikrofon. Na stole vedle notebooku ležel stoh knížek a otevřený kroužkový blok.

Za stolem už byl připraven asi pětatřicetiletý nebo čtyřicetiletý muž v džínách, pravděpodobně doktor Victor Emmerson. Jeden bok měl vytočený na stranu, jak se nakláněl nad své poznámky. Na bílé tričko si oblékl ošoupané černé kožené sako a za výstřih si strčil složené zrcadlové sluneční brýle. Zdálo se, že střapaté tmavě hnědé vlasy si od včerejšího dne nečesal. Pevnou bradu pokrývalo asi třídenní strniště. Vypadal, jako by si vyrážel na výlety na Harley-Davidsonovi. Všechno na něm volalo: „sexy a nadupanej motorkář“. Na hony vzdálen od zapeklých učitelů, které si pamatovala z nedávných let.

Třeba budou jeho hodiny tak zajímavé, jak se doslechla. Zapsala se, protože to byl pro studenty angličtiny povinný předmět, a navíc zněl zajímavě. Teď o to víc.

Emmerson si podrbal strniště na bradě, dál si pročítal své poznámky, obracel stránky, mračil se na svůj vlastní nečitelný rukopis a vzhlédl, jen když se dveře do místnosti otevřely, další student vešel dovnitř a hledal volnou lavici.

Neobsazených míst zbývalo málo a byla daleko od sebe.

Tenhle cyklus přednášek o Shakespearovi byl překvapivě oblíbený a Kristi si říkala, že to okouzlení mělo spíš co dělat s neobvykle přitažlivým profesorem, jakého by nikdo nečekal, než se samotným básníkem či jeho prací. Na lavici si položila notebook, aby si mohla dělat poznámky, a prohlížela si ostatní studenty. Někteří z nich jí připadali povědomí. Její sousedka Mai Kwanová seděla vepředu několik řad pod Kristi a dvě dívky, které doprovázely Lucretii ten den, kdy si zašly do restaurace, se sesedly u okna. Ale největší rána přišla těsně před začátkem výuky. Do auly se nepřiloudal nikdo jiný než Hiram Calloway, rádoby správce Kristina pronajatého bytu. Rychle se otočila a doufala, že si nevšiml jednoho z mála volných míst, které bylo právě vedle ní. Naštěstí si našel jiný stolek v zadní části učebny.

Dobře.

Dveře za Hiramem se zabouchly, Emmerson se podíval na hodiny na zdi, stiskl tlačítko za stupínkem a vypnul hudbu. Narovnal se, celou posluchárnu přehlédl jedním všeobjímajícím pohledem a řekl: „Fajn, jsem profesor Emmerson, jste právě na Shakespearovi dva nula jedna, a pokud tohle není přednáška, na kterou jste se zapsali, odejděte a udělejte místo někomu, kdo se zapsat chtěl. Vy, kteří jste slyšeli, že se jedná o lehký předmět, ze kterého máte předem zaručenou jedničku, laskavě také odejděte.“

Nikdo se nepohnul. Třída byla tichá, jen na zdi tikaly hodiny.

Rozdrnčel se mobil a Emmerson se podíval přímo na studenta v baseballové čepici, který začal hrabat v kapse.

„To je další věc. Ve třídě nebudu trpět žádné mobily, a nemluvím jen o vyzvánění. Pokud vycítím, že někomu vibruje telefon nebo se na něj někdo podívá, aby si přečetl textovku či zjistil, kolik je hodin, skončil. Automaticky propadá. Pokud se vám tahle pravidla nezamlouvají, zrušte svou účast a zajděte si to vyřídit na sekretariát. Je mi to jedno. V téhle třídě neplatí demokracie. Já jsem král, rozumíte? Přesně takový, o jakých se budeme učit, jen doufám ne tak sloužící vlastnímu prospěchu.

Zatímco se tu spolu,“ zvedl obě ruce, aby obsáhl celou posluchárnu, „budeme setkávat, budeme se učit o starém, dobrém Williamovi tak, jak jste to ještě nikdy nezažili. Nebudeme jen číst jeho hry a básně. Budeme se je učit. Skrz naskrz. Budeme je číst tak, jak se mají číst, způsobem, jakým pan Shakespeare – či jiný autor, pokud zastáváte názor, že on sám dílo nenapsal – zamýšlel, aby se četly. Pro účely naší výuky budeme předpokládat, že je skutečně napsal William Shakespeare. Jestli patříte mezi šílence, kteří jsou přesvědčení, že dílo napsal Francis Bacon, ačkoli ten by neměl čas, nebo snad s nadšením prosazujete Edwarda de Verea, či ti z vás, kteří jsou přesvědčeni, že to byl Christopher Marlowe, ačkoli ten nejspíš zemřel v roce 1593, takže by pak musela stisknout brk a podepsat se jako Shakespeare jeho mrtvá ruka, nebo snad kdokoli jiný, znovu opakuji,“ ukázal dozadu do auly, „tamhle jsou dveře. Vím, že existuje hnutí s cílem prokázat, že chudý, negramotný William nemohl dost dobře napsat nic tak kultivovaného či inteligentního o vyšší třídě a Itálii a podobné nesmysly. Také vím, že si někteří členové akademické obce myslí, že jeho dílo ve skutečnosti sepsalo hned několik lidí. Budeme často živě diskutovat o Shakespearových knihách, nechápejte mě špatně, ale celá záležitost, zda ‚je napsal nebo nenapsal‘, je tabu. Je mi úplně jedno, kdo celé dílo stvořil, rozumíte? To je záležitostí jiného předmětu. Já se zajímám jen o to, co si myslíte o díle samotném.“ Přešel před svůj stůl a opřel se o něj stehny. „Předpokládám, že jste všichni e-mailem obdrželi program na celý semestr. Pokud ne, znovu si zkontrolujte svůj inbox nebo složku se spamy, a pouze pokud ho opravdu nenajdete, zavolejte do mé kanceláře a já vám pošlu nový. Většina úkolů vám bude chodit přes internet, a proto máte všichni adresy končící vsechsvatych.edu. Pokud ji ještě nemáte nebo si myslíte, že ji nemáte, prověřte to u vysokoškolského správce sítě nebo na sekretariátu. Můj problém to není.

Ti z vás, kteří se podívali na program přednášek, vědí, že začneme Macbethem. Proč?“ Maličko nestydatě se usmál. „Protože jak lépe začít nový semestr než s čarodějnicemi, proroctvími, krví, duchy, vinou a vraždou?“

Získal si pozornost všech a byl si toho vědom. Přehlédl uchvácené studenty a jeho pohled klouzal z jednoho zaujatého obličeje na další. Pak pomalu přikývl. Vyhledal Kristiny oči a na nepatrný okamžik se do nich zahleděl. Zdálo se jí to, nebo na ní spočinul pohledem o chviličku déle než na ostatních?

Ani náhodou.

Šlo jen o hru světla.

Určitě to tak bylo.

A přesto se zdálo, že jeho úsměv se maličko změnil, než odvrátil pohled, jako kdyby znal velké tajemství. Důvěrné tajemství.

Co to s ní kruci bylo? Jen proto, že byl pohledný, ona si hned představovala spoustu absurdních věcí.

„Navíc,“ pokračoval hlubokým hlasem, „v téhle třídě jsem to já, kdo rozhoduje o tom, co budeme dělat. A já mám Macbetha rád. Takže…“ Tleskl rukama a polovina studentů nadskočila. Znovu ten vědoucí úsměv. „Pusťme se do práce…“

~~~

„Kristi!“ Rychle kráčela kolem schodů do knihovny, když uslyšela své jméno, a žaludek se jí stáhl. Ten hlas poznala. Otočila se a uviděla svou bývalou spolubydlící a současnou odbornou asistentku Lucretii. V jedné ruce třímala deštník a černý svrchník se jí vlnil, jak k ní pospíchala. Obloha hrozila lijákem, zvedal se vítr a to poslední, po čem Kristi toužila, bylo povídat si s Lucretii Stevensovou uprostřed vysokoškolského areálu. „Hej, počkej na mě!“

Nebylo úniku.

Zastavila se a Lucretia lapající po dechu popoběhla, aby ji dohonila. „Potřebuju si s tebou promluvit,“ prohlásila bez dalších okolků.

„Vážně?“

Lucretia si nevšímala Kristiny ironie. „Máš minutku?“ Ostatní studenti pospíchali s hlavami schýlenými proti větru po betonových nebo cihlových cestičkách přetínajících trávníky po celém areálu. Někteří jeli na kolech, jiní šli pěšky a jeden se dokonce proplétal mezi ostatními na skateboardu. „Mohly bychom zajít do studentského klubu a dát si kafe nebo čaj.“ Působila upřímně. Ustaraně.

„V jedenáct mi začíná přednáška na druhé straně areálu.“ Podívala se na hodinky. Deset třicet šest. Neměla moc času.

„Nebude to trvat dlouho,“ naléhala Lucretia, popadla Kristi za paži a snažila se ji postrkovat směrem k cihlové budově, kde byl studentský klub, kavárna a na druhé straně i studijní oddělení. Kristi se vykroutila z jejího sevření, ale následovala Lucretii do restaurace v kavárenském stylu. Rovnou zamířily k pultu s kávou a počkaly, až si tři dívky objednají pití. Kristi si pečlivě prohlédla vystavené koblihy, muffiny a bagely a pak si poručila černou kávu. Lucretia si dala karamelové latté s dvojitou dávkou pěny. Kristi se snažila nevnímat ubíhající minuty, zatímco čekaly na kávu, ale štvalo ji, že na příští hodinu přijde pozdě. Doktor Grotto měl přednášet o vlivu vampyrismu na moderní kulturu.

Jakmile je obsloužili, propletla se za Lucretií mezi stolky, kolem kterých se tísnily hloučky studentů, co si povídali, studovali nebo poslouchali iPody. Všimla si dvou Lucretiiných kamarádek, Grace a Trudie, zabraných do rozhovoru u stolku u zadních dveří, ale Lucretia jako by se jim chtěla vyhnout, zamířila do rohového boxu, ve kterém dost dlouho neposbírali špinavé nádobí. Posadila se zády ke svým přítelkyním.

Kristi se usadila proti ní a uvědomila si, že do začátku hodiny má jen dvacet minut. Určitě přijde pozdě. „Radši dělej. Nemám moc času,“ varovala ji Kristi a foukala na kouřící šálek.

Lucretia vydechla a ohlédla se přes rameno, jako kdyby si myslela, že je někdo pozoruje. Spokojená, že je nikdo nesleduje ani neposlouchá, naklonila se nad stůl a zašeptala: „Slyšelas, že některé studentky – dívky – se ze školy ztratily?“

Kristi předstírala jen mírný zájem. Přikývla. „Čtyři, viď?“

„Ano.“ Lucretia si skousla ret. „Zatím jsou jen nezvěstné…“

„Ale… ty si myslíš… něco jiného?“

Lucretia se své kávy ani nedotkla, jen nechala šálek stát na otlučeném umakartovém stole blízko vymačkaných pytlíčků s pálivou omáčkou a hořčicí, které se někdo neobtěžoval uklidit. „No, já si myslím, že se něco děje. Něco podivného.“ Ještě víc ztišila hlas. „Rylee jsem znala.“

„Znala? Proč používáš minulý čas?“

„Ne,“ rychle vyhrkla. „Chci říct, že ji znám, ale naposledy ji viděli asi týden před Vánocemi a od té doby ji nikdo, a chci říct opravdu nikdo, ani nezahlédl. Myslím, že možná… Ach bože, tohle je tak zvláštní.“

„Co?“

„Myslím, že mohla být vyznavačkou nějakého kultu.“

„Kultu?“

Přikyvovala, kroužila s malým šálkem a pozorovala pěnu, jak se v netknuté kávě pomalu rozpouští.

„Myslíš jako nějaký náboženský kult?“

„Nevím přesně jaký… Povídá se, že se tu děje spousta moc divných věcí. A ta největší z nich je prý jakýsi zájem o upíry.“

„Jako v Buffy, přemožitelce upírů nebo v Draculovi nebo…?“

„Myslím skutečné, živé upíry.“

Kristi se na ni zadívala. „Upíří netopýry…, nebo ty jako je hrabě Dracula? Ach, počkej. Už to mám. Ty si děláš legraci.“

Ale Lucretia se tvářila smrtelně vážně. „Tohle není vtip! Některá z těch děcek běhají po škole s tesáky, na krku se jim houpá ampulka s krví a jsou celí žhaví na hodiny doktora Grotta, že to hraničí až s posedlostí. Jsou úplně mimo.“

„Ale oni doopravdy nevěří, že existují upíři, co během dne spí v rakvích a v noci poletujou okolo a pijou lidskou krev. Takoví, co je zabije jen dřevěný kůl nebo stříbrná kulka a nevidí se v zrcadle.“

„Nebuď taková.“

„Jaká?“ zeptala se Kristi.

„Taková… krutá. A já nevím, čemu věří.“ Lucretia si téměř provinile pohrávala se zlatým řetízkem kolem krku. Mezi prsty se jí kýval křížek ozdobený diamanty.

„Takže Rylee se zajímala o ty upíří záležitosti,“ řekla Kristi pochybovačně.

„Ano. Ach ano…“ Ve světle ze zavěšených velkých lustrů se diamantový křížek třpytil.

„Co dělají? Ten upíří kult?“

„Já nevím. Rylee… nic neprozradila.“

„Co o ní víš?“

„No, řekla bych, že nebyla zrovna nejvyrovnanější dívkou na planetě,“ připustila Lucretia. „Už jednou školu přerušila, snad v zimním nebo v letním semestru loňského školního roku.“ Odkašlala si. Odvrátila pohled. Křížek se zatřpytil.

„A…,“ povzbudila ji Kristi, protože cítila, že je za tím víc.

„A, no…, byla… trochu jako dramatická herečka. No, řekla bych, že ne jen trochu. Jednou se pokusila spáchat sebevraždu.“

„Sebevraždu?“

„Pšt!“ Lucretia ztišila hlas a přestala si hrát se svým řetízkem. „Já vím, že se vlastně jednalo o volání o pomoc, a nejsem si jistá, že se jí dostala. Její matka strávila tolik času obavami, aby Rylee neotěhotněla, že si nikdy nevšimla, jak Rylee trpí.“

„Její matka ignorovala Ryleen pokus o sebevraždu?“ zeptala se Kristi nevěřícně.

„Podle toho, co Rylee říkala, v pubertě dělala mámě peklo – toulala se po nocích, řádila na večírcích se špatnými lidmi, drogy, kluci, vyber si. Tak si nad ní umyla ruce a k vlastnímu dítěti se otočila zády. Co ty na to?“ Lucretia pronesla poslední větu hořce a Kristi si vzpomněla na Lucretiiny vlastní odloučené rodiče. Přinejmenším citově odloučené.

Lucretia si odkašlala. „Podle mě si její matka myslí, že Ryleeno zmizení je jen další z jejích ‚kousků‘, kterými se snaží získat pozornost.“

„Ale ty si myslíš, že je v tom ten… kult.“

„Ano.“

„A že se přimotala do něčeho hrůzného nebo se zapletla s někým zlým uvnitř kultu.“

Lucretia ztěžka polkla. „Doufám, že se pletu.“

„Ty si myslíš, že s tím upírstvím zašla moc daleko, skutečně tomu věřila a přerostlo jí to přes hlavu.“

Lucretia o tom očividně přemýšlela. „Ano…, ano…, myslím, že je to možné.“

Na celém tom rozhovoru bylo něco divného, něco, co Lucretia neprozradila, něco znepokojujícího. Seděly uprostřed mizerné kavárny studentského klubu obklopené mládeží a dospělými, kteří se bavili, smáli se, žertovali nebo studovali, někteří poslouchali iPody, jiní jedli či pili kávu a usrkávali limonádu, a ona se s Lucretií doopravdy bavila o upírech a kultech. O něčem duchovně prohnilém? Prohlížela si bývalou spolubydlící a přemýšlela, co se s ní za posledních několik let přihodilo. „A co ty, Lucretie?“ zeptala se a sledovala její nepatrnou reakci. „Jak si stojíš ty v celé té upíří záležitosti?“

Lucretia vyhlédla z okna na pošmourný den. „Občas vážně nevím, co je skutečnost a co ne.“

Kristi přeběhl po zádech mráz porozumění. „Vážně?“

„Jestli věřím na upíry? Jako na hollywoodský archetyp? Ne.“ Lucretia pomalu zavrtěla hlavou. Přemýšlivě. Jako kdyby se s tou představou potýkala poprvé. Téměř nevědomky začala cupovat papírový ubrousek.

„Vynechme z toho Hollywood,“ navrhla Kristi. Nejspíš by měla celý rozhovor ukončit. Byl příliš divný. Příliš neskutečný. Ale nemohla si pomoct. Záhada zmizelých studentek podnítila její zvědavost a ona už se dřív rozhodla, že jejich zmizení prověří. Třeba by jí Lucretia mohla pomoct. Rozhodně se zdálo, že by chtěla.

Lucretia usilovně přemýšlela a pak řekla: „Filosoficky vzato věřím, že si můžeš stvořit vlastní pravdu. Lidi, co mají halucinace, ať už z drog nebo kvůli zdravotnímu stavu, vidí věci, které jim připadají velmi reálné. Jedná se o jejich pravdu, jejich stvořený svět, přestože nikdo jiný to tak třeba nevidí. Než moje babička umřela, viděla lidi, kteří v místnosti vůbec nebyli, a byla si jistá, že se dostala na místa, na kterých být nemohla, protože byla upoutaná na nemocniční lůžko v pečovatelském domově. Ale popisovala své ‚výlety‘ s udivující jasností a do takových detailů, že nás skoro přesvědčila. Snila? Měla halucinace?“ Lucretia pokrčila rameny. „Na tom nezáleží. Její realita, její pravda byla, že ta místa skutečně navštívila.“

„Takže ty si myslíš, že studentky, které jsou členkami kultu, si pozměnily realitu. Čím? Duševními problémy? Drogami?“

„Nebo snad touhou.“

Kristi pocítila, jak jí duší proletěl ledový vítr. „Touhou?“

Lucretia vzdychla, konečně odstrčila zbytky ubrousku stranou a nahrnula je na ulepené zbytky sáčků od chuťových přísad. „Chtějí tomu tak moc věřit, až se to stane skutečností. Víš, co myslím. Po něčem v životě tolik toužíš, až to doslova cítíš. Toužíš po něčem…, po něčem tak moc, až bys udělala cokoli, abys to dostala.“ Zavrtala do Kristi tmavé oči, popadla ji za ruku a stiskla ji tak pevně, až jí zbělaly klouby. „Všichni něco chceme.“

O chvilku později Kristinu ruku pustila. Kristi zjistila, že se jí rozbušilo srdce. „Ale tahle konkrétní představa… Proč by si někdo chtěl myslet, že existují upíři?“ zeptala se zjevně zmatená Kristi.

„Je to vzrušující. Sexy.“

„Vážně? Pít krev? Žít v temnotách? Být staletí nesmrtelná? To je vzrušující? Který člověk, co je při smyslech, by chtěl…“

„Nikdo neřekl, že jsou při smyslech.“ Lucretia se na ni znovu zadívala, pak konečně zvedla šálek a napila se. „Tihle – věřící – mají životy prázdné nebo nudné či tak zatraceně příšerné, že jakýkoli druh magie, čarodějnictví nebo alternativní existence je lepší než život, který právě žijí.“

„To je nesmysl. Tvrdíš, že existuje celý kult takových lidí, kteří věří v tuhle stvůru noční fantazie?“

„Pro tebe je to nesmysl. Ale pro ně ne. Ach, nejspíš se ho někteří účastní jen kvůli tomu vzrušení. Celá upíří kultura má svoje kouzlo. Je temná. Sexuální. V jistém smyslu je to velmi romantické a fyzické. Ale pro některé lidi to není jen fantazie. To jsou ti, kteří tomu skutečně a bezmezně věří.“

„Ti potřebují pomoc,“ namítla Kristi.

Lucretia se na ni zadívala a její oči potemněly. Starostmi? Nebo její vlastní podsvětní částečkou víry? Tohle bylo zvláštní. Kristi a Lucretia se nikdy nepřátelily, tak proč ji její bývalá spolubydlící vyhledala? Proč spolu vůbec tenhle rozhovor vedly? U nedalekého stolu dva svalovci hlučně odstrčili židle od stolu a položili podnosy s hot dogy a hranolky. Vtipkovali, bavili se a popadli sáčky s hořčicí a kečupem. Bylo to tak normální.

Skutečně se s Lucretií bavila o upírech?

„A co doktor Grotto?“ zeptala se Kristi a představila si vysokého jízlivého muže s tmavými vlasy a pronikavýma očima. „Myslíš, že to podporuje svými přednáškami o vampyrismu? Je vůdcem toho kultu?“

„Cože? Bože ne!“ Postavila šálek na stůl tak prudce, až trocha pěny i kávy vyšplouchly přes okraj.

„Ale vyučuje předmět…“

„Ne o tom, jak být upírem, prokristapána, ale o vlivu mýtů všech těch upírů, vlkodlaků a nestvůr na společnost. Z historického hlediska i v současnosti. Vždyť je to proboha intelektuál!“

„To ještě neznamená, že není zapletený do celé té…“

„Ty to nechápeš. Nejde o Dominika…“ Lucretia vehementně potřásala hlavou a dokonce i zbledla. „Je to báječný člověk. Vzdělaný. Plný života. Hele, tohle byla chyba.“ Obličej měla popelavý. Vstala, brala si své věci, ale celá se třásla. „Myslela jsem, že když tys toho sama hodně prožila, a tvůj táta je takové eso mezi detektivy, že bys snad mohla pomoct, že bys mohla přesvědčit svého otce, aby prověřil, co se stalo Dionne, Monique, Taře a Rylee, ale zapomeň na to.“

„Tvoje kamarádky jsou stále pohřešované,“ podotkla Kristi a i ona vstala.

„Nejsou to ‚moje kamarádky‘, jasný? Jen holky, co jsem znala. Část studijní skupiny.“

„Znaly se navzájem?“

„Řekla bych, že okrajově. Ale nejsem si jistá. Studovaly angličtinu a všechny to byly potížistky, osamělé dívky, takové, které se snadno připletou do něčeho špatného. Ale měla jsem vědět, že to celé překroutíš.“ Obrátila oči v sloup a hodila mokrý ubrousek do nedalekého odpadkového koše.

„Řeklas tohle na policii?“

„Ne…, já…, já jsem tu teď jenom asistentka a jen na dobu určitou, a tak nemám přístup ke všem záznamům, protože ještě nejsem profesorka a…, kruci, je to tak složité. Nemůžu tu chodit a vytrubovat o kultu na půdě školy, ale když jsem tě potkala a…, zkrátka to povídám tobě. Protože jsem myslela, že tvůj otec by se na to mohl v tichosti podívat bez toho, že by mě zatáhl do průšvihu. Dřív jsem si nemyslela, že se děje něco špatného. Dionne a Monique byly pěkně divoké a pořád mluvily o tom, že někam vyrazí stopem, ale teď… Já nevím. Tara byla nešťastná, ale Rylee?“ Odhrnula si vlasy z očí, zachytila pohled kluků od vedlejšího stolu a ztišila hlas. „Třeba si to všechno jen vymýšlím. Však víš, ten rozdíl mezi realitou a fantazií. Vůbec netuším, proč jsem ti o tom vlastně povídala.“

Kristi taky ne. Ještě nikdy nezažila, aby se někdo během vteřin dostal od konstatování faktů až k psychickému rozhození. Zmínkou o profesoru Grottovi očividně zasáhla citlivé místo. Právě tenhle učitel vedl Kristinu další hodinu, tu, na kterou určitě přijde pozdě, hodinu o upírech. Kristi si řekla, že si to prozatím nechá pro sebe. Rychle dopila zbytek kávy a odhodila kelímek do koše, zatímco Lucretia naposledy přetřela stůl.

Kristi si všimla, že Lucretia má na levé ruce prstýnek. „Jsi zasnoubená?“ zeptala se a vzpomněla si na rozhovor, ve kterém Lucretia vyprávěla o muži, který je naprosto „úžasný“. Mohla myslet Grotta?

Lucretia na chvilku přestala utírat stůl, podívala se na své prsty a její bílý obličej okamžitě zrudl. „Ach…, ne…,“ vykoktala. „To je…, to je…, to nic není.“ Rychle sežmoulala ubrousky přes staré sáčky od omáček a všechen nepořádek vyhodila do koše. Hned nato dodala: „A není to ani ‚prstýnek s příslibem‘, nebo jak jsi tomu v prváku říkala.“ Na rtech se jí objevil nepatrný úsměv. „Vzpomínáš si?“

„Jo.“

Lucretia si utírala ruce do nového ubrousku. „Není to legrace? To pomyšlení, že kluk, kterému jsi dala kopačky, když jsi tu poprvé studovala, je teď členem sboru? Tomu říkám ironie osudu.“

Kristi na ni civěla a snažila se pochopit Lucretiinu poznámku. „Ty myslíš Jaye?“

„Jo, Jaye McKnighta.“

Kristi spadlo srdce až na zem. To, co mezi ní a Jayem bylo, už dávno odvál čas, ale to neznamenalo, že ho toužila potkat. Ne, Lucretia měla určitě nějakou mylnou informaci. „On pracuje pro Policii New Orleans,“ namítla Kristi a pak se jí udělalo opravdu špatně, když si Lucretia přehazovala kabelku přes rameno a v jejím pohledu se zablýskl triumf.

„Ale on tu teď učí. Myslím, že někdy večer. Supluje za profesorku, která má rodinné problémy a musela si vzít volno.“

„Vážně?“ Kristi tomu nemohla uvěřit, ale nechtěla se dohadovat. Lucretia se určitě naprosto mýlila nebo jen tak machrovala, aby ji naštvala. Rozhodně tomu nehodlá uvěřit, dokud Jaye McKnighta neuvidí na vlastní oči. Pak ji přepadlo nepříjemné tušení. „Co učí?“

„Nevím…, myslím, že něco o kriminalistice.“

Kristi se sevřel žaludek. „Úvod do forenzní vědy?“

„Možná. Jak jsem řekla, nevím to přesně.“

Ach bože, prosím ne. Nedokázala si představit, že Jay bude jejím učitelem – to by nedokázala rozdýchat. Vzpomněla si, jak bezcitně se s ním rozešla, a celá se schoulila. Ačkoli to bylo už skoro deset let, nechtěla ani pomyslet, že existuje nějaká možnost, že by na Jaye ve škole narazila. Nebo že by byl jejím učitelem. To by bylo utrpení.

„Tak zatím.“ Lucretia už mířila ke dveřím, když si Kristi všimla velkých hodin pověšených na zadní stěně nad dveřmi vedoucími do kanceláří studijního oddělení.

Bylo za tři minuty jedenáct.

Ani náhodou to nemůže přes celý areál stihnout. Bezpochyby přijde pozdě. Ale možná se to vyplatilo. Lucretiiny obavy i její teorie o kultu na půdě školy byly rozhodně zajímavé. Stály za prověření. Ale vážně – upíři?

„Nechtěj mě rozesmát,“ zamumlala si pro sebe, ale znepokojilo ji, že jí po zádech bezděčně přejel mráz.

6

Dvoukřídlé dveře studentského klubu se za Lucretií zabouchly, ale pak se znovu otevřely, protože dovnitř vcházela skupinka smějících se a hlaholících studentů, ze kterých odkapával déšť. Rovnou zamířili k pultu, aby si objednali.

Kristi nemeškala, vzala si notebook a kabelku a pospíšila si ven. Sbíhala po schodech, když na kostelní věži odbíjela celá. „No bezva,“ zamumlala. Všimla si totiž, jak málo studentů pospíchá přes školní areál.

Protože jsou už všichni na hodinách.

Kristi neviděla ani Lucretii, která odešla jen chvilku před ní. Jako kdyby se v pošmourném dni rozplynula.

Takhle bys semestr začínat neměla, řekla si, když utíkala po cihlové cestičce, která vedla z centra areálu podél kostela a kolem Wagnerova domu, dvě stě let starého kamenného sídla rodiny Wagnerových, kteří věnovali pozemek škole, a kdysi zde opravdu žili. Teď v něm bylo muzeum a šuškalo se, že tam straší. Vysoká stavba se tyčila tři patra nad zemí a zdobila ji dělená okna, chrliče na okapových rourách a střešní okna vyčnívající z příkré střechy plné výstupků a prohlubní.

Jak Kristi pospíchala kolem tepaného železného plotu, který odděloval dům se štítem od areálu školy, začaly k zemi dopadat kapky deště. Kristi minula budovu, kde se vyučovaly přírodní vědy. Zahnula za roh a málem vrazila do vysokého muže oblečeného v černém, který stál zády k ní. Ruku měl zvednutou k očím, jako kdyby si je chránil před deštěm. Byl zabraný do rozhovoru s někým, koho Kristi neviděla, ale jak pospíchala kolem, všimla si bílého kněžského kolárku a zarytého, ponurého výrazu. Hovořil s drobnou ženou v příliš velké bundě. Vzhlížela k němu, a když je Kristi míjela, ztišila hlas, ale přesto Kristi poznala Lucretiinu přítelkyni Ariel. Vlasy měla stažené do culíku, nesla tašku knih a brýle měla samou kapku, ale i přesto bylo jasně patrné, že má na krajíčku.

„… já…, já si jen myslela, že byste to měl vědět, otče Tony,“ řekla Ariel a přehodila si kapuci bundy přes hlavu.

Otec Tony. Kněz, kterému Irene Callowayová nemohla přijít na jméno, protože je prý podle ní příliš moderní. Kristi zahlédla jeho jméno ve školním katalogu, znělo otec Anthony Mediera. Na fotografii v brožuře vysoké školy se kněz poklidně usmíval, měl na sobě sutanu a velkýma očima se díval přímo do objektivu. Teď však byly stejné modré oči potemnělé a ostražité, svaly v obličeji měl zaťaté a tenké rty vztekle stisknuté.

„Nedělej si starosti,“ prohlásil s nepatrným italským přízvukem, ale i on ztišil hlas, když kolem Kristi procházela. „Postarám se o to. Slibuji.“

Ariel se rozechvěle, ale oddaně usmála, avšak jen do okamžiku, než zahlédla Kristi. Její výraz se rychle změnil a ona chvátala pryč, jako kdyby doufala, že ji Kristi nepoznala tak, jako ona zjevně poznala Kristi.

Což bylo v pořádku.

Kristi šla pozdě. Ať už se Ariel svěřovala otci Tonymu s čímkoli, Kristi do toho nic nebylo.

Propletla se kolem náboženského centra a konečně téměř o deset minut později dorazila k Adamově budově. Vyběhla vstupní schody po dvou a uvnitř staré stavby utíkala do prvního patra, kde už byla její posluchárna zavřená.

Sakra, pomyslela si a otevřela dveře do místnosti tak tiché, že si byla jistá, že uvnitř by všichni slyšeli spadnout špendlík, natož její odvážný vstup.

Okna byla zahalená silným tmavým sametem a obdélníkovou místnost ozařovaly falešné svíčky. Na stupínku stál vysoký muž. Srdce se jí málem zastavilo, když ji proklál téměř černýma očima a pak se podíval na hodiny nade dveřmi.

Našla si jedno z mála volných míst a přesvědčovala sama sebe, že ji neprobodával očima jako uhlíky, temnýma, zlověstnýma, rudě žhnoucíma. Jednalo se jen o hru světel a její vlastní bujné fantazie. Aula byla proměněná v strašidelnou scénu a obraz, který se z projektoru napojeného na počítač promítal na tabuli za ním, představoval herce Belu Lugosiho oblečeného jako Dracula v bílé košili a s kápí.

Belův obrázek zmizel a změnil se na jiný, představující strašlivou, chrčící stvůru se zuby ostrými jako jehly a krví odkapávající ze rtů.

„Upíři se vyskytují v mnoha podobách a velikostech a mají různé schopnosti,“ řekl doktor Grotto a podíval se na další obrázek, na kterém byl starý přebal komiksové knihy s nakresleným upírem číhajícím v úkrytu, aby se mohl vrhnout na prchající spoře oděnou blondýnu, jíž by postavu mohla závidět i Barbie.

Kristi se snažila splynout s ostatními studenty, ale neměla štěstí. Zdálo se, že si ji doktor Grotto vybral a zamračil se na ni, když si otevřela blok a notebook. Nakonec si odkašlal a podíval se do svých poznámek. „Semestr začneme Draculou Brama Stokera a pokusíme se zjistit, kde vzal inspiraci. V krutém Vladovi Narážeči, jak většina lidí věří? V Rumunsku? V Maďarsku? V Sedmihradsku?“ zeptal se a pro větší efekt se na chviličku odmlčel. „Nebo snad v jiných historických zrůdách jako například v Alžbětě Báthoryové, hraběnce, která mučila své služebné a pak se koupala v jejich krvi, aby zachránila svou uvadající krásu? Je to mýtus? Legenda? Nebo skutečnost?“ Grotto pak hovořil o samotném předmětu a co všechno bude požadovat. Kristi si dělala poznámky, ale víc ji zajímal samotný muž než jeho přednáška. Přecházel jako šelma z jedné strany posluchárny na druhou, zapojoval studenty a zdálo se, že je hypnotizuje. Sám štíhlý a pružný jako by ztělesňoval upíra, předmět svého učiva.

Za ním se měnily obrázky od teatrálních až po kruté. Když se za Grottem objevila upoutávka na televizní seriál Buffy, přemožitelka upírů, stiskl tlačítko na svém stole. Lampy u stropu se rozsvítily a závěsy se roztáhly. Buffy a její kolegové zmizeli a místnost se změnila v běžnou třídu. „Dost bylo divadla,“ prohlásil Grotto a třída si povzdechla. „Vím, že máme všichni rádi představení, ale tohle je zápočtový seminář, takže věřím, že jste všichni e-mailem obdrželi program a víte, že si do konce tohoto týdne musíte přečíst Draculu Brama Stokera. Pokud program nemáte, zastavte se u mě po hodině.

Takže otevřeme diskusi… Co víte o upírech? Jsou skuteční? Jsou to lidské bytosti? Opravdu pijí lidskou krev? Přeměňují se v různé tvory? Spí v rakvích? Dnes si probereme, co víte o upírech, nebo si myslíte, že o nich víte.“ Usmál se a odhalil lesklé špičáky, jen aby si falešné zuby sundal a odložil je na stůl. „Už jsem řekl, že divadla bylo dost, viďte?“

Od toho okamžiku až do konce hodiny si doktor Grotto udržel plnou pozornost všech přítomných. Přednáška byla živá, Grotto kladl otázky, na některé sám odpovídal a brzy bylo zřejmé, proč jeho hodiny patří na škole k nejoblíbenějším.

Dominik Grotto se uměl proměňovat tak snadno jako mytická stvoření, která studoval. Jednu chvíli byl temný a zamyšlený, hned nato živý a vtipný. Choval se nenuceně a celou přední část třídy využíval jako své jeviště, přecházel z jedné strany na druhou, psal poznámky na tabuli a ukazoval na studenty, aby vyjádřili svůj názor.

Kristi poznala ve třídě několik spolužáků, pár jich bylo na hodině o Shakespearovi u doktora Emmersona včetně Hirama Callowaye – copak se toho magora nikdy nezbaví? Znovu zahlédla Lucretiinu kamarádku Trudii s ježatými vlasy i Mai Kwanovou, dívku, která bydlela ve stejném domě jako Kristi, jen o patro níž.

Svět je malý, pomyslela si Kristi, ale pak se v duchu opravila: škola je malá. Celkem neměla ani tři tisíce studentů, a tak nebylo překvapivé, když na hodinách, které si zvolila, zahlédla známé tváře.

Dveře se znovu otevřely a profesor se upřeně zadíval na Ariel, která vklouzla do posluchárny a posadila se na nejbližší volné místo u dveří. Tvářila se, jako kdyby netoužila po ničem jiném než splynout s židlí. Kristi s ní soucítila. Ariel zachytila její pohled, ale obrátila svou pozornost k poznámkovému bloku, otevřela ho a profesor pokračoval ve výkladu.

Zvláštní dívka, pomyslela si Kristi a přemýšlela o Lucretiině nevýrazné kamarádce. Ariel vypadala plaše, dokonce chudě, jako ta příslovečná čekanka, která se nikdy ničeho nedočká. Kristi se na dívku znovu podívala, ale Ariel zvedla knihu, aby zakryla skoro celý svůj obličej.

Plakala?

Proč? Stýskalo se jí po domově? Nebo kvůli něčemu jinému?

Ať to bylo cokoli, otec Tony slíbil, že se „o to postará“, a tak Kristi obrátila svou pozornost do přední části místnosti.

Zaujatě poslouchala doktora Grotta a pozorovala jeho vzhled. Byl vysoký, měl husté, výrazné obočí, pevnou bradu a nos, který vypadal, že už byl několikrát zlomený. Neměl rudé ani černé, ale tmavě hnědé oči, rty tenké a tělo vytrénované, jako kdyby posiloval. Působil trochu arogantním dojmem, ale zároveň i přívětivě. Kristi zněla v mysli Lucretiina slova. Je to báječný člověk. Vzdělaný. Živý.

Na rozdíl od mrtvých? Ne…, myslela tím vášnivý, vyplísnila se Kristi. Působily na ni všechny ty řeči o upírech. Lucretia rozhodně neváhala a okamžitě doktora Dominika Grotta bránila, přestože jinak v ní hlodalo podezření. Prokristapána, vždyť se chovala, jako kdyby ten muž byl málem bůh. A pak tu byla ještě ta záležitost s prstýnkem…

Kristi se zadívala na profesorovy ruce. Byly velké. Vypadaly silné. Když psal na tabuli, naskočily mu žíly. Ale na levé ruce nic neměl. Žádný snubní prstýnek. Ani opálený nebo otlačený kroužek, který by napovídal, že si ho nedávno sundal. Co říkala Ezma v práci? O Lucretii se prý povídá, že se zapletla s jedním profesorem. Velké tajemství? Hm.

Pozorovala doktora Grotta a snažila se představit si ho spolu s Lucretii. Moc jí to nešlo. Grotto byl hodně chytrý, to bylo zřejmé, a v odrbaných džínách a neformálním černém svetru vyzařoval přirozenou sexualitu. Lucretia byla vědátorka vědátorů. Nebyla ošklivá, jen společensky mimo, téměř snobská ve své pseudointelektuálštině, ale třeba právě výraz nadřazenosti byl to, co ho k ní přitahovalo.

Už se přihodily podivnější věci.

Kristi se pohodlně opřela a zkoumala svého nového profesora.

Jak ji Ezma varovala, Grotto byl rozhodně „sexy“. Byl zapletený do případu zmizelých studentek? Muž, který možná podnítil vznik upírského kultu, jenž přilákal Rylee?

Když se Kristi vydala do Baton Rouge, varování svého otce pustila jedním uchem tam a druhým ven, ale teď na půdě Vysoké školy Všech svatých si začínala myslet, že za obavami Ricka Bentze se může skrývat opravdu něco podstatného. Ztratily se čtyři dívky. Možná jsou mrtvé. Všechny chodily na Grottovy přednášky o vampyrismu.

Náhoda?

Kristi ničemu takovému nevěřila.

Rozhodla se věci přijít na kloub. Dnes začne obvolávat rodiny, přátele a sousedy dívek. Klidně mezi přednáškami, pokud to půjde. Ztraceným studentkám se něco stalo. Něco ošklivého.

Kristi rozhodně zjistí, co to bylo.

~~~

Jay vystoupil ze sprchy a utíral se. Celý víkend strhával obložení a opravoval trhliny v omítce pod dřevěnou fasádou. Svaly ho od hodin práce s majzlíkem a kladivem bolely, ale dům konečně dostával novou podobu. Většina bouracích prací už byla hotová. Ještě musí strhnout zbytky linolea a pak bude moct začít rekonstruovat. Oblékl si trenýrky, khaki kalhoty, bavlněný svetr, natáhl si ponožky a nazul boty. Podíval se na hodinky. Za necelou hodinu začne jeho první přednáška. S Kristi Bentzovou. Nedostal žádné informace, že by se od něj někdo odhlásil, ani Kristi, takže očekával, že ji uvidí.

Seber se, pomyslel si, ale pak si vynadal, že je naivní. Oba byli už dospělí. Jako puberťáci spolu chodili. No a co? Čas běžel dál a potkaly je další vztahy.

Zazvonil telefon a on hned poznal Gaylino číslo. Co kruci chce a proč se s ní musí bavit teď, když se chystal vypořádat s Kristi? Málem to nevzal. Ale pomyšlení, že by snad skutečně mohla mít nějaké potíže a opravdu ho potřebovala, ho přimělo telefon zvednout. Starý, dobrý, spolehlivý Jay. „Ahoj,“ pozdravil ji rovnou. Oba dobře věděli, že se na displeji ukazuje jméno volajícího.

„Ahoj, Jayi, jak se máš?“ zeptala se ho měkkým, melodickým hlasem, který mu kdysi připadal tak úchvatný.

Bytová architektka, co zbožňovala antiku a architekturu New Orleansu. Vyrostla v Atlantě jako jediné dítě soudce a jeho ženy. Jay obdivoval, jak je kultivovaná, chytrá, krásná a umí si užívat života. Dokud to nezačalo být vážné. Pak poznal její silnou a neochvějnou vůli a téměř fanatickou posedlost detaily. Kolikrát jen tvrdila, že se mu kravata nehodí ke košili a saku nebo že nosí boty, co už vyšly z módy, či že jeho džíny jsou až příliš rozdrbané, aby se daly vůbec považovat za moderní? Pak se do popředí dostal i její charakter. O jeho osobnosti vypovídalo, že si vždycky vybíral tvrdohlavé, chytré, drzé ženy, které každou chvilku dokázaly vybuchnout. Na půl vteřiny pomyslel na Kristi Bentzovou. Ta její povaha! Kristi byla přímo legendární. Jay si říkal, že výběr žen je jeho hlavní osobnostní vadou.

„Mám se dobře, Gayle,“ řekl, když si uvědomil, že čeká na odpověď. Dnes večer neměl čas na detaily. „Co ty?“

„Celkem dobře, řekla bych.“

„Fajn, fajn.“ Bral si klíče, peněženku a kontroloval, zda má všechno, co potřebuje. Očima přejel po domku, aby se přesvědčil, že nic nezapomněl vypnout.

„Ale musím být upřímná. Občas se cítím osaměle. Někdy se mi po tobě stýská,“ řekla Gayle a obrátila jeho pozornost zpátky k telefonnímu rozhovoru.

Sevřel se mu žaludek. „Myslel jsem, že s někým chodíš – s advokátem, ne? S Mannym, nebo Michaelem?“

Zaváhala a pak řekla: „S Martinem. Ale není to stejné.“

„To není nikdy nic. Vždycky je to jiný, někdy lepší, jindy horší.“ Proč se sakra o tomhle bavil?

Jako kdyby vycítila, že na něj příliš tlačí, řekla: „Vím, že máš dneska první hodinu, tak jsem ti chtěla popřát hodně štěstí.“

To určitě. „Díky.“

„Zvládneš to skvěle!“

Ta žena věděla, jak mu podrbat ego.

„Doufám.“

„Věř mi, úplně ta děcka očaruješ těmi hrůzostrašnými kriminalistickými záležitostmi.“

„Myslíš?“ Podíval se na hodinky. Čas vyrazit. Kde je kruci vodítko? Nechtěl bez něj Bruna nikam brát. No, snad je v dodávce!

„Ach, určitě, zlato. Slyšela jsem tě mluvit. Víš, přemýšlela jsem…“

Tady to je, skutečný důvod, proč volá. „Já vím, že trávíš většinu víkendů v domě příbuzných, ale až budeš ve městě, zavolej mi. Moc ráda bych si s tebou zašla na víno nebo na večeři nebo… Víš, bez nějakých závazků.“

Té větě o neexistujících závazcích nevěřil.

„Pochybuju, že bych měl před koncem semestru čas,“ řekl. „Mám dost práce.“

„Já vím, Jayi. To ty máš vždycky. To se mi na tobě líbí.“

Zase pěkná báchorka. Měla ráda muže, které mohla komandovat. Tam taky většina jejich problémů začala a skončila. „Poslyš, Gayle, musím běžet. Opatruj se.“

„Ty taky,“ zašeptala, než zavěsil a pískl na psa. Nehodlal se nechat znovu zatáhnout do pasti randění s Gayle Hallovou. Nikdy. Poučil se a nad obočím měl jizvu, která to dokazovala.

Ještě jednou zkontroloval, jestli jsou zadní dveře zamčené, vzal si poznámky a nacpal je do odřené aktovky. Měl v ní i vzorky. Příklady usvědčujících důkazů, o které se podělí se svou třídou. Kriminalistické laboratoře se po odvysílání Kriminálek a podobných televizních seriálů dostaly do centra pozornosti a Jay si říkal, že součástí jeho práce je ukázat studentům rozdíl mezi fikcí a skutečností, mezi čtyřicetiminutovou epizodou, ve které se divákovi dostane uceleného příběhu, a skutečnou mravenčí prací v laboratoři, která v reálném životě vyžaduje hodiny a hodiny. Dokonce i pořady na televizní stanici Court TV věnované pouze právu, spravedlnosti a zločinu občas klamaly tím, že dny, týdny, měsíce, a dokonce roky detektivní práce úhledně sestříhaly ani ne do hodiny. Ačkoli detektivové, kriminalisté a reportéři připomínali divákovi, jaká doba uběhla, případ se vždy vyřešil během hodiny, a to včetně prostoru na reklamu. Takové pořady byly vlastně naplněním toho, co krátce soustředěný divák očekával.

Kdyby jen znali pravdu o všech těch vysněných televizních kriminalistických laboratořích, které klidně získají testy DNA téměř okamžitě. Odebere se tělní tekutina, kapka vzorku se dá do zkumavky, zapne se spínač, nějaká odstředivka se začne točit a voilà – hned jsou k dispozici výsledky testu DNA. Ve skutečnosti trvá zpracování vzorku týdny a měsíce, a to nemluvil o tom, že většinu databanky jim zničil hurikán Katrina. Nejen důkazy, které můžou usvědčit zločince, ale i ty, které mohou očistit nevinného muže. Nebo ženu. Bylo mu zle, jen na to pomyslel.

Zamkl za sebou vstupní dveře, pískl na psa a pak s Brunem za patami rychle přešel ke své dodávce. Déšť, který smáčel tuhle část Louisiany celý den, ustal a nechal po sobě promočenou půdu a vzduch prosycený hustým oparem, který jako by stoupal k tenkým, jako kost bílým větvím stromů.

Dokonalý večer na přednášku o vraždě.

~~~

Vlad se hladce vyhoupl z bazénu, stál na okraji mihotající se hlubiny a cítil na kůži chladné kapky vody. Osvětlení pod hladinou a monitor jeho malého počítače byly jedinými zdroji světla v tomto jeho neobyčejném útočišti. Miloval polibek chladného vzduchu na mokrém těle, ale neměl čas si ho vychutnávat.

Musel toho tolik vykonat.

A užíral ho jeden problém. Snažil se ho nevnímat a strávil měsíce sebepřesvědčováním, že nejde o nic významného, ale s každým uplynulým dnem se cítil podrážděnější a stále víc se nutil, aby svou hloupou chybu napravil.

Doufal, že uchvácení života poslední dívky ho uklidní, ale nestalo se tak. Ne úplně. Ačkoli Ryleeno nejvyšší podrobení a její smrt ho vzrušily, skutečnost, že chyboval, v něm stále hlodala. Rozptylovala ho. I teď se přistihl, že si kouše nehty a plive je do bazénu, a tak se přinutil ustat v tom nechutném zlozvyku, kterým trpěl od dětství, kdy si byl jistý, že se otec vrátí, zjistí, že se dostal do průšvihu, a zamkne ho ve staré kůlně.

Při tom pomyšlení se mu v křeči sevřel žaludek, a proto odsunul všechny vzpomínky na dětství stranou. Nakonec jeho otec dostal svoje, ne?

Vlad se usmál, když si vzpomněl na zkrvavené zuby vidlí při otcově strašlivém neštěstí na farmě. Strávil hodiny vyprávěním, jak našel svého otce na zemi ve stodole, jak otec spadl ze seníku na otevřený balík slámy, kde zůstaly ležet vidle. Vlad přiznal, že je nechal tam, kde neměl. A kdyby vidle nezasáhly stehenní tepnu, jeho otec mohl přežít. Místo toho ležel na vidlích jako želva na zádech, měl roztříštěnou pánev a jeho křik nikdo neslyšel a o ničem nevěděl, dokud se Vlad nevrátil od sousedů a nenašel muže, který ho zplodil, v kaluži srážející se krve. Jaká smůla, že se to přihodilo o víkendu, kdy jeho matka byla pryč, protože jela navštívit svou sestru.

Ale smrt otce mu v téhle situaci nijak nemohla pomoct.

Vlad se pyšnil svou dokonalostí a fakt, že udělal chybu, ho ničil.

Přešel ke vzdálenému konci bazénu do malého přístěnku, kde ještě stála řada kovových skříněk. Byly prázdné až na jednu, kterou vyhradil pro své trofeje, ty, jež si ponechal. Nesl se k němu pach chlóru, který přidal do bazénu. V šeru hbitě nastavil kombinaci zámku a otevřel zrezivělé dveře.

Uvnitř bylo několik řad malých černých háčků. Tři v horní řadě byly určeny pro ty privilegované, pro ty, na které myslel jako na královny. Každý byl označen štítkem se jménem majitele a visel na něm zlatý řetízek s maličkou ampulkou. Opatrně sundal jeden zlatý náhrdelník a přidržel ho proti světlu, aby viděl temně rudou barvu uvnitř skla…, jako drahé víno, pomyslel si. Jemně ampulku otevřel a přidržel si ji pod nosem. Nadechl se sladké, měděné vůně krve Monique. Zavřel oči a vybavil si, jak bojovala. Jako rozená sportovkyně se prala s účinkem drog, a když ji krotil, zašla dokonce tak daleko, že mu plivla do tváře.

Zasmál se a olízl si místo, kam plivla, a právě tehdy zahlédl její strach. Nepramenil z toho, že jí držel zápěstí nebo její tělo přišpendlil svýma nohama, ale z toho, že se zápasem bavil. To ji vyděsilo k smrti.

Viděl to v jejích rozšířených zorničkách, cítil to v stoupání a klesání jejího hrudníku, když ji držel a čekal, až koktejl, který jí podali, začne plně účinkovat. Byl svědkem jejího zápasu na pódiu, než mu nakonec podlehla. Očekával, že s ní budou potíže, že je bojovnice. A nezklamala.

O svůj život bojovala až do posledního okamžiku.

Myslel na Monique a olízl si rty. Bylo nádherné, jak z ní vytékala krev, bylo báječné pozorovat, jak se její dech stává mělčím a nepatrnějším, vidět, jak jí bledne kůže, cítit, jak se tlukot jejího srdce zpomaluje, až se nakonec úplně zastaví, a pak se zadívat do jejích otevřených mrtvých očí…

Otřásl se a znovu ten okamžik prožíval, ale nestačilo to. Vzpomínky tak rychle bledly.

Naštěstí bude krvežíznivost brzy ukojena.

Uzavřel maličkou lahvičku a chvilku pozoroval, jak se kývá a jiskří, ale pak ji vrátil zpátky do skříňky.

Prázdné háčky se mu vysmívaly, hlavně ten označený jménem Tara Atwaterová. Starý hněv se v něm rozhořel, když si pomyslel, jak se mu ta malá mrcha pokusila vzpírat tím, že skryla poklad, který patřil jemu. Žádné naléhání ani síla nerozvázaly její ztěžklý jazyk a ona rychle zemřela, skoro s radostí a bez boje.

Ale jak z ní unikala krev, dokázala vyloudit nepatrný úsměv. Pak osvobodila svou duši, téměř jako by se jí podařilo vyhrát bitvu.

Stiskl zuby, když na tu chybu pomyslel.

Ampulka byla někde tam venku. Jen ji musel najít.

Pochopitelně se o to snažil, ale k ničemu to nevedlo.

Ale on se nevzdá.

Přibouchl dveře skříňky. Bum! Rána se ještě odrážela od zdí, když zuřivě přešel do prostorné místnosti s bazénem a výklenkem, který používal jako kancelář. Voda se odrážela v namodralých měnících se tvarech na stěnách a stropě a jeho počítač tiše hučel.

Ta ampulka bude nejspíš ukrytá někde v Tařině bytě. Až doteď si dával pozor a od prázdného bytu se držel dál kvůli té všetečné domácí. Ale teď měl víc než jeden důvod, aby se tam vypravil. Nejen že si byl jistý, že cenná ampulka s Tařinou krví je schovaná někde uvnitř bytu, ale teď navíc místnosti, které musel prohledat, obývala Kristi Bentzová.

Což bylo dokonalé.

7

„Že byla Grottova hodina božská?“ vyhrkla Mai, když Kristi stoupala po schodech ke svému bytu. Mai nesla plný košík prádla a potkala Kristi na odpočívadle v prvním patře. Skoro jako kdyby na ni čekala a vykukovala mezi žaluziemi v obývacím pokoji. „Viděla jsem, žes dorazila trochu pozdě.“

„Toho si všimli všichni,“ vzdychla Kristi a v duchu zasténala. Po hodině se pokusila s profesorem upírství promluvit, ale marně. Byla však rozhodnutá sehnat ho a zjistit, co ví o kultech na půdě školy.

„Ale celá ta hodina byla super, ne? Temná posluchárna, zatažené závěsy, falešné světlo svíček! Všechny ty obrázky upírů! Některé působily tak děsivě, až mi naskákala husí kůže, ale některé byly naprosto banální. Třeba ten s Belou Lugosim! To myslel vážně? Ale musím říct, že když si Grotto vyndal falešné špičáky, málem jsem se počurala.“

„Tobě nepřišlo, že už je to trochu moc?“ Kristi dál stoupala do druhého patra. Neměla moc času. Vzala za Ezmu část směny v Knajpě U Básníka od půl jedné do šesti a teď neměla ani čtyřicet pět minut do začátku večerní přednášky.

„Připadalo mi to nápadité, zajímavé a mnohem senzačnější než zatuchlý starý páprda v tvídovém saku se semišovými záplatami na loktech přednášející na stupínku, zatímco my, málem unudění k smrti, listujeme učebnicí sepsanou v osmdesátých letech.“

„Tak si Grotta teda vážně představit neumím.“

„Hele, já jen obdivuju chlápka, co vnesl do třídy trochu života, no teda spíš smrti!“ Nadšená Mai táhla košík a dál sledovala Kristi nahoru. Když vešla do svého bytu, držela se Mai těsně za ní a prošla dveřmi. Postavila košík s prádlem na stůl blízko kuchyňského koutu, jako kdyby teď byly s Kristi nejlepší přítelkyně.

Houdini se odvážil opustit svůj oblíbený úkryt, když vycítil, že se Kristi nedívá. Teď ale seskočil z parapetu na pohovku a rychle zmizel do malého prostoru, ze kterého si udělal domov.

„Milý,“ poznamenala suše Mai. „Co tu dělá? Myslela jsem, že domácí zvířata jsou přísně zakázaná.“

„Není to domácí zvíře. Jen toulavý kocour, kterého se nějak nemůžu zbavit.“

Mai se zadívala na místo před stahovacími dveřmi ukrývajícími kuchyni. Na malé předložce tam ležela zvířecí miska s vodou a žrádlem. Kristi ji objevila v místní samoobsluze, když kupovala kávu, mléko, burákové máslo, chleba a půl tuctu kočičích konzerv. „Ty ho krmíš. Paní Callowayová vyletí z kůže.“

„Klidně může přijít a chytit ho. Já dokonce nemám ani kočkolit.“

Mai nakrčila svůj troufalý nosík. „Tak… jak…, kde?“

„Je naučený na záchod.“

„Cože?“ Prudce otočila hlavou ke dveřím vedoucím do maličké koupelny. Uběhla vteřina, ve které si Kristi sundala kabát. Mai zachytila její nepatrný úsměv. „Ach, ty si děláš legraci.“

„Nechávám pootevřené okno a on vždycky proklouzne ven na střechu. Je neuvěřitelné, jak malou škvírou se protáhne, ale doma zatím nic neudělal.“

„Nesnažíš se ho zbavit moc usilovně,“ poznamenala Mai a Kristi pokrčila rameny. „Takže chodí na střechu?“

„Myslím, že šplhá dolů po té magnolii.“

„Já to neřeknu… Ale jestli ho paní Callowayová uvidí, budeš za to pykat.“ Mai se mandlovýma očima rozhlížela kolem sebe. Úplně stejně, jako když tu byla naposledy. Skoro to vypadalo, že něco hledá nebo se snaží zapamatovat každičký výklenek a kout Kristina soukromého prostoru.

„Budu to řešit, až Houdiniho uvidí,“ řekla Kristi.

„Houdiniho?“ zopakovala Mai. „Tys mu dala jméno?“

„Musí nějaké mít.“

„Seš si jistá, že je to kocour?“

„Tak blízko jsem se k němu nedostala.“

Mai se na ni podívala, jako kdyby se zbláznila. Přešla ke stolu, který Kristi používala na psaní, k místu, kde si Kristi nechala Poznámky o zmizelých dívkách.

Kristi se najednou pod zvědavýma očima své sousedky cítila nepříjemně. „Ty už jsi tu od loňska, viď?“ zeptala se, aby odvedla její pozornost.

„Hm.“

„Takže tu znáš spoustu lidí.“

„Asi jo.“

„Slyšelas něco o kultu, snad na půdě školy? O takovém, co věří na upíry?“

„To si děláš srandu, ne?“

Mai se prsty dotkla opěradla Kristiny židle. Uběhla chvíle a Kristi měla pocit, že si Mai vybírá čas na rozmyšlenou.

Kristi naléhala: „Je možné, že se dívky, co zmizely, zapletly s nějakým tajným spolkem?“

„To je trochu divoká spekulace,“ dumala Mai.

„Vážně?“

„Víš o tom něco?“ zeptala se Mai.

„Ty něco víš,“ odhadla Kristi. „Pověz mi to.“

Mai se podívala na fotografie zmizelých dívek, které ležely na Kristině provizorním stole, a skousla si ret. Potřásla hlavou a zvedla obrázek Rylee Amesové. „Nechci vypadat jako cvok.“

„Já to chci jen vědět.“

Položila fotku zpátky. „O upíry se lidi zajímali vždycky, víš? Třeba když si to vyhledáš na internetu, najdeš spoustu společností a skupin, které se vážně chtějí stát upíry. Je to alternativní kultura. Myslím, že někteří lidé se do toho pustí kvůli vzrušení, ale jiní dodržují spoustu rituálů a spí v rakvích a pijí krev. Myslím lidskou krev.“

„A jedna skupina je tady ve škole. Lidi, co se toho účastní,“ dodala Kristi.

Mai pokrčila rameny. „Jasně že jsem o tom slyšela povídat.“

„Myslíš, že v tom má prsty Grotto?“

Mai odvrátila pohled. „Grotto? To mi připadá trochu přitažený za vlasy. Chci říct, když je to tak tajný, proč by se tolik předváděl? Poutal na sebe pozornost? Jeho přednášky nejspíš jen podněcují zájem, přilákají k předmětu. Můj odhad? Přinejmenším někteří z jeho studentů jsou členy té skupiny. Ale neříkala bych kult tomu, že se některá děcka hodně zajímají o upíry a snaží se spojit s ostatními.“

„Třeba jsou mezi nima extremisti,“ podotkla Kristi, „frakce, která zašla příliš daleko. Třeba je to část kultu.“

„Pokud vůbec nějaký existuje. Lidi prostě mají sklony pojmenovávat věci, kterým nerozumějí.“ Znovu se podívala na fotografie na stole. „Co s tím děláš?“

„Ještě nevím. Myslela jsem, že bych to trošku prověřila,“ řekla Kristi. To byla dokonce pravda. Už hovořila se dvěma rodinnými příslušníky zmizelých dívek. Nikomu nepověděla, že o nich zamýšlí napsat knihu, protože po pravdě řečeno, pokud ty dívky skutečně jen utekly, neměla žádný příběh. Dokud se neprokáže trestný čin, nemůže dost dobře začít koncipovat knihu na základě skutečného zločinu.

Pochopitelně se o tuhle informaci nepodělila s Dionniným údajně skvělým bývalým přítelem Elijahem Richardsem, který si byl jistý, že uvidí své jméno vytištěné jako jméno nějakého městského hrdiny. Když s ním hovořila, řeč točil jen kolem sebe a stěží se dokázal zaměřit na dívku, kterou měl milovat. Třeba měla Dionne důvod, proč ho opustila pro Tyshawna Jonese, i když měl zločinecké sklony.

Kristi si skousla ret, když pomyslela na další rodinné příslušníky, kterým se jí podařilo dovolat – matka Tary Atwaterové stála opravdu za to. Angie Atwaterová strávila většinu hovoru tirádou, jak její „ničemná dcera“ následuje stopy svého otce – rovnou do státní věznice státu Georgia. Chudák Tara.

Po každém rozhovoru byla Kristi přesvědčenější, že se čtyřem zmizelým dívkám přihodilo něco strašného, něco zlého. Bylo možné, že při svém pátrání mohla narazit na něco, co je spojovalo, na důvod, proč zmizely, a předat to, co najde, policii. Třeba budou mít štěstí a najdou studentky živé. Přinejmenším mohla zabránit zmizení dalších dívek.

„Znalas některou z nich osobně?“ zeptala se Kristi své sousedky Mai.

„Ne,“ vyhrkla Mai rychle. „S Tarou jsem se vlastně nebavila.“ Strnula nad stolem, jako kdyby byla očarovaná…, zaskočená. Zdálo se, že chce říct ještě něco, ale rozmyslela se.

Kristi si najednou uvědomila, kolik je hodin. „Hele, musím běžet. Mám ještě večerní přednášku za,“ podívala se na hodiny pověšené nad krbem, „patnáct minut!“

Mai zvedla košík s prádlem. Odvrátila pohled od Kristina stolu a podařilo se jí setřást otupění, které se jí zmocnilo. „Jo, já se musím pustit do tohohle,“ kývla na koš se špinavým prádlem, „nebo neskončím dřív jak o půlnoci. Prádelna tady v domě…“ Otřásla se. „Je prostě děsná. Myslím, že ten suterén nikdo neuklízel od občanské války. Promiň, od války severní agrese, jak ji nazývají někteří místní. Tam dole jsou miliony pavouků a někteří klidně můžou být i jedovatí a nejspíš tam jsou i krysy a hadi… Odkládám praní na poslední možnou chvíli.“

Kristi jí neodporovala. Prádelna v suterénu byla tmavá a špinavá. Strop byl nízký, betonové zdi vypadaly, jako kdyby trhlinami prosakovala vlhkost, a odhalené trámy obalovaly pavučiny. Pach plísně a zatuchliny byl všudypřítomný, dokonce i když Kristi k prádlu přidala bělidlo.

„Nahání mi to husí kůži,“ prohlásila Mai. „A vůbec, jen jsem ti chtěla říct, žes přišla o senzační večírek.“

„Snad příště.“

„Myslíš příští rok?“ zeptala se Mai a pohledem znovu přejela po místnosti až ke stolu, na kterém ležely fotografie zmizelých dívek. „Dřív nejspíš žádný večírek nebudu pořádat. Jestli vůbec. Bylo to bezva, ale ten nepořádek druhý den – na to zapomeň!“ Mai se vydala ke dveřím. Košík si opřela o bok, zamávala a před odchodem se rozloučila: „Tak se měj.“

Kristi se vydala rovnou do koupelny, kde se během dvou minut osprchovala, aby ze sebe smyla pach tuku, cibule a ryb, kterým nasákla během práce v restauraci. Když se utřela, mokré vlasy dala do culíku a volně si ho připnula k hlavě. Vzala si čistou podprsenku, kalhotky, džíny a tričko a nakonec si nanesla na rty trochu lesku, aniž by se při tom dívala do zrcadla. U dveří vklouzla do vysokých bot a z háčku sundala mikinu, kterou si přetáhla přes hlavu. Znovu si vzala batůžek a za několik minut po Mai vyšla ven.

Kdyby si tak přivezla z domova horské kolo, které si koupila, když při hurikánu ztratila své závodní, dumala, jak sbíhala po schodech. Vydala se zadní uličkou a přeběhla ulici oddělující bytový dům od areálu školy. Prošla širokou bránou a vydala se ke Knaussově budově, kterou většinou využívali studenti biologie, ale teď uvnitř sídlilo i nové kriminalistické oddělení.

V duchu se modlila, aby Jay McKnight nebyl jejím učitelem. Určitě by jí někdo řekl, kdyby jim vyměnili vyučujícího, ne?

Ani náhodou. Zapsala ses na přednášky; sekretariát/počítač rozhoduje o tom, kde skončíš.

„Ať to není Jay,“ vzdychla nahlas, a pak se cítila hloupě, jako kdyby jí bylo čtrnáct a ne dvacet sedm. Vzmuž se, Kristi. Ty to zvládneš. Ať se děje cokoli.

~~~

„Víš, Baton Rouge není ve tvé jurisdikci,“ prohlásila Olivia na prahu hostinského pokoje v prvním patře jejich domku.

Bentz si dal notebook na televizní stolek v místnosti, kterou obývala Kristi, když u nich bydlela. Provizorní stolek nebyl nic moc, ale on většinu práce stejně dělal na stanici. Teď se hrbil nad malým počítačem.

Ohlédl se a spatřil svou ženu, jak se ramenem opírá o rám dveří a v rukách drží šálek čaje. Přestože jí na rtech pohrával úsměv, měřila si ho vážnýma očima, které jako by viděly hluboko do něj, až na dno jeho duše.

„Jak víš, na čem pracuju?“

„Nezapomeň, že jsem médium.“

Na to si vzpomínal. Když se s ní poprvé setkal, měl dojem, že je naprostý cvok. Objevila se na stanici, drmolila něco o tom, že viděla vraždy, a on ji odepsal. Zpočátku. Nechtěl věřit, že žena s blonďatými kudrnatými vlasy a zlatýma očima dokáže číst v mysli chladnokrevného zabijáka. Ale dokázala mu, že se mýlil. Ještě pořád se mu dělalo zle při pomyšlení, co zažila, když byla svědkem těch nejhrůznějších a nejbrutálnějších zločinů. „Jako médium ses projevila jen v jednom případě,“ připomněl jí. „Od té doby jsi naprosto nepoužitelná.“

„No, to je rána pod pás, Bentzi,“ durdila se naoko a zakuckala se smíchy. „Tak dobře, lžu, když říkám, že ti umím číst myšlenky, ale znám tě, detektive, a vím, jak přemýšlíš.“ Vešla do místnosti a opřela si pevný malý zadek o opěrku velkého křesla zastrčeného v rohu proti dvouposteli přikryté zelenomodrým přehozem. „Děláš si starosti o Kristi.“

„Na to nemusíš mít zvláštní schopnosti, abys to poznala.“

„Ale ty pracuješ na těch zmizelých dívkách, a proto to moje varování, že Baton Rouge není v tvojí jurisdikci.“

„Já vím. Ale koho zajímají čáry na mapě, když mizí mladé holky?“

„Ach ano, ty bys byl nadšený, kdyby se tu objevil někdo z jiného soudního okresu a strkal nos do tvých případů. Přiznej se, Bentzi, nemáš rád, když sem přijede FBI, a dokonce máš potíže komunikovat o případech s vlastními lidmi. Ani nevím, kolikrát už sis stěžoval na Brinkmana.“

„Je to blb.“

„Hm… O tom se s tebou nebudu přít,“ prohlásila a namočila sáček s čajem do kouřící horké vody. Ucítil vůni jasmínu, ale dál sledoval obrázky na monitoru – fotografie čtyř pohřešovaných dívek.

„Brinkman dá možná výpověď.“

„Vážně?“ Vzhlédla a nechala sáček ve vodě.

„Kvůli hurikánu.“

„Ten snad byl před dvěma lety.“

„Žil v oblasti Lower Ninth Ward a pronajímal tam několik nemovitostí. Všechno vzalo za své. Jeho rodiče žili v jednom domě. Dostali se ven,“ řekl, ale nedodal, že kočky ne. Během hurikánu se schovaly, a když přišli záchranáři, nemohli je nikde najít. O týdny později, když opadla voda a Brinkman se vrátil do rodinného domu, našel na dveřích velké X. U něho byla poznámka: „Uvnitř jsou dvě mrtvé kočky.“ Brinkman zlikvidoval zvířecí mrtvoly a pověděl to své matce. Spakoval rodiče, kteří teď žijí v Austinu, a on od té doby mluví o tom, že taky vypadne z města.

„To je smůla.“

„Jo. Takže nehodlám dovolit nějakým čárám nakresleným vládou, aby mě zastavily a v mém volném čase mi nedovolily prověřit ta zmizení. Budou mi volat z Policie Baton Rouge.“

„Protože sám nemáš dost práce.“ Vyndala pytlík čaje a kapající ho odhodila do nedalekého koše.

„Řekl jsem, že na tom pracuju ve volném čase.“

„V čase, který bys mohl strávit se svou rodinou.“

„Kristi je moje rodina.“

„Já mluvila o sobě,“ řekla.

Usmál se. „Já vím.“

Trošku se napila čaje a řekla: „Mohla bych si obléknout to nejsvůdnější negližé a mohli bychom…“ Hlas se jí vytratil.

Nadzvedl obočí.

„Máš zájem?“

Bentz odstrčil židli od televizního stolku a zabručel: „Vždycky. A nepotřebuješ negližé.“

„Ne?“ Podívala se na něj přes okraj šálku.

„Ztráta času.“ Vzal jí hrnek z ruky a postavil ho na okenní parapet. „Tak mi povězte, paní Bentzová, tenhle pokus mě svést podnikáte proto, že jste do mě celá žhavá, až se vám z toho točí hlava, nebo proto, že je vhodná doba k početí?“

„Možná trošku od obojího,“ přiznala. Bylo to jako ledová sprcha.

„Řekl jsem ti…, že už nejspíš nechci žádný děti.“

„A já ti řekla, že dítě potřebuju.“

Opřel si hlavu o její čelo a v jejích očích viděl zoufalství. Dal by jí cokoli. Ale tohle…

„Být dítětem poldy není žádnej med.“

„To není žádnej med ani pro manželku. Ale stojí to za to. Prosím, Ricku, nedělej si s tím teď hlavu. Jestli se to stane, tak se to stane, jestli ne, tak pak uvidíme.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že si s tím teď nemusíš lámat hlavu.“

Přitáhl ji k sobě ještě blíž a cítil, jak se mu její hebké tělo poddává. Pokud věděl, nikdy žádné dítě nepočal. Ne biologicky. Kristina matka Jennifer ho podváděla. Jednoduše a prostě. A otěhotněla. To mohl být konec příběhu, protože Jennifer se až v osmém měsíci těhotenství přiznala k tomu, že dítě v její děloze není jeho. Ale Bentz Kristi uviděl poprvé několik vteřin po narození a prohlásil to dítě za svoje. I teď o sedmadvacet let později si vybavil ten okamžik, kdy přišla na svět, okamžik, který navždy změnil jeho život.

Během následujících let s ním ani Jennifer, ani žádná žena neotěhotněla, buď díky štěstí, nebo neuvěřitelně spolehlivé antikoncepci. Nikdy si nenechal dělat testy, protože mu to bylo jedno. Nikdy necítil touhu po dalším dítěti, ale Olivia ho teď chtěla. Teď, když mu bylo skoro padesát. Kdyby nyní přišla do jiného stavu, Bentzovi by bylo přes šedesát, než by jeho potomek dokončil střední školu. Pokud by ho ovšem dřív nezastřelili při výkonu služby.

Bylo to k dítěti fér?

Jeho žena se postavila na špičky a políbila ho. Chutnala po jasmínu a zoufalství a on jí podlehl. Jako vždycky.

~~~

Kristi procházela školním areálem.

Vzduch byl tak těžký, že by se dal krájet. Z vlhké půdy stoupaly chuchvalce mlhy. Nebyla sama. I další studenti mířili jejím směrem a přecházeli školní nádvoří. Míjeli ji na kolech, skateboardech nebo pěšky. Skupinky mladých, co si povídali, osamělí studenti; ti všichni pospíchali ke starým cihlovým budovám Vysoké školy Všech svatých.

Bylo zvláštní ocitnout se zpátky.

Většina studentů byla skoro o deset let mladší než ona. Pochopitelně tam byli i postgraduální studenti, ale v mnohem menším počtu, a několik dospělých, kteří se do školy vrátili ve středním věku nebo ještě později. Přestože se areál s pečlivě střiženými trávníky a s víc jak sto let starými budovami porostlými popínavými rostlinami zdál nezměněný, cítila se tu úplně jinak, než když tu začínala v prváku.

U knihovny odbočila ze středu areálu, protože Knaussova budova byla na konci pozemku nedaleko od velkých starých sídel přeměněných na domy spolku studentů a studentek. Spěchala a kolem ní se snášela noc. Podívala se do úzké, stromy lemované uličky s panskými domy. Očima zachytila sloupoví bílé stavby postavené v koloniálním stylu, sídla Delty Gammas, spolku studentek. Před lety na naléhání otce slíbila, že se k nim připojí, ale všechny ty řecké záležitosti ji nijak zvlášť neoslovily. Dnes vůbec netušila, kde je byť jen jediná její sestra, a ani ji to nezajímalo. Nikdy se necítila jako „DG“, když tu studovala. Nejenže Rick Bentz trval na tom, aby se připojila k tomu, o čem později hovořila jako o „sesterstvu“, ale stanovil pravidlo, na základě kterého ji přinutil začít chodit na taekwondo, a navíc ji začal učit všechno o používání a bezpečnosti střelných zbraní. Přestože sesterstvo jí nic neříkalo, ve zvoleném bojovém umění získala černý pás. Taky se vyznala ve zbraních a docela dobře střílela.

Všimla si vozu plíživě se pohybujícího ulicí, jako kdyby řidič něco nebo někoho hledal. Po zádech jí přejel mráz. Zamžourala, ale nedokázala ho pořádně rozpoznat.

Nejspíš to nic nebylo. Jen se ztratil a hledal adresu, řekla si, přestože byla docela ostražitá kvůli všem těm řečem o zmizelých dívkách a možnosti, že se jedná o trestný čin.

Snad se trocha tátovy paranoie přenesla nakonec i na tebe!

Záře reflektorů z auta Kristi osvítila a vůz zpomalil ještě víc. Pneumatiky na štěrku skřípěly. Mlha převalující se u země stínila i zamlžená okna, a tak bylo ještě obtížnější rozeznat, kdo sedí za volantem. Byl ten řidič muž? Nebo žena? Byl někdo na sedadle spolujezdce?

Kostelní zvony odbíjely celou a hlasité vyzvánění Kristi připomnělo, kolik je hodin.

„Sakra,“ zašeptala. Zase pozdě!

Rozběhla se a nechala za sebou pomalu se pohybující auto i jeho záhadného řidiče. Lehce utíkala po cestičkách, přes trávu i kolem stromů lemujících cihlovou a kamennou budovu, ve které sídlily přírodovědecké laboratoře.

Uslyšela, že auto zrychlilo, pak znovu zpomalilo, a nakonec běžel motor naprázdno. Kristi se ohlédla přes rameno, ale stále nedokázala poznat, kdo v tmavém vozidle sedí. Přála si být blíž, aby mohla přečíst poznávací značku. Takhle jen viděla, že se jedná o tmavý rodinný sedan, nejspíš chevrolet, ale nebyla si tím jistá.

A co? Nějaké auto jede pomalu. To je toho. Co na tom záleží, jestli je to ford, chevrolet nebo pitomé lamborghini? Zapomeň na to.

Měla mnohem naléhavější problém: existovala možnost, že by její přítel ze střední školy, kterého tak necitelně poslala k vodě, mohl být jejím profesorem.

Kristi v duchu zasténala, vyběhla po schodech budovy porostlé psím vínem a prudce otevřela těžké skleněné dveře.

Předběhl ji jiný student, a jak se kolem ní protahoval, poznala Hirama Callowaye. Málem něco řekla, protože měla pocit, že ji ten kluk sleduje. Když potřebovala jeho pomoc v domě, nedokázala ho sehnat, ani kdyby jí šlo o život. Ale teď, když začala chodit na výuku, byl všude tam, kde se vrtla i ona. Měla nepříjemný pocit, že i on se zapsal na pondělní večerní přednášky doktorky Monroeové… Bože, copak si kluci nedělali rozvrh tak, aby v pondělí byli doma a mohli se dívat na fotbal?

Jen ať vejde do třídy jako první, a ona se tak vyhne tomu, že by si sedl někam blízko k ní.

Dveře se za Kristi přibouchly a ona se vydala ke schodišti, kde borovicová vůně čisticího prostředku nedokázala tak docela přerazit pach formaldehydu nasáklého do chodeb. Spousta dlaždiček na zemi bylo popraskaných a světle zelené stěny věkem zašly. I schodiště bylo prošlapané a zábradlí do hladka vyleštěné od tisíců rukou.

Schodiště vedlo na široké odpočívadlo. Z hlavní haly vedlo několik dalších chodeb, a tak to tam vypadalo spíš jako v králikárně než v budově s vědeckými laboratořemi.

Držela se značení, zahnula za roh a ocitla se v dlouhé chodbě. Na vzdáleném konci uviděla otevřené dveře a několik studentů včetně Hirama Callowaye vstupovalo do velké třídy.

Kristi zkřížila prsty pro štěstí, aby nespatřila Jaye, a přidala do kroku za ostatními studenty. Do dveří vstoupila spolu s posledními opozdilci.

Jakmile se dostala dovnitř, její nejhorší obavy se naplnily.

V přední části místnosti bez oken stál pod světlem zářivek Jay McKnight. Za ním přikrývalo tabuli několik plakátů s lidským tělem v životní velikosti.

Kristi se zachvělo srdce. To, co začalo jako mizerný den, nabralo obrat k horšímu. Zachytila jeho pohled, ale on se ani neusmál, i když oči neodvrátil. Nejhorší na tom bylo, že stárnutí k němu bylo víc než laskavé. Byl vysoký sto osmdesát pět centimetrů, v kondici, se silnou, hladce vyholenou bradou a rty úzkými jako břitva. Světle hnědé vlasy měl delší, než si pamatovala, a neměl je učesané, buď protože mu to bylo jedno, nebo ve snaze vypadat sexy. Oči barvy někde mezi hnědou a zlatou se střetly s jejími a Kristi se zdálo, že zahlédla, jak se mu nepatrně zúžily koutky. Nová malá jizva mu roztínala obočí, ale kromě téhle drobné nedokonalosti vypadal skvěle. Vlastně maličko přibral, prosvítající vousy byly tmavší než kdysi a vyzařovala z něj sebedůvěra, která zvyšovala jeho přitažlivost.

Ne že by ji to zajímalo.

Už s ním skončila. Dávno, hrozně dávno.

Klesla na jednu volnou židli a hned si neuvědomila, že se posadila přímo před Hirama Callowaye.

Tohle je čím dál lepší, pomyslela si bez špetky humoru, ale pak si řekla, že o nic nejde. Byla na vysoké škole, ne ve čtvrté třídě. Neměli přidělené židle.

Prokristapána, jde jen o deset týdnů. Třicet divných hodin. To přežiješ!

Ale dnes večer, když pozorovala Jaye McKnighta, prvního muže, kterého kdy milovala, si tím nebyla tak docela jistá.

8

Jay rozhodně nehodlal připustit, aby ho rozptylovala.

Pochopitelně si Kristi všiml ve chvíli, kdy vstoupila do místnosti. Copak si jí mohl nevšimnout? A navíc dopředu věděl, že přijde, protože viděl její jméno na seznamu zapsaných.

Byla vyšší, než si vzpomínal, nejspíš proto, že její dlouhé nohy zdůrazňovaly úzké džíny a vysoké boty s nejméně pěticentimetrovými podpatky. Měla sportovní postavu, ramena vypracovaná léty plavání, ploché bříško, prsa sice menší, ale stále pevná, a úzké boky.

I když byla oblečená neformálně do starých džín a mikiny, někteří jedinci se za ní otáčeli. Ne proto, že by byla výjimečná kráska z módního mola, ale protože byla o maličko víc než krásná a vyzařovala přirozenou, nenucenou a přesvědčivou sebejistotu.

Vydala se do zadní části místnosti, ale podívala se na něj. Nějak se mu podařilo tvářit se povzneseně, ani nedal najevo, že ji zná, zatímco se zbytek budoucí generace forenzních vědců usazoval. Jay si byl jistý, že tihle studenti si jeho práci představují jako z příběhů seriálu Kriminálka, zkrátka atraktivní a uhlazenou. Navíc ve městech jako Las Vegas, New York nebo Miami se sexy mazanými detektivy a chytrými, i když podivínskými techniky pracujícími proti lstivým zločincům. Nejspíš v duchu viděli vyšetřovatele, kteří byli vždycky schopní určit pachatele a poslat ho nadobro za mříže. Jay si řekl, že jeho práce tady nespočívá v tom distancovat se od televizních představ, ale spíš v tom poskytnout jim chladnou dávku reality.

„Někteří z vás se možná ptají, kdo jsem,“ začal, obešel katedru a posadil se na ni, zatímco poslední opozdilci zaujímali svá místa. Posluchárna už zažila lepší časy a prošlapaná podlaha, zjizvené stolky a pomrkávající zářivky napovídaly, že naposledy se to tu renovovalo za prezidenta Eisenhowera. „Jsem Jay McKnight a pracuji pro Policii New Orleans. Vystudoval jsem kriminalistiku a klinickou laboratorní vědu a mám magisterský titul z forenzních věd z Univerzity Alabama. Také pracuji v neworleanské kriminalistické laboratoři, což, jak jistě tušíte, je od hurikánu Katrina doslova boj. V bouři jsme ztratili naši laboratoř a její vybavení za víc jak pět milionů dolarů. Byly zničeny důkazy, které se už nikdy nedají nahradit. Od té doby musíme pracovat z míst, která nám poskytují šerifové v okolních okrscích nebo u soukromých agentur, a to práci neskutečně zpomaluje. Ztratili jsme i techniky, protože je už unavil život v přívěsech, práce v přívěsech i třídění usvědčujícího materiálu v přívěsech.“

Získal jejich pozornost. Jejich oči zvážněly, bedlivě ho pozorovali a nikdo se nebavil ani nežvýkal žvýkačku.

„Ale situace se zlepšuje. Pomaličku. Nemáme laboratoře ani kanceláře, jaké znáte z televizních seriálů jako Kriminálka, ale máme své vlastní prostory na Univerzitě New Orleans na pozemku u jezera.“

Podíval se na Kristi. Stejně jako ostatní ho vážně sledovala. Pokud cítila jiné emoce než snaživou pozornost, rozhodně je uměla skrývat.

Dobře.

„Většina z vás si nejspíš myslela, že tyhle přednášky povede doktorka Monroeová, ale kvůli onemocnění v rodině si musela vzít na čas volno, a tak máte na krku mě.

Dalších devět týdnů se v tříhodinových blocích budeme zaobírat kriminalistikou. Dotkneme se hlavních témat a spíš než bych přednášel, řekněme, že povedu diskusi o forenzní vědě a důkazech. Během poslední hodiny a půl si uděláme přiměřeně obtížný test, a pak bude prostor na otázky a odpovědi. Promluvíme si o místech činu a o tom, jak je chránit, jak sbírat doličný materiál a co s ním potom dělat. Obsáhneme všechno od krvavých skvrn přes zbraně, entomologii a forenzní biologii jak rostlinnou, tak živočišnou. Budeme hovořit o příčinách úmrtí a pitvách.“

Jeden kluk pyšnící se řídkými vousy pod dolním rtem a několika náušnicemi vystřelil ruku do vzduchu. „Mohli bychom se na pitvu zajít podívat?“

Otázka vyvolala zašumění, zčásti vzrušené, zčásti znechucené.

„Obávám se, že ne v tomhle semestru,“ odpověděl Jay.

„Ale bylo by to bezva, ne?“ Minibradka se nevzdával.

„Netuším, jak moc by to bylo bezva,“ obrátil se Jay na třídu a někteří se souhlasně ozývali, zatímco jiní sténali. „Jak jsem řekl, není to na programu a navíc je vás moc. Existují přísná pravidla, která se musí brát v úvahu, jako nákaza, načasování, a přestože si snad myslíte, jak bezva by to bylo vidět na vlastní oči, soudní lékař je velmi zaměstnaný člověk, stejně jako všichni ostatní, kteří pro něj pracují.

Nicméně aby naše hodiny byly zajímavější, každý týden probereme jeden konkrétní případ, který oddělení vyřešilo, ukážu vám doličný materiál, který byl posbírán, a uvidíme, co mi vy sami o zločinu povíte. Pak to porovnáme s tím, co policie skutečně odhalila.“

Stále si držel jejich pozornost. Všichni se zdáli naladěni na jeho vlnu. Alespoň prozatím. Znovu se podíval Kristi do očí, tak jako to dělal s ostatními studenty, když přednášel. Bylo to pro něj snadné, protože svou práci miloval. Zkoumání doličných předmětů a jejich spojování se zločinem a podezřelým bylo vzrušující stejně jako frustrující. Hovořil nadšeně, ačkoli bylo obtížné nevšímat si toho, že Kristi ze sebe stále vyzařovala živost, která ho k ní přitahovala už před lety, když byla ještě na střední škole a on začal chodit na několik přednášek na vysokou, ale zároveň dál pracoval pro svého otce. Pak Jay zjistil, že Kristi Bentzová je chytrá, drzá, tvrdohlavá a jazyk má ostrý jako břitvu, občas bývala dokonce i ztřeštěná, ale nikdy ne nudná. Kristi byla aktivní a odvážná, až to skoro hraničilo s hazardérstvím, ale vydávala živočišnou energii, která mu u většiny žen, se kterými v životě chodil, chyběla, a to včetně Gayle Hallové.

Teď seděla nenalíčená vzadu, upírala na něj velké zelené oči a tmavě měděné vlasy měla stažené z obličeje, takže byla vidět pravidelná brada, rovný nos a výrazné lícní kosti. Pozorně ho sledovala. Seděla nízko, paže měla překřížené na hrudi skoro drze, jako kdyby ho vyzývala, aby ji naučil něco, co ještě neví.

Nebo si to třeba jen představoval.

Sotva se střetl s jejím pohledem, hned se otočil na druhou stranu místnosti a zaměřil se na vytáhlého kluka s tlustými brýlemi a řídkými černými vousy, které nedokázaly zakrýt jeho akné.

„Všem vám dnes večer pošlu e-mailem program jednotlivých seminářů. Konzultační hodiny mám v pátek odpoledne od čtyř do šesti. Vím, že pro ty z vás, kteří rádi na víkend odjíždějí, to není zrovna příznivý čas, ale bohužel je to to nejlepší, co katedra dokázala vymyslet s ohledem na mé pracovní zaneprázdnění. Kdykoli mi můžete poslat mail, moji adresu budete mít uvedenou ve zmíněném programu.

Tak, co kdybychom začali se základy anatomie? Dnes večer budeme hovořit o tom, jak se dá zabít člověk, a co může při pitvě ukázat jeho tělo. Po přestávce probereme místo činu a sběr doličného materiálu. To vám může připadat jako krok zpátky, ale myslel jsem si, že u našeho prvního ‚případu‘ to vezmeme od těla zpátky na místo činu. Příští týden si zdokumentujeme jiný případ a uděláme to přesně obráceně, což je pochopitelně běžný postup, i když ne úplně vždycky. Může mi někdo říct proč?“

Vzhůru vystřelila jedna ruka a zuřivě se hlásila. Dívka se stěží dokázala ovládat. Zdálo se, že neměří ani sto padesát centimetrů a váží určitě méně než padesát kilo. Blonďaté vlasy se maličko natřásaly, jak se snažila upoutat učitelovu pozornost.

Kývl na ni. „Ano?“

„Občas důkazy z místa činu nedávají smysl, protože se s tělem mohlo hýbat. V takovém případě máte místo, kde se tělo našlo, ale můžete najít nějaké důkazy odkazující na pravé místo, kde se útok nebo zabití skutečně přihodilo.“

„Přesně tak,“ řekl Jay a kývl na dívku, která se rozzářila a samolibě se usmála, že měla pravdu.

„Teď se podíváme na tohle…“ Jay seskočil ze stolu a přešel k plakátům lidského těla, které před začátkem hodiny pověsil na zeď. Na jednom byla znázorněná kostra, na dalším svaly, na jiném vnitřní orgány a čtvrtý byl zvětšeninou náčrtku lidského těla s označeními a poznámkami doplněnými soudním lékařem podle skutečného případu. Řekl třídě, že tenhle zločin se odehrál před deseti lety, kdy si vrah, sám sebe nazývající otec John, vykračoval ulicemi New Orleansu. Stopy škrcení na krku oběti, jak je patrné z poznámek soudního lékaře, byly jedinečné a ukazovaly na otce Johna nebo Růžencového vraha, jak se mu říkalo, protože škrtil své oběti růžencem, který si právě pro tento účel vyrobil.

Otec John byl zvrácený sériový vrah, takový, kterého tihle mladí budou považovat za děsivého a zároveň fascinujícího.

Jay neměl jen kopii náčrtku z pitvy, ale i fotografii oběti, kterou jim později ukáže, a pak jim předvede, jak forenzní věda pomohla navést policii k vrahovi. Pomyslel si, že tenhle případ jeho studenty jistě zaujme, protože vrah se dobře vyznal na půdě téhle školy. Kristi Bentzové to pochopitelně může přijít osobnější, protože její otec pomohl odhalit vrahovu totožnost. Všiml si, jak se na židli narovnala.

„Teď se podíváme na vraždu samotnou a odtud se vydáme zpátky. Vidíte, že máme fotografii oběti a poznámky soudního lékaře.“ Vzal do ruky stoh papírů a začal je rozdávat. „Podíváme se na tělo tak, jak se na něj díval soudní lékař. Začněte na straně jedna, to je právě zmenšenina poznámek soudního lékaře…“

~~~

Dnes večer, řekl si v duchu Vlad ze svého bidýlka ve druhém patře. Dnes večer nastane pravý čas na další únos. Vzhlédl a podíval se přes nejvyšší větve stromu na pouhý obrys měsíce sotva viditelný skrz pomalu plující mraky.

Ale tohle pochopitelně nebyl správný postup. Nemohl jen tak uchvátit oběť cestou z večerní hodiny, z knihovny nebo z práce. Nemohl se v noci skrývat na zadním sedadle jejího auta ani ji pronásledovat, když si nic netušíce šla po své práci. Ne… On musel čekat, hrát hru, zajistit, aby všechno proběhlo podle pečlivě připraveného plánu. Dnes v noci si mohl vzít něčí život, ale nebude to jedna z elity, jedna z „vyvolených“. Z těch, které byly tak pečlivě pozorovány, z těch, které považoval za královny. Privilegované vysokoškolačky. Byly v centru pozornosti. S nimi musel být opatrný. Ale ne tak s těmi druhými. S těmi, které mohl uchvátit ze své vůle, ačkoli jako vždy musel být ostražitý. Stále ostražitý.

Slyšel vyzvánění zvonů z kaple a tep se mu hned zrychlil. Nastal čas.

Bim, bim, bim…

Zvony odbíjely celou hodinu a on pocítil vzrušení. Z budov se vyřítili studenti, povídali si, smáli se, chvátali nocí a vůbec si neuvědomovali, že je pozoruje, že odtud ze svého úkrytu by klidně mohl, kdyby se pro to rozhodl, jednoho po druhém zastřelit puškou nebo probodnout šípem z luku či usmrtit prakem; zbraní, kterou užíval jako dítě na ptáky a veverky, v noci dokonce na netopýry. Jeho zrak a sluch byl tak ostrý, dokonce i jeho čich se zdokonalil, že dokázal zabít, cokoli si vybral, a dokonce ani nepotřeboval zbraň.

Ale tak se to nemělo stát.

Tím by porušil pravidla.

Dnes večer neměla být jeho lovištěm půda školy Všech svatých.

Stáhl se mu žaludek, když si všiml několika studentek, dívek, které už ve škole viděl, vysokoškolaček, jejichž obrázky si schoval. Několik jich znal jménem a usmál se, když si uvědomil, že jedna z nich bude další vyvolenou. Zamnul si špičky prstů a představil si, jaké cesty je k němu bezděčně zavedou, ty, které si samy stvoří, jako kdyby ony samy byly katalyzátory svého vlastního skonu… vládkyně svých vlastních osudů, zvěstovatelky svých vlastních smrtí.

Brzy, pomyslel si. Přes měsíc přešel stín a vzduch se maličko změnil. Nejprve zachytil její vůni, a když se otočil, zahlédl ji. Kristi Bentzovou. Pospíchala, její dlouhé nohy ukrajovaly betonovou cestičku vedoucí z Knaussovy budovy. Někoho sledovala…, ne, honila muže, který kráčel k parkovišti na okraji školního areálu.

I z dálky ho poznal.

Nový profesor.

Pochopitelně. Zkřivil rty, když si prohlížel Jaye McKnighta, nejnovější přírůstek sboru Všech svatých.

Policajtova dcera zamávala, vlasy za ní vlály, a McKnighta dohonila.

Skrýval se ve stínu věže a cítil, jak mu krev začíná vřít. Vášní? Touhou? Nebo vztekem? Noc mu prosakovala kůží až do kostí a tep se mu zrychlil. Srdce mu bušilo, svaly měl zaťaté a nervy napnuté jako gumičky do vlasů. Představoval si, jaké bude dotýkat se jí…, cítit, jak na něj reaguje, pomaličku stahovat každičký kousek jejího oblečení, dokud před ním nebude nahá. V duchu viděl její dlouhé údy, svalnaté, ale přesto ženské…, pružné nohy, které ho obejmou, až se k ní nakloní, jeho horký dech bude laskat její ňadra, zuby a jazykem bude klouzat kolem jejích bradavek a bude je tisknout…

Svaly mu ztuhly a jeho přirození zareagovalo. Penis měl tvrdý jako skálu.

Ne! Nemohl si dovolit zajít ve svých představách příliš daleko. Ještě ne. Musel se šetřit. Bez jediného zvuku zavřel okno.

Pomalu, tichými kroky vycouval od skleněných tabulek ke schodišti a sestoupal po řádně prošlapaných schodech. Krotil své touhy.

Nemohl jednat neuváženě.

Nemohl se podřídit zbrklým rozhodnutím.

Musel se držet plánu.

Úzkostlivě.

Nebo všechno ztratí.

~~~

„Jayi! Profesore McKnighte! Hej, počkej!“ Kristi kráčela tak rychle, jak dokázala, a pokoušela se ho dohonit. Odešla hned po skončení hodiny a vydala se domů, ale pak se rozhodla, že je nutné mezi nimi pročistit vzduch, a tak se vrátila a zahlédla ho, jak vychází zadními dveřmi. Než se dostala tak blízko, aby na něj mohla zavolat, došel až k parkovišti pro zaměstnance. Ve slabém osvětlení bezpečnostního světla auta si nakládal knihy a aktovku do kabiny otlučené, staré dodávky.

Ohlédl se přes rameno a maličko se ušklíbl. „Kristi Bentzová.“

„Ahoj.“ Prudce zastavila, uklouzla a zarazila se dobré tři metry od něj. „Já, ehm, překvapilo mě, že jsi vzal hodiny doktorky Monroeový…“

„Rád věřím.“

Naklonila hlavu ke straně a cítila, jak se červená. „Tohle je divný. Podívej, já vím, že jsme – že já jsem – se vůči tobě nezachovala úplně nejlíp, a myslela jsem…“

„To je stará historie, Kris.“

Zapomněla, že jí tak říkával. Byl to jediný člověk, který jí krátil jméno. „Dobře.“ Přikývla. „Ale kdo věděl, že se ocitneme ve stejný třídě, nebo že ty budeš můj učitel, nebo – moment,“ prohlásila, jak jí to najednou došlo. „Tys to věděl. Musel jsi to vědět.“

„Jo, už je to pár dnů.“ Přikývl a otevřel dveře o něco víc.

Z tmavé kabiny se ozvalo hluboké zaštěkání a na zem vyskočil obrovský, svalnatý pes. Ve světle lamp se zvířeti rýsovaly svaly pod kůží, která vypadala jako naleštěná měď.

Kristi o krok ustoupila.

„To je Bruno,“ řekl.

„To je snad mamut!“

„Kdepak, je to drobeček.“ Sklonil se a pohladil Bruna po veliké hlavě. „Krotký jako beránek, pokud ho nenamíchneš.“

„To si tedy rozmyslím.“

Jay se na ni usmál a podrbal schlíplé uši psiska. „Pospěš si,“ obrátil se na Bruna. „Vyčurej se.“ Jay ukázal na okraj parkoviště, kde krepová myrta lemovala květinové záhony oddělující parkoviště od areálu školy.

Bruno poslechl, čenichal ve vlhké půdě a pak zvedl nožičku na křoví a zamračeným pohledem přitom sledoval Jaye.

„Hodnej kluk,“ pochválil ho Jay, když pes ukončil svou potřebu a začal zase čichat u země. „Později. Pojď, nastup si.“

Bruno se podíval na Kristi a pak skočil na místo spolujezdce v kabině.

„Takže…, proč tu učíš?“ zeptala se.

„Chtělo to změnu. Práce na oddělení je pořád hrozně náročná, od Katriny se to ještě nesrovnalo, ale to nejspíš sama dobře víš.“

Přikývla a vzpomněla si na svého otce trávícího v práci dlouhé hodiny, na jeho pocity marnosti a rozplývající se ideály. Dokonce ho slyšela mluvit o odchodu do důchodu, který měl ještě daleko před sebou. Bylo to zvláštní, protože Rick Bentz byl rozený polda. Nejživější býval v práci. Tahle oddanost a skutečnost, že práci stavěl nade vše, ho stály zaměstnání v L. A. a manželství s její matkou. Bála se, že nakonec ho bude stát i život. Ale poslední dobou, od toho strašného hurikánu a jeho následků, byl přepracovaný, vystresovaný a rozčarovaný.

„Takže přišla tahle příležitost a já se jí chopil.“

„A já jsem teď v tvojí třídě.“

„Už to tak vypadá,“ poznamenal a poprvé v jeho kamenném výrazu zahlédla i trošku pobavení z celé situace. No skvěle. To přesně potřebovala.

„No, jen jsem se chtěla ujistit, že mezi námi není žádné nepřátelství.“

Pokrčil rameny. „Není mezi námi nic, tečka.“

To maličko zabolelo, ale nechala to být. „Tak se můžeme chovat, jako že jsem jen tvoje studentka a ty můj profesor.“

„Přesně.“

„Fajn.“ Při rozhovoru se cítila celá nesvá, zdálo se, že je milion věcí, které by měli probrat, ale proč obnažovat staré rány? Pokud mohla věřit tomu, co říká, pak neexistoval žádný problém.

„Můžu tě někam odvézt?“ zeptal se.

„Ach ne…, vezmu to přes areál školy.“ Ukázala palcem na opačnou stranu.

„Je pozdě,“ namítl.

„Jsem v pohodě. Vážně.“

„Zmizely tu nějaký dívky.“

„Jo, já vím, ale umím se o sebe postarat. Taekwondo, pamatuješ?“

Usmál se ještě víc. „Ale ano,“ přitakal.

Myslí jí rychle projela vzpomínka. Přihodilo se to večer ne nepodobný tomu dnešnímu. Tenkrát byla ještě na střední. Byli sami v bytě jejího otce a ona udělala chybu, protože se mu chlubila, že svým bojovým uměním dokáže přeprat každého muže, který by ji obtěžoval. Pak prohlásila: „Umím se o sebe postarat.“

Po tváři se mu rozlil úsměv, kterým jasně říkal, aby ho nekrmila takovými feministickými žvásty. „Jo, jasně.“

„Umím.“

Trvala na tom, že díky svému umění se dokáže vypořádat s kýmkoli, kdo by se k ní přiblížil. Vzal ji za její vychloubačné slovo a rozhovor přerostl do výzvy. Pak, dřív než si vymysleli podmínky, ji popadl, podrazil jí nohy a složil ji k zemi. Použil techniku, kterou se naučil na střední škole, když zápasil. Během okamžiku ji přitiskl k zemi a ona se pod jeho váhou nedokázala vykroutit.

Vybavila si, jak ležela na koberci v obývacím pokoji, zírala do jeho vítězného obličeje, ztěžka dýchala a byla tak vzteklá, že měla chuť na něj plivnout. Tváře měli těsně u sebe, srdce jim bušila a leželi mezi křeslem jejího otce a televizí a čekali, až se ten druhý pohne. Svaly se napínaly. Připravené. On věděl, že pokud by maličko přenesl váhu, mohla by se mu vykroutit. Na takovou příležitost přesně čekala.

„Vzdáváš se?“ zeptal se.

„Ne.“

„Určitě?“

„Určitě.“

„Přitisknul jsem tě k zemi.“

„Prozatím.“

Zakřenil se a poškádlil ji: „Musím bejt těžkej.“

Vzhlédla k němu a marně se snažila nevnímat své rozbušené srdce. Byla pravda, že ji svou váhou drtil, ale bylo v tom něco víc. Musela se ovládat, aby se neustále nedívala na jeho rty, které se téměř dotýkaly jejích. Krev jí vřela v žilách a ona přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby se s ním pomilovala. Tady. Teď. Když se při zápase hrozně potili a lapali po dechu. Viděla, že mu potemněly oči a zorničky se mu rozšířily, jak jeho vlastní myšlenky nejspíš odrážely ty její. „No tak, Kris, vyhrál jsem,“ pronesl hlubokým hlasem.

„To je dočasný…“ Olízla si rty a slyšela, jak zasténal. Ucítila, jak mu mezi nohama tuhne penis. Nepatrně zasténala a on se přestal ovládat a políbil ji. Vášnivě. S prudkým chtíčem, který pronikal z jeho krve do její. Bylo to báječné.

A pak ho kousla.

Až do krve.

Bolestí se prudce nadechl a maličko přenesl váhu. Tiše, ale nebezpečně zanadával, když se začala kroutit z jeho sevření, prala se, aby získala víc prostoru a mohla se mu vysmeknout a kopnout ho tak, jak se to naučila na poslední hodině.

Když na schodech před dveřmi bytu uslyšela kroky, naráz se zastavila.

„Pusť mě!“ přikázala mu.

„Co?“

Za dveřmi zacinkaly klíče.

„To je táta! Vstávej!“

Jedním plynulým pohybem se z ní Jay odkulil a postavil se na nohy. Než mu řekla, co má dělat, přeskočil pohovku, přistál v chodbě a vklouzl do koupelny, zatímco Kristi si rychle upravovala šaty a vrhla se do otcova křesla. Dálkovým ovládáním pustila televizi v okamžiku, kdy se dveře otevřely a vstoupil do nich otec.

„Kristi?“ zavolal Rick Bentz, když ji zahlédl. „Ach…“ Hodil klíče, peněženku a odznak na stolek v předsíni a podíval se na televizi, kde pomrkával sportovní program. Jako kdyby se někdy zajímala o golf. Krucifix!

„Ahoj,“ rozzářila se větším nadšením, než s jakým ho kdykoli dřív pozdravila. Věděla, že má úplně rudý obličej, vlasy zpocené a vina se jí zračí v každičkém kousku obličeje, ale předstírala, že je všechno v pořádku a že její otec, který strávil celý svůj život podezříváním ostatních a který byl odborník na to rozpoznat, když někdo lže, si nevšiml ničeho neobvyklého.

„Co se děje?“ zeptal se lhostejně.

V té chvíli Jay spláchl na záchodě, pustil vodu do umyvadla a vyšel z koupelny. I on byl rudý v obličeji a ret měl bledý, jen s trochou temné krve tam, kde ho kousla. Kristi zatoužila propadnout se podlahou a zmizet.

„Zdravím, detektive,“ řekl Jay a vzal si bundu, která ležela přehozená přes opěradlo pohovky. „Musím běžet. Mám práci.“

„Dobrý nápad,“ zavrčel Rick Bentz a probodl Jaye očima. „V mém domě platí jedno pravidlo. To, na které moje dcera zdá se zapomněla, tak ti ho povím. Vím, že ti bude připadat zastaralé, ale je naprosto neměnné. Když nejsem doma, nebudou sem chodit žádní kluci.“ Hleděl na Jaye a pak se podíval na Kristi.

„Promiňte, jen jsem ji doprovodil domů.“

„A skončils s rozseknutým rtem?“

„Jo. Kristi vám to vysvětlí,“ řekl Jay a rychle po ní střelil očima. „Dobrou, Kristi. Na shledanou, detektive Bentzi.“ Nato odešel a nechal ji, aby se vypořádala se svým otcem a „rozhovorem“, ve kterém se jí ptal, jestli potřebuje, aby ji objednal k doktorovi; jestli nepotřebuje antikoncepci, nebo jestli jí má koupit kondomy. Vysvětlila mu, jak se prali, jak ho kousla, aby nad ním zvítězila, ale otec vybuchl a vynadal jí, že to přehání a že kluci nemají žádnou sebekontrolu a že si jen koleduje o problémy.

„Nevím, proč se vztekáš, tati,“ prohlásila rozzuřeně. „Pro tvou informaci, i když ti do toho vůbec nic není, jsem v pohodě. Zatím nepotřebuju žádnou antikoncepci ani nic jinýho, ale věř mi, že se o sebe umím postarat. Sama.“

A taky to udělala. O šest měsíců později.

A teď tu stála uprostřed noci a nechtěla svézt od Jaye McKnighta, kluka, kterému věnovala své panenství a pak ho odkopla. Kluka, ze kterého byl teď muž a její profesor na vysoké.

„Uvidíme se příští týden,“ řekla a chtěla se vydat pryč.

„Cítil bych se líp, kdybys mi dovolila, abych tě odvezl.“

Potřásla hlavou a pousmála se. „Umím se o sebe postarat,“ prohlásila a znovu tak zopakovala tu starou větu, otočila se na podpatku vysoké boty a vydala se směrem k Řeckým domům a Wagnerově rezidenci.

„Zavolej mi na mobil, kdybys něco potřebovala,“ křikl za ní Jay a vydrmolil číslo. Kristi zvedla ruku, ale neotočila se a dál mířila ke knihovně. Od ní se pak vydala k bráně nejbližší jejímu bytu. Uvědomila si, že si číslo proti své vůli zapamatovala. Nechtěla Jaye zpátky ve svém životě.

Neohlédla se, ale slyšela, jak motor dodávky zakašlal a nakonec chytil. Fajn. S Jayem si to vyříkala a byla za to ráda.

O chvíli později zaslechla, jak dodávka odjíždí z parkoviště. Dál pokračovala v cestě, pospíchala přes temný areál a cítila, jak jí vítr cuchá vlasy.

Venku byli ještě nějací studenti, ale nebylo jich moc, a stíny mezi bezpečnostními světly byly husté a pochmurné. Jako by jimi pohybovaly pohupující se větve a proměnlivý vítr. Během posledních tří hodin přestalo pršet, ale ve vzduchu byla cítit vlhká půda a trávu pokrývaly dešťové kapky, které se v měsíčním svitu třpytily.

Kristi mířila k okraji areálu, k bráně blízko svého bytu. Prošla za Wagnerovým domem a zahlédla pohyb… Něco divného. V mysli jí zablikalo výstražné světlo a ona okamžitě otevřela kabelku a sáhla do kapsičky, kde nosila pepřový sprej.

Nebuď pitomá, říkala si, nejspíš je to jen pes.

Přesto cítila, jak jí na zádech z nervozity vyrazil pot. Nebylo to tím, co viděla, ale tím, co neviděla. Pohybovala se rychle, ale byla ve střehu a v ruce pevně svírala pepřový sprej. Strašně nerada se cítila jako slaboch. Nenáviděla to. Tvrdě pracovala, aby se naučila opatrnosti, aby sledovala své okolí, aby důvěřovala svým pocitům, a byla vytrénovaná v umění sebeobrany, aby se nemusela spoléhat na nikoho jiného, jen na sebe.

Ale nebyl žádný důvod chovat se hrozně odvážně.

Pomyslela na podivný pocit, který měla, když před večerní přednáškou viděla na ulici pomalu jedoucí tmavé auto, i na to, že se jí často zdá, jako by ji někdo sledoval, jako by ji pozorovaly neviditelné oči.

Výsledek celého jejího pátrání po zmizelých dívkách, zneklidňující rozhovory se členy jejich rodin – lidmi, kterým na nich nezáleželo – to všechno působilo na její psychiku.

Pozorně sledovala křoví, zahnula za roh a přešla přes nádvoří. Blížil se k ní člověk v tmavé bundě s kapucí. Kristi ztuhla, svaly měla najednou napjaté a zbystřené smysly upřené k přibližující se osobě.

Dokud nepoznala, že tou osobou je žena. Drobná žena.

Minuly se a Kristi zhluboka vydechla. Pod kapucí letmo zahlédla obličej a poznala Ariel, která ukročila stranou, jakmile ji uviděla.

Kristi chtěla něco říct, ale v té chvíli se na ni Ariel přímo podívala, a z obličeje se jí ztratila všechna barva, pleť jí zpopelavěla a její vzhled tvořily jen odstíny šedé. Byla to hra světel? Stříbrná zář z měsíce zakrytého mraky? Odlesk bílého bezpečnostního osvětlení pomrkávajícího v mlze?

„Ariel?“ řekla a otočila se, ale dívka pokračovala po cihlové cestičce areálu a zmizela ve tmě.

Ale ta ztrácející se barva…, tolik se to podobalo jejím představám o otci… Kristino srdce prudce bušilo.

Cítila mrazivou jistotu, že Ariel je odsouzená k smrti.

9

„Idiote,“ mumlal si Jay pro sebe. Toužil sám sebe pořádně nakopat, když projížděl prázdnými ulicemi kolem školy. Bruno tiše štěkl, nos měl přitisknutý k maličké škvíře pootevřeného okna a opájel se vůněmi noci.

Jay pustil rádio a doufal, že country hudba kapely Dixie Chicks přehluší všechny myšlenky na Kristi. Místo toho však poslouchal písničku o odplatě bývalému milenci a svíral volant ještě pevněji. „Blbče.“ Během hodiny zůstával klidný a klid si zachoval i po přednášce, když ho dohonila, aby mezi nimi dala vše do pořádku a pročistila vzduch, ale změnilo se to. Aspoň pro něho. Přestože byla tvrdohlavá a bezohledná, pořád mu připadala neuvěřitelně okouzlující.

Bylo to jako choroba.

Jako smrtelné přání na dně jeho duše.

„Pitomče, pitomče, pitomče,“ mumlal a přeladil rádio na místní stanici, kde rozhlasová psycholožka doktorka Sam ve speciálním prodlouženém programu udílela rady zhrzeným nebo zmateným milencům. Přišlo mu, že uprostřed zimy musí být spousta bláznů. Uhodil do tlačítka a rádio vypnul, ale pustil stěrače, aby se zbavil oparu vysráženého na okně. Nepršelo, ale mlha byla neproniknutelná, a on přemýšlel, jestli neměl trvat na tom, že Kristi odveze domů.

Jak? Že bys ji donutil násilím? Nabídls jí to. Omítla. Nechtěla s tebou jet. Tečka.

„Pokud neskončí jako nezvěstná,“ zamumlal. Mžoural předním sklem ven na semafor, kde se oranžová chystala změnit na červenou, a tak zastavil. Dva teenageři na skateboardech přejeli silnici a kolečka jim zaskřípěla o obrubník. Smáli se, jeden za jízdy vytáčel číslo na mobilním telefonu a oba zamířili do prodejny potravin, jejíž neonová světla prskala a okna chránily mříže. Křižovatkou projelo pár aut, než se znovu změnila světla a do mlhy se rozzářila zelená.

Jay se rozjel, jen aby vzápětí dupl na brzdu, protože přes ulici přeběhla kočka. „Sakra!“

Bruno si všiml prchajícího mourka a začal štěkat a zuřivě škrábat na přístrojovou desku.

„Přestaň!“ přikázal Jay psovi, když projížděl křižovatkou.

Bruno se otočil, packy dal dozadu na sedadla a civěl ven z kabiny na svého protivníka. Pořád vrčel a kňučel. „Zapomeň na to,“ poradil mu Jay a zvýšil rychlost na padesát kilometrů za hodinu. „Je pryč.“

Pes se nechtěl vzdát, ale s důrazným Jayovým posledním „Nech toho“ ještě jednou štěkl a stočil se na sedadle. „Hodnej kluk,“ řekl Jay, ale pak si před reflektory něčeho všiml a znovu dupl na brzdu. „Bože!“

Jeho dodávka poskakovala, celá se třásla a pneumatiky kvílely. Prudké zabrzdění hodilo Bruna na přístrojovou desku a předek vozu těsně minul muže v černém, který uskočil stranou a rychle se podíval po autě. Ukázal se jeho bílý kolárek a zamlžené brýle odrážely zář reflektorů. Jeho bledý obličej byl plný úzkosti, jako kdyby se bál o svůj život. Utíkal pryč a jeho sutana za ním vlála. „Seš cvok!“ vykřikl Jay, jak mu v žilách vzkypěla krev.

Srdce mu bušilo jako zvon. Málem toho člověka přejel! Ale kněze to vůbec nerozhodilo. Utíkal dál a zmizel v parku, který z jedné strany přiléhal k areálu vysoké školy.

„Ten chlap je blázen,“ mumlal si vztekle Jay, v duchu počítal do deseti, pomalu sundal nohu z brzdy a pokračoval v jízdě. „Co to kruci dělá, že přebíhá pitomou ulici ve tmě? Blbec! Co se stalo s přechodem pro chodce?“

Co se to hergot děje…? Ten svatý muž vypadal, jako kdyby právě zahlédl ducha, a zdálo se, že nechce, aby ho někdo viděl.

Jay zhluboka vydechl, ale přesto zůstával napjatý, svaly zaťaté, nervy jako špagáty a prsty zatínal do volantu. Během tří minut málem přejel kočku a muže.

Ten kněz mu připadal povědomý. Ano, byla tma, ale na tom člověku bylo něco známého, co Jayovi říkalo, že se už setkali. Tady. V Baton Rouge. A nebylo to proto, že by Jay každou neděli po ránu pospíchal na mši. Ne…, určitě to mělo něco společného s vysokou školou.

Jay roztřeseně vydechl a zakroutil hlavou. Znovu opatrně sešlápl plyn. Oči pozorně upíral na klidnou silnici. „Do třetice,“ zamumlal a přemýšlel, jestli si tak sám nekoleduje o průšvih. Projelo kolem něj jen málo vozů a žádný nejel za ním, když odbočil do klikatící se ulice vedoucí k domku sestřenic.

Podíval se do zpětného zrcátka, i když nevěděl proč. Nikdo ho nesledoval. „Radši se dívej na silnici před sebe, McKnighte.“

Pořád se snažil toho kněze zařadit. Nebyl to otec Anthony Mediera, kněz, který ve všech ohledech školu řídil, ale někdo jiný, s kým se ale setkal ve škole. Kdo? Kdy?

Zatočil na příjezdovou cestu k malému domku tety Colleen a přemýšlel, od čeho kruci ten kněz utíkal.

Mathias Glanzer!

Ten to byl. Jay si byl jistý, že to byl otec Mathias. Ten byl svým způsobem skutečně spojený se školou. Hm, pomyslel si Jay. O co tady jde?

Jay zaparkoval, strčil klíče do kapsy a odnesl aktovku a notebook do domu. Bruno se držel těsně za ním. Došli do kuchyně, kde si Jay nevšímal odhaleného sádrokartonu a chybějících pultů. Bruno se vrhl na vodu v misce, Jay si z ledničky vyndal pivo a vydal se krátkou chodbou do své růžové pracovny. Brunovi kapala voda z tlamy, ale následoval ho.

„Vážně to tu musím vymalovat,“ obrátil se Jay na Bruna, který se stočil do pelíšku v rohu místnosti, kde kdysi stála Janicina – nebo to byla Leahinina – postel pod záplavou plakátů a přebalů desek oblíbených rockových hvězd obou sester. Vzpomněl si na Davida Bowieho, Bruce Springsteena, Ricka Springfielda a Michaela Jacksona.

Posadil se k provizornímu stolu, pustil notebook a čekal na internetové připojení. Přihlásil se na stránky Vysoké školy Všech svatých, probíral se seznamem vyučujících, až našel fotografii otce Mathiase Glanzera, vedoucího katedry divadelní vědy.

Odšrouboval víčko na láhvi piva a zhluboka se napil. Na fotce vypadal otec Mathias téměř blaženě, tvářil se vřele, přátelsky a poklidně. Seděl se založenýma rukama oblečený do bílého kněžského roucha, přes které mu splývala zlatem zdobená štola. Modré oči za brýlemi bez obrouček hleděly přímo do fotoaparátu. Bradu měl ostrou, spodní ret maličko větší než horní a úzký nos. Celá fotografie vyvolávala v člověku pocit, že se dívá na vyrovnaného, klidného muže víry.

To byl velký rozdíl proti tomu, co Jay zažil před chvílí, kdy kněz vypadal vyděšeně – nebo neupřímně – jako kdyby se mu přímo na paty pověsil samotný ďábel.

Proč?

Jay potřásl hlavou. Měl za sebou dlouhý den a musel vstávat brzy ráno, aby se včas dostal do New Orleansu. Zapudil všechny myšlenky na svatého muže, našel e-mailové adresy svých studentů a rozeslal jim program přednášek. Uviděl jméno Kristi Bentzové a zamračil se.

To byla smůla.

Zašklebil se. Třeba měla Gayle pravdu, když ho obvinila, že nikdy svou školní lásku nepřestal milovat. Tehdy se to zdálo směšné, bral to jako řeči žárlivé ženy.

Ale…

Když Kristi znovu uviděl, uvědomil si, že ji má stále pod kůží. Ne že by se s ní chtěl dát znovu dohromady. Ani náhodou. Ale nemohl popřít, že na ní bylo něco, co ho nutilo myslet na pošetilé věci a vybavovat si s náhlou ostrou jasností vzpomínky, které považoval za dávno vybledlé.

Ztěžka vydechl.

Chytré – a jediné možné řešení – bylo nevšímat si jí víc, než bylo nezbytně nutné.

~~~

Nebylo už tak dost hrozné, když se domnívala, že předvídá otcovu smrt? Copak musela nést tohle břímě i za ostatní lidi?

Kristi odemkla dveře bytu a vstoupila do místností, které kdysi obývala Tara Atwaterová, jedna ze zmizelých studentek. Překonej to. Byt nemá nic společného s Tařiným zmizením. Ztratila se ze školy, a to ti nezabránilo, aby ses zapsala na přednášky. Copak by sis ten byt nepronajala, i kdybys to věděla?

„Ani náhodou,“ zamumlala, a nedokázala potlačit husí kůži, která jí vyrazila po těle. Ještě jednou zkontrolovala zámek, když Houdini, který určitě čekal na střeše, skočil pootevřeným oknem dovnitř, přeběhl po kuchyňském pultu a zmizel.

„Moje nevlastní matka by dostala infarkt, kdyby tě viděla skákat po kuchyni,“ prohlásila Kristi. Kocour na ni vykoukl. Stále jí ještě nedovolil, aby se přiblížila, ale zdálo se, že si pomalu začíná přát, aby se sblížili.

Naplnila mu misku, udělala si v mikrovlnce popcorn a hodinu a půl si dávala do pořádku stůl nejen pro práci do školy, ale třídila si také poznámky ke knize, kterou doufala, že napíše, ke knize o zmizelých dívkách. Pokud se ovšem ukáže, že opravdu skončily špatně.

Rozhlédla se po malém prostoru, kde bydlela Tara. Spala stejně jako Kristi na rozkládací pohovce? Všimla si, že malý přístěnek páchne po naftalínu? Stěžovala si na nedostatečný tlak vody? Dělala si tu popcorn, používala stejnou mikrovlnku, zažívala podivný pocit, že ji někdo sleduje?

Kristi zapojila svůj notebook do tiskárny, připojila se na internet a začala stahovat a tisknout všechny články, které našla o zmizelých studentkách. Otevřela si jejich stránky na portálu MySpace a hledala jakýkoli náznak toho, že patřily k nějakému kultu nebo se zajímaly o upíry. Připadalo jí, že našla nepatrné odkazy v seznamu jejich zálib a věcí, co rády neměly, ale rozhodla se, že to prověří později. Dnes večer jen sbírala informace; teprve za čas je utřídí a zanalyzuje.

Popcornu se sotva dotkla, procházela stránky o kultech a upírech a odkazy na Vysokou školu Všech svatých. Zjistila, že existuje překvapivě velký počet skupin zajímajících se o paranormální jevy. Některé webové stránky a chaty byly věnované těm, kteří projevovali jen povrchní zálibu, ale jiné byly určené lidem, kteří se o tahle témata zajímali intenzivněji, jako kdyby ti, kdo místnosti vytvořili, skutečně věřili, že mezi lidmi žijí démoni.

„Hrůza,“ sdělila kocourovi, který se potichoučku připlížil ke svému žrádlu. Při zvuku jejího hlasu se přikrčil. „Tohle je vážně hrůza.“ A Lucretia o tom věděla víc, než říkala. „Myslím, že bychom se měli zásobit česnekem, kříži a stříbrnými kulkami,“ prohlásila, „nebo počkej, nejsou ty kulky na vlkodlaky?“ Houdini ztuhl, ale mrskal ocáskem. Pak přeběhl po podlaze, skočil na kuchyňský pult a prosmýkl se pootevřeným oknem ven. „Něco jsem řekla?“ zamumlala Kristi, přešla do kuchyně a protáhla se.

Vyhlédla ven do noci přes zeď obklopující pozemky i budovy za ní. Přes plující mraky bylo vidět několik hvězd a pruh světla z města. Znovu měla zneklidňující pocit, že ji někdo vytrvale sleduje, že ji provázejí neviditelné oči. A spřádají plány. Stáhla žaluzie a nechala jen maličký otvor pro kocoura, kdyby se uráčil a chtěl se vrátit.

Přešla zpátky k počítači a přemýšlela, jestli Tara Atwaterová zažívala stejně divný pocit, že ji pod pláštíkem noci někdo sleduje.

~~~

Nastal čas.

Musel se zbavit těl.

Když Kristi Bentzová stáhla žaluzie, Vlad se podíval na hodinky. Jedna po půlnoci pryč. Dokonalé načasování. Pozoroval ji víc jak dvě hodiny a toužil po tom, aby byla další na řadě. Letmo zahlédl její prsa, když si stáhla tričko a rozepnula podprsenku. Zrcadlo nad krbem bylo nastavené tak, že pokud zůstaly dveře do koupelny pootevřené, naskytl se mu pohled na sprchový kout, umyvadlo, a dokonce částečně i na záchod. Přesně z tohohle místa pozoroval Taru, když trávila dlouhý čas pečlivým nanášením make-upu nebo když natáčela hlavu, aby si navlékla náušnice a zápolila s jejich zavíráním. Zatajil dech, když ji viděl zvednout ruce. Netušila, že pohybuje i ňadry, a poskytuje mu tak dokonalou podívanou nejen na nádherná, sexy prsa, ale i na ampulku se svou krví, která jí visela na řetízku kolem krku a spočívala mezi ňadry. Kam ji sakra schovala?

Nikdy ji nenajdeš, představoval si, jak se mu z onoho světa pošklebuje. Její zvonivý smích mu projížděl mozkem a on zaťal pěsti tak mocně, až měl kůži na prstech napnutou k prasknutí.

„Najdu ji,“ zamumlal, ale pak si uvědomil, že mluví jen na ducha, na výplod své fantazie.

Jako jeho matka.

Vlad stiskl zuby a rychle se vrátil zpátky do reality. Nemohl tu zůstat věčně a vzpomínat na Taru. Ani neměl čas snít o tom, jaké by bylo pozorovat Kristi při sprchování a utírání se dosucha, až se jí budou mokré vlasy lepit na bílou kůži. Zaskřípal zuby a potlačil touhu, která se mu neustále vkrádala do žil. Věděl, že jeho chtíč je jen jednou částí jeho života, a dívky, které tak láskyplně obětoval, jsou jen prostředkem k cíli.

Už nemeškal ani chvilku, pospíšil si dolů po schodech a vyšel ven zadními dveřmi. Tichými kroky prošel cestičkami a ulicemi, ale vždycky šel jinudy, nikdy si nedovolil ten luxus využít stejnou cestu, takovou, kde by ho mohl někdo opakovaně vidět.

Bez sebemenšího hluku otevřel dveře do svého soukromého prostoru a vstoupil. Byl netrpělivý a věděl, že chladná voda bazénu by ho uklidnila, ale neměl čas. Strávil příliš dlouhou dobu u okna pozorováním Kristi Bentzové a snažil se přijít na to, co u stolu tak intenzivně dělá. Hodiny surfovala po internetu a on pochyboval, že by studovala něco do školy.

Už byl oblečený v černém, ale několik minut si nanášel černou barvu na obličej, nasadil si světle hnědou paruku a pak si natáhl nylonovou punčochu…, jen tak pro jistotu. V botách už měl klíny, takže vypadal vyšší, než ve skutečnosti byl…, nikdo by ho nepoznal a při jednání s těmi ženami byl velmi opatrný, takže od nich k němu nevedlo žádné spojení.

Rychle přešel kolem mihotajícího se bazénu a dál do prostoru pod bývalou hotelovou kuchyní. Odemkl těžké dveře a opatrně je otevřel. Na kůži pocítil ledový dech zimy jako polibek Jacka Frosta. Rozsvítil světlo. Jediná žárovka ozářila vnitřek mrazáku oslňujícím světlem, které se odráželo na tlustých pásech krystalů lemujících ledovou místnost a jiskřilo, téměř oživovalo otevřené mrtvé oči čtyř žen visících na hácích na maso. Jejich kůže byla zmrzlá a bledá jako sníh a svaly v obličejích ztuhlé ve výrazu čiré hrůzy.

Hrozně nerad se jich zbavoval.

Rád je po dlouhém plavání navštěvoval.

Procházel se mezi jejich chladnými těly a ledový vzduch laskal jeho nahou kůži. Otíral se o ně, cítil milostné vzrušení a jeho rozžhavená krev mu téměř vřela v žilách. Arktický vzduch na jeho těle a tvrdé, hladké, ztuhlé svaly žen, prvních, za kterými bude následovat tolik dalších.

Olízl si popraskané rty, naklonil se a zlehka přejel jazykem přes Dionnino ňadro. Bylo tmavší než u ostatních a bradavka byla napnutá ledovou smrtí.

„Budeš mi chybět,“ vydechl a maličko se přisál k jejímu ňadru. Cítil svou mocnou erekci, jak se otíral o její visící nohy. Jednou rukou ji chytil za zadek a vzpomínal na žhavou radost, když do ní vstupoval…

„V příštím životě, má lásko,“ slíbil a obrátil svou pozornost na Rylee…, dokonalou, zlostnou Rylee. Na ni neměl dost času. Její božské ledové tělo ho vyzývalo a on pomyslel na to, že by ji ušetřil, pohrál si s jejím studeným tělem bez krve, ale věděl, že nejlepší bude ji také odstranit.

Políbil její zmrzlé, zkřivené rty a zadíval se do otevřených očí. Pak se usmál, když pohlédl na její krk. Tak ladný a zaoblený. Ledové prameny vlasů padaly dolů a odhalovaly dva dokonalé otvory dole na krku. V duchu si vybavil chuť její krve. Slané. Teplé. Naplňující.

Ano, bude obtížné nechat ji odejít.

Ale přijdou další…, tolik dalších.

Usmál se, když se mu ve tmě zjevily jejich obličeje.

~~~

Kristi nemohla spát. Hodiny na nočním stolku ukazovaly skoro jednu ráno, ale události několika posledních dnů jí stále vířily v mysli. Znovu a znovu viděla fotografie zmizelých dívek a vzpomínala na telefonáty, které stihla mezi školou a prací, i na několik osobních schůzek se studenty, kteří znali pohřešované dívky.

„Vždycky jsem věděla, že se z ní nevyklube nic dobrýho…, špatná krev, přesně jako u jejího otce.“ Hlavně slova matky Tary Atwaterové jí nedávala spát. „On je v base, abyste věděla. Ozbrojená loupež, ne že by vám do toho něco bylo. Chcete znát můj názor? Utekla s nějakým klukem a na mně nejspíš bude zaplatit půjčky, který si vzala na školný. Jen počkejte a uvidíte. A já musím živit ještě další dvě děti…“

Matka Monique nebyla o nic lepší. Zdála se pořádně namíchnutá, že její dcera odjela do školy a nechala ji samotnou s manželem trpícím Alzheimerovou nemocí. „Nedokázala se s tím vyrovnat…, ne že by se s něčím vyrovnat uměla. Ta holka!“ Matka Monique si někde v Jižní Dakotě odfrkla.

Dionnin bratr si myslel, že jeho sestra je „levná štětka“, zatímco její poslední přítel Tyshawn Jones byl stále nezvěstný, nebo to tak alespoň vypadalo. Dionnini spolupracovníci z pizzerie tvrdili, že ji vlastně ani neznali, protože byla hodně uzavřená.

Ryleena matka byla jako sýček a usoudila, že její dcera se dostane „do nesnází“, jako kdyby to bylo to nejhorší, co se jí mohlo přihodit.

Kristi odhodila přikrývky a vyrušila Houdiniho, který se odvážil až k posteli, když spala. „Promiň,“ omluvila se, když kocour zaletěl do své skrýše. Bosa došla do kuchyně, otočila kohoutek, odhrnula si vlasy z obličeje a zhluboka se napila tekoucí vody.

Kolikrát asi tohle udělala Tara?

Kristi kohoutek zavřela, sklonila hlavu na stranu a utřela si pusu do ramene velkého trička, které používala jako pyžamo. Opřela se o pult a zadívala se do místnosti, kde bydlela ona i duch Tary Atwaterové. Židle u stolu patřila k vybavení bytu a Tara ji nejspíš využívala k učení na hodiny, na které teď chodila Kristi.

Poslouchala, jak hodiny odtikávají vteřiny, lednice hučí a její vlastní srdce pravidelně bije. Téměř jako by sledovala Tařin život, kráčela v jejích stopách a stávala se dívkou, která jednoho dne odešla z hodiny a už se znovu neukázala.

Nedávalo to žádný smysl.

Tara neměla auto, ale měla kreditní kartu, počítač s připojením na internet, stránku na MySpace, mobil – nic z toho od té chvíle, kdy zmizela, nepoužila. Posledním člověkem, který ji viděl, byla vedoucí katedry anglistiky doktorka Natalie Croftová. Kristi se zatím nepodařilo dostat se k ní.

Kristiny myšlenky zabloudily k Rylee. Poslední osobou, se kterou se dívka setkala, byla Lucretia Stevensová. O tom se Kristina bývalá spolubydlící zapomněla zmínit. „Podivnější a podivnější,“ řekla Houdinimu, který se odplížil na vzdálený konec místnosti a upíral na Kristi svítící oči. Ona oči zavřela, procvičila si krk a pětkrát se zhluboka nadechla. Věděla, že už by neusnula, a tak popojela s židlí od stolu, posadila se a pustila počítač. Nevšímala si přehledně zpracovaných informací o dívkách a připojila se na internet. Našla několik stránek o upírech a zapojila se do diskuze anonymních pisatelů.

Třeba bude mít štěstí a něco se dozví od lidí, kteří měli jména jako MILUJUKREV nebo SPICAKY077 či VAMPYRKA. Zatím neuspěla při pátrání po nějakém kultu, ani nikdo nepřiznal, že znal některou ze zmizelých dívek. Buď něco věděli, a nechávali si to pro sebe, nepoznali skutečná jména spolužaček, protože je znali jen pod přezdívkami, nebo neměli o ničem ani tušení. Kristi spíš sázela na to poslední, ale stále udržovala hovor, zatímco prověřovala stránky zmizelých dívek na MySpace, prohlížela jejich „skupiny přátel“ a obrázky a snažila se najít vodítko, které jí dřív mohlo uniknout.

Určitě něco najde.

Lidé jen tak nemizí z povrchu zemského.

I když věřili na upíry…

Opravdu?

~~~

Mohutná a temná Mississippi plynula kolem až do New Orleansu a on stál nehnutě na hrázi. Z větví dubů zasazených na břehu řeky visely dolů až téměř strašidelně chuchvalce tilandsie.

Vlad se zhluboka nadechl a ucítil vlhkou půdu mísící se se silným pachem pomalu tekoucí vody.

Na odlehlém místě byl sám, ale přesto se cítil příliš na očích. Jestli těla vyplavou na povrch a budou objevena, může to být nebezpečné, a on měl před sebou ještě tolik práce.

Pro ni.

Vždycky pro ni.

Zavřel oči a představil si ji.

Tak dokonalou.

Tak překrásnou.

Ženu, která ho dokázala vzrušit víc než ostatní. Nemohl se dočkat, až ji znovu uvidí…, až ji bude pozorovat z dálky, až bude cítit svou mužnou odezvu při pomyšlení na její teplé tělo a krev…, vždycky myslel na krev.

Nedočkavě si přejel jazykem po zubech. Žilami mu projela vlna vzrušení a duší mu cloumala touha.

Zavrhl tohle místo jako nevhodné pro to, aby se tu zbavil těl, a rychle sešel ze svahu, prošel vysokou trávou a zmizel mezi stromy, kde zaparkoval dodávku. Sedl si za volant, otočil ji a pak se vydal dlouhou stezkou na vedlejší silnici, která protínala bažinaté rameno řeky.

Klid tady přerušoval jen cvrkot cvrčků a kvákání žab. Čas od času se ozvalo tiché, téměř nepostřehnutelné zašplouchnutí, jak do vody vklouzl aligátor.

Zaparkoval u rozpadající se chaty, přešel k zadní části vozu a natáhl si vysoké rybářské boty. Na hlavu si nasadil hornickou helmu a rozsvítil světlo nad čelem. V jeho jasné záři pracoval rychle, oblékl si rukavice a pak po jednom vytáhl těla z nákladního prostoru dodávky. Zabalil dívky do plachty a zatížil je cihlami připevněnými k tělu. Začínaly tát a každá vážila snad tunu, ale přesto si přehodil první z nich přes rameno, jako to dělají hasiči. Sešel po zvěří vyšlapané stezce až dolů k vodě. Rozbalil mrtvou a na okamžik se podíval na její obličej i nahé, ztuhlé tělo. V záři ostrého světla na něj Dionne nevidomě zírala. Její černá kůže na sebe vzala namodralý odstín a ledové krystalky v jejích vlasech začínaly tát.

Původně je nechtěl nechat všechny na jednom místě. Příliš by to usnadnilo práci policii. Stačilo by, aby někdo objevil první tělo, jenže jeho tlačil čas. Čekal příliš dlouho a pořád tuhle část svého poslání oddaloval. Chtěl si je nechat u sebe navěky, ale to pochopitelně nemohl. „Odpočívej v pokoji,“ řekl a strčil Dionnino hladké tělo do vody. Potopila se a cihly zaručily, že se dostane až na dno. Pak se vrátil k dodávce.

Nato vytáhl plachtu omotanou kolem Tary. Třetí. Pozoroval ji ze svého úkrytu, když chodila nahá po bytě, tomtéž podkrovním bytě, který teď obývá Kristi Bentzová. Jak případné, pomyslel si, když nesl Tařino zmrzlé tělo k dalšímu místu o něco dál po proudu. Stáhl plachtu a znovu se na ni podíval. Její kůže byla bledá, přesto byly stále viditelné opálené linie, které od léta ještě úplně nevybledly. Velká prsa s neuvěřitelnými bradavkami byla svraštělá a žadonila, aby je políbil, naposledy je olízal. Přesto odolal. I ji postrčil do stojaté vody, aby ji našla jen zvířata noci.

Podnikl ještě dvě výpravy, první s Monique. Za života vysoká a sošná, sportovkyně, teď těžká, tuhá a neohebná. Rozbalil plachtu a všiml si, že i ve smrti se jí jasně rýsují svaly. Dlouhé zrzavé vlasy jí padaly strnule pod ramena a stejně rezavé ojíněné kudrlinky byly i v místě, kde se stýkaly její dlouhé, neuvěřitelné nohy. Sevřel se mu žaludek, když se na ni podíval chviličku předtím, než skutálel její tělo do vody.

Nejdál od zaparkované dodávky odnesl nakonec poslední, nejmenší plachtu. Rozvázal provázky a nechal plastovou fólii sklouznout. Pak se dlouze a pronikavě zadíval na Rylee. Měla pořád perfektní vzhled roztleskávačky a modré, prázdné oči. I v ostrém světle jeho čelovky byla stále překrásná. Pod polokoulemi ňader s bledě růžovými bradavkami zdůrazňoval dokonalé křivky štíhlý drobný pas. Na vnitřní straně jednoho stehna měla vytetovaného motýla a on vzpomínal, jak tu ledovou ozdobu olizoval, když zkoumal její tělo.

Ano, bude mu chybět a byl popuzený, že neměl víc času, aby si ji mohl prohlížet, dotýkat se jí, vychutnávat na své kůži její ledovou, hladkou pleť.

Přijdou další…, vzdej se jí. Udělej místo pro další.

Zrychlil se mu tep. Musel asi týden čekat a pak…, ach, a pak…

Se znovunabytou energií postrčil tělo do temné, bažinaté vody. Kuželem světla propátrával inkoustové hlubiny a viděl, jak na něj zírá zvlněnou hladinou, která zalévala její bledé rysy.

Pomyslel si, že její krev byla neposkvrněná.

Dokonalá.

Pomalu mu mizela z očí.

10

Ariel v kostele poklekla.

Kolena ji bolela a ramena měla napjatá, ale sklonila hlavu a prosila o radu. Znovu. Jako každé ráno v tomto týdnu.

Vždy měla pevnou víru, doufala, že jí v životě pomůže překonat těžké časy: smrt staršího bratra Lance, rozvod rodičů, nového otčíma i řadu milenců, kteří ji od čtrnácti let nechávali, chlapců, kterým věnovala své srdce a ještě o tolik víc, než se vydali dál.

Nezůstal ani jeden.

Dokonce i její matka po rozvodu zhubla spoustu kil, začala si barvit vlasy a chodit na schůzky s muži, kteří se stejně jako ona pokoušeli vypadat mladší a modernější, než ve skutečnosti byli. Nakonec se Claudia O’Toolová znovu vdala. Řidič tiráku Tom Browning byl celkem milý, ale zničil Arieliny naděje, že se její rodiče k sobě vrátí.

A tak se Ariel odvrátila od své rodiny a obrátila se k víře…, až do chvíle, kdy nastoupila na vysokou školu.

„Bože, odpusť mi.“

Vkleče pozvedla oči až ke kříži v životní velikosti visícímu mezi dvěma vysokými okny vykládanými barevným sklem. Socha Ježíše měla trnovou korunu, jeho hlava, ruce i bok krvácely a paže měl rozpřažené, ale shovívavě na ni shlížel.

Jsem světlo…

Slyšela slova, která říkal všem, kteří v Něj věřili.

„Drahý Pane.“ Stiskla oči, aby potlačila slzy. Kristus byl tak blízko a měl tolik soucitu. Proč se tedy neustále cítila tak osamělá? Proč se cítila opuštěná?

„Buď se mnou,“ zašeptala. „Prosím, Otče.“

Ještě nikdy předtím nebyla ze své víry tak zmatená. Ještě nikdy nepochybovala o církevních dogmatech, ještě nikdy nebyla v takovém pokušení…

Obratně se pokřižovala, jako už tisíckrát ve svém životě.

Předtím ještě nikdy nebyla z domova…, tedy ne nijak dlouhou dobu. Jistě, každý druhý týden byla na víkend u otce, později však méně často. A – ano, ještě tu bylo období, kdy utekla s Calem Sieversem, když zjistila, že je těhotná…, i když to předrahé miminko nepřežilo. Ariel ještě nebyla dost zralá, aby se stala matkou, a ve třetím měsíci potratila.

Teď si kousala spodní ret a cítila, jak se jí třesou ramena. Chtěla to dítě, ten malý život, který by ji miloval, ale dokonce i to děťátko, o kterém si byla jistá, že je to holčička a pojmenovala ji Brandy, ji opustilo.

Kolena ji tlačila, ztěžka polkla a v hrdle ucítila slanou chuť svých slz. Pomyslela na společenství, ke kterému se připojila, na ty, kteří ji ochotně přijali.

Nekladli žádné otázky.

Nedělali žádné soudy.

A jejich vůdce… Vzhlédla ke kříži a cítila, že Kristus vidí do její duše a všímá si, jak je poraněná.

Milovala Boha. Opravdu.

Ale potřebovala přátele. Rodinu tady na zemi.

Její vlastní rodiče neměli zájem.

Dívky v sesterstvu byly jen tlupou povrchních, požitkářských snobů.

Ale její noví přátelé…

Znovu se pokřižovala a vstala. Otočila se a uviděla otce Tonyho. Stál na balkoně a pozoroval ji. Byl celý v černém, jen kněžský kolárek ostře kontrastoval s jeho černou košilí a kalhotami. Byl to vysoký, pohledný muž. Na kněze až příliš pohledný. Sklopila zrak, popotáhla a rozpačitě setřela slzy z očí, ale slyšela jeho kroky na schodech a věděla, že to k vyřezávaným dřevěným dveřím kostela nestihne, aniž by se mu musela postavit tváří v tvář, hovořit s ním; a snad ji dokonce přesvědčí, aby šla ke zpovědi.

Vyslala vzhůru maličkou modlitbu a pospíchala podél řad kostelních lavic. Byla už téměř u hlavních dveří, když se objevil zpoza rohu na schodišti a sešel posledních několik schodů do vestibulu, kde hořely svíce a jejich malé plamínky se zamihotaly, jak kolem nich procházel.

„Ariel,“ zašeptal s nepatrným náznakem italského přízvuku. Tmavé vlasy se mu v záři svíček leskly a výraz na jeho souměrném pohledném obličeji byl vážný a starostlivý. „Trápíš se,“ pronesl tiše. Vědoucně. Teplými prsty se zlehka dotkl její ruky.

„A… ano, otče.“ Přikývla a nedokázala zastavit slzy, které jí kanuly po tvářích.

„Tolik lidí je na tom podobně. Víš, že nejsi sama. Musíš věřit v Pána.“ Stáhl tmavé obočí a jeho bledé, nadpozemsky modré oči vyhledaly její. Všimla si napětí v koutcích jeho úst i skutečnosti, že měl určitě nejméně jednou zlomený nos. „Svěř se mi, dítě,“ pobídl ji tiše, téměř svůdně.

Ariel ztěžka polkla. Mohla se odvážit mu věřit? Její tajné myšlenky byly tak osobní, její dilema takové, kterému by žádný smrtelník neporozuměl, ale přesto ji to lákalo. Zadívala se do pohledu, který jistě viděl až do jejího nitra, a přemýšlela, nakolik může odhalit svou duši a jak moc může lhát.

~~~

Kristi spolkla poslední doušek kávy a nechala hrníček ve dřezu. Pak se podívala, jestli má Houdini pootevřené okno, aby mohl přijít i odejít, kdykoli se mu zachce. Byt prosvětlilo sluníčko, byl to první bezmračný den od chvíle, kdy se nastěhovala. Jasná obloha jí dokázala zvednout náladu a byla to vítaná změna po tom, co se ponořila do kultů, upírů a zmizelých dívek, pátrala, sestavovala tabulky s informacemi o nezvěstných studentkách a na internetu hodiny hledala nové články a osobní stránky. Začínala zmizelým dívkám rozumět, pomalu chápala jejich nefunkční rodinný život.

Copak se o ně nikdo nezajímal?

Kristi se propracovala k děkance pro studijní záležitosti a dostalo se jí chladného „nic vám do toho není“, z čehož pochopila, že si škola kryje záda a dělá si starost pouze s negativním obrazem školy v tisku.

Kristi se cítila bezmocná a utahaná, spala sotva pár hodin a neměla kdy si pořádně vydechnout. Našla si brigádu na studijním oddělení, aby získala přístup k záznamům týkajícím se zmizelých dívek, k jejich adresám, rodinám, chtěla se dostat k jejich práci i zázemí. Navíc stále ještě pracovala v restauraci, chodila na spoustu přednášek a snažila se zvládat hory domácích úkolů.

A ztracené dívky ji neustále provázely.

V duchu s ní byly během přednášek, při cestách areálem školy i při práci. K pátrání využila i společenské kontakty – vyhledávala přátele dívek, ale bylo jich hrozně málo a dávali si velký pozor na to, co řekli. Dívky, které zpovídala, neměly žádné ponětí o zvláštním společenství, ke kterému některá ze spolužaček patřila, ale Kristi tušila, že něco tají.

Něco, co ona za každou cenu odhalí.

I kdyby měla získat pomoc někoho z profesorského sboru. Bojovala se svým nápadem, ale už byla unavená tím, jak se snažila hlavou prorazit zeď.

Dnes se díky slunečním paprskům cítila povzneseně. Zamračené počasí, které trvalo déle jak týden, jí zalezlo až do morku kostí a za temných nocí se toužila stočit do klubíčka u krbu a znovu a znovu kontrolovat zámky na dveřích.

Nikdy neměla potíže s pocitem strachu, ani potom, co zemřela její matka, dokonce ani tehdy, když přežila útoky na svůj život. Považovala za zvláštní, že navzdory tomu, co prožila, nepociťuje záchvaty paniky. Ale poslední dobou, uprostřed zimy, v tomhle bytě, odkud zmizela jedna žena, ve škole, kde měla jen málo přátel, se věci změnily. Občas mívala stejně paranoidní pocit jako její otec policajt, který, přestože neopustil New Orleans, jako by jí dýchal za krk.

Ale dnes ne. Ne když lednové slunce rozehnalo mraky.

Popadla batůžek s notebookem a vydala se ven z bytu.

Byl čtvrtek druhého týdne školy a už musela řešit několik zapeklitých otázek. Tak za prvé tu byla záležitost s Jayem a hlavně protichůdné pocity, které k němu chovala. Během druhé přednášky byl ponořený do svého výkladu a jeho pohled se jejího nikdy nedotkl na víc než na okamžik, rozhodně ne na delší čas, než kolik věnoval ostatním studentům, když rekonstruoval místo činu a předměty doličné, které se na něm našly při vyšetřování případu sériového vraha otce Johna. Jay byl chladně objektivní při analýze odlišných částí důkazů, které policie našla. Během přestávky ho obléhali studenti, kteří projevovali neutuchající zájem, a stejné to bylo i po hodině. Zdálo se, že si vůbec nevšiml, že odchází.

A co? To je toho. Snažila se přesvědčit sama sebe, že je to to nejlepší. On je tvůj profesor. Tečka.

A přesto jí skutečnost, že ji v podstatě ignoroval, vadila víc, než si chtěla připustit. Nicméně věděla, že to musí překonat, ať se jí to líbí nebo ne, protože se k němu musela dostat, promluvit s ním, upoutat jeho pozornost a snad získat jeho pomoc.

„To by měla být zábava,“ zamumlala si pro sebe.

Pomyslela si, že vypořádat se s druhým dilematem je obtížnější. Mezitím našla bundu a oblékla si ji. Za posledních deset dnů několikrát zahlédla Lucretiinu kamarádku Ariel O’Toolovou. Jednou v knihkupectví, jindy ve studentském klubu, potřetí blízko Wagnerova domu a úplně pokaždé, když Kristi dívku viděla, byla Ariel bledá, jako bezbarvá, a její pleť měla odstín chladného popela.

Byla nemocná?

Nebo se jí měla stát nějaká nehoda?

Nebo to byl jen výplod Kristiny představivosti?

Zdálo se, že si toho nikdo jiný nevšímá. Mohl být Arielin vzhled jen šálením její mysli? Opravdu si byla jistá, že se to podobá smrti, kterou častokrát zahlédla v otcových rysech? Měla by se s Ariel sblížit? Promluvit s ní? Zmínit se o tom Lucretii?

Při tomhle nápadu se zamračila a strčila si do kabelky mobil. Kdyby někomu pověděla o své nově nabyté schopnosti předvídat něčí smrt, považovali by ji za cvoka. A měla vůbec nějaký důkaz pro svůj „dar“? No, tak trochu. Jedna žena, která jí v autobuse zešedla před očima, o týden později zemřela. Ale tehdy jí bylo podle nekrologu, který si Kristi našla, devadesát čtyři let.

Snažila se setřást obavy, ale neměla čas na odpočinek. Dnes měla v rozvrhu tvůrčí psaní doktora Prestona, dalšího sexy učitele. Vypadal jako ztělesnění kalifornského frajera, co brázdí oceán na surfu. Měl dokonce i střapaté blond vlasy a pevné, vypracované tělo, které se ani nesnažil skrývat, protože nosil těsné džíny a stará trička. Během přednášek měl ve zvyku pochodovat po místnosti, prohlížet si studenty a vždycky si přitom celou dobu pohazoval kouskem křídy. Nikdy se nezastavil, nikdy nepřestal vykládat a nikdy mu ten kousek křídy neupadl, takže ho měl stále po ruce, když potřeboval napsat na tabuli nějakou skvělou myšlenku, než začal znovu přecházet po třídě. Ezma ho označila za sprosťáka, ale rozhodně se na něj hezky dívalo.

Jestli doktor Preston představoval slunce a surfování, profesorka Deana Senegalová stála na opačném konci spektra. Protože si Althea Monroeová vzala volno, profesorka Senegalová byla Kristinou jedinou učitelkou. Senegalová vyučovala žurnalistiku, bylo jí asi čtyřicet, mluvila rychle jako kulomet a dívala se na svět úhlednými obdélníkovými brýlemi. Byla pěkná, chytrá a původně pracovala v novinách v Atlantě a Chicagu, dodělala si však magisterský titul a před třemi lety přijala místo na Vysoké škole Všech svatých. Po narození svých teď osmnáctiměsíčních dvojčat si vzala roční volno, ale už byla zase zpátky. Senegalová měla tenké, tmavě rudé rty, porcelánovou pleť a zelené oči, v kterých za značkovými brýlemi probleskovaly plamínky; působila velmi profesionálně. Za celou přednášku se sotva jednou maličko pousmála.

Kristi se vydala po schodech dolů a vzpomněla si, jak se seznámila s některými lidmi, kteří bydleli ve stejném domě. V bytě v prvním patře vedle Mai žil manželský pár a v přízemí v bytě vedle Hiramova žil svobodný muž, snad student, ale měl rozhodně podivný rozvrh, protože ho vídala jen pozdě v noci, buď odcházel nebo přicházel. Byl vysoký a obvykle nosil tmavý kabát, ale nikdy mu neviděla pořádně do obličeje, aby si mohla prohlédnout jeho rysy.

Dnes, když Kristi popadla učebnici, kterou zapomněla v autě, zahlédla zajíždět na parkoviště chrysler paní Callowayové. Bílé moderní auto se stahovací střechou bylo lehce rozeznatelné a Kristi rozhodně nečekala, že by starší paní něco takového řídila.

Kristi se chystala zavřít dveře auta, když Irene vystoupila a zamračila se na mrtvý plevel na okraji drolícího se asfaltu. „Zatracená práce,“ zahučela a pak si všimla Kristi. „Ach, dobrý den. Slyšela jsem, že jste ty zámky opravila sama.“ Vrtěla hlavou, sáhla do vozu a vytáhla klobouk se širokou krempou, který doplňoval její oblečení – hnědé manšestrové kalhoty, růžovou flanelovou košili a béžový svetřík na zapínání, jehož rukávy měla vyhrnuté až k lokti. „Říkala jsem vám, že se o to Hiram postará.“

„Nemohla jsem ho vůbec nikde sehnat.“

Narazila si klobouk na hlavu a přikryla kudrnaté bílošedé vlasy. „No, budu potřebovat klíče k vašemu bytu, a jestli si myslíte, že si můžete odečíst náklady na výměnu zámků z činže, pak…“

„Dám vám sadu klíčů,“ prohlásila Kristi podrážděná hrabivostí domácí. „Slyšela jsem, že v mém bytě bydlela Tara Atwaterová.“

Starší žena sebou cukla a Kristi poznala, že zasáhla citlivé místo. „Tara? Ta holka, co utekla, aniž by zaplatila činži za poslední měsíc? To máte pravdu, bydlela nahoře.“

„A pohřešuje se.“

„Já vím jen tolik, že utekla bez placení.“

„Nebo v tom bylo násilí. Někteří lidé si myslí, že byla unesena.“

„Ta holka?“ Irene si výsměšně odfrkla. „Ani náhodou. Vymetala večírky a tahala se s kdekým. Já bych spíš řekla, že ji napadlo vzít roha, a tak to udělala.“

„A od té doby ji nikdo neviděl.“

„Nejspíš se zapletla do obchodu s drogama.“ Irene zamžourala na Kristi. „Já vím, že novináři se hned plaší, když dívky zmizí ze školy, ale dělají jen z komára velblouda. Policie si nemyslí, že by se snad jednalo o nějaký zločin. Ty holky, co zmizely, už to udělaly i dřív. Ani jejich rodiny z toho nejsou nervózní a já můžu doložit to, co se týká té Atwaterovic holky. Volala jsem její matce a ta ženská se mnou sotva promluvila. Stěžovala si, že musí mít dvě zaměstnání, aby uživila dvě mladší děti. A co se týká jejího otce, to je ztracený případ. Každou chvíli je v base. Naposledy, co jsem o něm slyšela, ještě seděl. Nikdo nechce zaplatit dlužnou činži.“

„Takže tvrdíte, že o Taru se vlastně nikdo nezajímá.“

Irene pokrčila vychrtlými rameny a růžovohnědá kostkovaná látka košile se na slunci zavlnila. „Byla to flundra. Pořád se motala kolem kluků.“ Mlaskla jazykem, pak se sehnula a vytrhla plevel, který si dovolil vyrůst v puklině parkoviště. „To se pro mě rovná potížím.“

„Neznáte jména kluků, se kterými chodila?“

„Do záležitostí svých podnájemníků nestrkám nos.“

Kristi věděla, že tohle je pustá lež. Irene Callowayová už Kristi pověděla tolik, že bylo zřejmé, jak miluje klepy. Kristi si spočítala, že je to jen otázka toho, jak moc jí bude lichotit nebo jaké informace vymění za to, aby se dozvěděla, co její domácí ví.

„Kdo si vyzvedl její věci? Někdo musel její věci sbalit, když jen tak zmizela.“

„Ještě nikdo! A za to jim taky naúčtuju nájem. Prostor není zadarmo, ani když je to jenom sklad.“

„Vy jste její věci zabalila?“

„Já? Ne.“ Zavrtěla hlavou. „To je práce pro správce.“

Hiram. To budižkničemu. Výborně.

Kristi nechala starou paní něco si pro sebe mumlat, když vytrhávala další plevel z parkoviště. Irene Callowayová se vždycky dívala na věci z té horší stránky.

Kristi přešla silnici mimo vyznačený přechod a zamířila k domu porostlému psím vínem, což byla Adamova budova, ve které sídlila katedra anglistiky. Právě tady se konala hodina s doktorem Prestonem.

Když došla ke schodům do budovy, mobil se jí rozdrnčel melodií, kterou měla vyhrazenou jen pro svého otce.

Pochopitelně.

„Ahoj,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl vesele, i když byla trošku naštvaná, že volá. Copak uplynul jediný den, kdy by ji nezkontroloval a nevymyslel si nějakou výmluvu, aby s ní mohl mluvit? No…, možná jich pár bylo, ale Rick Bentz volal většinou denně a přicházel vždy s nějakou hloupou záminkou, aby s ní mohl promluvit.

„Řekl jsem si, že ti zavolám, protože ses zmiňovala o tom, že bys tam ráda měla kolo, a tak jsem si myslel, že bych ti ho mohl o víkendu přivézt.“

„Nech toho, tati. Jen sis vymyslel výmluvu, abys mě mohl zkontrolovat,“ prohlásila a zadívala se zpátky přes travnatou plochu oddělující Adamovu budovu od náboženského centra. Kostelní věžička se vypínala nad větve okolních dubů a cihlové průčelí obydlí opata přiléhalo ke křížové chodbě. Celé to kdysi bývalo součástí kláštera, který tu stával.

Její otec se zasmál a Kristi se musela pousmát. „Staré zvyky, však víš,“ vzdychl.

„Jo, já vím, a to kolo bych měla moc ráda, ale jen kvůli němu sem nejezdi. Vezmu si ho, až příště přijedu.“

„A dáš si ho do hondy?“

„Mám na kolo držák…“ Sledovala kostel a viděla, že z něj vyšli dva lidé: jednak kněz, ne však otec Tony, ale ten druhý, a pak Ariel O’Toolová. Kolik hodin strávila Ariel v kostele nebo s knězem? Měla s ním poměr? Chtěla se stát jeptiškou? Vyznávala se z nesčetných hříchů?

„Hele, tati, musím běžet. Promluvíme si později…, nebo mi napiš textovku, ano? Ahoj.“

Zavěsila a pozorovala neustále napjatého otce Mathiase, jak pospíchá zpátky do kostela. Ariel se skloněnou hlavou se rychle blížila směrem ke Kristi, jež ji znovu viděla jen v odstínech šedé. Přestože svítilo sluníčko, Kristi se žilami prohnal chlad. Ztěžka polkla a uvědomila si, že nemůže na dívku udeřit tak přímo. Ariel by si určitě pomyslela, že je blázen. Ne, bude muset postupovat lstivěji. Vyběhla zbylé schody, vklouzla do vestibulu a počkala, až uviděla, jak se skleněné dveře znovu otevírají a prochází jimi skupinka pěti nebo šesti studentů. Ariel se za nimi maličko opozdila, ale nevzhlédla a ani si Kristi nevšimla, když se vydala chodbou do třídy doktora Prestona.

Kristi ji následovala, a jakmile se za Ariel zavřely dveře posluchárny, vešla dovnitř. Dívka si našla volnou lavici a Kristi se posadila nedaleko ní. Neupoutala zatím dívčinu pozornost, jen vyčkávala a předstírala zájem o výklad doktora Prestona, který začal hodinu důležitostí vlastního stanoviska a srozumitelnosti při psaní.

„Nejdřív si promluvíme o úloze z minulého týdne,“ řekl Preston. Položil křídu a vzal stoh vytištěných papírů. „Úkolem bylo napsat dvě stránky o vašich nejtemnějších obavách…, že? Většina z vás dobře využívala popisu, ale podívejme se…“ Otočil několik stránek, až našel tu, kterou hledal. „Pan Calloway měl ve své práci velmi zajímavý postřeh. Píše: ‚Tohle má být předmět tvůrčí psaní, ale já nemůžu psát tvůrčím způsobem, když jsem nucen psát o určitém tématu. Moje tvořivost – a to slovo je v uvozovkách – je potlačena.‘“ Preston vzhlédl a zabodl oči do Hirama Callowaye, který na něj vzdorovitě hleděl. „Nu, to je tedy zajímavý způsob, jak se vyhnout úkolu.“ Přehlédl zbytek třídy a jeho pohled se na okamžik zastavil na Kristi, než pokračoval dál. „Nicméně by na mě více zapůsobilo, kdyby pan Calloway napsal něco v tomto duchu: ‚Cítím se přikován řetězem ke svému stolu, protože mě nutí psát esej o tématu, které se mi hnusí.‘ Za takovou odpověď mohl dostat jedničku, za to, co napsal on, se musí spokojit s dvojkou, přestože jeho úkol, či spíše jeho neexistence, byl originální.“ Tehdy se usmál, bílé zuby mu proti opálené pokožce zářily a blond vlasy se pod světly leskly. „Teď bych rád přečetl práci sice tradičnější, ale hodnou jedničky, kterou dostala. Esej napsala slečna Kwanová a s potěšením konstatuji, že skvěle chápe, jak psát fyzicky a popisně.“

Kristi se podívala na Mai, která maličko vztyčila bradu, když Preston začal číst.

„‚Bojím se ďábla. Ano, Satana. Lucifera. Ztělesněného zla. Proč? Protože se domnívám, že on nebo ona, jestli chcete, se skrývá v každém z nás, nebo aspoň, abych byla upřímná, sídlí ve mně, hluboko v těch nejvzdálenějších vrstvách mé duše. S velkým úsilím se ho snažím udržet lapeného a uzavřeného, ze strachu, co bychom on a já jako jeho schránka mohli provést. Nedokážu si představit bolest a utrpení, které by mohl způsobit, kdybych ho odvázala ze řetězu.‘“

Preston se na Mai usmál, skoro jako by ji znal důvěrně. Co to znamenalo? „To byl jen první odstavec, a přesto cítíme autorčin boj, její strach, její obavy o vlastní psychiku. V tom jediném odstavci vidíme, že situaci zatím ovládá. Nehovoří o tom, že by se ďábel osvobodil, ale o tom, že by ho sama pustila. Stále ho kontroluje, ačkoli se jedná o velmi slabou nadvládu nad Satanem i vlastní přícetností.“ Přikývl, jako kdyby souhlasil sám se sebou, a jeho světlé vlasy zachytily světlo zářivek hučících mu nad hlavou. „Výborně, slečno Kwanová. Pouze ona dostala jedničku, protože z vás byla jediná, kdo mě přesvědčil, že skutečně píše z hloubi svého srdce.“

Mai se rozpačitě usmála, začervenala se a pak sklopila pohled na lavici, jako kdyby se cítila maličko trapně, ale Kristi jí na to neskočila. Znala svou sousedku natolik dobře, aby nevěřila její předstírané skromnosti. Ale téma Maina strachu ji zarazilo.

Satan v její duši? Ne pavouci, hadi nebo temná místa či letadla, spadnutí z mostu nebo provdání se za nesprávného muže, ale ďábel číhající v její duši? Odkud se vzalo tohle?

„Bože,“ zašeptala Kristi a zachytila Arielin rychlý, nesouhlasný pohled. „Jen jsem myslela, že je to dost hrůzostrašný,“ zašeptala Kristi. Ariel se zamračila a maličko pokrčila rameny.

Její pokus stát se Arielinou přítelkyní nezačal zrovna dobře. Takovýmhle tempem bude trvat celou věčnost, než si Kristi získá její důvěru, a ona měla pocit, jako kdyby právě čas byl něco, čeho se jí zoufale nedostává. Proč se o ni vůbec starala? Protože Ariel byla Lucretiina přítelkyně? A co? Ta záležitost s šedivými obličeji mohla být celá jen výplodem její fantazie.

Kristi se opřela na židli a zaměřila celou svou pozornost na výklad. Nakonec Preston ještě několikrát vyhodil křídu do vzduchu, vrátil jim jejich práce a zadal nový úkol. Kristi si sbalila věci a vyšla z budovy jen krok za Ariel. Den byl stále ještě teplejší než obvykle, ale slunce teď stálo za vysokými, řídkými mraky, a vrhalo tak na zem roztodivné stíny.

Kristi pochopila, že promeškala příležitost s Ariel se spřátelit. To nebylo žádné překvapení. Kristi nikdy nedokázala přátelství předstírat nebo skrývat své skutečné city. Neuměla by ani spočítat, kolikrát jí někdo řekl, že chodí se srdcem na dlani. Zkrátka nebyla schopná si nikdy nic vymýšlet, a tak se rozhodla, že se Ariel rovnou zeptá, co se děje. „Haló, Ariel,“ zavolala.

Když Ariel uslyšela Kristin hlas, naráz se zastavila. „Co je?“ zeptala se a ostentativně se podívala na hodinky.

„Jsi v pořádku?“

„Co tím myslíš?“ Znovu se rozešla, ale o malinko rychleji. Očividně se chtěla dostat pryč.

„Zdá se mi, že máš starosti.“ Kristi s ní držela krok, kráčela vedle ní a snažila se nemyslet na to, že ani ne za půl hodiny musí být v práci.

Ariel na Kristi letmo pohlédla. „Ani mě neznáš.“

„Ale poznám, že tě něco trápí.“

„A chceš mi pomoct?“ Vrhla na Kristi zaražený pohled a ona se v té chvíli rozhodla, že se jí svěří.

„Hele, já vím, že to bude znít divně, ale… já… mám tuhle schopnost, víš? Říkej tomu třeba mimosmyslové vnímání, ale mám to od té doby, co jsem byla v nemocnici a málem jsem umřela. Jde o to, že já… tak nějak vidím do budoucnosti. Ne vždycky, jen občas, a poznám, když je někdo v nebezpečí.“

Ariel si založila ruce a jako by se ve své příliš velké mikině s kapucí zmenšila. „Buď jsi praštěná, nebo je to nějaký podivný žert.“

„Myslím to vážně.“

„Co mi vlastně říkáš? Že mám potíže?“

„Že jsi v nebezpečí. Nejspíš takovém, při kterém jde o život,“ odpověděla Kristi upřímně.

„Ach můj bože. Ty jsi cvok! Nech mě na pokoji.“

„Je to zkrátka tak, že občas, když tě vidím, nemáš žádnou barvu kůže. Jako kdybys byla v černobílém filmu.“

Ariel se navzdory své předstírané statečnosti otřásla. Odstoupila od Kristi a očima pátrala okolo, jako by hledala pomoc. „Nech mě na pokoji. Už na mě nikdy nemluv. Jsi určitě sjetá. Nebo to nemáš v hlavě v pořádku. Tohle není vůbec vtipný.“ Kristi k ní přikročila a Ariel vypadala, jako by chtěla začít ječet. „Zmiz ode mě. Hned!“

„Jen mám o tebe starost.“

Ariel si odfrkla a znovu ustoupila. „Ty určitě,“ zamumlala zlostně, když zaváhala u brány Wagnerova domu. Její obličej byl tak bezbarvý, že už vypadala napůl mrtvá. „Drž se ode mě dál! Slyšíš? Už za mnou nikdy nechoď nebo zavolám policii a požádám o soudní příkaz, aby ses ke mně nesměla přiblížit.“

Než mohla Kristi říct cokoli dalšího, zpoza rohu nedaleko od knihovny vyšly Trudie a Grace. Ariel je zahlédla a začala na ně zuřivě mávat, jako kdyby ji zachvátila panika. Tonoucí žena, doufající, že jí někdo hodí záchranný pás. Bez dalšího slova se setkala se svými kamarádkami a společně prošly otevřenou bránou. Všechny tři vystoupaly po schodech starého kamenného sídla.

Kristi věděla, že Wagnerův dům býval původně domovem majitele okolních pozemků. Teď v něm bylo muzeum.

Grace otevřela jedno křídlo dveří a tři dívky vstoupily dovnitř. Ariel se ještě otočila, aby na Kristi vrhla poslední pohled. Měla matný, šedý obličej. Přestože je dělilo jen několik metrů, Kristi měla pocit, jako by mezi nimi ležel širý oceán. Silné dubové dveře se za trojicí se zaduněním přibouchly.

Kristi zaváhala. Ta dívka naprosto zřejmě její pomoc odmítala. A kdo říkal, že Ariel se zapletla do nějaké strašlivé, osudové situace? Ano, ta stará paní v autobuse zemřela, ale co má být? Její otec byl stále naživu, ne? Někdy se jí sice zjevovaly přízračné obrazy Ricka Bentze, ale ty byly pomíjivé a občasné, někdy se neukázaly celé měsíce, a otec jí nepřipadal jako někdo na pokraji smrti.

Tíha v jejím žaludku však vypovídala o opaku, ale ona se zoufale snažila věřit, že se mýlí – že se mýlí ve všech svých představách. Nicméně v případě Ariel O’Toolové byl přízračný zjev stálý. Pokaždé, když ji Kristi zahlédla, byla bezbarvá, bledá a šedá. Musela Ariel varovat, ale teď už věděla, že udělala chybu, když se jí svěřila. Teď si Ariel myslela, že je Kristi blázen a měla by být v ústavu nebo že si s ní krutě zahrává. Co bylo horší, tajemství, které Kristi držela v tajnosti několik posledních měsíců, už nepatřilo jen jí. To nebylo dobré. Neměla ho tak hloupě vybreptat, ale jakou jinou možnost měla?

Vzhlédla ke členěným oknům Wagnerova domu a měla dojem, že vidí Arielinu podobu rozbitou a znetvořenou fasetovými tabulkami skla. I přesto vypadala stále jako duch.

11

Policistka Esperanzová z oddělení pohřešovaných osob byla arogantní a zapšklá žena. Velkými ňadry se právě opírala o druhou stranu pultu oddělujícího její pracovní prostor od recepce a zírala na Portii Laurentovou. Neměla ji ráda, jako se jí nelíbil nikdo, kdo pochyboval o její kompetentnosti. Bylo to patrné na jejích sevřených ústech a rozšířeném chřípí. Portia stiskla rty a očekávala výbuch. Lacey Esperanzové bylo téměř šedesát, měla vlasy obarvené na ohnivě rudou a bylo o ní známo, že se těžko ovládá. Chytrá, prostořeká a někdy vysloveně protivná brala svou práci příliš vážně. Přespříliš vážně.

„Řeknu vám přesně to, co říkám všem novinářům, co volají, detektive, a to abyste se obrátila na zatracenou FBI. Oni mají zdroje, lidi i podělané know-how, aby se s tím vypořádali,“ pronesla ponurým hlasem. „Byli na celou situaci upozornění a vedou vlastní vyšetřování, nebo taky ne. Já to vidím tak, a náhodou se na tom tady všichni shodujeme, že neexistuje žádný případ. Ano, ze školy Všech svatých zmizely dívky. Pohřešují se? Pche! Někdo je zavraždil? Tak kde jsou potom sakra jejich těla? Nevím, jak jste na tom vy, ale já mám plné ruce práce s případy, v nichž se lidé doopravdy,“ rudými nehty naznačila ve vzduchu uvozovky, „pohřešují. Víte, s těmi, kdy volá rodina nebo přátelé a někoho hledají.“ Naklonila se blíž a Portia ucítila pach cigaretového kouře smíchaný s jejím parfémem. „Co se to děje na škole Všech svatých, že nedokáží uhlídat svoje studenty, no? Znáte Louisianskou státní univerzitu? Je pětkrát nebo šestkrát větší než Všech svatých a vypadá to, že oni si své studenty umějí ohlídat.“

To bylo trefně vyjádřeno. Co se to dělo na menší vysoké škole, že ztrácela některé své studentky? Portia to Esperanzové neřekla, ale věřila, že někde venku číhá dravec a jeho lovištěm je právě půda Vysoké školy Všech svatých. Už to prověřovala. Lacey měla pravdu. Louisianská státní univerzita se rozkládala jen třicet minut jízdy autem od Všech svatých a nehlásila žádné pohřešované studenty. Ani katolická Vysoká škola Panny Marie, ani Jižní univerzita, ani státní škola či žádná z křesťanských škol či dokonce škol pro kadeřnice a kosmetičky. Jen Všech svatých.

Zatím.

Dokud ta zrůda, o které Portia věřila, že se plíží po malé škole, nerozšíří své loviště. Dobrý bože, doufala, že se mýlí.

„Povím vám to takhle,“ hřímala Lacey, „denně dostávám téměř stovku e-mailů a nemyslím tím spamy. Přes víkend si to číslo zdvojnásobte. Mám sakra hodně práce. Ať si s tím poradí federálové. Nicméně,“ otočila dlaně vzhůru k akustickým deskám pokrývajícím strop, „pokud se chcete probrat záznamy, prosím. Soudím, že to leccos vypovídá o oddělení vražd, když máte čas hrabat se v našich materiálech.“

Lacey se otočila na svou kolegyni sedící u nedalekého stolu. Ten byl tak uklizený, že se zdálo, jako by u něj nikdo nepracoval. Na stole neměla ani rámeček s fotografií, uvadající květinu nebo destičku se jménem. Košíky s příchozími i odchozími zprávami zely prázdnotou. „Mary Alice, jestli bude detektiv Laurentová něco potřebovat, dohlédni, aby to dostala, ano? Já si udělám přestávku.“

Lacey z nepořádku na svém stole popadla krabičku cigaret, pak na Portii vrhla kyselý úsměv a otevřela vrchní díl dlouhého pultu, který sloužil jako branka. Protáhla se ven a rychle prošla mezi stoly až ke schodišti vedoucímu k hlavnímu vchodu do stanice.

Mary Alice, hubená dívka s provázkovými nevýraznými hnědými vlasy, vzhlédla k Portii velkýma světle hnědýma očima. „Omlouvám se, detektive. Lacey má doma spoustu starostí se svou dcerou. Bude jí skoro čtyřicet a neumí si udržet práci ani dát svůj život do kupy. Sakra, má tři děti, prokristapána, a ten nejstarší, Laceyin vnuk, už jede v pervitinu. Je to hnus.“

Portia s ní rozhodně souhlasila. „To je hrůza.“

„Svatá pravda!“ Drobná žena se odstrčila od okraje svého stolu a zacouvala s židlí tak daleko, aby se mohla postavit. Ukázala křehkou postavu, úzkou sukni a vysoké podpatky. „Tak mi povězte ještě jednou, co přesně vám mám přinést.“

Portia položila seznam jmen na pult. „Všechno, co najdete o tady těch dívkách.“

„Hrůzostrašná čtveřice,“ poznamenala Mary Alice, když se zadívala na Portiin rukou psaný seznam. „Většina je v počítači. Copak nemáte vlastní záznamy?“

A k tomu ještě vlastní tušení. „Nic oficiálního,“ vyhýbavě odpověděla Portia. „Prošla jsem všechno, co je v počítači, ale pokud by vám to nevadilo, ráda bych se podívala do skutečných záznamů.“

„Mně to nevadí, pokud s tím Lacey souhlasí. Dejte mi chvilku.“ Mary Alice odkráčela na cvakajících vysokých podpatcích k řadě kartotéčních skříní a začala probírat složky. Během několika minut přistály na pultu uboze tenké spisy a Portia podepsala jejich převzetí. Pak si odnesla těch několik málo dokumentů ke svému stolu a rozhodla se, že si všechno okopíruje, aby byla připravená.

Modlila se, aby se mýlila, ale všechny její instinkty jí napovídaly, že je jen otázkou času, než se těla dívek začnou objevovat.

Až se tak stane a budou mít k řešení skutečný případ vraždy, bude připravená.

~~~

Dvě hodiny už uplynuly, ale ještě příliš mnoho jich na mě čeká, pomyslel si Jay. Byl pátek večer a on jel na sever. Vezl nové trubky a dlaždičky do Baton Rouge, vedle sebe měl Bruna, který tiskl nos ke štěrbině pootevřeného okénka, a z rádia duněl Springsteen. I ve tmě, jak mžoural do reflektorů protijedoucích vozů řítících se na New Orleans, si všiml dalších pozůstatků hurikánu Katrina, které ještě nebyly odklizeny: vyvrácené, dávno mrtvé stromy, hromady shnilých prken vedle domů rekonstruovaných nejstatečnějšími a nejodhodlanějšími obyvateli Louisiany.

Zatím si pomalu přivykal na svůj rozvrh. Zalíbil se mu ten těžký úkol zrenovovat dům svých příbuzných a učení ho naplňovalo radostí. Pochopitelně až na to, že musel vídat Kristi. Po první hodině, kdy se za ním hnala, aby mezi nimi pročistila vzduch, už spolu nemluvili. Ve třídě se na nic neptala, a když sám kladl otázky studentům, na odpověď si ji ještě ani jednou nevybral. Seděla vzadu ve třídě, dělala si poznámky, pozorovala ho a její pohled byl upřený a prázdný. Ledově chladný a nezaujatý.

Kristi se to rozhodně nepodobalo.

Strašně usilovala o to tvářit se zúčastněně, až se tomu musel smát. Očividně se pokoušela o lhostejný výraz a zažívala stejně horké chvilky, když se na něj dívala, jako on, když sledoval ji.

No fajn, pomyslel si a na okamžik pustil stěrače, aby rozehnaly hustou mlhu, která padala spolu s nocí.

Kristi si zasloužila trošku vyvést z míry. Tak, jako vyváděla z míry jeho. Bože, za poslední dva týdny se mu o ní třikrát zdálo. Jeden sen byl plný vášně, jejich nahá těla pokrýval pot a oni se milovali na posteli plovoucí po proudu dravé, temné řeky. V druhém snu se díval, jak odchází s mužem bez tváře, je zavěšená do jeho rámě a kráčejí ke kostelu, kde vyzvánějí zvony. Ve třetím byla pohřešovaná. Vždycky ji někde zahlédl, ale hned nato viděl, jak se ztrácí v houstnoucí mlze. Tahle noční můra ho trýznila minulou noc, až se s bušícím srdcem vzbudil a temný strach mu svíral tělo.

„To bude dlouhý semestr,“ řekl Brunovi a pustil blinkr, aby ukázal, že bude odbočovat z dálnice. Před ním v dálce už byla v mlze vidět světla města.

Zazvonil mu mobil. Bruno tiše štěkl, zatímco Jayovi se podařilo rychle vypnout rádio. Pak zvedl telefon bez toho, že by se podíval na displej, kdo mu volá.

„McKnight.“

„Ahoj.“

No, já o vlku. Jay zkameněl. Hlas Kristi Bentzové by poznal všude.

„To jsem já, Kristi,“ řekla a pak dodala: „Kristi Bentzová.“ Jako kdyby to už nevěděl.

„Ty sis to číslo zapamatovala.“ Stěrače hlučně škrábaly po skle, a tak je vypnul. Asi vteřinu přidržoval volant svým stehnem.

„Jo, už to tak vypadá,“ vypravila ze sebe.

Pravou rukou znovu popadl volant a sebral se. „Potřebuješ něco?“

„Tvou pomoc.“

„S úkolem?“

Zaváhala jen zlomek vteřiny, ale to stačilo, aby ho to varovalo. „Jo.“

Bože, to byla ale lhářka. „Povídej.“

Odbočil z hlavní silnice a vydal se předměstím rozbitou ulicí k domu svých sestřenic.

„Nemůžu. Ne po telefonu. Je to složitý a už teď jdu pozdě do práce. Trvalo mi pěkně dlouho, než jsem sebrala odvahu a zavolala ti.“

Tohle byla patrně první pravda v jejich rozhovoru. Neodpověděl.

„Myslela jsem, že bychom se třeba…, třeba mohli sejít,“ navrhla.

„Sejít? Myslíš na katedře?“

„Měla jsem na mysli spíš někde jinde.“

Jay sledoval cestu před sebou a zahlédl dítě na motorové koloběžce. Když ho předjížděl, kluk se propletl mezi zaparkovanými auty a velkou rychlostí se řítil přes silnici před ním. „Bože!“ zamumlal.

„No tohle… Beru to jako ne.“

„Nemluvil jsem na tebe. Právě řídím a nějakej kluk do mě málem vrazil.“ Před stopkou zpomalil. „Kde?“

„Nevím. Co třeba v Mokrý díře?“

„Na skleničku?“

„Jasně. Platím já.“

Šlápl na plyn a dojel k dalšímu rohu, u kterého zabočil do ulice vedoucí k jeho dočasnému obydlí. „Myslíš jako rande?“ prohlásil a věděl, že v té chvíli Kristi nejspíš vidí rudě.

„Je to jen blbý pivo, Jayi.“

„Pivo a laskavost,“ připomněl jí. „Chceš, abych ti s něčím pomohl.“

„Nazývej to, jak chceš,“ řekla. V jejím hlase se ozval náznak podráždění. „Co třeba dneska večer? Asi v deset? Není to daleko od místa, kde pracuju.“

Věděl, že si koleduje o malér, když ji znovu uvidí. Velký malér. Takový, který nepotřeboval. Jen to, že chodila na jeho přednášky, mu způsobovalo noční můry. Cokoli důvěrnějšího se automaticky rovnalo potížím.

Zaváhal.

Co si bude namlouvat? Nemohl odolat. Nikdy nemohl, když se to týkalo Kristi. „Tak v deset,“ prohlásil. Hned jak mu ta slova splynula ze rtů, pořádně si v duchu nadával. Idiote! Blbče!

„Bezva. Uvidíme se v deset.“ Zavěsila. On zajel na příjezdovou cestu, ale telefon stále svíral v ruce. Co od něj kruci mohla chtít? Zabrzdil vůz a dál seděl za volantem. „Ať je to cokoli,“ řekl psovi, „nebude to nic dobrýho.“

~~~

Kristi si rozvázala umazanou zástěru, hodila ji do košíku u zadních dveří restaurace, kde pracovala, sundala z háčku svůj batoh a zašla na záchod. V maličké místnosti si stáhla špinavou sukni a blůzu a vyklouzla z černých nízkých bot, které nosila při práci. Místo sprchy použila parfém, podívala se na svůj odraz v zrcadle, zaúpěla a oblékla si džíny a tričko s dlouhými rukávy. Obratně si stáhla gumičku z culíku a zatřepala hlavou, aby si uvolnila vlasy. O chviličku později už si zavazovala tenisky a nacpala špinavé oblečení do batůžku. Jako obvykle měla zpoždění.

Už bylo deset a ona nechtěla nechat Jaye čekat. Byla naštvaná, že ho musela požádat o pomoc, ale když se pokoušela získat víc informací o zmizelých dívkách, jako by narážela hlavou do zdi. Kristi potřebovala spojence, ale poprosit o spolupráci otce bylo vyloučené. Jay však působil na škole, část týdne trávil v Baton Rouge a jako učitel měl přístup k záznamům vysoké školy. Ona sice pracovala šest hodin týdně na studijním oddělení, ale to zdaleka nestačilo na otevření zamčených dveří a registračních skříní, které chtěla prohledat. Nezískala ani heslo k důvěrným a citlivým informacím uloženým ve školní databázi.

Takže byla přinucená obrátit se na někoho ze sboru.

Přemýšlela o Lucretii, ale nápad zavrhla. Její bývalá spolubydlící nebyla zrovna nejdůvěryhodnější a nejochotnější osoba na zemi.

Musela tedy najít způsob, jak přimět Jaye, aby jí pomohl.

Kdyby ji napadl někdo jiný, kdo by měl přístup k informacím, které potřebovala, nikdy by mu nevolala – přinejmenším doufala, že by to neudělala. Nějak se smířila s tím, že jeho hodiny několik týdnů přetrpí, ale tohle bylo jiné. Dostane se s ním do bližšího kontaktu.

Třeba jsi právě po tom prahla.

„Ale zmlkni,“ okřikla neodbytný a znervózňující hlas ve své hlavě. Nechtěla se ocitnout blízko Jaye. Ne teď. Vlastně nikdy. Tohle byla jen nutnost, prostředek vedoucí k cíli.

„Není to žádný rande,“ zamumlala, vyšla ze záchodu a vzala z háčku bundu.

Zamávala Ezmě a restauraci opustila zadními dveřmi. Venku v namodralém bezpečnostním světle kouřili dva kuchaři. Noc byla chladná, mezi auty na parkovišti se povalovala mlha a ulpívala na skloněných větvích jediného stromu.

Kristi se mírným klusem vydala k Mokré díře. Studentská hospoda bude jistě dost plná, aby nevytvořila intimní atmosféru, a přesto se v několika místnostech dala najít tišší místa než otevřený prostor sport baru. Někdo ji mohl s Jayem zahlédnout, ale řekla si, že je to jedno. Komu na tom záleželo?

Téměř se nezpotila, když dorazila do putyky jen o osm minut později, než bylo domluveno. Ramenem se opřela do dveří a vklouzla dovnitř. Rychle přehlédla temnou místnost baru plného lidí, když zahlédla Jaye sedícího u pultu, v ruce si pohrával se skleničkou pití a zíral na televizní obrazovku, kde probíhal zápas amerického fotbalu. Obličej měl odvrácený, ale poznala jeho střapaté hnědé vlasy, široká ramena napínající záda šedé mikiny i džíny, které na něm viděla už ve třídě, ty ošoupané, sluncem vyšisované, s dírou na zadní kapse. Stolička vedle něj byla prázdná, ale přivlastnil si ji tím, že si o její trnož opřel jednu podrážku obnošených běžeckých adidasek, jako kdyby jí držel místo.

Bídná naděje. Věděla, že nechtěl přijít. V jeho hlase dobře slyšela váhání.

Kristi mu to nevyčítala. Trvalo jí půl týdne, než našla odvahu mu zavolat, a jediný důvod byl ten, že byla zoufalá a potřebovala pomoc. Jeho pomoc.

Zhluboka se nadechla a vydala se mezi stoly a hloučky bavících se hostů, co se smáli, flirtovali a popíjeli. Skleničky cinkaly, pivo přetékalo přes okraje, kostky ledu chřestily a ve vzduchu přes veškerou snahu sípajícího filtru visel kouř. Televize byla ztlumená, ale z reproduktorů připevněných vysoko na zdech se linula hudba soupeřící s hučícím davem.

Jay odkopl stoličku v okamžiku, kdy k němu došla, jako kdyby vycítil její přítomnost.

„Hezkej trik,“ prohlásila, když zvedl skleničku směrem k baru a zrcadlu za ním, odkud na ni hleděl její vlastní odraz.

Posadila se. „Na chvilku jsem si myslela, že seš snad jasnovidec.“

Jeden koutek úst stočil vzhůru. „Kdybych byl, tak bych kruci věděl, co ode mě chceš, nemyslíš?“

„To asi jo.“ Řekla barmanovi, utírajícímu rozlitý nápoj: „Dám si pivo…, dietní. Jaké čepujete?“

„Coors?“ zeptal se barman a hodil mokrou utěrku do koše pod pultem.

„Jo, fajn.“ Přinutila se k falešnému úsměvu a zadívala se do Jayova pronikavého pohledu. „Asi tě můj telefonát překvapil.“

„Nic, co děláš, mě už nepřekvapuje.“

Barman před ni postavil orosenou sklenici a ona na pult položila svůj průkaz a několik bankovek.

„To je spropitný,“ prohlásil Jay k muži za barem. „Napište její pivo na můj účet.“ Ke Kristi dodal: „Pojď, promluvíme si v místnosti u šipek, je tam trochu klidnějc. Tam mi můžeš říct, co se děje.“

„A porazit tě v šipkách.“

„Leda ve snu, zlato,“ ušklíbl se a její hloupé srdce se opravdu maličko zachvělo. Nehodlala podlehnout jeho kouzlu. Ani náhodou, v žádném případě. Měla důvod, proč se s ním před těmi lety rozešla, a ten se nezměnil. A co bylo hrozné, na tváři měl třídenní strniště. Nejspíš chtěl vypadat jako frajer, ale Kristi takovéhle vousy připadaly odporné. On v nich pochopitelně vypadal jako drsný kovboj. Sakra. Ten chlap zkrátka neuměl vypadat špatně.

Vzala svou sklenici piva a znovu se začala proplétat mezi stoly a lidmi až k boxu, kde pomocná síla chvatně sbírala téměř prázdné sklenice a talíře se zbytky cibulových kroužků a hranolků a malými loužičkami kečupu. Kývla na uklízeče nádobí, vklouzla do boxu a Jay se posadil proti ní.

Když měli konečně utřený stůl a zůstali sami, Kristi se rozhodla utnout ty trapné řeči o ničem a přejít k věci. „Potřebuju tvou pomoc, protože jsi tu členem sboru, a já bych ráda získala přístup ke složkám, ke kterým se jinak nedostanu.“

„Aha…,“ zahučel skepticky.

„Snažím se vyšetřit zmizení čtyř studentek Všech svatých, co se pohřešujou,“ dodala, a než stihl protestovat, pustila se do vysvětlování svých obav, Lucretiina znepokojení, naprostého nezájmu ostatních o to, co se stalo s jejich spolužačkami, i skutečnosti, že se všechny mohly stát obětí trestného činu.

Jay ji poslouchal s rukama založenýma na prsou, opíral se o dřevěnou lavici a hleděl na ni těma zatracenýma zlatýma očima, zatímco se mu svěřovala.

„Nemyslíš, že je to spíš záležitost pro policii?“ zeptal se.

„Ty jsi policie.“

„Pracuju v kriminalistický laboratoři.“

„A máš přístup ke všem záznamům.“

Naklonil se dopředu a lokty si opřel o stůl. „Je tu drobný problém se soudními okrsky a jejich pravomocí, Kristi, a to nezmiňuju úřední postup a skutečnost, že nikdo, jen ty a snad pár ničemných senzacechtivých reportérů, si nemyslí, že se tu přihodil nějaký zločin.“

„No a co, jestli se všichni pleteme? Aspoň jsme to zkusili. A my dva právě teď jen sedíme s rukama v klíně, protože na těch holkách vůbec nikomu nezáleží.“

„Tady není žádné ‚my dva‘. Je to tvůj nápad.“

Ale stále ještě neodmítl ani neřekl, že jí nepomůže. Zhluboka se napil piva ze své sklenice a zíral na ni. Usilovně přemýšlel, až téměř viděla, jak mu to v hlavě šrotuje. Na Jayovi obdivovala, ale zároveň se jí nelíbilo, že byl neuvěřitelný lidumil. Opravdový zastánce zákona.

„Nezáleží na tom, čí nápad to je, musíme to prověřit,“ trvala na svém.

„Možná bys měla zkontaktovat místní policii.“

„To jsem zkoušela. Nikam jsem se nedostala.“

„To by ti mělo něco napovědět.“

„Jen to, že se o ně nikdo ani trochu nezajímá!“ Napůl vstala ze židle. Právě si vzpomněla, jak jí Jay dokázal jít na nervy.

„Jestli se o to nezajímá místní policie, mohla by sis promluvit s tátou,“ navrhl.

„To mě taky napadlo, ale hned jsem tu myšlenku zavrhla. Už takhle je bez sebe strachy, že tu jsem. Ví o zmizelých dívkách a je si naprosto jistý, že příště jsem na řadě já.“

„Může mít pravdu, když do všeho kolem sebe neustále strkáš nos.“

„Jen v případě, že tu volně pobíhá šílenec. Jestli ne, žádný nebezpečí mi nehrozí. Jestli jo, pak musíme něco udělat.“

„Třeba že z tebe uděláme terč?“

„Když to bude potřeba.“

„Prokristapána, Kristi, ten poslední případ ti nestačil a nepoučila ses ani předtím?“ pustil se do ní a rty nespokojeně tiskl k sobě. Když neodpověděla, ušklíbl se a dodal: „Očividně ne.“

„Tak pomůžeš mi, nebo se do toho budu muset pustit sama?“

„Mě do toho rozhodně nezatáhneš.“ Povytáhl své zatracené hnědé obočí a dopil sklenici.

„Jak se ti to vlastně stalo?“ zeptala se a ukázala na malou jizvu.

„Namíchnul jsem jednu ženu.“

„Vážně jsi ji namíchnul? A ona tě ztloukla?“

„Mrskla po mně prstýnkem.“

Tak tohle se přihodilo se zasnoubením, o kterém se doslechla. „Aspoň že byla vášnivá.“

„Možná až trošku moc.“

„Neřekla bych, že to je vůbec možný.“

Pozvedl koutek úst v náznaku vědoucího úsměvu. „Vášeň umí být žhavá i chladná, Kristi,“ prohlásil. „Když člověk nemůže získat to, co chce, jeho vášeň se může změnit v kruté zklamání a vztek. Řekl jsem si, že mi snad bude líp bez ženy, která mi v jednu chvíli povídá, jak mě miluje, a v další se mě pokouší zabít.“ Zahleděl se jí do očí. „Myslím, že to je všechno, co potřebuješ vědět o mém milostném životě. A konečně se vyjádři. Co po mně přesně chceš? Mám okopírovat všechny osobní spisy těch dívek, jejich známky, žádosti o půjčky, čísla jejich sociálního pojištění?“

„To by bylo bezva.“

„A taky nelegální. Na to zapomeň.“

„Dobře, dobře, tak se tím prober sám a dej mi vědět, když narazíš na něco podezřelýho, na něco, co ty dívky spojuje kromě toho, že si vybíraly stejný přednášky a že jejich rodiny dodaly slovu dysfunkční nový rozměr. Seš polda.“

„A mohl bych přijít o práci.“

„Prosím tě, abys to trošku prozkoumal, ne abys porušoval zákony.“

Stiskl rty, když k nim přišla servírka, aby se zeptala, jestli nechtějí další rundu. Jay přikývl a Kristi řekla: „Jasně,“ a vypila polovinu svého piva, zatímco čekala na odpověď. Nakonec se ozvala: „Jestli něco najdeš, půjdeme rovnou na policii. Nebo za ostrahou školy a necháme to na nich.“

„To bys udělala?“ zeptal se a z jeho tónu byla patrná nedůvěra. „Předala bys všechno, co máš?“

„Jistě.“

Nevěřícně si odfrkl.

„No tak, Jayi. Zahrajeme si šipky. Když vyhraju, prohlídneš ty záznamy.“

„A když vyhraju já?“ zeptal se.

„Nevyhraješ.“

„To seš si tak jistá sama sebou?“ opáčil a zachmuřil se. „Tak to ne. Chci vědět, co získám, když vyhraju.“

Servírka se vrátila s novou rundou, sebrala Jayovu prázdnou sklenici a před Kristi nechala její nedopité pivo i to nově natočené. „Dobře, profesore, když vyhraješ, řekneš si sám.“

„To je docela drzost.“

„Jen sebejistota.“ Dopila první pivo a vstala. Jeden terč je volný. Přešla k němu a z držáku prudce vytáhla sadu šipek.

Vyklouzl ze svého místa v boxu a prohodil: „Očekávám, že až vyhraju, splníš slib, a věř mi, nebude se ti líbit, co po tobě budu chtít.“

Tělem jí projel záchvěv vzrušení, ale nevšímala si ho a soustředila se na výhru. Ta sázka se jí vůbec nezamlouvala. Jen bůh ví, co by po ní chtěl.

Ale na tom nezáleželo.

Tu hru nehodlala prohrát.

12

Motor Jayovy dodávky na parkovišti u Kristina domu chladl a cvakalo v něm. Jay seděl za volantem a dospěl k přesvědčení, že je blbec.

Dobrák, ale naprostý blbec.

Kristi si brala batůžek a sáhla po klice. Prohrál s ní v šipkách. Ne jednou, ale hráli na dvě vítězné hry, pak na tři. Vyhrál jen jednu hru a podezříval ji, že záměrně házela špatně, aby se jeho potlučená mužská ješitnost úplně nesesypala. I když to se Kristi moc nepodobalo. Celou dobu, co ji znal, byla neuvěřitelně soutěživý typ. Vypustit jednu hru nebyl zkrátka její styl.

Mohl to svést na alkohol, ale během dlouhých hodin vypil jen tři piva. Ona s ním držela krok a nevykazovala vůbec žádné známky únavy, ať už to lehké pivo obsahovalo nějaký alkohol nebo ne.

Takže prohrál tu zatracenou sázku, ale ona zato souhlasila, i když zdráhavě, že ji může odvézt domů. Teď seděli v autě na parkovišti před činžovním domem, který by se spíš dal popsat jako třípodlažní dům pobitý dřevem vykazující vlivy oživeného zájmu o řeckou architekturu v první polovině 19. století. Domu vévodily mohutné bílé sloupy a široká veranda. Nicméně i v mdlém bezpečnostním světle viděl, že stavba ztratila hodně ze svého původního lesku. Její velkolepá krása se dala už jen tušit, protože starý dům byl teď rozdělený na byty, a mohutný vstupní portál stejně jako veranda nad ním byly přeměněny na chodby mezi byty.

Věděl, že je to škoda, ale nic neřekl.

Kristi se na něj podívala. „Pojď nahoru,“ vybídla ho, otevřela dveře a vystoupila z dodávky. „Bydlím ve druhým patře.“

Velká chyba, pomyslel si. Ne, je to nemožně obrovská chyba. A přesto se jeho ruka ocitla na klice dveří dřív, než Kristi přibouchla dveře. Vystoupil, strčil si klíče do kapsy a v duchu si nadával, že s tím souhlasil.

Utěšoval se jen pomyšlením na to, že patrně není špatný nápad rozhlédnout se po Kristině bytě a ujistit se, že je v bezpečí. Ale byla to jen výmluva. Ospravedlnění. A on to dobře věděl. Pravda byla, že s ní chtěl strávit víc času, a zdálo se, že i ona s ním.

Následoval ji kolem řady přerostlých krepových myrt a nějakého křoví, které vypadalo jako sassafras. Pod vstupním portálem seděl v plastovém křesílku pod osvětlením muž a kouřil. Konec jeho cigarety žhnul do noci. Otočil se a sledoval, jak stoupají do schodů, ale neřekl ani slovo.

Kristi kráčela vzhůru a Jay se držel za ní.

Nevěř jí. Jistě, za posledních devět let mohla dospět, ale co říkávala babička? „Starého psa novým kouskům přes noc nenaučíš.“ Nebo v tomhle případě skoro za deset let.

Vystoupali dvě patra schodů do podkroví. Držela se asi o krok nebo o dva před ním a on nedokázal nevnímat, jak ji džíny těsně obepínají.

Panebože, ta má ale pevný malý zadek.

Příliš živě si ho vybavil a nenáviděl se za to.

K čertu se vším.

Odtrhl pohled a odvrátil svou pozornost od ní k činžovnímu domu. Ve druhém patře se dostali k bytu zastrčenému pod štít kdysi impozantní rezidence. Naštěstí svůj pohled upíral výš, někam nad její hlavu, zatímco ona odemykala. Zdálo se, že v podkroví je jen jeden byt, zatímco v prvním patře a v přízemí byly dva nebo tři. Nahoře bylo méně čtverečních metrů, protože střecha padala v ostrém úhlu dolů. Odhadoval, že původně tu nejspíš bydlelo služebnictvo.

Z odpočívadla u Kristiných dveří viděl přes malý dvůr činžovního domu a dál přes tlustou kamennou zeď obklopující pozemky školy Všech svatých. Rozeznával koruny stromů, kostelní věž se zvonem i strmou střechu kostela. Mezi stromy byly ve slabém osvětlení vidět i další budovy. Poznal vstup do knihovny i věž Wagnerova domu.

V zámku cvaklo a Kristi se ramenem opřela do dveří. „Pojď dál,“ pozvala ho a překročila práh. „Není to nic moc, ale rok nebo dva tomu budu říkat domov, jestli ovšem budu mít žaludek na Callowayovy.“

Vstoupil do jejího bytu a zavřel za sebou dveře, ale pořád byl přesvědčený, že dělá obrovskou chybu.

Kristi hodila batoh na ošoupanou pohovku, svlékla si bundu a pověsila ji na háček u dveří. „Není to tu senzačně starobylý?“ zeptala se s očividnou hrdostí. Dřevěná podlaha byla poškrábaná a ošlapaná, zkrátka působila starobyle. Jedné zdi dominoval krb s cihlami, ze kterých se odlupoval nátěr, a na druhé vykukovala z vikýřů malá střešní okna. Kuchyně byla spíš jen pultem s vyřezanými otvory pro dřez a sporák. Budovu prostupoval pach stáří, který nedokázaly překrýt svíčky ani vonné tyčinky rozmístěné po bytě. Zdálo se, že Kristin byt potřebuje stejnou renovaci, jakou Jay prováděl s domem svých příbuzných, ale vypadalo to, že jí se líbí.

„Starobylý je teda rozhodně. Nejsem si jistej, jestli senzačně.“

V očích jí zajiskřilo pobavení. „Co ty tak víš o tom, co je senza?“

„Trefa, slečno Bentzová.“ Usmál se. Ona ho teda uměla usadit. „Já na senza věci vážně nejsem.“

„No…“ Rychle opustila téma jejich hovoru a pustila se do toho, proč ho vlastně pozvala nahoru. „Tady je to, co jsem zatím zjistila,“ řekla a ukázala na stůl pokrytý novinami, obrázky a poznámkami. Ještě tam ležel její notebook. V otlučeném hrnku byla hrst per a malá mistička obsahovala svorky, připínáčky a lepicí pásku. Na zeď pověsila nástěnku s fotografiemi čtyř zmizelých dívek. Pod fotkami vypsala jejich osobní údaje včetně fyzických a psychických rysů, rodinných příslušníků, přátel, milenců, zaměstnání a rozvrhu pracovních hodin, adres za posledních pět nebo šest let, přednášek, na které chodily, a dalších informací ve stručných poznámkách, které vypadaly, že je vytiskla na počítači.

„Věnuješ stejnou pozornost i studiu?“ zeptal se, když si všiml barevného označení u některých údajů.

Kristi se ušklíbla. „Chceš pivo…? Jé, počkej, nevím, jestli ho vůbec mám, kruci.“ Přešla ke kuchyňskému výklenku a nakoukla do úzké, malé, zjevně prázdné ledničky. „Promiň. Netušila jsem, že budu mít hosta. Mám jen jednu limonádu s kapkou alkoholu a jednu kolu. Mohli bysme se rozdělit.“

„To je v pohodě,“ prohlásil, když vytáhla zmíněnou limonádu a bokem zavřela dveře lednice. Otevřela láhev, nalila dvě skleničky a v kredenci našla sáček s popcornem do mikrovlnky. „Vynechala jsem večeři,“ vysvětlila a položila pytlík na otočný talíř.

Nastavila čas, pustila mikrovlnnou troubu a podala mu sklenici limonády, kterou ani nechtěl. Ramenem se ho nepatrně dotkla nad loktem, když se zadívala na složité tabulky, které vytvořila. Ucítil závan jejího parfému svádějící souboj s pachem kouře z baru. Napila se a řekla: „Každé ze zmizelých dívek jsem přidělila jednu barvu – například Dionne je žlutá, ta byla první, o které víme, že se ztratila.“ Všechny informace o Dionne byly zvýrazněné jasně žlutou fixou. „Pak tu máme Taru, která mimochodem bydlela tady…“

Odtrhl pohled od tabulek a upřeně se na ni zadíval. „Tady? V tomhle bytě?“ zeptal se, ačkoli viděl její adresu uvedenou v seznamu. Nemohl tomu uvěřit.

Kristi přikyvovala a stočila na něj pohled. „Právě v tomhle bytě.“

„Děláš si legraci?“ Ale viděl, že je vážná. Smrtelně vážná. „Bože.“ V té chvíli si získala Jayovu veškerou pozornost, ale jemu se vůbec nelíbilo, co slyší. Jedna z dívek, které zmizely, bydlela právě v tomhle bytě? Co to bylo za podivný zvrat osudu? Pečlivě si pročítal informace o Taře, jako kdyby v nich byl klíč k záchraně. Zvedl ruku. „Ona bydlela tady, než zmizela? Vědělas to, než ses nastěhovala?“

„Ne, byla to jen zvláštní shoda okolností.“ Postavila svou skleničku na malý stolek, zatočila si vlasy a zajistila je gumičkou, kterou si vzala ze stolu.

Z vlasů vytvořila neupravený uzel, ale odhalila tak dlouhý krk, a vypadala zatraceně dobře. Napil se ze své sklenice.

„Nelíbí se mi to.“ Cítil, že ho prostupuje nepříjemná úzkost.

V té chvíli začala praskat zrna kukuřice a byt naplnila vůně horkého másla. „Jestli ty dívky skutečně někdo unesl…“

„Určitě je někdo unesl.“ Přikyvovala. Byla si naprosto jistá.

„A ty tady bydlíš.“

„Hele, já jsem to netušila, víš?“ Ostře se na něj podívala. Tichý zvuk praskající kukuřice zesílil. „Ale stejně je to jedno. Vyměnila jsem zámek na dveřích a opravila poškozený západky na oknech. Jsem tu teď v bezpečí jako kdekoli jinde. Možná víc. Jestli opravdu někdo stojí za jejich,“ mávla rukou k obrázkům na nástěnce, zatímco kukuřice spustila hlučnou kanonádu, „zmizením, a já věřím, že za tím někdo skutečně stojí, pak se tu znova neukáže. Blesk neuhodí dvakrát na jedno místo.“

Jay zavrtěl hlavou. „Nebavíme se tu o rozmarech přírody.“

„Ne?“ otázala se hlubokým hlasem.

Její tón ho zarazil. „Co tím chceš říct?“

Velmi pečlivě volila slova. „Myslím, že ten, kdo stojí za zmizením těch studentek, je zapletený do něčeho skutečně temnýho. Zlýho.“

„Zlýho,“ zopakoval.

Přikývla a on si všiml, jak se zachvěla. „Myslím, že jsme přišli na něco tak zvrácenýho a příšerně prohnilýho, že to ani nemusí být lidský.“

„Co to povídáš, Kris?“

„Poslední dobou se toho snažím hodně zjistit o upírech.“

Jayův výdech se změnil na smích. „Fajn. Děláš si legraci a dostalas mě.“

„Myslím to smrtelně vážně.“

„Ale no tak. Ty přece nevěříš na ty popkulturní romantický výmysly…“

„Na tomhle není nic romantickýho,“ přerušila ho. „A jestli věřím na upíry? Jasně že ne. Ale někteří lidi jo – a víš co? Jestli člověk věří, že něco je pravda, pak to pravda je. Aspoň pro něj nebo pro ni.“

„Takže ten, kdo stojí za zmizením těch dívek, věří na upíry. To mi tu povídáš?“

„Úplně slyším, jak se v duchu směješ.“

„To není pravda. Čestně.“

„Já říkám jen tohle: ten člověk věří na upíry nebo možná věří, že je sám upír. Nevím. Ale co je to za člověka, Jayi? Někdo omámený nebo posedlý… Takoví jsou nebezpeční. Tenhle chlap je nebezpečný.“

Jayovi přeběhl po těle mráz. Byl to strach? Nebo předtucha? „Možná ses jen nechala unýst svou představivostí,“ řekl, ale dobře slyšel nejistotu ve svém vlastním hlase.

Kristi jen zavrtěla hlavou.

~~~

„Zkrátka mě poslouchej, Lucretie,“ obořil se na ni vztekle v telefonu. „Já vím, že si děláš starosti. Sakra, já dokonce vím, že ses to snažila nějak vyřešit, bojovalas se svým svědomím, ale nemůžeš mít obojí. Buď mi věříš, nebo ne.“

„Já ti věřím,“ špitla. Srdce se jí svíralo strachy, když si představila jeho pěkný obličej, vzpomněla si na jejich první polibek, jemné, něžné setkání jejich rtů, které slibovalo o tolik víc. Stáli na zadní verandě Wagnerova domu, stmívalo se a z černého nebe se snášela průtrž mračen. Někteří lidé tvrdili, že v tom domě straší, jí ale připadal kouzelný. Jediné světlo vydávaly vánoční řetězy natažené kolem budovy. Každá žárovička připomínala malinkou svíčičku a jemně zářila do prosincové noci. Vzpomínala na vůni deště na jeho kůži i na to, jak jí projel záchvěv vzrušení, když se jeho rty tak něžně dotkly jejích.

Toužila se mu cele oddat a on to vycítil.

O hodiny později se v jejím pokoji milovali znovu a znovu a ona měla pocit, jako kdyby její duše splynula s jeho.

A on to teď chtěl ukončit?

„Nechápu to,“ ozvala se tiše, ale oba věděli, že je to lež.

„Pokud nemám absolutní důvěru…“

„Myslíš moc, ne?“ ozvala se, když našla něco ze své staré odvahy. „A poslušnost. Slepou poslušnost.“

„Důvěru,“ pronesl tichým hlasem, který jí připomněl jeho dech šeptající jí do uší, jeho rty předvádějící na jejím nahém těle doslova kouzla. Jak ji naráz dokázal unavit i rozechvět…

Jak ochotně si pod něj lehala, s úžasem sledovala jeho mocné tělo, když se zvedl na loktech a políbil jí bradavky. Dívala se, jak se jejich těla vlní, jak se v ní jeho penis mocně pohybuje sem a tam.

Občas se na okamžik zarazil, vytáhl ho ven a otočil ji, aby se jí zezadu mohl zmocnit ještě vášnivěji. Často ji při tom štípal, trošku kousal a nechával jí na krku, ňadrech nebo zadku pořádné otisky, aby jí pak celý týden připomínaly jejich dlouhé, smyslné milování.

„Řekla jsem, že ti věřím.“

„Ale já nemůžu věřit tobě. To je ta potíž. Oba víme, cos udělala, Lucretie. Jak jsi mě zradila. Vím, že jsi byla zmatená. Vyděšená. Ale mělas přijít za mnou, místo abys ses obrátila na někoho mimo náš kruh.“

„Prosím.“

„Je po všem.“ Ta slova jí zněla v uších. Tvrdě. Konečně.

„Ne, je mi to líto, měla jsem…“

„Mělas udělat spoustu věcí. Mohlas je udělat, ale teď už je pozdě. Víš to.“

„Ne! Nemůžu věřit…“

„To je přesné, nemůžeš, a v tom vězí celý problém. Doufám, že víš, že to, co jsi zažila, je posvátné, a proto se o tom nikdy nesmí mluvit. Dokážeš udržet jazyk za zuby? Dokážeš?“

„Ano!“

„Pak existuje možnost, velmi nepatrná, ale přesto je to možnost, že ti bude odpuštěno.“

Její srdce se hloupě zatetelilo. Pomyslela si, že možná zase lže, trápí ji, aby jí zabránil svědčit na policii nebo u školní ostrahy.

„Ale jestli řekneš jen jedno slovo, pak ti nemůžu zaručit bezpečí.“

„Vyhrožuješ mi?“

„Varuji tě.“

Dobrý bože. Oči se jí zalily slzami a hrdlo se jí stáhlo. Srdce se jí trápením sevřelo. Nedokázala se ho vzdát.

„Miluju tě.“

Minutu mlčel a pak přerušil stísněné okamžiky: „Já vím.“

Spojení se ukončilo. Zírala na telefon, slzy, co doteď potlačovala, jí stékaly po tvářích a padaly na prsa. To bylo zlé, to bylo zlé. Milovala ho. MILOVALA ho. „Ne,“ zakvílela tiše a cítila, jako by jí někdo rozerval duši. Bez jeho lásky byla uvnitř planá. Prázdná. Nepotřebná schránka.

Rozvzlykala se a škytala, přestože vyzkoušela různé druhy léků na psychiku.

Existují jiní muži.

„Ale ne jako on,“ pronesla nahlas, „ne jako on.“ Rukama si objala kolena a kolébala se, jako by chovala své tělo. Snažila se nemyslet na to, že už ho nikdy nepolíbí, nikdy se ho nedotkne, nikdy se s ním nebude milovat, ale právě tyhle představy se jí neustále vynořovaly v mysli. Očima zalitýma slzami se zadívala přes huňatý koberec do rohu, kde stál její stůl.

Na něm uviděla počítač a několik fotografií, jeho ne – to by nedovolil – ale dvou jejích kamarádek. Vedle zarámovaných fotek stál v květináči vánoční kaktus, který ještě kvetl, a hrnek s tužkami, pery a nůžkami. Ostrými nůžkami.

Skousla si ret. Měla odvahu to celé ukončit?

On za to nestojí.

„Ano, stojí.“ Mohla se obětovat, ukázat mu, jak moc ho miluje, prolít vlastní prokletou krev!

Kéž by mu byla slepě věřila, kéž by byla jako ostatní, kéž by…, kéž by do toho byla nezatáhla Kristi Bentzovou. Stále by ji miloval. Stále by ji objímal. Stále by říkal, že je nádherná.

Zavřela oči, stiskla víčka a padla na podlahu, kde se zkroutila do polohy plodu. Na měkkém koberci se začala znovu kolébat, ale nemělo to smysl. Když opět otevřela oči, zahleděla se na nůžky. Dvě střihací ostří, která snadno proříznou její kůži a přetnou žílu nebo tepnu.

Ironie celé situace jí neunikla.

Kdyby byla bývala ochotná vyměnit svůj ozdobený křížek za ampulku se svou krví, neuvažovala by teď o sebevraždě a smrti pro lásku.

~~~

Mikrovlnka hlasitě cinkla. Několik zrnek dál praskalo a znělo jako střelba. Jay dlouho mlčel a o všem přemýšlel, stejně jako Kristi.

„Děláš mi starosti,“ řekl nakonec. „Myslím, že bych ti tu měl nechat Bruna.“

Kristi ze sebe vymáčkla kratičké zasmání. Chtěla, aby ji vyslechl, uvěřil jí, ale nepotřebovala dalšího zatraceného ochránce. Stačil jí její otec. „Paní Callowayová by tu toho hafana přivítala s velkou radostí. Nesmím tu mít zvíře.“ Přešla k mikrovlnné troubě a opatrně vyndala nafouklý, maličko připálený sáček.

Výmluvně se podíval na misku s vodou a žrádlem na podlaze vedle ledničky. „Zdá se, že už ho tu máš.“

Otevřela sáček, ze kterého se vyvalil kouř provoněný máslem. „Houdini je toulavý kocour. Vlastně tu nebydlí.“ Všimla si nedůvěry v jeho výrazu a dodala: „Nemám tu kočkolit. Takže odpověď je velké NE, co se týče psa, ale stejně děkuju.“

„Pak tu zůstanu já.“

Prudce se nadechla. „Ehm…“ Jejich oči se znovu setkaly. „Myslím, že to není moc bezva nápad. A ještě horší by byl, kdyby tě snad napadlo…, kdybys měl nutkání povědět o tomhle mýmu tátovi.“

„Mohl by pomoct.“

„Ještě ne,“ zavrtěla hlavou a nasypala do misky upražená zrna, i ta zčernalá, která se připálila. „Pozdějc.“

Jay si přetřel zátylek a vyhlédl pootevřeným oknem ven na školní pozemek. V té chvíli zaslechl kostelní zvony odbíjet celou hodinu.

Půlnoc.

Hodina čarodějnic.

„A k tomu všemu se mi vůbec nelíbí, že bydlíš v bytě po Taře Atwaterový. To mi připadá jako moc velká náhoda.“

Odnesla misku ke stolu a odstrčila stranou hrnek se svorkami, aby pro ni udělala místo. „Byt jsem si našla přes internet. Zavolala jsem a pronajala si ho předtím, než jsem se dozvěděla, že v něm bydlela Tara. Ani jsem tehdy netušila, že se do toho tak zapletu.“ Vzala si několik zrnek z misky a hodila si je do pusy. Přidržela misku směrem k Jayovi a beze slova mu nabídla. Vzal si malou hrstičku. „V té době jsem ani neznala jméno Tary Atwaterový, nebo že patří ke zmizelým studentkám. Teda něco jsem o nich samozřejmě slyšela. Můj táta se zmínil, že některý studentky asi zmizely, a bylo o nich i něco ve zprávách, ne moc, teda nějakých podrobných zpráv jsem si nevšimla. Tehdy jsem si myslela, že je to jen fáma. Nikdo s jistotou nevěděl, jestli je někdo unesl. Chci říct, že to nikdo neví dodneška. Tenhle byt jsem získala nejspíš proto, že většina studentů už měla uzavřený smlouvy na celý školní rok. Přihlásila jsem se až od ledna, takže jsem se po nějakým bydlení dívala v prosinci, kdy moc volných bytů nebylo.“

„Zní to, jako bys chtěla přesvědčit sama sebe.“

Chabě se usmála. „Dobře… Vážně je to trochu divný, to jo. Ale když o tom popřemýšlíš logicky, je to opravdu jen shoda náhod.“

„Hm. A pak jen náhodou skončíš v bývalým bytě Tary Atwaterový, a nato jen náhodou se sama rozhodneš, že si budeš hrát na detektiva v Případu zmizelých studentek?“

„Zajímalo mě to a pak mě Lucretia požádala o pomoc.“

„Lucretia? Lucretia…“ Zachmuřil se a přemýšlel, kam to jméno zařadit. „Nemělas spolubydlící, kterou jsi nesnášela, jménem…“

„Jo. To je jedna a ta samá.“ Kristi mu pověděla, jak Lucretii potkala, jak ji trápí ty pohřešované dívky, ale bojí se něco říct, protože ji na školu přijali teprve nedávno a všichni zastávají názor, že se nic neděje. „Slíbila jsem Lucretii, že se na to podívám,“ skončila.

„Stejně se mi pořád nezamlouvá, že tu bydlíš sama.“ Jayovi připadalo, že všechno se nějak vymyká kontrole, všechno bylo maličko „mimo“ způsobem, který nedokázal přesně popsat.

„Je to jen byt. Promiň, ale pes tu nemůže zůstat. Totéž platí pro tebe. Tečka.“ Pokynula směrem k nástěnce a ukázala na list věnovaný Taře Atwaterové. „Zpátky k barvám. Tara je růžová, Monique zelená a Rylee modrá. Vidíš, že jsem vypsala místa, lidi a věci, který mohly mít společný, a pak jsem je spojila. Ty spojení mají dvě, tři nebo čtyři barvy.“

Vstřebával všechny informace. Překrývajícím se údajem, kde se barevné linky sbíhaly, byl kromě několika jednotlivých přátel nebo míst rozhodně rozvrh hodin zmizelých dívek. Všechny studovaly angličtinu a všechny chodily na přednášky hrstky profesorů, kteří tu učili.

Kristi se ozvala: „Tyhle dívky neměly moc kamarádů a jejich rodinný život byl bezvýznamný. Zkoušela jsem se spojit s jejich rodiči, ale v podstatě jsem nic nezjistila. Všichni zaujímají postoj, že ‚žádný zprávy, dobrý zprávy‘. Všechny ty holky si zažily nějaký průšvih. Drogy, alkohol nebo potíže s přítelem, a jejich rodiny už rezignovaly.“

„Co nějaký přítelkyně? Znáš to, ty co podepisujou esemesky NPN?“

„Jestli některá měla Nejlepší Přítelkyni Navždy, musím ji ještě najít. Ani Lucretia nepřiznala, že by měla k některý blízko.“ Kristi se zmateně zamračila, až se jí mezi obočím udělaly maličké vrásky. „Několikrát jsem se od té doby pokoušela Lucretii dovolat, a ještě se mi neozvala.“

„Proč?“

„To je otázka za milion,“ vzdychla Kristi, vzala do ruky pero a při přemýšlení s ním točila mezi prsty. „Skoro jako by měla pocit, že musí něco udělat, tak mi o tom řekla, a tím to skončilo.“

„Předala štafetu. Zbavila se pocitu viny z pomyšlení, že se něco děje, a hodila to na tebe.“

„Nebo lituje, že se o tom vůbec zmínila.“

Kristi postavila misku zpátky na stůl a Jay se po ní nepřítomně natáhl. „Takže ty studentky byly v podstatě samotářky. Nebo přinejmenším opuštěný.“

„Mluvila jsem s lidma z jejich ročníků i s jejich spolupracovníkama a všichni dokolečka opakovali ‚Vlastně jsem ji neznal nebo neznala‘ nebo ‚Byla dost uzavřená‘ a ‚Nechávala si všechno pro sebe‘.“

Jay si znovu prohlížel tabulky a zaměřoval se na oblasti, kde se linky scházely a proplétaly. Ukázal na předměty, které si zvolily. „Všechny chodily na psaní k Prestonovi, na Shakespeara k Emmersonovi, na žurnalistiku k Senegalový a na vliv vampyrismu ke Grottovi?“ Cítil, jak jím projíždí mráz. „Bože, na ty samý předměty přece chodíš ty, Kristi.“

„Já vím.“

„Ty to víš?“

Pokrčila rameny. „Není to tak divný. Ani neobvyklý. Školní učební plán navrhuje počítač, ne? Po blocích. Všechno záleží na hlavním předmětu studia. Takže tohle rozhodně nejsou zdaleka jediný studentky s takovýmhle rozvrhem. A existují tu rozdíly. Například Tara chodila k tvojí předchůdkyni doktorce Monroeový na kriminalistiku, Monique a Rylee si těsně před tím, než zmizely, zapsaly literaturu u doktorky Croftový, vedoucí katedry anglistiky. Ach a tady…“ Ukázala na Dionnin rozvrh a poklepala na poznámky. „Dionne vedle jiných předmětů chodila na náboženství k otci Tonymu a na úvod do trestního soudnictví k profesorce Hollisterový.“

„Nabitej rozvrh.“

„Myslím, že chtěla školu co nejdřív dodělat, tak si hodně nakládala. V semestru, kdy zmizela, si zapsala šest přednášek, osmnáct zápočtových hodin. A na část úvazku pracovala v místní pizzerii. Tady je další shoda. Všechny studentky bez výjimky účinkovaly pod záštitou anglistiky v moralitách otce Mathiase.“

„V moralitách?“

„Já vím. Trochu ujetý, viď? Jako kdyby vypadly z temnýho středověku. Ještě toho o nich moc nevím, ale slyšela jsem několik spolužaček na hodině o vampyrismu, jak si povídají, že první v tomhle semestru bude v neděli večer, tak jsem si myslela, že se tam podívám. Ty asi nechceš jít?“

„Chceš mě tam?“

Znělo to od něj jako pozvání na rande? Nejspíš ano, protože Kristi rychle vycouvala. „Ne, půjdu sama. To bude lepší. Lidi by si tě mohli všimnout.“

„Možná bych měl jít.“

„Ne. Myslím to vážně, Jayi. Tohle je moje záležitost.“

„Nelíbí se mi to,“ zamumlal. Jestli měla pravdu, tam venku se potuloval šílenec, který unášel studentky vysoké školy; jestli se pletla, něco ty dívky vyhnalo. Čtyři zmizelé studentky během jednoho roku na vysoké škole téhle velikosti, to bylo víc než neobvyklé, víc než podezřelé. „Nemůžu věřit, že vedení školy to nezajímá.“

„Správa školy se to snaží zamést pod koberec. Počet uchazečů klesl a oni nestojí o žádnou špatnou publicitu. Nadhodila jsem to při setkání s proděkankou pro studijní záležitosti a rovnou mě vykázala ze svojí kanceláře. Tvrdila, že si vymýšlím, a jednala se mnou, jako bych měla mor.“

„Ale povinnost…“

„Jen když to přiznáš. Oni se řídí heslem ‚nevidím zlo, neslyším zlo, nemluvím o zlu‘, a proto zlo neexistuje.“

„To mě podrž.“ Studoval tabulky a potřásal hlavou. „Tohle musíš vzít na policii.“

„Jo, jasně. Přemýšlej o tom.“ Dopila svou skleničku. „Řekněme, že napochoduju na Policii Baton Rouge. Na koho se obrátím?“ zeptala se s pokrčením ramen. „Nejspíš na někoho z oddělení pohřešovaných osob, ne? Nejspíš si s sebou vezmu tyhle tabulky. A pak řeknu… copak? Že jsem dcera toho neworleanskýho špičkovýho detektiva Ricka Bentze a že by mi měli věnovat pozornost? I kdybych se o něm nezmínila, dají si dvě a dvě dohromady a namíchnou se kvůli překročení soudních pravomocí a úředního postupu.“

Pootevřeným oknem nad dřezem se protáhla hubená černá kočka.

„Kdybych udělala něco tak absurdního, vyvedli by mě za ucho ven a tátu by si pozvali na kobereček. Ne, díky.“

Měla pravdu.

„Ahoj, Houdini,“ pozdravila, když kocour rychle seskočil z pultu a vrhl se pod pohovku. „Už se přátelíš?“ zažertovala, když kocour podezřívavě vykukoval ze stínů.

Jay nehodlal změnit téma. „Policie musí vědět, cos zjistila. Možná bys mohla zavolat otci a vysvětlit…“

„No jistě. Vyhnal by mě odsud takovou rychlostí, až by se mi hlava točila dokolečka.“

„To by nemohl udělat. Jsi dospělá.“

Zadívala se na něj, jako by byl pošahaný. „No jasně. To mu řekni ty! Buď mi přidělí zatracenýho osobního strážce, nebo přijede sám a usadí se přímo tady v bytě. Ne, informovat detektiva Bentze je naprosto vyloučený. Já jsem dospělá a uděláme to tak, jak chci já.“

„Ať je to jakkoli.“

„Přesně.“ Najednou se na něj usmála, protože vycítila, že se vzdal, přestože on si byl jistý, že na sobě nic neprozradil.

Bože, byla krásná. Snažil se to nevnímat, ale viděl to, když se na něj zadívala svýma neuvěřitelnýma očima. Na nepatrný okamžik cítil, jak se mu v žilách začíná vzdouvat žár, touha podbarvená vzpomínkami, jak ji vzdychající svírá a její zpocené tělo leží těsně vedle jeho. V puse mu vyschlo, odvrátil pohled a prudce si strčil obě ruce hluboko do předních kapes kalhot. Stiskl zuby, aby násilím potlačil to hloupé nutkání. Ona tu mluvila o únosech, možných vraždách čtyř studentek, a jeho vzrušoval pohled na ni.

Což bylo naprosto směšné. „Myslím, že radši půjdu,“ řekl.

„Ale pomůžeš mi?“

„Pokud po mně nebudeš chtít, abych porušil zákon.“

„Dobře, slibuju,“ prohlásila, ale okamžitě zrudla a zdálo se, že by si nejradši ukousla jazyk.

Nemusela říkat proč. Vzpomněl si, jak téměř před deseti lety vyslovila tentýž slib, když jí nasadil tenký prstýnek.

„Dobře,“ rychle vyhrkl, jako kdyby si na to nevzpomínal. Nebyl důvod hrabat se v minulosti. Sakra, byli tenkrát děti. „Uvidíme se na hodině.“ Nato odešel a ani se neohlédl přes rameno.

Jo, pomyslel si, když scházel se schodů, měl naprostou pravdu. Co se týkalo Kristi Bentzové, byl totální blbec.

13

Z valné části byly místnosti na chatu k ničemu.

Když Jay odešel, strávila Kristi víc jak hodinu vstupováním do internetových diskusí a chatováním s různými přezdívkami. Některé místnosti byly znepokojující, jiné hloupé anebo naprosto stupidní. Došlo jí, že jsou nejspíš plné dětí, které blbnou na počítači, když by měly spát. Nicméně ji zaujala jedna místnost věnovaná krvi v literatuře v protikladu k teatrálním představám vlkodlaků a upírů v jednadvacátém století. Většinu času jen sledovala ostatní a četla si rozhovory mezi několika účastníky. Zatímco v některých místnostech na chatu se se vší vážností probíral televizní seriál Buffy, přemožitelka upírů nebo série filmů Blade, v téhle místnosti se zabývali upíry v literatuře a Kristi měla na chvilku dojem, že diskusi nejspíš řídí sám doktor Dominik Grotto. Nějakou dobu se bavili o hraběti Draculovi, díle Brama Stokera, ptali se na Alžbětu Báthoryovou, hraběnku, která se koupala v krvi svých poddaných, a dokonce hovořili o Vladovi III. Narážeči, známém jako Vlad Dracula. Z diskuse vyplynulo, že právě on inspiroval Brama Stokera k vytvoření postavy hraběte Draculy. Některé hovory se točily kolem Sedmihradska a Rumunska a do protikladu dávaly fakta a smyšlenky. Navíc vyvstala spousta otázek o pití krve.

Ale celkem se zdálo, že v téhle místnosti se přítomní víc zajímají o samotnou podstatu, než že by se pokoušeli šokovat ostatní; ve svém hledání vypadali upřímní, ať už hledali cokoli.

Kristi si nalila sklenici dietní koly a pak si udělala poznámky o každém, kdo se na rozhovoru podílel, i o tom, jaké zastával názory. Přinejmenším si zapsala, jakou používají přezdívku. Zdálo se, že všechny obsahují nějakou zmínku o jejich hlavním zájmu. Protože chtěla působit nenápadně, zapsala se pod přezdívkou Abneg1984, ačkoli měla krevní skupinu 0 pozitivní a nenarodila se v roce 1984. Použila několik falešných přezdívek, aby zakryla svou pravou identitu, a každých pět minut pokládala jednu, dvě otázky, jen aby si ostatní nemysleli, že je špehuje.

Což byl pochopitelně celý smysl jejího připojení k chatu v takovouhle nekřesťanskou hodinu.

Trošičku to připomínalo žonglování, protože měla otevřeno několik oken najednou. Každým získala přístup do jiné místnosti a zprvu měla potíže sledovat všechny rozhovory. Velmi brzy však pochopila, o co jde, a z několika, které se zdály mimo předmět jejího zájmu, vyskočila. Ona potřebovala najít další lidi připojené z Baton Rouge nebo alespoň z Louisiany. Neexistovala žádná možnost, jak to podle přezdívek poznat, a pokud mohla soudit, diskutující mohli být z kteréhokoli koutu známého vesmíru.

Připomínalo to příslovečné hledání jehly v kupce sena, i když se pokusila zúžit počet místností zmínkou o Louisianě.

Nakonec se v té intelektuálně se tvářící místnosti objevila poznámka o škole Všech svatých a o vampyrismu.

„Bingo,“ zašeptala Kristi, jako kdyby se bála, že by ji ostatní účastníci chatu mohli zaslechnout. Naštěstí měla mikrofon i kameru na notebooku vypnuté. Nemohla uvěřit svému štěstí. Kdosi pod jménem Dracoola žil někde poblíž. Nebo měl alespoň kontakty na školu.

Číhala. Vyčkávala. Snažila se číst mezi řádky, dokonce zašla tak daleko, že si představovala jednotlivé osoby. Většina měla i svou vlastní ikonku. Nejčastěji se na ní objevovaly krvavé kapky, zakrvácené tesáky a letící netopýři. Lidé přicházeli a odcházeli, ale zdálo se, že někteří tu tráví celou noc. Jedním z nich byl JenO, který nakonec zmínil přednášky doktora Grotta.

Kristi pocítila záchvěv očekávání. Věci se přiblížily k domovu. „Konečně rozumná řeč.“

Několik lidí souhlasně odpovědělo. Kristi si rychle poznamenala jejich přezdívky – Dracoola, JenO, Masozravec18, Sexyvamp21, Pansmrti7 a Domina. „Ts,“ pronesla Kristi směrem ke kocourovi, který se v polovině cesty ke své misce náhle plaše zarazil. „Kdo jsou ti lidi?“ Houdini se přitiskl na zeď a všechny svaly měl napjaté.

Kristi se snažila vymyslet způsob, jak vhodně zmínit zmizelé dívky, ale rozhovor se neubíral tímhle směrem, a ona se chtěla skamarádit s těmi podivíny, co tráví noci povídáním s cizími lidmi o krvi a upírech a dalších nadpozemských stvořeních. Nechala jiné, aby řídili diskusi, a stále se snažila něco zjistit, zaregistrovat nějakou nepatrnou zmínku o vampýrských kultech na škole či nějakou narážku na ženy, které se ztratily. Jeden z těch, co se připojili o dost později, měl přezdívku DrDoNoGood a na jeho otázkách bylo něco, co jí připadalo povědomé a známé, až to Kristi znepokojilo.

Znala toho muže?

Nebo to snad byla žena?

Lékař? Nebo jím chtěl být? PhDr.? Nějaký fanoušek Jamese Bonda/Iana Fleminga, protože jeho přezdívka odkazovala na Dr. No?

Položil další otázku a Kristi ztuhla. Tentýž dotaz viděla ve svých poznámkách z hodiny doktora Grotta.

Mohl být DrDoNoGood virtuální přezdívkou pro doktora Dominika Grotta?

Myšlenky se jí rozběhly. Co znamenalo jeho jméno? Nebo dělala uprostřed noci ukvapené závěry? Či snad…

Tep jí poskočil, když si přečetla jen velká písmena v jeho přezdívce. DDNG nebo DrDNG.

Nezačínalo Grottovo prostřední jméno na N? Nebo zase za každou cenu hledá spojitost? Z ničeho dělá případ? Neviděla někde Grottovo jméno? Na něčem, co dostala ze školy?

Dělila svou pozornost mezi displej notebooku a poličku na knihy nad stolem, kde měla školní příručku. Byla celá ohmataná, s oslíma ušima, ale rychle nalistovala sbor Vysoké školy Všech svatých. „No tak, dělej,“ mumlala a stěží zvládala sledovat rozhovor, kde probíhala diskuse o rituálním pití krve a sexualitě spojené s tímto aktem.

„Fuj.“ Otřásla se. „Díky, ne.“ Obracela stránky a nakonec uviděla fotografii doktora Grotta. Kruci, ten byl ale pěkný. Pronikavé oči, pevná brada, vysoké čelo a tmavé vlasy. Pod fotografií si přečetla: Dominik Nicolai Grotto, PhD.

Mohla to být tedy pravda?

DrDoNoGood a doktor Dominik Nicolai že by byli jedna a táž osoba?

Nemohla to nijak dokázat, ale pocítila vzrušení, tentýž instinkt, který míval její otec, když našel vodítko ve zvrácené hře nějakého šíleného maniaka.

„Jaký otec, taková dcera,“ zahučela a položila prostou otázku týkající se jeho přednášek.

Přemýšlela, jestli existuje způsob, jak odhalit jeho identitu, nějaká cesta, jak ho přimět, aby ji přiznal. Snad by mohla podnítit jeho ješitnost, stěžovat si na něj jako na učitele a uvidí, co se stane.

Stále si četla rozhovor, teď diskutovali o kulturních zvycích a lidské krvi, ale vyndala si své poznámky ze školy. Snad kdyby ho citovala, dostala by odpověď… A kdyby o něm řekla něco v tom smyslu, že je víc herec než intelektuál, že ho víc zajímá teatrálnost než literatura, byla si jistá, že by to nedokázal jen tak přejít. Na displeji si otevřela ještě jedno okno s programem, ve kterém si ukládala své poznámky, ale než mohla položit zásadní otázku, odhlásil se.

„Co? Ne!“ vykřikla a rychle znovu otevřela ostatní místnosti chatu, protože doufala, že se v některé objeví. Ale nikde ho nedokázala najít. Pokud vstoupil do jiného internetového chatu, bylo to do takového, který nenašla. „To je ale smůla!“ Odhodila školní katalog stranou a chystala se zavřít okna chatu, když v místnosti nedávno opuštěné člověkem s přezdívkou DrDoNoGood uviděla zvláštní otázku.

Pansmrti7 se ptal: Nosíš ampulku?

Kristi ztuhla.

Tři lidé odpověděli ano, zatímco jeden, Masozravec18, napsal jen otazník. Masozravec to očividně taky nepochopil. Jeden člověk neodpověděl vůbec a dva napsali ne. Kristi se rozhodla, že půjde s davem, a taky napsala ano.

Masozravec18 vytvořil celý řádek otazníků. Očividně byl úplně mimo.

„Vítej do klubu,“ zamumlala Kristi a přemýšlela, jak by mohla diskusi rozhýbat. Pak si na něco vzpomněla – nezmínila se Lucretia, že některé členky „kultu“, které chodily na hodiny k doktoru Grottovi, nosily ampulky s vlastní krví?

Pansmrti7 se zeptal: Čí?

Kristi zírala na displej a srdce jí bušilo při pomyšlení, že mohla narazit na spojení, které přesně potřebovala, aby dokázala zjistit víc o upírském kultu, který údajně existoval na půdě školy. Ale musela být opatrná, nesměla odpovědět moc rychle. Co když se pletla? Co když jí Lucretia řekla mylnou informaci? Prsty měla připravené nad klávesnicí a čekala.

Jako jediný odpověděl člověk s přezdívkou JenO: Svou. Čí jinou?

Kristi se zakřenila. „No to se podívejme.“

Nikdo další neodpovídal, ale Kristi chtěla tohle téma udržet. Následovala osobu JenO a napsala: Svou vlastní.

Ostatní lidé, kteří nosili ampulku, se uchýlili k podivnému mlčení, a teprve až teď odpověděli stejnými slovy jako JenO. Zdráhali se říct pravdu, anebo jako Kristi sledovali své vlastní cíle?

Poprvé od okamžiku, kdy vstoupila do chatu, cítila, že se někam posouvá, a stěží se dokázala ovládat. Přemýšlela a přitom si skousla ret tak silně, až jí z něho málem vytryskla krev. Kristi si byla jistá, že JenO o tom všem dost ví. Tak kdo to byl? Muž, nebo žena? Jak, pokud vůbec, byl ten člověk napojený na kult? Kristi se pokoušela představit si, kdo JenO je. Někdo ze třídy doktora Grotta? Někdo, koho vídá pokaždé, když překročí práh posluchárny? Odkazovalo jeho nebo její jméno, stejně jako Kristino, kvůli tomuhle chatu na krev? Znamenala přezdívka JenO krevní skupinu 0?

Kristi pocítila záchvěv vzrušení a sotva dokázala sedět klidně. Tušila, že ta osoba je ženského pohlaví, ačkoli nedokázala přesně vyjádřit proč. Zkrátka to cítila. Skoro jako kdyby si to vybavila ve vzpomínkách.

Mohla být pravda, že JenO skutečně nosila ampulku s vlastní… Ach, bože. Vtom to Kristi došlo. Věděla, kdo ta osoba je! Byla si tím jistá. Cožpak neslyšela o studentce na škole Všech svatých, která si říkala jen iniciálou? Jen „O“?

Kristin otec se o té dívce zmínil. Vyslýchal „O“, když před několika lety vyšetřoval vraždu. Byl to jeden z případů spojených s Nemocnicí Panny Marie, opuštěného psychiatrického sanatoria, rozkládajícího se několik kilometrů za New Orleansem. Jedna z obětí tohohle šílence byla studentkou na Všech svatých.

Detektivové Bentz a Montoya jeli do Baton Rouge, kde vyslýchali studenty, rodiny i zaměstnance. Mezi nimi byla i dívka, která kolem krku nosila ampulku s vlastní krví.

Kristi se z toho spojení téměř zatočila hlava. Natáhla si ruce za hlavu a slyšela, jak jí luplo v zádech, ale pohled neustále upírala na debatu na monitoru. Horečnatě vzpomínala a vybavila si rozhovor odehrávající se v otcově obývacím pokoji. Tehdy už s ním nebydlela, ale zašla k němu na návštěvu. Olivia doma nebyla, ale Bentz s Montoyou mluvili o tomhle případu, a Montoya zmínil něco o „divný holce, co vyznává styl gothů“ a která nosila vlastní krev. Nechtěla, aby se jí říkalo Ophelia, což bylo její jméno. Řekla detektivům, aby jí oslovovali „O“ nebo „Jen O“.

V Grottově třídě byla dívka jménem Ophelia, mrzutá, tichá studentka, která vždycky sedávala v zadní části posluchárny. Kristi se s ní vlastně nikdy nesetkala tváří v tvář a nedostala se k ní tak blízko, aby si všimla, jestli nosí na krku řetízek s maličkou ampulkou plnou vlastní krve.

Ale to se mělo změnit.

Ačkoli představa, že si dá někdo tu práci a vykape krev, zapečetí ji do maličkaté lahvičky a pak ji nosí… Bože, to bylo skutečně za hranicí normálnosti.

Displej zamrkal, protože se JenO odhlásila z chatu.

Kristi pocítila zklamání. Věděla, že stojí na okraji něčeho důležitého, i když si nebyla jistá, co to je. Podívala se na hodiny na obrazovce počítače a zasténala. Byly skoro dvě a brzy ráno musela do školy. Navíc si opravdu potřebovala promyslet, co se na chatu dozvěděla. Zpracovat to. Nejspíš bylo dobře, že JenO opustila místnost, ve které to očividně šlo s kopce. Dokonce i Masozravec18 to vzdal a odhlásil se.

Protože Kristi už pálily oči jednak z nedostatku spánku, jednak z usilovného sledování monitoru, zavřela všechna otevřená okna a přemýšlela, jak se přiblíží k tiché dívce O, jak ji přiměje, aby přiznala, že je JenO. Pokud ampulku uvidí, mohla by tím rozhovor začít, ale Kristi bude muset předstírat, že je někdo jiný, protože Abneg1984 se vychloubala, že nosí vlastní krev, a to Kristi zfalšovat nedokázala. Pokud lidé nosící ampulku patřili k nějakému kultu, nejspíš užívali stejnou ampulku, možná i totožný řetízek, na kterém visela, něco stejného, podle čeho by bylo hned jasné, kdyby přišla s podvrhem. Třeba měly ampulky určitý tvar, bylo na nich něco vyrytého nebo byly z tmavého skla… Ach, nedokázala o tom teď přemýšlet.

Zívla, znovu se protáhla a záviděla kocourovi, který už byl zalezlý ve své skrýši.

Nebyla si jistá přesným významem toho, co dnes zjistila, ale rozhodně se zdálo, že to má hodně společného s přednáškami doktora Grotta o vampyrismu. Možná kult, o kterém se zmínila Lucretia, existoval v rámci jeho třídy.

„Netuším, co se tu kruci děje, ale rozhodně se dostávám blíž k něčemu…, k něčemu, z čeho bude zatraceně dobrá kniha,“ pronesla nahlas, když vypnula notebook a pozorovala, jak monitor zčernal.

Proč by pro boha živého někdo nosil ampulku s vlastní krví? A co to mělo společného, pokud vůbec něco, se studentkami, které zmizely?

Přešla k oknu, ze kterého bylo vidět na školní pozemek.

Někde tam venku se pohyboval dravec, někdo lovící mezi studentkami, které si zvolily určitou kombinaci přednášek a seminářů. „Tak kdo jsi, ty zvrácenej bastarde?“ zašeptala. „Kdo sakra jsi?“

~~~

Bylo dlouho po půlnoci a Vlad cítil neukojitelný hlad, chtivost, se kterou už nedokázal bojovat. Myslí mu hřměla potřeba zabíjet. Blížil se k New Orleansu a pneumatiky jeho dodávky vyzpěvovaly na vozovce. Provoz byl v tak pozdní hodinu řídký a nepravidelný.

Tím líp.

Dnes v noci neměl lovit.

Bylo to nebezpečné.

Snadno mohl udělat chybu.

A čí by to pak byla vina?

Pouze jeho.

Tohle věděl. Navzdory tomu Vlad nedokázal dál čekat. Byl si vědom, že existuje přesný postup, důvod, proč se zabíjením vyčkávat.

A přesto pro něj bylo nemožné potlačit nutkání, a pro tohle měl své „podřadné oběti“, ženy, které mu postačí fyzicky, i když ne intelektuálně.

Navíc potřeboval vyřídit nějaké záležitosti. Musel se vypořádat s jedním rebelem, umlčet jeho špatné svědomí, nebo by bylo všechno ztraceno. A to nemohl připustit.

V hlavě mu začalo tepat.

Byl prázdný. Hladový. Toužil po vzrušení ze zabíjení.

Už to dál nedokázal vydržet.

A namlouval si, že dnešní smrt bude obětí pro ni, pro tu, se kterou byl navždy spojený, pro tu, které byl předurčený.

A snad tohle neplánované zabití další podřadné osoby svede policii z cesty a vyšle ty, kteří již něco tuší, na špatnou stezku v jiném městě.

Nedělej to. Jestli podlehneš pokušení, jestli zabiješ, můžeš být odhalen a strhnou ti masku z obličeje.

Začala se mu třást ruka, když zvažoval, že otočí, odolá pokušení, které v jeho těle žilo vlastním životem, potřebě tak prudké, že byl jejím otrokem.

Ochotným otrokem.

Ztěžka polkl a pocítil strašlivou prázdnotu. Ruka se mu na volantu uklidnila, když v dálce zahlédl jasná světla New Orleansu zářící proti noční obloze.

Nebylo cesty zpátky.

Znal tu, kterou chtěl…, dokonalou ženu. Její pleť byla téměř průsvitná, krk měla dlouhý a svůdně zakřivený a tělo pevné a vyvinuté. Pokožka mu zrudla a jeho vlastní tělo se rozpalovalo při pomyšlení, jak se jí zmocní.

A zmocní se jí živé…, ach, musí být naživu, aby pochopila, že jim bude patřit drsné, dlouhé spojení vášně a chtíče, při němž bude moct uspokojit každý jeho požadavek. A pak mu odevzdá svůj největší dar – svou krev.

Ach, jak se jí dnes v noci zmocní.

V žilách se mu takovými myšlenkami rozproudilo horečnaté očekávání a on vychutnával představy, co všechno jí udělá. Předtím. A potom.

Očekáváním a touhou se mu z hrdla vydralo tiché zachroptění. Slyšel vlastní krev bouřící mu v žilách, cítil, jak mu tep poskočil vyhlídkami na noc, kterou měl před sebou.

Na nepatrný okamžik zavřel oči a cítil, jak má tvrdou a mohutnou erekci. To bylo v pořádku. Bylo to nezbytné. Potřeboval pevné, nezvratné rozhodnutí, testosteronem poháněnou ryzí vůli, která ho činila bystrým, lstivým a nemilosrdným.

Ve zpětném zrcátku zachytil svůj odraz a usmál se své proměně. Jeho převlek byl dokonalý. Nikdo ho nepozná. Dychtivě sjel z dálnice přesně tam, kde chtěl, pak se proplétal městem a prázdnými ulicemi projížděl opatrně a pomaleji, než mu dovolovala nejvyšší povolená rychlost. Věděl, kde zaparkovat, kde počkat.

Tuhle si plánoval dlouhou dobu. Byl si jistý, že jednou podlehne svým potřebám a bude hledat někoho podřadnějšího, někoho, kdo ho uspokojí na několik příštích dnů. Dokud nepřijde na řadu další.

Ulice, ve které zastavil, byla téměř prázdná, protože se jednalo o část města, kde hurikán zuřil velkou silou. Viděl několik zaparkovaných aut, některá opuštěná a určená k odtahu, pár dalších zabíralo části rozbité silnice. Stáhl okénko a zhluboka se nadechl chladného zimního vzduchu. I tady, v pusté části města, se louisianská noc zdála živá. Slyšel zvuk bzučícího hmyzu, šum netopýřích křídel za letu a všechno i vnímal – krysu cupitající do kanálu, mývala pátrajícího v ulici po odpadcích, hada plazícího se po kmeni vzhůru.

Z dálky k němu doléhaly tlumené zvuky provozu na dálnici. Občas noc prořízly reflektory a kolem projelo auto.

Rozšířil nozdry a vdechoval všechny vůně. Oči mu snadno přivykly na tmu. Chtíč byl jeho stálým společníkem. Provázel ho od jedenácti nebo dvanácti let, možná i déle…

Pohodlně se na sedadle opřel a rukama poklepával na volant. Měl vyhlídnuto několik podřadných, po kterých toužil, ty, jejichž životy budou uchváceny bez složitých rituálů patřících jen vyvoleným, ty, které označil jen s cílem získat jejich krev. Žena, kterou obětuje dnes v noci, nebude několik dní nikomu chybět. V tom byla dokonalá.

Věděl, že přijde. Sledoval ji už dřív, několikrát se s ní setkal tady v New Orleansu. Byla nádherná, měla vypracované tělo, ale neměla žádný zájem pozvednout si mysl. A to byla její chyba. Její duše nemohla být povznesena. Nepatřila mezi královny, jen mezi služebné.

Jako ty, peskoval ho nepříjemný hlas v mysli, Jsi snad pán? Samozřejmě že ne! Už dávno ses vzdal svobodné vůle a tady sedíš a řídíš se pravidly, která ti připadají svazující. Ať si to připustíš nebo ne, kolem krku máš řetěz, a pořádně utažený.

Před takovými tvrzeními uzavřel svou mysl, protože věděl, že je to rouhání. Tehdy ji zahlédl. Šla sama, přítelkyně, se kterou občas chodívala, dnes chyběla. Dobře. Na vysokých podpatcích se pohybovala svižně a její kroky byly ostré a zvučné. Rozhodné. Znak silné ženy.

Tanečnice.

Říkala si Svůdná Esther, ale její skutečné jméno bylo Karen Lee Williamsová.

Na sobě měla minisukni, kratičký top a džínové sako a vykračovala si po téhle opuštěné ulici, až jí podpatky cvakaly o chodník. Nejspíš znala bezpečnější cesty, ale tohle byl nejrychlejší a nejpřímější způsob, jak se mohla dostat ke svému malému domu.

A skvělé místo, kde se ztratit.

Počkal, až bude o téměř celý blok dál, a pak tiše vyklouzl z vozu. Nerozsvítilo se žádné světlo, žádný alarm, ozvalo se jen nepatrné cvaknutí dveří.

Přestože byla tma, zaostřil na ni své oči. Pohyboval se rychle, ukrýval se ve stínech a držel se u prázdných budov. Bylo těžké uvěřit, že se najde tak hloupá žena, aby se dala pěšky zkratkou, když se předtím celou noc svíjela u tyče pro peníze. Pro peníze, které využívala, aby živila svůj zlozvyk místo svého dítěte.

Zasloužila si zemřít.

A měla štěstí, že se tu objevil, aby ji zachránil od tak bídné existence.

Slyšel, jak si na svůj život stěžuje, na nespravedlnost, kterou na ni osud uvalil, ale nechtěla se změnit. Byly to jen jalové řeči, které používala, aby vzbudila jeho účast.

Usmál se pro sebe a sledoval ji, pak si zkrátil cestu přes několik prázdných pozemků, kde se se svým zbystřeným zrakem obratně vyhýbal suti, krysám a psům, hledajícím potravu.

Dnes v noci, pomyslel si a krev mu přitom vyzpěvovala v žilách, ji zbaví jejího utrpení.

~~~

Karen byla podrážděná. Nervózní.

A hnusil se jí její život plný zmatků.

Nakonec došla k závěru, že to byla špatná noc. Blížila se k domovu na vysokých podpatcích, ve kterých ji začínaly bolet nohy. Procházela částí New Orleansu, kde se kdysi cítila bezpečně, ale teď byla maličko nesvá. Neměla však na výběr: tahle cesta představovala nejrychlejší způsob, jak se dostat domů, když se její auto před několika týdny porouchalo, a ona si nemohla dovolit taxík.

Navíc potřebovala trochu času, aby se nadýchala čerstvého vzduchu a popřemýšlela. Chtěla uniknout té dunící hudbě, hýkajícím zákazníkům a pachu zvětralého piva a cigaret. S klubem to šlo s kopce. Noc byla maličko chladná a čím dál se dostávala od ulice Bourbon, tím klidnější a mírumilovnější jí okolí připadalo. Dokonce se jí zdálo, že cítí řeku, což byl však nejspíš jen výplod její představivosti.

Tancovala až do jedenácti, kdy ji přiměl odejít z jeviště nejnovější „objev“ Velkého Ala, dívka, které nebylo o den víc než šestnáct let, pokud se Karen nepletla. Ale dívka Baby Jayne s nevinným panenkovským make-upem, dlouhými blond copy, které jí padaly až téměř na pevný malý zadek, byla oblečená do průhledného dětského oblečení a měla poprsí, jež by jí záviděla i Dolly Parton. Tahle dívka přiměla všechny zákazníky, aby se nahrnuli na popůlnoční představení, i když se u té zatracené tyče chovala neohrabaně. Karen viděla skoro celé představení té mladé ženy, strávila spoustu času skrytá u dveří a pozorovala přisprostlé pohyby Baby Jayne. V jejím tanci se neskrývalo žádné svádění, žádný sex-appeal, byl příliš přímočarný.

Teď bylo pozdě.

Skoro tři ráno.

Nebylo to spravedlivé.

To, že ve třiceti Svůdnou Esther tak degradovali. Její „dýška“ byla před několika lety obrovská – někdy si za jednu noc vydělala tolik, že zaplatila nájem, a dokonce jí zbylo i na trochu koksu – ale teď po hurikánu, který takřka smetl celé město, a když se navíc do podniku vecpala Baby Jayne, měla Karen štěstí, když vydělala dost peněz, aby každý měsíc zaplatila účty. Což bylo nejspíš dobře. Kdyby měla peníze nazbyt, určitě by si našly cestu do jejího nosu. Už přes dva měsíce byla čistá a rozhodla se, že taková i zůstane. Dá si život dohromady. Hergot, nemohla přece tancovat věčně.

Dál mířila k malému domku, který byl při hurikánu jako zázrakem poškozen jen mírně. Za to byla neskonale vděčná.

Přešla ulici a měla pocit, jako by ji někdo pozoroval, což bylo směšné. Prokristapána, to bylo její zaměstnání, aby po ní muži házeli očima, a čím víc, tím líp. Ona věděla, jaký je to pocit.

Cvak, cvak, cvak. Její kroky pravidelně dopadaly na to, co zbylo z chodníku. Oči upírala před sebe, jak se na popraskaném betonu bála chybného kroku, po kterém by skončila s podvrtnutým kotníkem. Co pak? Její kariéra by definitivně skončila.

Možná nastal čas, aby urovnala záležitosti s mámou a děckem a přestěhovala se zpátky do San Antonia. Tak by přinejmenším mohla vídat svou dceru častěji než jednou nebo dvakrát za měsíc. Usmála se pro sebe, když pomyslela na Darcy. Její holčička to dotáhne daleko. V deseti letech měla jeden z nejlepších prospěchů ve čtvrté třídě a ten umělecký předmět, který pro Karen vyrobila k posledním Vánocům, byl kouzelný. To dítě bylo génius, ačkoli mělo nemožného otce, momentálně sedícího ve vězení za přechovávání drog, a matku, která tancovala na jevišti a šest dnů v týdnu se milovala s kovovou tyčí.

Ulicí zvolna projíždělo auto. Karen pokračovala v chůzi. New Orleans se stával čím dál nebezpečnějším, a jestli se dalo věřit údajům v novinách, nárůst zločinnosti dosáhl nebeských výšin. Ale ona byla opatrná. Nikdy se nevydala sama ven bez malé pistole zastrčené pod sakem. Kdyby se ji někdo pokusil obtěžovat, bude připravená.

Auto kolem ní bez potíží projelo, ale ona stále pociťovala nervozitu. Něco nebylo v pořádku. Po rajonu Svůdné Esther dupalo ještě něco jiného.

Pocit, že ji někdo pozoruje, nebo snad dokonce sleduje, ji dál provázel. Odvážila se k rychlému pohledu přes rameno, ale nikoho nezahlédla…, nebo ano? Neschovával se někdo mimo její zorné pole?

Naskočila jí husí kůže a tělem jí zacloumal strach, který ji popoháněl. V těch zatracených botách už málem utíkala.

Neblázni. Necháváš se unášet svou představivostí.

Otevřela ale klopu kabelky, aby případně jedním rychlým pohybem stiskla pistoli, mobil nebo plechovku s pepřovým sprejem. Znovu se podívala přes rameno, ale nikoho neviděla.

Dobře. Byla jen tři bloky od svého domu a blížila se k bezpečnější oblasti, kde škody způsobené záplavami byly minimální a velmi rychle byly odstraněny, pouliční osvětlení fungovalo, přinejmenším ve čtvrtině domů někdo bydlel a další čtvrtina se čistila a renovovala.

Pospěš si, pospěš si, pospěš si!

Kráčela tak rychle, že se jí téměř nedostávalo dechu. Ona, která se pyšnila tím, jak má díky tanci vytrénované svaly a jak ji udržuje v kondici. Došla ke kuželu světla z první pouliční lampy na své cestě a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Ještě jednou se za sebe podívala a pak si uvědomila, že stojí ve světle, kde se může stát snadným terčem.

Už jsi skoro doma, holka. Pokračuj dál. Rychle.

Uviděla na rohu svůj domek a vynadala si, že zapomněla rozsvítit alespoň jedno světlo. Hrozně nerada se vracela do temného domu, ale aspoň že už byla doma.

Popoběhla po novém chodníku a čerstvě opravených vstupních schodech. V ruce držela klíč. Na verandě otevřela vrzající dveře proti mouchám, pak odemkla patentní zámek a ramenem se opřela do nových dveří.

Uvnitř hned ucítila pach čerstvé barvy, zajistila za sebou dveře a sáhla po vypínači. Dům byl tichý. Podivně tichý. Nehučela v něm lednička. Žádné šumění vzduchu od větráků. Otočila vypínačem.

Nic se nestalo.

Světlo ve vstupní hale zůstalo temné.

Skříííííp.

Zvuk podrážky na podlaze?

Ach bože, někdo byl uvnitř?

Srdce se jí divoce rozbušilo strachy, když zkoušela jiné vypínače. Žádné světlo. Jednou rukou zašátrala v kabelce po pistoli, zatímco druhou se snažila odjistit dveře.

Cizí ruka se sevřela kolem její.

Hrubě.

Pevně.

Surově.

Drtila jí prsty a ona začala křičet. Ihned jí druhá ruka zakryla ústa.

Ach bože, ne! Zuřivě sebou zmítala. Svíjela se. Zakousla se do kůže překrývající jí rty. Kopala ho do nohou, ale jeho stisk jen zesílil.

„Uklidni se, Karen Lee,“ pronesl hlasem, který byl stejným dílem svůdný jako děsivý.

On věděl, kdo je? Tohle nebyla náhoda? Prala se o to usilovněji.

„Nemůžeš s tím nic dělat,“ přesvědčoval ji. „Nemůžeš nikam utéct.“

Tak v tom se právě pleteš, ty úchyle, pomyslela si, když se prsty dotkla chladné kovové pistole. Popadla zbraň, vytrhla ji z kabelky a slyšela, jak taška s tichým bouchnutím dopadla na podlahu. Zvedla ruku nahoru připravená poslat toho zmetka rovnou do pekel, když opravdu jen na okamžik zahlédla jeho obličej. Málem pistoli upustila.

Probodávaly ji rudé oči, podělané rudé oči, z hloubi záhybů nějaké černé kapuce.

Obličej černý jako noc s upířími rysy a červenými rty byl jen několik centimetrů od jejího. Tvář zla, pomyslela si šíleně.

Ach bože! Málem se počurala.

Ovanul ji horký dech.

Do prdele.

Bojovala. Prala se. Ačkoli se třásla od hlavy k patě. Snažila se odjistit pojistku a zároveň se pokoušela myslet jasně. Musela jen zdvihnout zbraň, zamířit s ní přes rameno a vystřelit.

Ale koutkem oka něco zahlédla, ten ďábel z pekla odtáhl odporné rty a odhalil strašlivou řadu ostrých bílých zubů.

Dobrý bože!

Odjistila pojistku.

Okamžitě švihla rukou vzhůru.

Zuby prořízly kůži.

Vyřinula se krev.

Paží jí projela bolest.

Stiskla kohoutek.

Prásk! Zbraň vystřelila.

Zaburácela jí vedle ucha.

Vzduch naplnil pach střelného prachu.

Ale útočník ji dál držel, zkroutil jí ruku, takže byla bezmocná a nohama ho už nemohla kopat. Měla vyvrácené rameno a pulzovala jí v něm bolest.

Ach bože, netrefila ho. A ta bolest…, nesnesitelná. Oslepující. Pomoz mi, Pane, pomoz mi ho přemoct!

Prohnula záda a stále se snažila bojovat, protože doufala, že se jí naskytne příležitost kopnout ho dobře mířenou ranou do holeně nebo do jeho mizerného rozkroku. Ale byl těžký a silný. Samé šlachy, svaly a odhodlání.

Rozdírala ji bolest.

Nohy se jí podlamovaly.

Ve tmě viděla, jak se k ní přibližuje podlaha, a teď už mohla jen doufat, že někde někdo uslyšel výstřel.

Prásk! Hlavou prudce narazila do nové dřevěné podlahy.

Málem omdlela bolestí.

Padl na ni, sedl na ni obkročmo a přesunul ruce. Než stačila vykřiknout, prsty jí stále silněji svíral hrdlo. Vzpírala se, protože ji děsily rudé oči žhnoucí záští, a tak ho tloukla rukama a škrábala kůži na jeho těle. Jestli ji měl zabít, Bůh ví, že mu to neusnadní.

Ale pálily ji plíce, volaly po vzduchu a ruce na jejím krku se svíraly čím dál víc, takže měla pocit, že jí snad oči vylezou z důlků.

Horečnatě kopala a svíjela se.

Její plíce tím tlakem vybuchly.

Před očima se jí začala rozprostírat temnota.

Ne! Ne! Ne!

Pokusila se vykřiknout, ale nepodařilo se jí to, nedokázala se ani nadechnout.

Ach bože, ach… Bože…

Nohy se jí přestaly hýbat.

Ruce měla jako z olova.

Pálení v plicích se změnilo v nelidské utrpení.

Nech mě zemřít, Bože, prosím. Ukonči tohle mučení!

Sklonil se a v mlze, která ji obklopovala, zahlédla jeho špičáky. Bílé. Lesklé. Ostré jako jehla.

Věděla, co přijde.

Rychlé bodnutí. Rychlé, ostré štípnutí bolesti. Jeho ruce povolily stisk a ona s chrčivým zasyčením nasála vzduch.

Ale bylo pozdě.

Věděla, že zemře.

14

„Jestli si je budete chtít nechat celej den, musíte je vrátit zítra do,“ prodavač v maskáčovém tričku a špinavých džínách se podíval na hodiny visící nad dveřmi půjčovny Vše k pronajmutí, „do devíti třicet šesti, ale já vám to napíšu do deseti.“ Mrkl na Kristi a jeho úsměv odhalil mezery mezi zuby se skvrnami po tabáku. Snažila se to nevnímat.

„To je od vás milé,“ řekla a vynasnažila se, aby to neznělo ironicky. Byl to koneckonců mladý kluk.

Asi osmnáctiletý „Randy“, jak hlásalo jméno na cedulce na tričku, byl vytáhlý a bojoval s rozsáhlým akné, ale přesto se s ní snažil flirtovat. Kristi mu úsměv opětovala. Alespoň jí v tomhle zaprášeném skladišti plném nářadí pro domácí kutily pomohl najít správné pákové kleště, které potřebovala. „Dělá to třicet babek.“

„Vážně?“

„Ano, madam. Takový věci nejsou levný.“

To je pěkná zlodějna, jasně že jsou drahý, ale kolik můžou skutečně stát úplně nový? „Fajn,“ prohlásila s nepatrným nádechem sarkasmu.

„Tak co se vám stalo?“ zeptal se Randy, upravil si na hlavě baseballovou čepici a zjevně se snažil zapůsobit. „Zapomněla jste kombinaci zámku?“

Jo, to jsem celá já, zkrátka pitomá ženská se špatnou pamětí. „Něco takového,“ řekla, podala mu dvě dvacetidolarovky, počkala, až jí vrátí zpátky, a odmítla jeho nabídku, že jí nářadí s dlouhými rukojeťmi pomůže odnést ven. „Díky, zvládnu to,“ řekla, strčila si deset dolarů do peněženky a přehodila si řemen kabelky přes rameno.

„Jestli s nima budete mít potíže, víte, protože jste žena a tyhle jsou vyrobený pro chlapy, možná si budete chtít půjčit pilu na železo.“ Přikývl, jako kdyby souhlasil sám se sebou. „Ta vám pomůže.“

„Budu si to pamatovat,“ prohlásila, ale v duchu se naježila. Nebyla přece nějaká ubohá, malá, křehká husa, proboha, ale udržela svůj ostrý jazyk na uzdě, když odnášela pákové kleště ven. V osmnácti taky nebyla žádný Einstein, a tak nebyl důvod pouštět se s obsluhujícím do hádky.

Uvažovala, že požádá Jaye, aby jí s jejím novým plánem pomohl. Tušila, že by mohl tyhle velké kleště mít a ona by si tak ušetřila třicet dolarů, ale na druhou stranu chtěla jeho účast na celém případu omezit. Tak především si špatně vykládal její zájem. Jako by si myslel, že se snaží dát si s ním rande, a to tedy rozhodně nezamýšlela. Takže bylo jen dobře držet ho v dostatečné vzdálenosti. Kladl by příliš mnoho otázek a to, co dělala, hraničilo s překročením zákona. Už tak by se dostal do pěkné kaše, kdyby ho chytili, jak získává ze školních a policejních záznamů informace, které po něm chtěla. Pokud by toho tolik pro ni vůbec udělal. Nebyla si jistá, že by překročil jistou hranici, a tak se s ním nepodělila o všechno, co jí Lucretia pověděla o upírech a kultech. I tak bylo obtížné Jaye přesvědčit, a to nezmiňovala surrealistické záležitosti subkultury gothů.

A navíc, říkala si, když její tenisky skřípěly na štěrku parkoviště půjčovny plného otřískaných dodávek a několika monster trucků, některé věci musela udělat sama. A vlámat se do sklepní kóje s osobními věcmi Tary Atwaterové byla jedna z nich, navzdory tomu, co si osmnáctiletý expert Randy myslel. Vklouzla za volant a nastartovala. Na předním skle se usadil prach a vnitřek vozu byl vyhřátý, protože přes vysoké a načechrané mraky bylo vidět slunce. V přihrádce na rukavice Kristi našla sluneční brýle a nasadila si je. Vycouvala ze svého místa a neúspěšně se snažila vyhýbat dírám ve špinavém štěrku. Projela kolem nákladního auta s vyvýšeným podvozkem posazeným na obřích pneumatikách, které bylo celé pokryté blátem. Muž si zapálil cigaretu a pak dozadu na korbu nakládal řetězovou pilu.

„Pitomec,“ zamumlala si pro sebe, pak s hondou vyjela na silnici a zamířila na dálnici, která vedla severně z téhle čtvrti plné obchodních budov do jihovýchodní části města směrem k areálu Vysoké školy Všech svatých.

Plán měla promyšlený jen z části, ale dál na něm pracovala. Mít Tařiny věci zamčené ve sklepě domu, kde si pronajímala byt, to byl doslova dar z nebes. Pochopitelně předá veškeré důkazy policii, ale řekla si, že dokud se o případ nezačnou zajímat, všechno, co je uložené ve sklepě, je snadná kořist. Už předem si zjistila typ a značku zámku na kód, který Irene Callowayová použila na zabezpečení Tařiných věcí, a pak strávila dvě hodiny procházením tří různých železářství, než našla zámek, který se mu podobal.

Teď byla připravená.

Kolem ní projel velký mikrobus polepený nálepkami týmu amerického fotbalu Louisianské státní univerzity. Fanoušek Tygrů, řekla si a pousmála se. Kristi se zamyslela nad touhle školou v Baton Rouge s ohromným počtem studentů. Cožpak by velká škola neposkytla půdu pro rozsáhlejší a méně nápadné loviště? Proč dívky ze Všech svatých?

Protože ten, kdo to provádí, se tu cítí v bezpečí. Buď je to student, člen fakulty nebo absolvent. Louisianskou státní univerzitu nebo jinou školu nezná. Ten, kdo tohle provádí, je skutečně spojený se školou, vyzná se tu, má tu své skrýše a umí splynout s davem.

Po zádech jí přejelo nepatrné zamrazení. Byla přesvědčená, že kolem cihlových budov školy Všech svatých, porostlých psím vínem, se pohybuje zrůda, psychopat, kterému jeho strašlivé skutky zatím procházejí.

„Už ne dlouho, zmetku,“ řekla a podívala se na tachometr. Skoro letěla, protože se řítila vpřed víc jak o třicet kilometrů za hodinu rychleji, než byl povolený limit. Sundala nohu z plynu a podívala se do zpětného zrcátka. Byla si jistá, že uvidí blikající rudý a modrý maják, ale žádný dálniční policista ji nepronásledoval. Tentokrát měla štěstí. To je dobře. Pokutu si nemohla dovolit.

Odbočila na výjezdu nejblíže ke škole, proplétala se bočními ulicemi a nakonec zaparkovala na svém obvyklém místě blízko schodiště vedoucího k jejímu bytu. Nevydala se však nahoru, ale ke dveřím do suterénu, kde byla prádelna a kóje na uskladnění věcí. Dveře otevřela originálním klíčem, který dostala od Irene Callowayové. Schody vedoucí do suterénu byly temné a vrzaly, okolní stěny byly postavené z prastarého betonu a těch několik malých, špinavých oken pokrývaly pavučiny, jejichž tenká vlákna byla posetá vysušenými, křehkými mrtvolkami lapeného hmyzu.

„Pěkný,“ utrousila, když zahnula za nebezpečný roh. Ještě tři kroky a ocitla se v útrobách budovy. Alespoň že byl suterén suchý. Na zdech zahlédla skvrny dokládající, že starými puklinami občas prosakuje voda, a místa, která se někdo pokoušel s malým nebo nulovým úspěchem vyspravit.

U jedné zdi stály dvě puštěné pračky a jedna sušička se otáčela, hřála a něco uvnitř jejího bubnu s každým otočením zazvonilo. Kristi se neodvážila vloupat do kóje teď, kdy by ji někdo mohl přistihnout. Nerada by to vysvětlovala. Plánovala, že počká na hlubokou noc a přinese si dolů několik krabic, přestože představa, že tu bude za tmy, jen s několika žárovkami nad hlavou, jí drásala nervy.

Vyšla ze suterénu, vystoupala ke svému bytu a vzala si notebook. Před začátkem směny v restauraci měla ještě několik hodin, a tak si řekla, že bude pracovat v místní kavárně, kde se mohla bezdrátově připojit na internet a poslouchat šum hovorů. Už zjistila, že kavárna Zátoka na vzdálené straně areálu u Wagnerova domu je mezi studenty Všech svatých velmi oblíbená. Strčila si notebook do batůžku, svázala si vlasy do uzlu, přetáhla si přes něj baseballovou čepici a vyrazila.

Od jejích dveří do kavárny to trvalo dvacet minut a měla štěstí, protože dva asijští studenti právě odcházeli od malého stolku u okna. Kristi ho zabrala, položila batůžek na jednu dřevěnou židli a pak se postavila do fronty, aby si objednala vanilkové latté a malinový koláč. Přístroj na espreso hučel, nad hroznem zákazníků se vznášela pára a Kristi si při čekání na svou kávu krátila čas prohlížením lidí. Poznala několik spolužáků; buď je viděla na přednáškách nebo se s nimi setkala ve studentském klubu, knihovně či na ně narazila v areálu školy.

Díky bohu jí nikdo před očima nezešedl.

Právě si vyzvedávala svou objednávku, když se otevřely dveře a dovnitř vešla vysoká dívka s dlouhýma, štíhlýma nohama a rovnými hnědými vlasy sahajícími do půli zad. Kristi připadala povědomá a pak si vzpomněla, že ve třídě obvykle sedí blízko Ariel O’Toolové. Dívka se rozhlížela kolem sebe, jako kdyby někoho hledala.

„Ahoj,“ řekla Kristi, když kolem dívky procházela. Bože, jak se jen jmenovala? Zinnia? Zahara? Měla jméno začínající na Z…

„Ach, ahoj,“ dívka se zatvářila, jako kdyby Kristi nedokázala zařadit.

„Zena, viď? Ty jsi Arielina kamarádka?“

„Ehm…, jo.“

„Já jsem Kristi, chodíme spolu na některý hodiny. Grottův vampyrismus a Prestonovo psaní.“

„Hm…,“ pronesla Zena bez špetky nadšení a Kristi viděla, jak dívka stále obtížně hledá spojení, což mohla být její výhoda.

„Nevidělas Lucretii?“

„Stevensovou? Ach ne, myslím, že od minulého týdne. Mám hrozně práce s tou hrou.“

„Ty chodíš do dramatickýho semináře,“ zkusila to Kristi a dívka se viditelně rozzářila.

„Jo.“

„K otci Mathiasovi?“

„Hm. Morality mi zrovna moc neříkají, ale co, je to začátek. Slíbil, že když budu dobrá, bude o mně uvažovat pro něco hlubšího. Myslím, že se na jaře chystají na Tennessee Williamse. Snad to má být Tramvaj do stanice Touha a já bych strašně ráda hrála Blanche DuBoisovou.“

„Kdo by nechtěl?“ přitakala Kristi, ačkoli ona neměla ani nejmenší zájem o cokoli byť jen vzdáleně se týkajícího hraní nebo vystupování na jevišti. „Tak co mají pořád s těmi moralitami?“

„Nevím,“ odpověděla a pokrčila rameny, když si prohlížela dlouhou nabídku káv vyvěšenou za barem. „Řekla bych, že je to výhradně otcova záležitost.“ Přistoupila k pultu a objednala si exotický nápoj s kořeněnou příchutí chai-tea latté a muffin.

Kristi viděla, že Zena nemá o další rozhovor zájem, a tak se vydala zpátky ke svému stolu a otevřela notebook. Jedním okem pozorovala monitor, druhým Zenu a uždibovala ze svého koláče.

Než Zena dostala, co si objednala, otevřely se dveře a vešla Trudie. Kulatý obličej měla červený a zdálo se, že lapá po dechu. Ale zahlédla Zenu, pospíšila si za ní a také si něco objednala. Asi pět minut se dívky rozhlížely po rušné kavárně a postávaly u boxu, ze kterého odcházely dvě mladé maminky s dětmi. Jedno děcko spokojeně cucalo dudlík, zatímco druhé začalo vyluzovat zvuky značící, že se připravuje na pořádné kvílení. Jeho matka se ho rychle snažila připoutat do kočárku a vyvézt ven. Její kamarádka s klidnějším chlapcem byla pomalejší, ale v okamžiku, kdy obě ženy odtlačily své malé náklady od stolu, Trudie a Zena ho zabraly a posadily se.

Kristi se snažila zaslechnout alespoň část jejich rozhovoru, ale zachytila jen několik slov. Rozpoznala „Glanzer“, to když se bavily o otci Mathiasi Glanzerovi. A „moralita“, jak si povídaly o připravované hře. Zena byla úplně posedlá. A pak měla dojem, že zaslechla slovo „sestry“. Ale nic víc.

Kristi pochopila, že při odposlouchávání odvádí mizernou práci, a chystala se k odchodu, když dveřmi proplula Lucretia v dlouhém černém plášti a na deseticentimetrových podpatcích. Sama o sobě byla vysoká a teď měřila jistě přes metr osmdesát. Kristi zvažovala, že svou bývalou spolubydlící osloví. Potom, co ji Lucretia požádala o pomoc, se jí začala vyhýbat. Kristi se ale nakonec rozhodla, že počká a uvidí, co se bude dít. Třeba tu má Lucretia s někým schůzku. Se svým milencem, přítelem nebo snoubencem? Možná si jen ve spěchu přišla koupit kávu. Ať měla důvod jakýkoli, Lucretia, která nikdy nebyla dvakrát veselá, se tvářila rozrušeně a otráveně a vypadala unavená k smrti. Stála ve frontě, rukou si prohrábla kudrnaté vlasy a vzhlížela k nabídce, jako kdyby ji ještě nikdy neviděla. Nebo přemýšlela o něčem jiném a duchem byla miliony kilometrů daleko.

Kristi se zadívala na svůj notebook. Stále měla na sobě baseballovou čepici a obličej částečně ukrytý za monitorem. Pomyslela si, že by si jí nemusela všimnout.

Neměla štěstí.

Ve chvíli, kdy Lucretia odvrátila pohled od nabídky, zahlédla Kristi. „Ty!“ Lucretia vystoupila z fronty a ráznými kroky přešla po dlažbě kavárny, až málem převrhla vitrínu s vánočními hrnky a kávami, které nabízeli s padesátiprocentní slevou. Hrnečky se Santou a sněhulákem Frostym se zatřásly a Lucretia je zarazila v poslední chvíli. „Sleduješ mě?“ obořila se na Kristi Lucretia.

„Cože? Ne. Už jsem tady půl hodiny.“

„Určitě?“ chtěla vědět Lucretia a podívala se na Trudii a Zenu, které byly ponořené do rozhovoru a zatím si jí nevšimly.

„Zcela jistě,“ pronesla Kristi suše. Byla pěkně naštvaná. „Volala jsem ti. Nechala jsem ti dvě zprávy.“

„Já vím, já vím. Já… Já jsem měla práci. Hele…“ Rukama se opřela o stůl před Kristiným notebookem a naklonila se blíž. „Udělala jsem chybu.“ Šeptala ostře, sotva slyšitelně. „S těmi dívkami.“

„Myslíš s Tarou a…“

„Ano, ano!“ prohlásila důrazně. Hrdlo se jí pohnulo, jako kdyby vší silou polkla. „Neměla jsem ti o tom vůbec… říkat. Mýlila jsem se, jasný? Jsem si jistá, že všechny zmizelé studentky se nakonec objeví. Až budou chtít. Nakonec všichni o nich věděli, že jsou to útěkářky.“

„Ale tys řekla, žes je znala, že jste byly kamarádky…“

„Nebyly jsme kamarádky,“ odsekla. „Řekla jsem, že jsem je znala. A teď ti povídám, že jsem se spletla. Tak… na to zapomeň. Udělala jsem chybu. Vychoval tě policajt. Víš, jak to chodí. Kdyby se tu děl nějaký zločin, policie by to vyšetřovala, tak na to zapomeň, ano? A… už mi nevolej.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Kristi.

Lucretia zamrkala. „Samozřejmě. Proč?“

„Vypadáš bledá.“

„Ach bože.“ Lucretia polkla a zírala na Kristi, jako kdyby před sebou viděla ducha. „A co? Chceš mi říct, že jsem v nebezpečí? Jako Ariel? Ona se mi svěřila, abys věděla. Myslí si, že seš pořádně na hlavu. Co to sakra všechno znamená?“

Kristi se v duchu schoulila. Věděla, že to Ariel neměla říkat, došlo jí, že se to nakonec obrátí proti ní. „Zřejmě jste si s Ariel blízké.“

„Ví, že jsme spolu bydlely, prokrista. Představila jsem tě, pamatuješ? A ty se pak začneš chovat tak divně. Jako kdyby byla černobílá.“

„Já někdy…“ Ach, jaký to mělo smysl? Jak mohla vysvětlit, že občas jí lidé připadají bezbarví, jako kdyby z nich odtekla veškerá krev?

Odtekla krev…

Kristi se nepříjemně rozbušilo srdce, když ji napadla spojitost s upírským kultem. Ale nebylo to jisté…, ne, ta žena v autobuse, která zemřela, nechodila ke Grottovi na hodiny. „Jsou to jen podivný věci, který vidím.“

„Podivný, jako trhlý, tak toho nech, rozumíš? A nech mě hergot na pokoji. Přiznej si to, Kristi, seš divná. Možná je to tím, cos všechno prožila, ale rozhodně seš mimo.“

„Sama jsi mě požádala, abych se na to podívala,“ připomněla jí Kristi zvýšeným hlasem. Pomalu v ní narůstal vztek. Starší pár u nedalekého stolku se na ně zadíval.

„Děláš tu scénu,“ zasyčela Lucretia. „Bože, hrozně mě mrzí, že jsem tě do toho zatáhla.“

„Do čeho?“

„Do ničeho!“

Lucretia obrátila oči a zvedla ruku, aby si odhrnula vlasy z obličeje. Když to udělala, maličko jí sklouzl rukáv a Kristi zahlédla gázu omotanou kolem jejího levého zápěstí.

„Co se ti stalo?“ zeptala se Kristi a ukázala na obvaz.

Lucretia zbledla jako křída. Ruka jí klesla podél těla. „Měla jsem drobnou nehodu. O nic nejde. Já…, ach, sakra, v kuchyni jsem trochu nešikovná,“ prohlásila. Bylo naprosto zřejmé, že lže. „Ale jsem v pořádku. Vážně. A o tohle navíc nejde. Prosím tě, ne, říkám ti, abys zapomněla, že jsme spolu předtím mluvily o…, však víš.“

„O kultu…“

„Spletla jsem se, kruci!“ vyhrkla Lucretia. „A chci, abys toho nechala.“

„To už jsi říkala, ale…“ Kristi zmlkla. Mluvila do vzduchu, protože Lucretia se otočila na podpatku a pospíchala do boxu za Trudií a Zenou. Trudie se neochotně posunula, Lucretia s nimi asi minutu nebo dvě mluvila a pak se šla znovu postavit do fronty.

Kristi netušila, co si má myslet. Věděla, že se jí Lucretia vyhýbá. To bylo zcela zjevné, ale předstírat, že se jejich rozhovor v podstatě neodehrál? Po všech těch řečech o zmizelých dívkách, které nejspíš někdo unesl, studentkách, upírech a kultech? Co to znamenalo? A ten obvaz. Kristi by si bývala myslela, že o nic nejde, ale Lucretiina reakce ji přesvědčila o opaku.

Že by Lucretii někdo varoval?

Kristi se zježily chlupy na rukách.

Někdo zjistil, že s tebou mluvila, a teď jí vyhrožuje. A někdo ji sleduje a děsí ji k smrti. Dokonce jí ublížil. Proto ten obvaz skrývá.

Kristi pohlédla ke stolu, u kterého teď Lucretia seděla s ostatními dívkami, a viděla, že na ni její bývalá spolubydlící zírá. Lucretia měla bledý, stažený obličej, našpulené rty a zdála se ztrápená. Na zlomek vteřiny se jejich oči setkaly, pak ale Lucretia pohled odvrátila. Když to udělala, její tvář náhle změnila barvu. Lucretia byla popelavě šedá.

Kristino srdce se málem zastavilo. Co to sakra mělo znamenat?

Třeba to nic není, rychle se ujišťovala. Tohle vídáš celkem často, ne? Nikdo ještě neumřel…, zatím.

Ztěžka polkla.

Lucretii se do obličeje vrátila barva. Jako kdyby ji nikdy nezměnila.

Svatá Matko Boží, Kristi. Možná jsi vážně pošuk!

Přemýšlela o rozhovoru s Lucretii, jak její bývalá spolubydlící chtěla, aby zapomněla na všechno, o čem se předtím bavily. Proč?

Někdo ji donutil.

Kristi zavřela notebook a sbalila se. Odešla z kavárny, aniž by se očima znovu střetla s Lucretii, ale ať se propadne, jestli ten případ nechá plavat. Naopak, byla mnohem odhodlanější zjistit, co se stalo Dionne, Monique, Taře a Rylee.

Teprve když odemkla auto a vklouzla za volant, uvědomila si, čeho si ještě na Lucretii všimla. Nejenže vypadala vyděšeně a snažila se Kristi přesvědčit, aby toho nechala, ale už neměla na levé ruce prsten, ten, se kterým dělala takové tajnosti. Kristi si prohlédla její ruce, když se nakláněla nad stolem, a nic na nich neměla. Dokonce neměla ani nalakované nehty a měla je okousané.

Sleduješ mě?

Lucretiino obvinění znělo Kristi v hlavě.

Zatím ne, pomyslela si, ale možná to není špatný nápad.

~~~

„Už jsem ti to řekla, vážně netuším, se kterým profesorem chodí Lucretia Stevensová,“ zopakovala Ezma, když hodila zástěru do koše na špinavé prádlo. „Třeba to byly jen řeči.“

„Tak kdo ti to pověděl?“ Kristi se nechtěla nechat odradit. Bylo skoro jedenáct v noci a ona i Ezma se chystaly k odchodu.

„Já fakt nevím…, počkej…, byl to někdo ze školy, myslím, že nějaký učitel.“ Luskla prsty, aby postrčila svou paměť. „Ach, kdo to byl?“ Úporným soustředěním zachmuřila obličej. „Ach bože… Jo, mám to!“ Vzhlédla a v očích jí zajiskřilo. „Zrovna jsem tady obsluhovala a slyšela jsem dvě ženy, jak spolu drbou. Byla to doktorka Croftová, vedoucí katedry anglistiky, a, ach sakra, vedle koho to tenkrát seděla?“ Podrbala si bradu. „Myslím, že to byla učitelka žurnalistiky. Ta nová.“

„Profesorka Senegalová?“

„Ta to byla, ale moc jsem toho neslyšela. Mluvily potichu, hlavně když jsem byla někde poblíž. Docela mě to zarazilo. Je jasný, že lidi drbou, ale doktorka Croftová je vedoucí katedry anglistiky, a tohle je veřejný místo. No co…“ Pokrčila rameny, pak srovnala bankovky, které dostala jako spropitné, spočítala je a několik oddělila pro mladíka, který uklízel stoly.

Kristi udělala totéž a podala dívce sklízející nádobí ze stolů procento ze spropitného. Společně s Ezmou vyšla z restaurace. Noc byla jasná a chladná a vzduch jiskřil. Kristi nastoupila do hondy, Ezma se usadila na mopedu a vzala si helmu. Za několik okamžiků už motocykl s vrčením odjížděl z parkoviště.

Kristi nastartovala. Ačkoli většinou chodila do práce pěšky, dnes měla zpoždění, proto si na tu krátkou vzdálenost vzala auto. Než zařadila rychlost, znovu se pokusila dovolat doktorovi Grottovi, ale okamžitě byla požádána, aby zanechala zprávu v jeho hlasové schránce. Kristi se tím neobtěžovala – ten chlap už měl od ní dvě. Očividně si své vzkazy nevyzvedával nebo si je vybral a ignoroval ji. Ne, to nedávalo žádný smysl.

Zabubnovala prsty na volant a rozhodla se, že jestli se jí neozve do pondělí, bude se muset nastěhovat do jeho kabinetu a tak ho přimět, aby s ní promluvil. Taky měla na paměti internetové chaty. Snad by mohla trochu rozvířit hladinu kolem člověka pod přezdívkou DrDoNoGood, pokud se ukáže. Zaflirtuje s ním, polaská jeho ego. Zatím na svém notebooku nezapnula kameru, protože dávala přednost anonymitě, ale možná je to jediný způsob, jak se k němu dostat. Mohla by si koupit levnou paruku, barevné čočky nebo brýle. Musela něco udělat a přimět tak toho hrůzu nahánějícího profesora k rozhovoru.

Zařadila rychlost a vyjela z parkoviště. Šlápla na plyn a řítila se domů o patnáct kilometrů rychleji, než bylo povoleno. Nemohla se dočkat, až se jí podaří dostat se do kóje s věcmi Tary Atwaterové.

Třeba se o té zmizelé dívce konečně dozví něco důležitého.

Spěšně zaparkovala a vyběhla schody do svého bytu. Doma si svlékla pracovní šaty a hodila je do pytle s prádlem. Přidala dovnitř dva balíčky pracího prostředku, pákové kleště a baterku. Na sebe si navlékla džíny a svetřík. Obula si tenisky a vyrazila na svou misi.

Byla nervózní a žaludek se jí svíral, ale sestoupila dvě patra, odemkla dveře do suterénu a rozsvítila slabé žárovky.

V noci byl sklep pod budovou ještě hrozivější, zákoutí a pukliny temnější a přízračnější. Žádná z praček nebyla puštěná, ani sušička nehřála a netočila se.

Dobře.

Kristi velmi opatrně, jako by si byla jistá, že každým okamžikem někdo sestoupí po tmavém schodišti, vyndala kleště a položila je na podlahu blízko drátěných kójí, pak rychle roztřídila špinavé šaty a pustila dvě pračky.

Když se začaly plnit vodou, popadla kleště a zkoumala kóje. Každá byla jasně označená a zamčená, po jedné na každý byt a dvě navíc. Jedna z dodatečných kójí obsahovala zahradnické vybavení a nářadí, které se používalo při úpravě okolí činžovního domu, druhá byla plná krabic. Kristi posvítila baterkou skrz pletivo a viděla, že jsou popsané jménem Tary Atwaterové spolu s datem 13. listopadu, téměř měsíc po tom, co dívku začali považovat za pohřešovanou.

„Fajn,“ zamumlala a pustila se do práce.

Naneštěstí se Randyho neandrtálská filosofie Já-Muž, Ty-Žena ukázala pravdivou. Použít pákové kleště bylo obtížné. Podařilo se jí sice dostat ostří kleští na oko zámku, na kovový dílek, který spojoval zámek s dveřmi, ale neměla dost síly, aby těmi zatracenými kleštěmi kov přeštípla.

Což ji rozčílilo.

„No tak,“ zahučela a zkusila to znovu. Tiskla dvě rukojeti k sobě tak silně, až se jí chvěly paže, vystřelovala jimi bolest a svaly se jí tlakem třásly. „Padavko,“ zamumlala si pro sebe. Pračky se zatím dál plnily a voda se hrnula do bubnů.

Znovu se do toho opřela vší silou.

Znovu se jí to nepodařilo. Dokázala na zámku udělat jen vrub. „Určitě jsou tupý,“ řekla si a natočila kleště tak, že se přimáčkly na bok ocelových dveří. Pořádně se zapřela do betonové podlahy a celou svou vahou zatlačila do jedné rukojeti, takže druhá se tiskla do dveří. Napínala svaly…, napínala svaly…, potila se…, mhouřila oči…, zatínala čelisti…

Cvak!

Ach bože, někdo byl u dveří?

Sakra!

Který idiot by si pral tak pozdě v noci?

Jen ty.

Srdce se jí rozbušilo už dávno, a teď se rozběhlo jako splašené. Zaplavil ji adrenalin. Zasípala a ještě přitlačila. V té chvíli slyšela, jak se v zámku otáčí klíč a dveře v přízemí se se skřípěním otevírají. V pračkách zachrčelo, jak se posouval program, a nato uslyšela kroky. Těžké kroky sestupující po schodech.

Ne!

Celou svou silou se naposledy opřela do kleští.

Cvak!

Zámek se zlomil.

Kristi se nepodívala, jestli ho přeštípla úplně, a zastrčila kleště do pytle od prádla. Potila se, přestože v suterénu nemohlo být víc jak patnáct stupňů. Naklonila se nad sušičku a otevřela dvířka, jako kdyby prohlížela své prádlo.

Až na to, že uviděla prádlo někoho jiného. Ještě bylo mokré.

Jejda! Vůbec nepomyslela na to, že nejdřív měla zkontrolovat, jestli v sušičce nejsou nějaké šaty. „Sakra,“ zamumlala a narovnala se. V té chvíli se u úpatí schodiště objevila velká postava. Udělalo se jí špatně. Dobrý bože, mohl to být únos? Takhle ten úchyl našel své oběti, samotné v temném sklepě? Byla Tara tady dole, když…?

Chtěla si vzít do ruky kleště, aby je použila jako zbraň, když pod slabé světlo z jedné z obnažených žárovek vstoupil Hiram.

Vydechla a rychle obrátila svou pozornost k aktuálnímu problému. Všimne si zlomeného zámku? „Hele, tohle je vaše?“ zeptala se a ukázala na sušičku, pak otevřela dvířka druhé. I ta byla plná mokrého oblečení.

„Jo.“ Hiram měl na sobě flanelové kalhoty od pyžama, které mu padaly z boků, a šedou mikinu s kapucí. Ruce si zastrčil do přední kapsy mikiny. Na nohou měl obrovské pantofle, které sotva zakrývaly nohy velikosti šest nebo sedmačtyřicet.

„Copak vy si sušičky nepouštíte?“ chtěla vědět.

„Jo.“

„Kdy?“

„Nevim. Před pár hodinama.“ Bránil se a za nepěstěnými vousy tiskl rty.

„No, vaše šaty jsou ještě mokrý.“

„Použil jsem ‚šetrný‘ program, aby se mi nesrazily džíny,“ řekl, jako kdyby to byla ona, kdo je slabomyslný a o praní neví vůbec nic.

„Hele, máte asi třicet minut, než doběhnou pračky, a až se to stane, budu potřebovat obě sušičky.“

„To je smůla, budete muset počkat.“ Z kontroly mokrého prádla dělal vědu. Jako kdyby mu na tom záleželo. Podle toho, v čem chodil, nejspíš prádelnu použil poprvé od Vánoc.

Hiram znovu stiskl tlačítko spouštějící sušičku, na časovači nastavil dvacet minut a program zvolil opět „šetrný“.

„Takhle to nepůjde,“ namítla.

Odfrkl si, obrátil se a zadíval se na kóje na uskladnění.

Do prdele! Její srdce bušilo jako splašené.

Co by řekla, kdyby ji obvinil? Dokázala by lhát? Koutkem oka zahlédla svůj vak na prádlo. Byl v něm jasně vidět obrys kleští. Kopla do pračky. Celým suterénem se rozlehlo řinčení.

Hiram se otočil jako na obrtlíku.

„Zatracenej krám,“ řekla a potřásala hlavou.

„Co to bylo?“

„Netuším, ale dělá to od chvíle, kdy jsem ji pustila.“

„Pračka? Která?“

Ukázala na tu, do které kopla. „Každých pár minut se ozve takovýhle zvuk. To neznačí nic dobrýho. Vy jste správce nebo vedoucí nebo co, tak byste to nejspíš měl spravit.“

„Já s ní potíže neměl.“

„Jak to víte? Byl jste tady dole?“ zeptala se a na očích mu viděla, že nebyl. Výborně. Její lež jí projde. „Snad byste si měl dojít pro nářadí.“

Přikývl a vydal se ke schodům. „Jo, to udělám, ale až skončíte s praním, mohla byste na ni dát cedulku, ehm, aby ji nikdo nepoužíval dokud, hm, dokud nebude opravená.“

„Dobrý nápad,“ pochválila ho a zhluboka vydechla, když s rukama v přední kapse mikiny začal stoupat do schodů. Zdálo se, že každý schod protestuje proti jeho váze.

Počkala, až uslyší otevřít a zavřít dveře na vrcholu schodiště, a pak neztrácela ani vteřinu. Stáhla zámek z bezpečnostní mříže, otevřela dveře a začala se probírat krabicemi. Šaty, cédéčka, svíčky, obrázky v rámečcích, knížky a různé osobní věci. Bylo toho moc na to, aby mohla všechno nacpat do pytle s prádlem při jedné cestě, a neodvážila se odnést krabice nahoru. Co nejrychleji vybrala drobné věci a rozhodla se, že pro zbytek se vrátí později.

Pak vzala zámek a nahradila ho tím, který během dne koupila. Tím, jehož kombinaci znala. Dokud sem někdo nepřijde a nepokusí se dostat do kóje, nikdo nebude nic tušit.

15

K čertu s Kristiným malým pevným zadkem a drzým chováním! Zadřela se mu pod kůži.

O tom nebylo pochyb, pomyslel si Jay sám sebou znechucený.

Možná měla Gayle celou dobu pravdu.

Možná na Kristi Bentzovou nikdy nezapomněl.

„Blázne,“ zamumlal si pro sebe. Seděl za svým stolem v neworleanské laboratoři. Od chvíle, kdy včera odešel z jejího bytu, na ni nepřestal myslet. Dělal si starosti, že se dostala k něčemu nebezpečnému. Takže musel něco udělat.

Místo aby Jay vytrhl starou vanu a začal opravovat vodovodní potrubí v domě tety Colleen, vykulil se v sobotu za svítání z postele, s Brunem po boku nasedl do pick-upu a jako netopýr z pekla se řítil zpátky do svého domu v New Orleansu. Nechal tam psa a dojel do laboratoře. Na svém stole zapnul počítač a hned začal procházet všechny jemu dostupné policejní databáze poskytující informace o zmizelých studentkách.

A u toho neskončil.

Během dne zavolal několika přátelům, co pracovali pro Policii Baton Rouge, šerifovi v okrsku Východní Baton Rouge, a dokonce starému kamarádovi ze školy, který pracoval u Státní policie Louisiana. Pokud neměli službu, zavolal jim na mobilní telefon a vyrušil je v jejich volnu. Řekl si, že je to jedno. Rozhodl se, že se dostane k jádru Kristiny posedlosti, ať se stane cokoli.

Protože je tvoje, pošklebovala se mu jeho mysl. Jsi tou ženou posedlý od prvního okamžiku, kdys ji spatřil, a jestli si myslíš, že to děláš z jiného důvodu, než abys na ni zapůsobil, zkus to znova.

Ztuhly mu svaly v obličeji a on tu myšlenku odsunul stranou. Navíc to nebyla pravda. Zabýval by se znepokojením kteréhokoli svého studenta. Možná ne s takovou horlivostí, nebo by snad předal informaci příslušným orgánům a pak by vycouval, ale určitě by něco udělal.

Přiznej si to, McKnighte, skáčeš, jak Kristi píská.

Odmítl poslouchat vnitřní hlas při práci v kanceláři, což byl pouhý kumbál s oknem, ale měl tu počítač s přístupem ke všem policejním databázím. „Všechno, co potřebuju, je tady,“ pronesl nahlas, ačkoli to byla lež. S chutí by si dal pivo. Místo toho se spokojil s napůl vychlazenou plechovkou čaje z prodejního automatu a k jídlu si dal čokoládové košíčky s burákovým máslem a červenou lékořici.

Alespoň tu byl klid, víkendová směna měla napilno v jiné části budovy, daleko od jeho malé kanceláře.

Každý, komu zavolal, s ním ochotně promluvil a souhlasil, že se mu ozve, pokud najde nějakou informaci o těch čtyřech zmizelých dívkách, ale zatím mu nikdo nepověděl nic, co by už nevěděl.

Do jednoho si policisté mysleli, že Dionne Harmonová, Monique DesCartesová, Tara Atwaterová a naposledy Rylee Amesová byly potížistky, které se zkrátka sebraly a odjely. Jestliže nepoužívaly platební nebo kreditní karty, mělo se za to, že si našly jiný zdroj peněz. Nejspíš jely v drogách nebo dělaly prostitutky za hotové. Nebo snad propadly gamblerství? Poflakovaly se s nějakými kamarády na okraji společnosti?

Jediný záblesk naděje poskytl Jayovi jeho přítel Raymond „Sonny“ Crawley, bývalý spolužák z fakulty, který teď pracoval na oddělení vražd v Baton Rouge.

„Bože, McKnighte,“ ozval se Sonny, když zvedl telefon. „Co se děje? Mluvils s Laurentovou nebo co? Ta zatracená ženská to nechce nechat plavat. Žádný těla. Žádný místo činu, ale ona je přesvědčená, že ty holky někdo unesl nebo zabil nebo bůh ví co. Věř mi, máme tu dost práce i bez toho, že bysme si nějakou sami vymejšleli, ale ona je v tomhle jako mezek. Všem leze na nervy.“

„Kdo je Laurentová?“ zeptal se Jay a její jméno si rychle poznamenal, zatímco se díval na monitor, kde byla fotografie Rylee Amesové, dívky, která měla v tomhle semestru chodit na jeho přednášky.

„Portia Laurentová pracuje na oddělení jako služebně mladší detektiv, a co se týká těch zmizelých dívek, je jak osina v zadku. Sakra, všichni je chceme najít, ale kruci tohle není žádnej případ. Ještě ne. Sám ale dobře víš, jaký tihle zelenáči jsou. Ochotně vzplanou kvůli každý maličkosti. Ne že bych tu situaci zlehčoval, ale nemůžeme nic dělat, dokud nenajdeme tělo, vražednou zbraň, podezřelýho nebo svědka, kristepane. Proč tě to vlastně hergot zajímá?“

„Jsem jen zvědavý,“ odbyl ho Jay. Už se rozhodl, že Kristino jméno nezmíní, pokud nebude naprosto přesvědčený, že jí hrozí nějaké nebezpečí. Starosti mu působila skutečnost, že bydlí v tomtéž bytě jako jedna ze zmizelých dívek. „Pracuju tam na část úvazku, učím kriminalistiku a hodně se mluví o tom, co se těm holkám stalo.“

„Copak to nevím?“ souhlasil Sonny. „Pokaždý, když se v okolí nic moc neděje, začne se tu ometat nějaký novinář a snaží se dělat kolem toho humbuk a pídí se po novinkách tam, kde žádný nejsou. Vem si tu Belindu Del Rayovou z WMTA… Ta mi teda leze příšerně na nervy. Ale vypadá skvěle, to ti klidně podepíšu. A taky toho pořádně využívá, to ti povím. Ale je jako zatracenej pitbull, když popadne kost, víš? Ne nepovažuje za odpověď a pořád čmuchá kolem, i když se ji snažíme odkazovat na tiskový oddělení. Jenže ona o oficiální vyjádření Úřadu pro veřejný informace nemá zájem, zkrátka ne, Belinda taková není. Chce víc, než jsme jí ochotní poskytnout. A co se týká oddělení – žádný těla, žádnej případ. Jenže někteří novináři holt nevědí, kdy to zabalit.“

„Jen dělaj svou práci,“ poznamenal Jay a hrál si na ďáblova advokáta. K tisku nezaujímal jednoznačné stanovisko. Nutné zlo. Často užitečné. Občas neskutečný opruz. Hlavně když si agresivní novináři chtěli za každou cenu udělat jméno.

„Tse,“ odfrkl si Sonny. „Očividně s novinářema nepřijdeš moc do styku.“

Tohle nikam nevedlo. „Tak mi pověz o detektivu Laurentový. Proč nezastává stanovisko oddělení?“

„Do prdele, já nemám páru, co si Laurentová myslí. Budeš se muset zeptat přímo jí. Sakra, mám další hovor.“

Přerušil spojení a Jay zíral na poznámkový blok na stole. Portia Laurentová. Rozhodně si poslechne, co mu k případu poví. Zakroužkoval její jméno, vytrhl list, dal si ho do kapsy džín a pustil se do práce.

K večeru žvýkal poslední křehký kousek červené lékořice a nevěděl toho o moc víc než večer předtím. Ale dost, aby začal věřit, že Kristi skutečně na něco narazila. Byl překvapený, když zjistil, kolik lidí věří na upíry. Neexistovaly jen knížky, filmy, televizní pořady, on-line hry, ale vznikla celá internetová kultura napojená, a tím si byl jistý, na skutečné lidi.

Kult?

Snad.

Soustředěný kolem Všech svatých?

Pevně doufal, že ne.

Přemýšlel o zmizelých dívkách a přednáškách doktora Grotta. Od několika členů sboru slyšel, jak teatrálním způsobem ten člověk svůj předmět prezentuje, dozvěděl se o falešných tesácích, kontaktních čočkách, které překryjí duhovku a jeho oči pak vypadají ploché a černé. Jako bez duše. Nelidské. Ale nikdo si s tím nedělal hlavu. Bylo to představení. Mělo šmrnc. A studenti to milovali. Výsledný efekt násobilo navíc to, že byl vysoký a měl černé vlasy a pronikavé oči.

Jay si podrbal zátylek a zahýbal hlavou, aby uvolnil napětí, ale stále sledoval monitor, ze kterého na něj hleděla Rylee Amesová. Mladá. Krásná. Oslňující. I když soudil jen podle fotografie obličeje. Ale určitě měla potíže.

Utekla? Nebo ji někdo unesl? Stala se snad obětí vraždy…?

Byla členkou nějakého soukromého kultu?

Měl v tom prsty Grotto? Sakra, pokud ano, trošku to se svou rolí přeháněl, ne? S těmi upírskými bláboly byl dost na očích. Proč by byl tak hloupý, že by na sebe ukazoval prstem? Nebo to bylo Grottovo ego? Vážně si myslel, že je nepřemožitelný? Jestli ano, nebyl by ten vášnivý učitel první. Jay usilovně žvýkal pendrek bez chuti, pak hodil obal do koše a stále myslel na svého kolegu ze školy. Možná je pravý čas, aby Grotta prověřil, aby o něm zjistil důvěrnější informace, než které stačily vysoké škole. Ostatně co další učitelé a vedoucí kateder? Nebo zaměstnanci administrativy? Podle toho, co o kultech věděl, šířily se napříč sociálními třídami. Měl přístup k informacím a rozhodl se, že není důvod, aby jich nevyužil. Potřeboval jen prověřit jména a adresy u různých zdrojů. Některé poznatky budou veřejné, jiné tajné. Zajde tak daleko, jak mu dovolí zákon.

A pak co?

Co když se budeš potřebovat dostat dál?

„Sakra,“ zamumlal. Zatraceně jistě tu chatrnou hranici překročí, až k ní dojde.

V kapse mu začal vibrovat mobil.

Jay poposedl, vytáhl ho a viděl, že na displeji září číslo Gayliny pevné linky. V duchu zasténal a uvažoval o tom, že telefon nezvedne, ale věděl, že by tak jen odkládal nevyhnutelné.

Zkoušel být milý.

Nefungovalo to.

Ta ženská se zkrátka nedovtípila.

„Ahoj,“ řekl a nesnášel se za nadšený tón hlasu. Zněl tak falešně, jaké byly jeho city.

„Jak se máš?“ Hlas měla radostný a maličko popadala dech.

„Pracuju.“

„Jako vždycky.“ Vzdychla a on si představil, jak se její obličej zachmuřuje. Bože, jak si kdy mohl myslet, že je roztomilý? „Nejspíš jsi v Baton Rouge a nemáš čas zajít na skleničku nebo na něco?“

„Bohužel ne, Gayle.“

„Mohla bych se za tebou vypravit.“

Neřekl jí, že je v New Orleansu. Stejně tu nechtěl přenocovat a v žádném případě nehodlal večer strávit s Gayle. „Pracuju.“

„No,“ řekla a Jay si představoval, jak doma přechází přes plyšový koberec, nejspíš se zastaví u francouzského okna a dívá se ven do noci. Ten návrh nebyl nečekaný. „Nebudeš snad pracovat celou noc, ne? Mohla bych u tebe zůstat…“

Kdyby to nebylo tak zatraceně smutné, bylo by to k smíchu. Gayle, která bydlela uprostřed přepychu, chce strávit noc v polorozpadlém domku tety Colleen, bez horké vody a dalších vymožeností.

„Podmínky jsou dost primitivní. Spím ve spacáku na skládací posteli, Gayle.“

„To zní útulně,“ usmála se a záměrně si špatně vykládala, co myslí. „Zamluvila bych si hotel. Mohl bys strávit noc v něčem méně primitivním.“

„Myslím, že ne.“ Narovnal se na židli, která pod jeho váhou zaprotestovala, a dal si nohu na stůl. Pomyslel na Kristi a na rozdíl mezi oběma ženami, i na to, že jeho city ke Gayle nikdy nebyly stejné. Ani podobné. V tomhle měla Gayle pravdu a její ženské instinkty byly dokonalé.

„Vyhýbáš se mi,“ prohlásila a v hlase jí nepatrně zazněl vzdor.

Jay se obrnil. Tohle nešlo nijak zjemnit. „Nemůžu si teď na tebe udělat čas.“

Zaslechl, jak se prudce nadechla. „No ne. To jsem teda nečekala. Myslela jsem, že budeme přátelé.“

Za dveřmi kanceláře zaslechl kroky a tichý rozhovor dvou kolegů, kteří šli okolo. O něco dál zazvonil telefon.

„Já si myslím, že máme rozdílné představy o tom, co znamená být přáteli.“

„Nechceš, abych za tebou přijela,“ obvinila ho.

„Nebyl by to dobrý nápad.“ Na chvíli bylo ticho. Zkrátka nevěděl, jak to udělat, aniž by ji zranil, ale pak se rozhodl, že musí být krutý, aby byl ohleduplný. „Gayle, myslím, že bychom se už neměli vidět. Ani být přáteli.“

„Proč tohle říkáš?“ vykřikla otřeseně.

„Oba jsme se dohodli, že je po všem.“

„To byl tvůj nápad, ne můj!“

„Nebylas šťastná.“

„Mohla bych být.“

„Ach sakra, Gayle. Nikdy by to nefungovalo. Oba to víme.“

„Tys tomu nechtěl dát šanci.“

„Nebudu se o tom s tebou hádat.“

„Ty mizero,“ zasyčela a její hlas rázem změnil tón. „Zase je to ta Kristi Bentzová, viď? Já to věděla. Kvůli tomu ses tam hlavně vydal. Protože tam nastoupila do školy – divíš se, že to vím?“

Ne, nedivil se. To byla ta potíž. „Je po všem, Gayle.“

„Pro lásku boží, Jayi, copak se nikdy nepoučíš?“ Hlas jí stoupl a on znovu slyšel, že za dveřmi někdo prošel. Telefonní spojení se na okamžik přerušilo, protože oznamovalo další hovor.

„Musím končit. Mám další hovor.“

„Ty se s ní scházíš! Sakra, Jayi, měla jsem pravdu, viď? Přinejmenším bys to mohl přiznat. Pořád ji miluješ!“

„Sbohem, Gayle,“ řekl a zavěsil, ale její obvinění mu ostře a opakovaně znělo v hlavě: Pořád ji miluješ.

„Zatraceně, trefa,“ zamumlal. Dobře, tak je to pravda. Kristi ho stále neuvěřitelně fascinovala. Víc než dřív. „Do prdele.“

Přijal druhý hovor. „Prosím.“

„McKnight?“ Hlas Ricka Bentze ho zaskočil.

„Jo.“

„Potřebuju od tebe laskavost.“ Bentz nikdy nechodil kolem horké kaše.

„Co?“

„Kristi by ráda svoje kolo. Když jí ho tam odvezu, obviní mě, že jí strkám nos do soukromého života. Vím, že na Všech svatých učíš a že máš dodávku. Myslel jsem, že bys jí ho mohl odvézt.“

Jay si pomyslel, že osud mívá občas divný smysl pro humor. „Jistě.“ Zauvažoval, že se detektivovi svěří; nakonec Bentz byl Kristin otec a zdálo se, že ona má sklony dostávat se do potíží. Myslel na ni, ale udržel jazyk za zuby. Prozatím.

Domluvili se, že Jay vyzvedne Kristino horské kolo později na stanici. Jay se ani slůvkem nezmínil, že Kristi je jeho studentka, že se mu svěřila s tím, že se zabývá vampýrskými kulty, ani s tím, že měl v plánu se s ní vídat.

Zavěsil a přemýšlel, jestli se rozhodl dobře. Co by řekl Bentzovi, kdyby se Kristi dostala do vážných potíží? Do nebezpečí? Co kdyby ji někdo unesl? Jak by se pak cítil?

Potichu zaklel. Kristi by ho zabila, kdyby zjistila, že se svěřil jejímu otci, a to by byla poslední kapka. Nikdy by se neusmířili.

„Do prdele.“ Takže k tomuhle to směřovalo. To byl ale zmatek! Vypnul počítač a vstal. Nejspíš byl čas vydat se zpátky do Baton Rouge.

~~~

Nic!

Kristi v Tařiných věcech nenašla ani jednu zatracenou věc, která by jí pomohla přijít na to, co se té dívce stalo.

„Ať jde všechno k čertu.“ Kristi se pohupovala dopředu a dozadu na patách a pečlivě si prohlížela Tařiny věci rozložené na plachtě, kterou roztáhla po podlaze. Doufala, že šperkovnice bude obsahovat řetízek s ampulkou krve, ale byla hluboce zklamaná. Myslela si, že najde mapu s cestou k pokladu vedoucí k tajnému místu, kde se schází vampýrský kult, ale i v tom se mýlila.

„Něco tu musí být,“ pronesla nahlas. „Jen to najít.“

Ale chyběly samozřejmé věci: počítač, peněženka, mobilní telefon nebo kapesní počítač. Nebyl tam žádný tajný deník. Žádné milostné dopisy. Žádný adresář nebo seznam s telefonními čísly. V krabicích s šaty našla batůžek. Rozepnula ho, prohledala a dokonce ho obrátila naruby. Jeden řemen byl prasklý, ale uvnitř nebylo nic než prázdná krabička cigaret, dvě žvýkačky, poloprázdná lahvička mátových bonbonů, několik účtů z místních potravin, zmačkaný tampon a gumička do vlasů.

Měla pocit trochu jako Geraldo Rivera, když v osmdesátých letech v přímém přenosu celonárodního vysílání odhalil to, co mělo být Al Caponovým trezorem. Očekával, že najde spoustu cenných předmětů nebo důkazů proti gangsterovi, ale našel jen prázdný prostor plný zlomků sutě. To přesně měla i Kristi – nic než zlomky života zmizelé dívky.

Potom, co ji málem odhalil Hiram, vydala se do sklepa s pytlem na prádlo ještě třikrát, po částech vynosila Tařiny věci, prohledala kapsy jejích kalhot a bund a hledala cokoli, co by vypadalo jako stopa. Ale na světlo nevyšlo vůbec nic.

„Můj otec by byl zklamaný,“ řekla kocourovi, který civěl z nejhořejší poličky knihovny přiražené jednou stranou ke krbu. „Co mi uniká?“ Ještě jednou se probírala hromadami džín, khaki kalhot, šortek, pak svetrů, triček a bund.

Nic.

Prostoupilo ji zklamání. „Třeba na tohle nejsem dělaná,“ zamumlala, zatímco kocour sledoval krabici s Tařinými věcmi. Buď si Tara vzala všechny cenné věci, když odcházela, nebo to za ni udělal její únosce. Kristi si složila vlastní prádlo a vytáhla úkol na hodinu tvůrčího psaní doktora Prestona. V posteli jí neustále padala hlava, když si četla zadané stránky z tlustého svazku Shakespearových her.

„Zítra,“ svěřila se Houdinimu, který skočil na postel a lehl si v nejvzdálenějším rohu stále připravený zmizet do bezpečí, kdyby ho vylekala. Jejich přátelství se budovalo pomalu a velmi váhavě. Den za dnem se Houdini odvažoval blíž, téměř jí dovolil, aby ho občas pohladila, i když uši měl vždycky sklopené dozadu. Kdykoli se k němu sehnula, odtáhl se od ní. Podařilo se jí jen špičkami prstů dotknout jeho srsti.

Podobá se to tomu, jak se k sobě chováme s Jayem, pomyslela si. Ostražitě. Nedůvěřivě. Se zájmem, ale vystrašeně. Bože, proč to vypadalo, že se všechny její myšlenky vždycky stočí na Jaye? Byl to její učitel a souhlasil, že jí pomůže zjistit, co se těm čtyřem dívkám stalo, ale to bylo všechno. V jejich vztahu nebylo vůbec nic romantického nebo sexuálního. A tak to taky musí zůstat.

„Že jo, Houdini?“ zeptala se.

Kocour na ni zíral a ani nemrkl.

~~~

Otec Mathias Glanzer procházel kostelem kolem skleněných svícnů se svíčkami, které dohořívaly. Jeho kroky na prknech hlavní lodě zněly dutě. U oltáře před obrovským zavěšeným křížem poklekl, pokřižoval se a vyslal vzhůru malou modlitbu s prosbou o vedení. Vyobrazený Ježíš na něj při tom shlížel.

Hněvivě?

Nebo soucitně?

Sepnuté ruce měl vlhké, jeho tělo pod sutanou pokrýval nervózní, odporně lepkavý pot. Byl knězem téměř patnáct let a stále hledal vedení, stále pochyboval. Jeho víra kolísala, i když by to komukoli, kdo by se ptal, zapřel.

Ale Bůh to věděl.

Stejně jako to věděl on sám. „Odpusť mi,“ zašeptal, a ačkoli byl přesvědčen, že by měl zůstat a modlit se celé hodiny, nenacházel v modlitbách útěchu, nenalézal ji ani v hledání božích rad. Vstal, vyšel z kostela a dveře z hlavní lodě se za ním zavřely s tichým, konečným bouchnutím.

Venku noc slibovala déšť. Těžké mraky zakrývaly měsíc i hvězdy a nad pevninu se hnala bouře. Lednový vítr byl chladný a jeho dotek řezal, když se mu proháněl duší.

Přijel na školu Všech svatých s nadějí, že může začít ještě jednou, znovu stvrdit své sliby a na škole něco změnit. Něco změnit na sobě. Znovu najít Boha.

Podobně jako v manželství, když muž a žena příliš zpohodlní a berou toho druhého jako samozřejmost, ztratí zájem nebo energii, přesně tak přijal svou víru jako ryzí, důležitou a vševědoucí. Stal se arogantním. Marnivým. Hledal svou vlastní slávu místo té boží.

Vyšplhal vysoko a jeho slepá ctižádost ho zavedla daleko, ale pak ho pochopitelně opustila. Teď se řítil dolů, kutálel se do temnoty tak ponuré, až se bál, že odtamtud není návratu. Přestěhovat se sem na vysokou školu nebylo požehnáním, ale prokletím.

Chtěl obvinit doktora Grotta nebo otce Anthonyho, taky Natalii Croftovou a celou tu její zatracenou vizi katedry anglistiky. Zašel tak daleko, že v sobě živil pocity nespravedlnosti od vedení školy, která má ve výboru tolik laiků, včetně potomků Ludwiga Wagnera, muže, který věnoval původní pozemek arcidiecézi, aby na něm vybudovala školu, ale popravdě, všechny jeho stížnosti na osud i na ty, se kterými pracoval, byly pošetilé. Člověk, který byl na vině, byl jen on sám. Myslel na ty, kdo byli před ním, čisté muže, kteří se mučili žíněmi nebo důtkami, kteří celé dny klečeli na chladných kamenech, kteří se postili, dokud neomdleli… Nikdy by se nezkoušel tak, jako to dělali oni.

Celé roky si říkal, že taková pokání byla pro slabé a zmatené, že on stojí nad nimi. Teď si myslel něco jiného. To oni byli silní a jen zbabělci jako byl on sám – slabí smrtelníci – utíkali od božích úkolů.

Před sebou nikdy nemůžeš utéct, Mathiasi, nebo snad ano? A kdybys to dokázal, Otec uvidí tvou ubohou snahu. Nahlíží až na dno tvojí duše a je svědkem prohnilé temnoty, která se tam nachází.

Zná tvé hříchy.

Kostelní zvony odbíjely temné, zvučné tóny. Zněly mu v hlavě a odrážely se v srdci. Měly ho povznášet, ale jejich hluboká ozvěna mu jen připomínala, kolik toho ztratil, kolik toho velmi ochotně, téměř dychtivě, odhodil.

Otec Mathias ztěžka polkl, ještě jednou se pokřižoval a dál kráčel mokrou trávou. Dojde domů, dá si kapku brandy a pokusí se vymyslet nějaký plán, nějaký únik.

Zbabělce! Nikdy se neosvobodíš. Vlastní rukou ses odsoudil do pekel. Ty jsi Jidáš.

Koutkem oka zachytil pohyb. Nepatrné zachvění křoví na boku vstupní kaple, u krytého vchodu v západním křídle kostela.

Otec Mathias cítil, jak se mu sevřelo srdce. Napomenul se, aby nebyl tak vyděšený. Ten pohyb nejspíš způsobila kočka, co se vypravila na noční lov, nebo vačice skrývající se pod větvemi… Ach Bože.

Ztuhl.

Pod úzkými gotickými okny se krčila postava, která se teď narovnala. „Otče Mathiasi,“ zašeptala chraplavě, když přistoupila blíž.

Mathiase přepadl strach temný jako Luciferova duše.

„O co jde, můj synu?“

Stvoření, protože to bylo jediné slovo, kterým to dokázal pojmenovat, bylo velké. Člověk v převleku, nebo něco nadpozemského? Muž? Nebo snad Amazonka? Či bezpohlavní tvor? Rysy mělo skryté v temných záhybech tlusté kápě a jeho oči jako kdyby žhnuly krvavou červení.

Mathias se roztřásl. Sevřel ho mráz ledový jako smrt.

Ve tmě se zablýskly bílé zuby. Temné rty, snad zmazané krví, ho varovaly: „Nezraď nás. Vidím ti to na očích, tuším to v tvém výrazu a cítím strach, co tě svírá.“ Rty se znechucením zkřivily a na nepatrný zlomek vteřiny mu připadalo, že v temné, odporné tváři zahlédl špičáky. „Jestli se roznese šepot o zradě, nepatrný závan tvé věrolomnosti, budeš obviněn. A ujišťuji tě, že budeš i potrestán.“

Než stihl Mathias zvednout ruce, aby přidržel kříž před obličejem toho démona, ten se vrhl dopředu a bolestivě ho popadl za zápěstí. Horký dech mu spálil kůži.

„Ne!“ vykřikl.

Pozdě.

Sutana se roztrhla.

Rty se stáhly dozadu.

Špičáky silně stiskly.

„Áááách!“

Mathiasovi projela paží bolest, jak se mu špičáky zabořily do masa. „Dobrotivá nebesa, ne!“ vykřikl a tělo mu zaplavila hrůza.

Démon mu zkroutil zápěstí a on znovu vykřikl. „Prosím, ne!“

„Pšt!“ Tvor zvedl temnou hlavu a krev – knězova krev – mu odkapávala z příšerných rtů. „Zmiz,“ zasyčel a přitom postříkal Mathiase jeho vlastní krví. Mezi krví zamazanými předními zuby byl vidět rozeklaný jazyk.

Svatý Otče, co to bylo za pekelnou stvůru?

Kněz jako omráčený padl na kolena, horečnatě hledal svůj růženec a ve stavu blízkém ochromení vysílal k nebesům modlitbu za modlitbou. Do čeho se to namočil? Do čeho?

Uslyšel hlasy. Z druhé strany kostela. Dobrý Bože, nesměli ho takhle najít…, neměl žádné vysvětlení. Démon se otočil a utekl, téměř bezhlučně překonal trávník a pak zmizel ve tmě.

Mathias se zhroutil. Z očí mu stékaly slzy. Slzy strachu. Slzy výčitek. Slzy zlomeného, nevěřícího muže.

„Náš Pane,“ začal mumlat, ale slova se mu zasekla v hrdle. Jeho jazyk byl těžký a nemotorný, jeho pokání nepatrné a přišlo pozdě. Zašel příliš daleko. Překročil práh do pekel, odkud nebylo návratu. Modlitby nepomohou. Zpověď, nejvyšší z možných způsobů očisty hříchů, už pro něj nepředstavovala spásu.

Pravda byla, že stejně jako mnozí před ním zaprodal svou duši ďáblu.

A satan požadoval svou odměnu.

16

Boomer Moss lovil aligátory celý svůj život. Občas v sezóně to dělal legálně s povolením a občas, jako dnes v noci, ne. Říkal si, že aligátoři jsou hnusní zmetci, co si zaslouží zemřít, a jestli si může vydělat pár babek za jejich kůže, hlavy a maso, tím líp. Poskytoval světu pořádnou službu tím, že ty zkurvysyny zabíjel, vždycky po jednom plazícím se životě.

Skutečnost, že na lov byla vypsána sezóna, a proto si musel koupit povolení a vládě poslat různé formuláře, ho pěkně žrala. Jeho rodina lovila v bažinách, rybnících, jezerech a kanálech kolem New Orleansu už dvě stě let. Vláda neměla žádné právo, absolutně žádné právo mu říkat, co může dělat.

Navíc lov v bažině ve tmě byl pořádný adrenalin. Boomer měl v chladicím boxu na své lodi zastrčených několik piv, brázdil temnými vodami a míjel přízračné kmeny a kořeny tisovců vypadajících jako kostry. Nalíčil pasti, ale vždycky jste mohli narazit na aligátora ve vodě, ať už byla sezona, nebo doba hájení.

Občas zabil mývala nebo vačici, taky hada, pokud ho chytil. Měl za to, že bažina patří jemu. Tady vládl a plody bažiny jen čekaly, až si je přivlastní. Nechtěl se dostat do křížku se zákonem – sakra, to ani náhodou. A věděl, že mýval nebo skunk je lepší návnada než kravské vnitřnosti schválené státem.

Vláda by snad měla mít na starosti důležitější věci, kristepane! Kuželem světla velké baterky slídil Boomer ve vodách a doufal, že zahlédne oči vystupující z temnoty těsně nad inkoustovou hladinou bažiny. V téhle roční době byli aligátoři líní, skoro spali, ale nebylo nemožné je najít.

Nalíčil pasti a vrátí se ráno. Čekal, že alespoň jednoho hajzla dostane, možná i pět nebo šest, když bude mít štěstí. Zatím bude protínat hladinu, zkontroluje návnadu, kterou zavěsil asi metr nad vodou, a doufal, že aligátora naláká ke skoku, při kterém se zakousne do háku.

Sledoval jejich oči v temnotě, věděl, že ho nejenom vidí, ale že i vycítí kolem sebe jakýkoli pohyb vody. Velcí, nebezpeční, zubatí ještěři. Uslyšel šplouchnutí, uviděl jednoho sklouznout do vody nedaleko od hnízda, kde byla polehlá tráva, a všiml si hromady bláta a trávy, která naznačovala, že už nakladl vejce.

„Tak pojď, mami,“ zavrkal. „Půjdeš sem k taťkovi.“ Čekal, pátral a dvaadvacítku měl připravenou v ruce. Ale aligátoří samice se skryla ve stínech stranou od paprsků světla z jeho baterky. Plul dál, pomalu, jednu ruku měl na spoušti a do uší mu pronikaly zvuky noci: šum netopýřích křídel, houkání sovy, kvákání žab i bzučení hmyzu přehlušující hukot malého přívěsného lodního motoru. Občas zaslechl šplouchnutí, jak sebou mrskla ryba nebo aligátor vklouzl do klidných vod.

Strávil pojížděním v člunu dlouhé hodiny a nedostal se k žádnému aligátorovi dost blízko, aby ho mohl střelit a vytáhnout do lodi, a jen pátral v bažině. Během těch hodin vypil šest plechovek piva Lone Star a snědl dva sendviče se smaženými ústřicemi od Mindy Jo.

Nakonec, když noci ubývalo, zkontroloval své pasti. První byla prázdná a návnada sežraná.

„Do prdele,“ ulevil si a zamířil k další pasti. Tam částečně ve vzduchu visel aligátor. Měřil jistě nejmíň dva a půl metru. „Aleluja, bratře,“ zavýskl Boomer a přiblížil se, aby mohl zvednout svou pistoli k malému mozku tvora. Vystřelil a rána ostře vyštěkla. Musel se ujistit, že plaz je bezpečně mrtvý, než ho sundá dolů. Boomer rozhodně netoužil po tom, aby sebou nějaký dvousetkilový aligátor házel v jeho lodi. I vypořádat se s mrtvým bylo dost obtížné.

Několikrát šťouchl do aligátora veslem, a když si byl jistý, že je velký plaz opravdu po smrti, opatrně spustil obří mrtvolu na dno lodě. Krokodýlí samec byl výstavní kus, na kůži neměl skoro žádné jizvy. Podařil se mu zatraceně dobrý úlovek. Boomer měl pocit, že noc nebyla úplně promarněná, a podíval se do ostatních pastí. Zjistil, že návnada stále visí nad vodou, aniž by se nějaký aligátor chytil. Klidně ji může nechat v pastech. Ještě by se na něj mohlo usmát štěstí.

Obrátil loď zpátky k doku, kde měl zaparkovanou dodávku. Nenamáhal se svůj úlovek vyvrhnout, jenom aligátora obalil mokrou plachtou, navijákem ho vytáhl na korbu a vydal se zpátky k domu, malému stavení na betonových blocích uprostřed lesů.

Boomer měl dobrý pocit. Pojede domů, osprchuje se, pak vzbudí svou ženu a pořádně ji přeřízne jako ostatně vždycky po úspěšné lovecké výpravě. Už se nemohl dočkat, rukama svíral volant, ale starý chevrolet na štěrkové cestě plné výmolů vedoucí k jeho domu přesto poskakoval a házel sebou.

Mindy Jo si nikdy nestěžovala, když ji budil kvůli sexu, nedělala žádné cavyky. Nejspíš teď byla doma, čekala na něj a kundičku už měla vlhkou. Milovala, když po vzrušení z lovu starý dobrý testosteron stříkal na všechny strany. Trávili hodiny ve staré veliké posteli, ve které spali, a znovu a znovu ji dováděl až na vrchol a rajtoval na ní jako nadržený hřebec.

Rozparádilo ji to tak, že mu dokonce dovolila, aby ji plácal po zadku. Bože, to byla slast!

Doma zaparkoval v garáži, hodil trochu ledu na plachtu a zašel dovnitř. Rozhodl se, že sprchu vynechá a uvidí, co řekne tomu, když bude páchnout lovem… Už to jednou nebo dvakrát udělal a dneska ráno mu to připadalo jako zatraceně skvělý nápad, takže si stáhl lovecké oblečení, nechal maskáče na hromadě v kuchyni před novou pračkou a sušičkou a pak se vydal do ložnice.

Král říše.

V místnosti byla tma díky zataženým závěsům a páchlo to tam cigaretovým kouřem a kočkami, protože žena trvala na tom, že budou v domě.

„Zlato, seš to ty?“ zamumlala. Obličej měla schovaný v polštáři.

„To víš, že jo,“ ujistil ji, „jsem to já a jsem nadrženej jako bejk. Chytil jsem pořádnýho aligátora.“

„Hm.“

Prstem se dotkl jejího stehna a ona se odkulila s mrzutým rozespalým zabručením. Neskočil jí na to. Klekl si vedle ní na matraci, penis měl tvrdý jako skála, a znovu se jí dotkl. „Slyšelas mě? Je velkej.“ Rukama jí zajel pod tělo a dotkl se jejích prsou.

„No tak, Boomere. Teď ne. Nech mě být.“

„To ani náhodou, kotě,“ řekl. Vzdychla a začala se probírat. Třeba bude mít štěstí. Možná mu ho vykouří.

„Ach bože, ty smrdíš.“ Překulila se čelem k němu a ústa měla jen několik centimetrů od jeho ptáka. „Copak ses neosprchoval?“

„Ne!“

„Proboha, Boomere. Běž se umýt!“

Ale on se už sklonil, aby ji políbil, a jednu její malou hebkou ruku položil na svůj penis. „Nemůžu to vydržet, kotě. Ty seš prostě tak božská.“

„A ty seš prolhanej parchant. Je tu taková tma, že není vidět vůbec nic.“

„Vidím tě v duchu, miláčku.“

„To je ale hromada žvástů,“ ušklíbla se, ale prsty už kolem něj ovinula, a když se k ní přiblížil, otevřela ústa a políbila ho s vášní, která ji po ránu vždycky naplňovala. Pořád víc mu připadalo, že večer je na sex příliš unavená a odbude ho, ale ráno se budila nadržená, a to mu vyhovovalo.

Nakulil se na ni a řekl si, že když byl vzhůru celou noc, nebude čekat dlouho, než se udělá. Žádné ohledy. Vezme to rychle a drsně, rovnou se dotkne všech jejích citlivých míst, a jakmile ucítí, že se začíná pohybovat v jeho rytmu a vydávat charakteristické hluboké sténání, dokončí, co musí. Ale nějak to uspěchal. Špatně odhadl její reakci. Dnes ráno byla nějaká napjatá, buď se úplně nevzbudila, nebo na to neměla takovou chuť jako obvykle. Ve chvíli, kdy zvlhla, už nedokázal čekat a prudce do ní pronikl. Dřív, než byla připravená, a pak se na ni zhroutil jako mrtvý aligátor.

To ji pořádně namíchlo.

„Ty seš ale blbec,“ vyjela a odstrčila ho na okraj postele. „Co si kruci myslíš, že děláš?“

„To je v pořádku, zlato, postarám se o tebe.“

„Na to zapomeň. Nemám náladu.“ Pokusil se ji drsně políbit, ale ona ho odstrčila. „Přestaň, Boomere. Vysypal sis ten svůj zatracenej pytel, tak mě teď nech na pokoji.“ Odkulila se na stranu a prsty zašátrala po nočním stolku, aby našla cigarety. Jedna její pitomá kočka mu přešla po polštáři a ocasem se mu otřela o nos. Připomněla mu, že nikdy nejsou sami, se všemi těmi pitomými kočkami rozlezlými po celém domě.

Boomer zavřel oči a řekl si, že se pár hodin prospí. Aligátor byl v bezpečí, když byl obložený ledem. Slyšel cvaknutí zapalovače a pak ucítil pálící se tabák, jak šlukovala. Byl utahaný, a tak hned usnul, a když cítil, jak se vedle něj skoro o šest hodin později zavrtěla, otevřel jen jedno oko. Chtěl spát déle – sakra, vždyť si to zasloužil – ale musel zkontrolovat aligátora a ujistit se, že je stále studený, a navíc kohouti jeho přiblblého souseda Jeda Stompa kokrhali tak hlasitě, že by probudili i mrtvolu.

Když vstával, maličko ho pobolívala hlava. Laškovně pleskl Mindy Jo přes nahý, malý, zaoblený zadek a vydal se zpátky do kuchyně, kde si natáhl lovecké šaty.

Slunce stálo vysoko na zimní obloze a slibovalo na leden trošku tepla. Na hřebenu střechy seděla vrána, pozorovala ho a odporně krákala, až mu to lezlo na nervy.

„Sakra, zavři zobák,“ zavrčel a přál si, aby měl svou dvaadvacítku. Zatracenej uřvanej prevít.

Došel ke garáži, otevřel zadní korbu a pak aligátora v plachtě stáhl na štěrk příjezdové cesty. Ke krákání vrány se přidala sojka, která se rozkřičela. A aby toho hluku nebylo málo, z domu slyšel skřípání kávového mlýnku. Mindy Jo vstala a pustila se do svého obvyklého rituálu mletí kávy, o němž si myslel, že je to zbytečná námaha, když jste si za míň peněz mohli koupit v samoobsluze Piggly Wiggly plechovku mleté kávy Folgers.

Boomer se snažil nevnímat tu ranní kakofonii zvuků, vzal si nejostřejší nůž a chystal se aligátora rozříznout. Byla to námaha, ale on už v duchu počítal dolary a říkal si, že později se vydá zkontrolovat zbylé pasti. Třeba bude mít štěstí. Právě když chtěl tu špinavou práci skončit, uslyšel, jak se dveře proti mouchám se skřípěním otevírají a pak se přibouchnou.

Mindy Jo, zabalená v asijském županu, v růžových pantoflích s falešným pštrosím peřím, vyšla na verandu krytou sítí proti hmyzu. V jedné ruce držela kouřící hrnek kávy a ve druhé zapálenou cigaretu. Kolem nohou se jí motaly tři z těch mizerných koček. Jednooký šedý kocour bez ocasu měl tu drzost, že se na něj zadíval. Bože, jak toho pitomého kocoura nenáviděl.

„Je to velkej kus,“ řekla, když z verandy obhlížela mrtvolu aligátora. „Dostals jen jednoho?“ Potáhla z cigarety a zaklonila hlavu, aby vyfoukla kouř jen jedním koutkem.

„Zatím. Dopoledne se zajedu podívat na pasti.“ Potil se, jak usilovně pracoval, aby zvíře vyvrhl. „A není ani moc zjizvenej. Kůže je dobrá. Za tu bude slušná cena.“

„Prima,“ řekla a zhluboka potáhla z cigarety. Kohout začal znovu kokrhat. Mindy Jo si toho vřískání nevšímala. „Dáš si ovesnou kaši a slaninu?“

„Jo.“

„Vejce?“

„Jasně…, hele…, co to kruci je?“ Uviděl něco, co mu nepřipadalo v pořádku. Za svůj život už vyvrhl spoustu aligátorů, a ještě nikdy si nevšiml, že by žaludek některého byl tak podivně vytvarovaný. „Cos to hergot sežral, kámo?“

„Neopovažuj se otevřít jeho vnitřnosti tady!“ zaječela Mindy Jo.

Pozdě. Boomera přemohla zvědavost. Rozřízl celý žaludek a jeho obsah, páchnoucí po žaludeční kyselině a mrtvých rybách, se vyvalil.

Boomer uskočil. „Do prdele!“ Když to uviděl, málem se pozvracel.

„Co?“ chtěla vědět Mindy Jo.

„Myslím, že jsme se dostali do pěkný kaše,“ vyhrkl a hned přemýšlel, jak vysvětlí zcela jasně upytlačeného aligátora. Začal si zkoušet několik lží, jen aby si zachránil vlastní kůži. Ale Boomer měl svědomí. „Do pořádný kaše.“ Jak jen tohle vysvětlí? „Zavolej šerifa.“

„Šerifa?“ Bačkory Mindy Jo s klapnutím seběhly poslední dva schody a pak se rozběhly po cihlové cestičce k němu.

„Udělej, co povídám. Tenhle aligátor se teda neživil fíkama, to je jistý.“ Klapání ustalo, její stín po něm přešel a pak se zastavil na otevřeném břiše mrtvého plaza. „Pane bože!“ zašeptala. Oči jí nad páchnoucím obsahem aligátorova žaludku málem vylezly z důlků. Mezi raky, žábami, želvami a rybami ležela paže, dokonalá ženská ruka s nalakovanými nehty.

~~~

Tempo, tempo, tempo.

Kristi čistě protínala vodu bazénu, volně dýchala a cítila, že se jí svaly začínají napínat. Plavala přes půl hodiny a chtěla vydržet čtyřicet minut.

Pach chlóru byl všudypřítomný a okna školního bazénu se zamlžovala, ale kromě staršího muže o několik drah dál měla vodu jen pro sebe.

Neplavala skoro měsíc a zažívala proto báječný pocit. Plavání ji nabíjelo energií. Čistilo jí mysl.

Tempo.

Myslela na Jaye a musela přiznat, že se s ním znovu setkala ráda. Ale jen jako s přítelem…

Tempo.

V osobních věcech Tary Atwaterové nenašla nic, ale podívá se ještě jednou. Musí existovat nějaká stopa, která by vysvětlila její zmizení.

Tempo.

Ariel i Kristin otec byli stále naživu. Takže její černobílé vize mohly být jen fyzickou záležitostí, ne nějakým podivným druhem mimosmyslového vnímání nebo pohledů do budoucnosti.

Tempo.

Takové věci jako upíři neexistovaly. A rozhodně si promluví s profesorem Grottem a uvidí, co jí k tomu poví. Pak možná přijde na řadu policie.

Tempo.

Snad by měla zavolat Jayovi… Ani náhodou. Jeho pomoc potřebovala, to ano, ale to bylo všechno. V žádném případě se nepokusí si s ním něco znovu začít.

Tempo.

Lhářko! Je na něm něco, co tě dostává.

Sakra!

Nemohla na Jaye McKnighta myslet jako na muže. Tahle část jejich vztahu už byla dávno pryč. Přesto… jí připadalo roztomilé, jak si odhrnuje vlasy z očí, fascinoval ji náznak chlapeckého úsměvu v koutku úst a zdálo se jí podmanivé, jak mu ztmavnou oči smíchy nebo zájmem. Panebože, když se jednalo o tohohle muže, ztrácela hlavu.

Řekla si, že ho před těmi lety nechtěla, a nebude ho chtít ani teď. Syndrom zakázaného ovoce? Nepřipadá v úvahu! Přesto na něj myslela tak, jak neměla, a to ji vážně rozčilovalo.

Doplavala na konec bazénu a podívala se na hodiny. Čtyřicet tři minut. To by stačilo. Ztěžka dýchala, když se chytila za okraj a vytáhla se na betonovou podlahu. Co ji na Jayovi tolik přitahovalo? Popadla svůj ručník z háčku u šaten a rázně se utřela. Potřebovala ho vymazat ze svého života.

Podívala se na akvamarínovou hladinu vody a uvědomila si, že starý muž, kterého spatřila plavat v bazénu, když do něj poprvé skočila šipku, už odešel. V budově se zamlženými skly byla sama. Zdálo se, že se venku stmívá a pozdně odpolední stíny se vkrádají okny dovnitř.

Najednou měla pocit, jako by ji přes sklo někdo pozoroval, někdo, koho neviděla. Křečovitě se zachvěla. Vynadala si za svůj strach a osušila si obličej.

Nešil. Pátrání po zmizelých dívkách ti leze na mozek.

V dámských šatnách si stáhla mokré plavky, osprchovala se a oblékla si džíny a mikinu. Když odcházela z budovy, znovu zatoužila, aby měla kolo a nemusela přes celý areál školy pěšky. Ne že by byla sama; po cestičkách kráčela spousta studentů a mířila na večerní hodiny, do knihovny nebo na svou kolej. Prošla kolem skupinek lidí i jednotlivců, co poslouchali iPody nebo telefonovali. Nic neobvyklého, až na to, že pohledem zachytila vysokou blondýnu, kterou znala z některých hodin, a pleť té dívky se jí změnila před očima, její kůže ztratila barvu.

To bylo šílené!

Cožpak Kristi právě sama sebe nepřesvědčila, že celá ta záležitost s šedým, bledým vzhledem byla jen klamem její mysli? Ariel byla stále naživu. Její otec stále kráčel po této zemi a pronásledoval zločince jako člen Policie New Orleans. Tohle černobílé vidění bylo jen výplodem její představivosti, jejím problémem. Přesto…

Kristi dál sledovala bledou dívku, která rychle kráčela kolem kostela. Musela téměř běžet, aby si ji udržela na dohled, a bála se, že jde pryč ze školy Všech svatých a míří na parkoviště mimo areál.

„Sakra,“ zamumlala a přemýšlela, co blondýně řekne, pokud ji nakonec dožene. Cítíš se dobře? Bože, ty vypadáš bledě. Potřebuješ studijní partnerku na přednášky doktora Grotta? „Blbost, blbost a blbost,“ zabručela si pro sebe. Dívka se dostala až k bráně do Wagnerova domu, prošla jí a pospíchala ke schodišti.

Ale muzeum bylo zavřené.

Kristi zaváhala. Blondýna – jak se jen jmenovala, Maren, nebo Marie? Tak nějak – se dovnitř dostala bez potíží.

Za okamžik už Kristi kráčela vstupní bránou, jako kdyby do Wagnerova domu mířila celou dobu, a vyběhla po schodech. Přestože cedulka na dveřích hlásala ZAVŘENO a uváděla otvírací hodiny, zkusila kliku a dubové dveře se skleněnými výplněmi se otevřely. Hm, pomyslela si, překročila práh a vstoupila dovnitř. Klika za ní tiše cvakla a ona se ocitla sama. V domě, ve kterém prý straší. A po blondýně nebylo nikde ani stopy.

Foyer zdobil starožitný stůl a destička stručně popisující historii domu, ale jinak byl prázdný. Nejtemnější kouty místnosti nepatrně ozařovala lampa od Tiffanyho se světlem v odstínech žluté a modré.

Od vstupu vedly schody do vyšších pater a salon byl napravo. I ten byl osvětlený jedinou lampou a zbytek místnosti byl temný. Starožitnosti a nábytek z různých období stály rozestavěné kolem vzorovaného koberce a mramorem vykládaného krbu. Vedle dělených oken byla veliká knihovna od podlahy ke stropu nacpaná staře vyhlížejícími svazky v kožené vazbě.

Věděla, že tenhle dům patřil Ludwigu Wagnerovi, prvnímu osadníkovi v oblasti, rýžovému nebo bavlníkovému baronovi, který odkázal své statky a část majetku nejen svým dětem, ale také katolické církvi, aby na místě vystavěla Vysokou školu Všech svatých. Několik jeho potomků stále sedělo v představenstvu a významně zasahovali do chodu školy. Ale dům zůstal zachovaný, využíval se k formálním večírkům a některá odpoledne býval otevřený jako muzeum. Sametové provazy bránící lidem, kteří si prohlíželi dům, aby něco poškodili, byly na svém místě.

Marcii, Marcy, či jak se jmenovala, Kristi cestou k úpatí schodiště nikde neviděla. Dům byl tichý. Nic neslyšela. Ale ve vzduchu stále cítila nepatrný závan parfému. Kristi chtěla nahlas zavolat, ale pak si to rozmyslela.

Před několika dny vešla do tohohle velkolepého starého sídla Ariel se svými přítelkyněmi. Kristi o tom tenkrát nepřemýšlela, muzeum bylo otevřené. Ale teď…

Obrátila se k jídelně, kde dlouhý stůl pokrýval ubrus a v pološeru se leskl obří svícen. Jednu stěnu vyplňoval vestavěný příborník z tmavého mahagonu a obloukový vstup vedl do kuchyně, která byla oddělena provazem. Kristi ho překročila, sáhla do kabelky a vytáhla klíče s maličkou tužkovou baterkou připevněnou na kroužku. Kužel světla byl malý, ale jasný a pomohl jí najít cestu. Rozhlížela se po staromódní místnosti, ve které byla stále kamna na dřevo vedle novějšího plynového sporáku. V jednom rohu stála máselnice a zadní dveře vedly na velké zápraží. Kristi vyhlédla oknem ven, ale dveře neotevřela, protože se bála, že by mohly spustit alarm.

Pozorně naslouchala a doufala, že zaslechne nějaký hluk, ale v domě bylo ticho jako v hrobě. Žádný průvan. Ani šum ledničky nebo tikot hodin. Slyšela jen slabé ozvěny vlastního srdce a kroků. Ty byly ztlumené podrážkami tenisek.

Kam se ta blondýna poděla?

Setkala se tu s někým?

Pracovala tady?

Nebo to bylo její útočiště?

Venku už byla noc, tma pronikala okny a několik ostrůvků světla od dobře umístěných lamp nevydávalo žádné teplo. Dům se zdál chladný a nehybný, zbavený veškeré vřelosti.

Jako kdyby neměl žádnou duši.

Ach bože, prosím, pokárala se tiše. Teď právě začínala upadat do pasti všeho, co se dočetla v shakespearovských krvavých tragédiích, které jí její učitel a motorkář doktor Emmerson zadal. Hry plné viny a duchů byly samy o sobě dost zlé, ale navíc se v Grottových hodinách dozvídala o všech těch krvežíznivých příšerách. Pomyslela na Grotta, vysokého, tmavého, pohledného a přemýšlivého člověka, jehož oči jako by pronikaly lidem až do mysli.

Všechno to je jen divadlo, připomněla si. Představení.

Pokračovala dál kolem dveří do spíže a ještě jedněch, které byly zavřené a vedly, jak předpokládala, do přístěnku nebo ke schodišti do suterénu. Protáhla se kolem zadní strany schodiště, minula zeď plnou háčků na kabáty a dostala se do přední části domu, aniž by způsobila jakýkoli hluk. Znovu se ocitla na úpatí temného, provazem odděleného schodiště. Vzhlédla vzhůru do tmy. Nahoře nesvítila žádná světla.

Odváží se?

Zaváhala a pak se v duchu nazvala zbabělcem. Blondýna – jmenovala se Marnie – byla někde uvnitř.

Rychle, než se rozmyslí, překročila vybledlý sametový provaz a vydala se vzhůru po širokém schodišti. Stoupala tiše, protože zašlý květinový běhoun tlumil její kroky. Vedl ji maličký namodralý kužel světla z tužkové svítilny.

V rohu na odpočívadle stála temná postava muže.

Ach bože!

Zalapala po dechu a rychle sáhla do tašky pro pepřový sprej.

Chystala se utéct, když si uvědomila, že „muž“ se nehýbá. Namířila na něj malou baterku a uvědomila si, že to není žádný muž, ale brnění stojící na stráži na odpočívadle u okna.

Kristi stiskla zuby a počítala do deseti.

Narovnala záda a vyběhla zbývající schody do prvního patra. Čekala, že tam uvidí dlouhou chodbu s řadou zavřených dveří vedoucích do ložnic. Místo toho se vrchol schodiště rozšířil v knihovnu plnou úzkých vysokých regálů i s čtenářským koutem s několika židlemi a pohovkou u okna. Proti regálům stálo malé křídlo, nad klávesami ležely otevřené noty a na lesklém dřevě stál metronom.

Kristi prošla kolem piana a knihoven. O něco dál byla chodba vedoucí do řady pokojů: ložnice majitele a majitelky oddělené luxusní koupelnou, kterou zjevně vybudovali dlouho poté, co byl původní dům postavený. V jedné místnosti stála vedle krbu s ručně malovanými kachly baldachýnová postel zdobená květinovým vzorem a obložená polštáři, zatímco druhou vyplňoval těžší, pánský nábytek a nad římsou masivního kamenného krbu visela lovecká puška.

Spousta starožitností.

Ale žádná blondýna.

Kristi na okamžik zauvažovala, jestli ta dívka třeba nevběhla do domu hlavním vchodem, nepropletla se přízemím a nezmizela kuchyní ven.

Třeba se spletla.

Možná, že pátrání v tomhle domě bylo jen ohromnou ztrátou času.

A přesto…

Znovu se obrátila ke schodišti a posvítila maličkou baterkou na schody vedoucí do druhého patra. „Když už, tak už,“ řekla si a začala stoupat. Schody byly užší, protože se do vyššího patra stáčely. Nahoře byla rozlehlá chodba s dveřmi po obou stranách.

Zježily se jí vlasy na hlavě, když si vzpomněla, jak pátrala ve spletitých, neosobních chodbách opuštěné Nemocnice Panny Marie pro duševně choré nedaleko New Orleansu i na šílence, kterého tam potkala. Ta vzpomínka ji zarazila. Wagnerův dům se ani zdaleka nepodobal staré léčebně, ale pátrání v mohutné staré stavbě jí až příliš živě připomnělo události vedoucí k jejímu pobytu v nemocnici i následnému stavu.

Kristi sebrala všechnu odvahu a uchopila kouli na prvních dveřích a pomalu je otevřela. Prastaré panty zavrzaly.

Výborně. Jen dej tomu, kdo se tu ukrývá, jasně vědět, že tu jsi.

Místnost byla vyzdobená jako dětský pokoj. V rohu stála malá bílá postel a pod oknem houpací koník s vybledlými barvami, konopnou hřívou a ocasem… a maličko se pohupoval.

Dopředu a dozadu.

Jako kdyby se na něm houpal duch nějakého dítěte.

Kristi málem upustila baterku.

V tomhle nehybném domě, kde ani neproudil zatuchlý vzduch, se hýbal koník.

Pomalu se zastavil, ale Kristino srdce bušilo jako splašené.

Dveře přístěnku byly zavřené. Olízla si rty. Odváží se je otevřít?

Co když…?

Baterku držela ve výši ramene, druhou ruku položila na kliku a prudce dveřmi trhla.

Rozletěly se.

Otevřel se temný, prázdný prostor s háčky a tyčí, ale nic víc. Žádný vrah ani únosce žen připravený vrhnout se na ni, žádný vrčící upír ukazující bílé špičáky, ze kterých odkapává krev, žádný duch dítěte šeptající „pomoz mi“.

Kristi se úlevou málem zhroutila pod tíhou děsivého okamžiku. Pane jo.

Pak si všimla dalších dveří, prosklených, oddělujících tuhle místnost od další. Prošla jimi a ocitla se v dalším dětském pokoji. Dívčí království s malou postelí a stolkem, na kterém stál viktoriánský domek pro panenky pyšnící se miniaturními pokojíky vyzdobenými do nejmenších detailů.

Vrátila se zpátky do chodby. Následující dva pokoje byly obdobné, další ložnice s větším lůžkem a malým kolečkovým křeslem hned vedle železné postele plné plyšových zvířat a čtvrtá vyzdobená tak, jako by v ní naposledy bydlel chlapec zajímající se o lodě a rybaření. Na stole vedle starého praku byla rozložená skládačka.

Ale opět tu neviděla blondýnu s popelavým obličejem spěchající pryč.

Kristi přešla k oknu a vyhlédla ven do noci. Odtud viděla přes nádvoří uprostřed areálu i přes několik dalších budov. Mezi stromy zahlédla v dálce zeď. Za ní byla patrná střecha ozářená pouličním osvětlením. Ze štítu vyčnívaly vikýře a jednu místnost ozařovalo světlo. Bylo to příliš daleko, aby místnost jasně rozpoznala, ale…

Sevřelo se jí srdce.

Byl to její byt?

Zamžourala a srdce se jí rozbušilo při pomyšlení, že někdo, kdo stojí na tomhle místě, se může dívat přímo do…

Přes okno přešel stín.

Okno jejího bytu.

Uvnitř?

Byl někdo uvnitř jejího bytu?

Rozpalovaly ji vztek a strach. Rychle se otočila rozhodnutá dostat se co nejrychleji domů a postavit se člověku, který prohledává její pokoje.

A co když má zbraň? Co pak? Nezapomeň, že zmizelo několik dívek.

Ten, kdo je teď v jejím bytě, si možná prohlíží její poznámky, z jejího počítače se připojuje na internet, probírá se jejím majetkem, prohledává Tařiny věci…

Vydala se ke schodišti, když něco zaslechla. Pravidelný zvuk. Kroky?

Takže tady nakonec nebyla sama.

Tiše si pospíšila do prvního patra, kde byl vytrvalý tlukot hlasitější. Uvědomila si, že je příliš pravidelný, aby ho mohly způsobit kroky. Na odpočívadle uviděla metronom odměřující rytmus neslyšné hudební skladby.

Kristi ztuhla krev v žilách.

Někdo ho pustil. Někdo, kdo věděl, že tu je, a kdo si s ní hrál.

Někdo nebo něco.

Prsty sevřela kolem pepřového spreje a malým kuželem světla si posvítila do nejtemnějších koutů a štěrbin odpočívadla. Zdálo se, že je sama.

Nevěřila na duchy ani na upíry, ale byla přesvědčená, že v domě je někdo další. Že by si s jejími smysly zahrávala ta blondýna Marnie? Ne. Neměla důvod. Tak kdo dál?

Uslyšela, jak se hlavní dveře otevřely a zavřely, proto se snažila splynout se stíny chodby v prvním patře. Srdce jí bušilo. Uslyšela tlumené hlasy – ženské hlasy – a kroky, víc než jedny. Co se to tu kruci dělo? Baterku měla zastrčenou v podpaží a tiše ji zhasla. Opatrně se odvážila k zábradlí a shlédla dolů k úpatí schodiště. Nikoho nezahlédla, jen slyšela, jak ženy prošly foyerem. Přišlo jí, že se pak vydaly chodbou vedoucí do zadních částí domu.

Kradmými kroky pomaličku sestoupala do přízemí. Stále zatnutými prsty svírala maličký pepřový sprej a blížila se do části domu s kuchyní. Držela se těsně u zdí.

Nic.

Ženy zmizely.

Kristi vstoupila do kuchyně a zastavila se. Napínala uši, ale nic neslyšela. Vyhlédla ven okny, ale ani tam nic nezahlédla. Odpověď ležela za zamčenými dveřmi do suterénu. Určitě to tak bylo. Zkusila kliku. Ani se nehnula. Takže ty dívky musely mít klíč.

K čemu?

Pomyslela na Lucretiiny řeči o kultu. Mohl by tenhle dům být místem setkávání jeho členů? Staré sídlo plné chrličů a strašidelné historie? Mohly se schůze kultu konat právě tady? Srdce se jí rozbušilo a po zádech jí stékal pot. Svírala pepřový sprej, jako kdyby se jednalo o podstatu života.

Přitiskla se na dveře, zavřela oči a napnula uši, aby něco zaslechla, ale v domě bylo ticho jako v hrobě. Znovu zkusila dveře otevřít. Nic. Posvítila baterkou kolem sebe po kuchyni a hledala klíč – nebo cokoli co by mohlo zámek otevřít – ale nic nenašla.

Nemohla se tu déle zdržovat.

Ne pokud chtěla chytit člověka, který se jí vloupal do bytu.

Jednou rukou svírala pepřový sprej, ve druhé mobil, vyklouzla z Wagnerova domu a doslova letěla přes pozemek školy, protože ji poháněl děs. Vůbec si nevšímala páru očí, který sledoval každý její pohyb.

~~~

Utíkej, Kristi, utíkej.

Stejně nikdy neutečeš.

Vlad pozoroval, jak běží přes areál, a pro sebe se usmíval. Věděl, že byla v domě, vycítil její přítomnost, viděl ji ze své skrýše venku na terase. Byla statečná. Trochu ztřeštěná, ale silná, chytrá a měla vypracované tělo.

Jedna z elity.

Byla jen otázka času, než se připojí k ostatním; a přestože její oběť nebude tak dobrovolná, bude úplná. O tolik uspokojivější než u těch, které hledaly vzrušení a samy se na něj s dychtivostí obrátily. Ubožačky. Hledaly něco, co jim mohl poskytnout jen on, pocit rodinné sounáležitosti, šanci nebýt už dál samy.

Pochopitelně tomu úplně nerozuměly. Netušily, co od nich nakonec očekává. Ale to nevadilo. Nakonec se vzdaly.

Jako se vzdá Kristi.

Díval se za ní, až dorazila ke vzdálené straně areálu, pak ale vklouzl dovnitř oknem a vydal se dolů po schodech. Dnešní večer je vyhrazen volbě. Později nastane odevzdání.

Jen doufal, že pouštění žilou dá dostatek krve.

Pochopitelně nedá.

Nikdy to totiž nestačilo.

Ta potřeba byla neukojitelná.

17

Kristi spěchala přes ulici, ale na mobilu stiskla tlačítko s rychlou předvolbou. Hrozně nerada byla jednou z těch žen, které vždycky spoléhají na nějakého muže, ale k čertu, potřebovala pomoc a Jay byl jediným člověkem, kterému důvěřovala. Vyzbrojená v jedné ruce pepřovým sprejem a v druhé mobilem dorazila k zadnímu vchodu činžovního domu a zastavila se u živého plotu z krepové myrty blízko schodiště. Telefon zazvonil jednou. Dvakrát. „No tak, dělej, dělej,“ zašeptala, než ho Jay zvedl.

„Ahoj.“

„Mám tu takovou situaci,“ zašeptala bez dalších úvodů. „Myslím, že je někdo v mým bytě.“

„Ty jsi doma?“ hned vypálil otázku.

„Jsem venku. Viděla jsem stín v okně.“

„Lidský?“ zeptal se Jay, ale maličko se uklidnil, když zjistil, že Kristi není doma.

„Myslím, že jo.“

„Hned vyrážím. Dovnitř beze mě nechoď.“

Najednou se cítila hloupě, jako kdyby ji ochromila noc. Nejspíš hodně přeháněla. „Třeba jsem se spletla. Já nevím.“

„Budu u tebe za pět minut. Počkej na mě.“

„Jayi…“

„Řekl jsem, že jsem hned u tebe,“ přerušil ji příkře. „Počkej na mě.“

Slyšela, jak se nad ní otevřely dveře, a tak zavěsila a přepnula mobil na tichý režim. Schovávala se u úpatí schodiště ve stínu a čekala, až se objeví člověk, který se vloupal do jejího bytu. Pod schodištěm bylo dost světla, aby dokázala zachytit jeho podobu mobilem, nebo v to alespoň doufala. Pak ho bude moct sledovat pěšky nebo v autě a zjistit, kdo je a co chce. Jestli bude mít auto, zapamatuje si jeho poznávací značku; jestli odejde pěšky, pověsí se na něj.

Proč by se někdo vloupal do jejího bytu?

Třeba proto, že dřív patřil Taře Atwaterové.

Jo, ale to bylo před měsíci. Proč teď? A jak? Zámky jsi nedávno vyměnila.

Kristi měla nervy napjaté k prasknutí a čekala připravená postavit se komukoli, kdo to byl, svou chytrostí a silou.

Ale co když bude mít pistoli…?

Kroky sestupovaly a ona odpočítávala schody… deset, jedenáct, dvanáct…

A pak se rozhostilo ticho.

V prvním patře.

Kruci! Určitě ji zahlédl. Přitiskla se k budově, natahovala uši a napínala oči vzhůru na schodiště, kde na stropě v každém patře zářila žárovka. Tak pojď, ty zmetku, pomyslela si. Kroky se znovu ozvaly o něco dál, ale byly lehké a rychlé. Nescházely ze schodů.

Co?

Ach sakra! V prvním patře nepokračoval dál po schodech, ale proklouzl širokou verandou ke vzdálenému schodišti, tomu, které bylo blízko přechodu vedoucímu k areálu školy Všech svatých. V okamžiku, kdy se na parkoviště se skřípěním přiřítila dodávka, vyskočila ze stínu. Přední část domu oslnily kužele světel z reflektorů.

Jay!

V mžiku vyletěl z dodávky. Obličej měl napjatý a vážný. „Co se stalo?“

„Mizí pryč!“ Slyšela ze schodů na vzdálené straně budovy dusat člověka. Pak přeskočil zábradlí a utíkal přes ulici. „Tudy!“ Jen letmo zahlédla postavu v černém, než zaběhla za velký dům a zmizela.

Ozvalo se skřípění brzd, vzteklé zatroubení klaksonu a řidič zakřičel: „Co seš to za podělanýho idiota!“

„Kdo je to?“ chtěl vědět Jay, když utíkající Kristi dostihl.

„Nemám páru.“ Strčila si mobil i pepřový sprej do kapsy mikiny. Taška jí při sprintu pleskala na boku, nohy bušily do betonu a nerovného asfaltu. K čertu, ona toho úchyla dožene!

Jay s ní lehce držel krok, teď ostře zapískal a z otevřeného okénka kabiny dodávky vyskočil Bruno a s tichým štěknutím přistál na rozbitém chodníku. Kristi a Jay oběhli budovu současně. V té chvíli jim z dohledu zmizel červený nissan s rozčíleným řidičem, který na nejbližších světlech zamířil k dálnici.

Ulice před areálem školy byla najednou prázdná.

„Ne!“ vykřikla Kristi. Přeletěla přes dva pruhy silnice a chodník a proběhla hlavní bránou školy. Sakra, sakra, sakra. Neměl jí utéct.

Jakmile proběhla kolem vysokých sloupů, vydala se k dubům obklopujícím cihlovou zeď a naráz se zarazila. Popadala dech a očima přejížděla přes cestičky lemované stromy i přes trávníky mezi budovami. Pátrala i na stezce, po které před chvilkou utíkala. Jay zpomalil a zastavil se vedle ní. Dýchal zhluboka a pozorně se kolem sebe rozhlížel. Cestičky osvětlovaly lampy, ale staré i novější budovy tonuly ve stínu a obrůstalo je křoví. Znovu začala padat mlha a kolem nich byla spousta temných úkrytů. Skupinky studentů i osamělí chodci přecházeli areál, kráčeli po cestičkách či pospíchali po schodech k širokým vchodům. Kristi přejela pohledem od knihovny ke studentskému klubu, ale neviděla nikoho, kdo by prchal do temnoty.

„Pozor napravo!“ překřičel ženský hlas přehazování rychlostí. Kolem nich prosvištělo kolo s cyklistkou hrbící se nad řidítky.

Bruno zavrčel hlubokým hlasem.

Kristi se kolem sebe pozorně dívala, ale ztratila naději.

Nikdo jí nepřipadal jako vetřelec. Neviděla temnou postavu běžící mezi stromy ani vybíhající schody jedné z vysokých, psím vínem porostlých budov Vysoké školy Všech svatých. „Sakra…, sakra…, sakra!“ V dálce, na opačném konci nádvoří a skrytá za vrbami, se tyčila mohutná, temná budova Wagnerova domu. Jako kdyby se tam schovávala. Světlo z přízemí bylo sotva vidět.

„Vidělas ho?“ zeptal se Jay napjatě. „Jak vypadal?“

Byla vděčná za jeho přítomnost, za to, že stojí vedle ní a očima propátrává každou píď v okolí. „Ne…, byl to jen stín v okně a pak rozmazaná temná postava, když jsem byla blíž.“ Pokynula na Jayova psa. „Uměl by ho Bruno najít?“ Jakmile pes uslyšel své jméno, obrátil oči na Jaye a čekal na povel. „Copak to není stopař?“

„Jenže je napůl slepý. Ale má skvělej nos. Snad kdyby ten chlap nechal něco na místě činu, u tebe v bytě, nebo něco ztratil cestou, ale Bruno na to není trénovaný.“ Jay si prohlížel jeden hlouček studentů, pak další, ale sledoval i ty, kteří kráčeli sami.

Bylo to marné.

Kristi to věděla.

Vetřelec zmizel.

Alespoň pro tuhle chvíli.

Dlouze vydechla a snažila se potlačit svůj vztek a zklamání. „Nejspíš jsme ho ztratili.“

„Vypadá to tak.“ Obočí měl svraštělé a sledoval tři dívky procházející dveřmi do knihovny. „Tak co se stalo? Jak se dostal dovnitř?“ zeptal se.

Kristi zavrtěla hlavou.

Jay se na ni dlouze zadíval a pak řekl: „Dobře. Pojďme se podívat, co vzal.“

„Ach bože…“ Nechtěla ani pomyslet, že by jí mohl chybět počítač nebo nějaké další její věci. Měla u sebe peněženku, mobil a všechny doklady, ale zbytek věcí, včetně pečlivých poznámek o únosech, několika šperků – díky bohu se většinou jednalo o bižuterii – a obrázků jejího otce a její matky… Ach bože, jestli vzal tyhle… „Nechci na to myslet.“ Jay by trval na tom, aby zavolala policii, a pak by musela vysvětlovat, kde vzala věci Tary Atwaterové – za předpokladu, že jsou stále ještě u ní v bytě – i svou teorii, že mezi nimi je něco důležitého, co by ji mohlo spojit s ostatními zmizelými dívkami nebo s jejich únoscem.

Pak tu ještě byl její otec. V duchu zasténala. Přestože byla dospělá, neexistovala nejmenší možnost, že by se Rick Bentz nedozvěděl, co dělá. Rozpoutá se učiněné peklo.

Kristi se narovnala a vydala se spolu s Jayem a Brunem zpátky ke svému bytu. Připravovala se na bitvu, která propukne. Ne že by se v minulosti už nesetkala s rozčíleným Rickem Bentzem. Jen to bude muset vytrpět znovu. Dříve nebo později mu dojde, že jí nemůže říkat, co má dělat, ne?

Ale mezitím jí dokáže udělat ze života hotové peklo.

V druhém patře našli zavřené dveře a patentní zámek na místě.

„Ten lupič měl klíč?“ zeptal se Jay, protože bez klíče zamknout dveře v žádném případě nemohl. „To nám trošku zužuje okruh podezřelých.“

„Trošku,“ přikývla a pomyslela na Irene a Hirama Callowayovy, jediné lidi kromě ní, kteří vlastnili klíč. Proč by ale některý z nich čmuchal v jejím bytě?

Kristi cloumaly pocity od vzteku až po strach, ale odemkla dveře a vstoupila dovnitř.

„Zůstaň,“ přikázal Jay Brunovi. Pak se obrátil na Kristi: „Ničeho se nedotýkej.“

„Já vím.“ Jestli budou volat policii kvůli vloupání, místo činu muselo zůstat neporušené.

Ale v bytě byla tma. Klid. Dotkla se vypínače a celý prostor zaplavilo světlo z lustrů.

Všechno bylo tak, jak to nechala. Její počítač stál na stole, na zdech měla připevněné plakáty a Tařiny věci ležely rozložené na plachtě na podlaze. Všechny obrázky byly tam, kam je postavila, s ničím se nehýbalo. A žádné lampy nesvítily, až na světýlko nad sporákem, které používala jako noční bludičku a díky kterému se jí vetřelce podařilo zahlédnout. Zdálo se, že její malý byt vypadá přesně tak, jako když ho opouštěla.

Až na to, že byl někdo uvnitř. Viděla ho. Při tom pomyšlení jí naskočila husí kůže. Kdo to byl? Co chtěl?

„To nedává žádný smysl,“ řekla.

„Proč?“

Vstoupila do pokoje a pozorně se kolem sebe rozhlížela. „S ničím se nehýbalo.“

„Seš si jistá?“

„Já… Jo, myslím, že jo.“ Očima přejela po krbové římse, knihovničkách, stolech a posteli a pak zabloudila pohledem do kuchyně, která zůstala přesně tak, jak ji nechala, i s nádobím ve dřezu.

„Ale někdo tu byl?“ zeptal se.

„Ano!… Alespoň myslím.“ Zamyslela se. „Jasně že tu někdo byl. Viděla jsem ho díky světýlku nad sporákem. Když jsem sem dorazila, slyšela jsem ho na odpočívadle ve druhém patře, pak sestoupil jedno poschodí do prvního, kde vede veranda až ke schodům vzadu. Nevím, jestli mě viděl nebo ne, ale vylekal se a nesešel dolů po schodech jediným schodištěm, které vede od mých dveří. Místo toho se v prvním patře vypařil.“ Přešla ke dřezu, popadla z pultu šálek a natočila si trochu vody z kohoutku. „Ať to byl kdokoli, určitě byl nahoře.“ Zhluboka se napila vlažné vody.

„Ale ne nutně uvnitř.“

„Ne, ne, jsem si jistá, že jsem viděla…“ Chtěla říct, že si byla jistá, že někoho viděla uvnitř svého bytu, ale byla to skutečně pravda? Vyhlédla ven oknem nad dřezem a zadívala se do noci. Byla však příliš velká tma, aby za zdí a mezi stromy zahlédla obrys Wagnerova domu. V horních patrech starého sídla přeměněného na muzeum nebyla rozsvícená žádná světla, a tak nedokázala rozpoznat siluetu budovy, natož okno ve druhém patře, kde stála, když viděla někoho ve svém bytě.

Wagnerův dům byl tak daleko.

A byla tma.

Poprvé od chvíle, kdy někoho zahlédla v okně, pochybovala, co vlastně viděla.

„No?“

„Já… Já nevím. Myslím, že tu někdo byl.“

Podíval se na plachtu pokrývající podlahu a všechny věci tak pečlivě rozložené na umělohmotné fólii. „Co je tohle?“

„To je dlouhý příběh,“ řekla a nebyla si jistá, jestli se o něj chce podělit. Nervózně popadla zapalovač s dlouhou rukojetí a zapálila v bytě několik svíček. Pak si řekla, že záře svíček by mohla působit příliš důvěrně, a tak rozsvítila všechny stolní lampy.

Jay hvízdl na Bruna a poručil mu, aby si lehl na podlahu. Nato zavřel dveře a posadil se obkročmo na vypolstrovanou opěrku jediného křesla. „No, Kris, máš kliku. Náhodou mám čas celou noc.“

~~~

Technici kriminalistické laboratoře už dorazili a Bonita Washingtonová, jedna z nejchytřejších žen, jaké Bentz znal, vyštěkávala rozkazy a dávala pozor, aby nikdo nenarušil „její“ místo činu.

„Myslím to vážně,“ říkala, „všichni si natáhnete návleky a ničeho se nebudete dotýkat, nebo máte po důkazech. Dvojnásob to platí pro vás,“ prohlásila a výhružně se zelenýma očima zadívala na Bentzova partnera Reubena Montoyu. Washingtonová byla Afroameričanka a byla na to náležitě hrdá. Měla sice maličko nadváhu, ale byla to profesionálka až do morku kostí. „Zapsali jste se?“ zeptala se Bentze.

Přikývl a následoval ji do nedávno zrenovovovaného domku z hrázděného zdiva. Hned za dveřmi se zastavil a rozhlédl se. Všude byly rozházeny věci, na zemi byly rýhy po botách a v obývacím pokoji uviděl temnou skvrnu, nejspíš krev.

„Prověřili jsme to,“ přitakala Bonita. „Je to krev.“

„Ale žádné tělo?“

„Ne.“

Jeden kriminalista fotografoval, další hledal otisky. Policie přijala telefonát od Aidy „Velkého Ala“ Cordiniho, majitele striptýzového baru ve Francouzské čtvrti. Jedna jeho tanečnice, nějaká Karen Lee Williamsová známá pod jménem Svůdná Esther, se už několik nocí neobjevila v práci, a tak poslal někoho k ní domů, aby zjistil, co s ní je. Dveře nikdo neotvíral a její auto, o kterém majiteli klubu řekla, že je nepojízdné, pořád stálo v garáži.

Krev na podlaze nepostačovala k tomu, aby případ prohlásili za vraždu, ale skutečnost, že se Karen Lee neobjevila v žádné místní nemocnici ani klinice, dávala důvod k obavám, že byla zavražděna. Nebo unesena, pomyslel si Bentz. V duchu zabloudil ke zmizelým studentkám ze Všech svatých v Baton Rouge.

Ne že by to, co se přihodilo Karen Lee, mělo něco společného s pohřešovanými dívkami – nespojovalo je vůbec nic – ale kvůli dceři ho to pochopitelně napadlo. Studentky ze Všech svatých zmizely bez nejmenší stopy. Karen Lee se očividně bránila.

Prohlédli místo činu a začali vyslýchat těch pár sousedů, kteří se vrátili do svých domovů poté, co bouře zdevastovala část města. Nikdo neviděl nic neobvyklého. Montoya s Bentzem se dozvěděli jen to, že Karen Lee byla svobodná matka, která odložila dítě ke své matce někde v západním Texasu. Její dceři bylo devět nebo snad deset a jmenovala se Darcy. Nikdo neznal žádné Kareniny přátele, příbuzné, co by žili poblíž, nebo některého jejího přítele, ať už současného nebo minulého. Nikdo nevěděl, co se stalo s otcem dítěte, protože Karen Lee o něm nikdy nemluvila.

„Takže máme houby,“ řekl Montoya, když se vrátili k Bentzovu autu. „Dokonce nemáme ani tělo.“

„Třeba je naživu.“

Montoya si odfrkl, nastoupil na místo spolujezdce a potřásl hlavou. „Na to bych nesázel. Možná nebyla mrtvá, když ji ten bastard odsud odtáhl, ale myslím, že teď už je po smrti.“

„Mohli bysme mít štěstí,“ vzdychl Bentz, nastartoval a vyjel na silnici. Zajedou do klubu, zjistí, kdo viděl Karen naposledy a kdo tu noc byl v baru. Možná, že ji vrah pozoroval a vyčkával, třeba ji sledoval domů.

„Štěstí se nepotkává na každým rohu,“ prohlásil Montoya a sáhl po neexistující krabičce cigaret, než si vzpomněl, že se zlozvyku zbavil.

„Jak jsem řek, mohli bysme mít štěstí.“

~~~

Jay se v křesle naklonil dopředu a řekl: „Takže ty mi tady povídáš, žes porušila zákon, protože jsi otevřela sklepní kóji, pak jsi poškodila důkazy o možném únosu nebo vraždě a nakonec jsi vstoupila bez povolení do Wagnerova domu, když jsi sledovala nějakou ‚blondýnu‘, o který si myslíš, že by mohla být členkou upírskýho kultu. Pak, i když jsi blondýnu nenašla, jsi slyšela hlasy a podívala ses z okna, uvidělas někoho ve svým bytě a přilítla jsi sem, aby ses mu postavila.“ Jayův nesouhlas nešlo přeslechnout.

„Někdo tu byl,“ trvala na svém Kristi. „A co z toho, že jsem porušila jeden nebo dva zákony? Sakra, vždyť se pokouším zjistit, co se stalo těm dívkám. A Jayi, přiznej si to, taky nejsi úplně nevinnej, viď? Pátrals ve státních záznamech, ne?“ Kristi rozhodně nehodlala skočit na jeho pitomou hru o vině. Seděla na kancelářské židli a třela si zátylek, aby se zbavila napětí.

„Já jsem svůj život neohrozil.“

„Jen svou kariéru. Dobře, Jayi, pojďme se do toho pustit. Někdo byl u mě doma a já chci vědět kdo. A proč.“ Podívala se na počítač, na kterém během hovoru s Jayem, zatímco mu vysvětlovala svou situaci, pracovala a vstoupila do několika chatů. Několik známých jmen se objevilo a zase odešlo. Pansmrti7 přecházel z místnosti do místnosti a JenO drahnou chvíli otálela, ale do hovoru se nezapojila.

„Kdo myslíš, že by se sem chtěl vloupat?“ Zkontroloval okno, které nechávala otevřené pro kocoura, ale v tom případě by ten člověk musel mít přístup na střechu.

Řekla mu, že Hiram a Irene byli jediní lidé, kteří vlastnili klíč. Pokrčila rameny a dodala: „Kdo jiný by to mohl být než Hiram a Irene?“

„Začneme s nima. Prozatím tu zůstanu.“ Natáhl dlouhé nohy před sebe. Bruno ležel na koberečku vmáčknutém mezi pohovku a křeslo.

„To mi nepřipadá jako zvlášť úžasnej nápad.“

„Chceš mě vykopnout?“ zeptal se a vyklenul tmavé obočí, jako by ji téměř vyzýval, aby to zkusila.

„Jayi…“

„Pro tebe profesore McKnighte.“ Probodla ho pohledem, který mu vyloudil úsměv na rtech. „Kris, já se nehnu, takže si nejdřív najdeme nějakou hospodu, co celou noc rozváží thajský, čínský nebo italský jídlo, a pak půjdeme spát. Nebo můžeš jít do domku mojí tety, kterej opravuju, a můžeme se podělit o jeden spacák.“

Nevěřícně na něj zírala. „Děláš si legraci?“

„Ty seš přesvědčená, že se ti někdo vloupal do bytu,“ připomněl jí a sáhl po mobilu. „Tak co si dáš? Pad Thai? Kuře generála Tsao? Pizzu s houbama a klobásou?“

„Já houby nemůžu.“

Nadzvedl jeden koutek úst. „Já vím.“

Kristi pocítila zrádný záchvěv vzrušení, vždyť si vzpomněl, že nesnáší houby, což ji pořádně vytočilo. „Nejspíš… pizzu…“

„Jakou?“

„Nevím.“

Vstal z křesla. „Rozmysli si to a já zatím dojdu pro tvoje kolo.“

„Moje… kolo?“

„Tvůj táta mě poprosil, abych ti ho sem dovezl. Věděl, že ho potřebuješ, a nechtěl se tu ukázat, abys ho neobvinila, že ti leze do soukromí nebo že je příliš starostlivý či co. Do toho, co je mezi tebou a otcem, mi nic není, ale to kolo jsem ti přivezl. Z auta by ho mohl někdo ukrást. Vezmu ho dovnitř.“

„Bezva.“ Kristin tón přesně vyjadřoval její smíšené pocity.

„Co kdybysme si objednali pizzu čtyř chutí bez hub?“ Jay už si hrál s mobilem a hledal číslo restaurace. Slyšela, jak cestou ze schodů jídlo objednává. Za chvilku se vrátil s jejím kolem. Přibouchl za sebou dveře a Houdini, který se zatím schovával, o sobě konečně dal vědět, když na Bruna tiše zaprskal. Pes stočený do klubíčka spal a sotva nadzvedl hlavu.

„Tak tu máme další slovo do pranice,“ poznamenal Jay a opřel kolo o zeď vedle dveří koupelny.

Houdini ještě neskončil. Zasyčel, ukázal zuby, nahrbil se a najednou přeletěl místnost jako černá žíznivá čára a vyskočil na rozkládací pohovku. Odtamtud se odrazil na krbovou římsu a z ní na knihovnu.

„Ten kocour má věčně špatnou náladu?“ zeptal se Jay.

„Jo.“

Brunovi byl úplně ukradený. Vzdychl a položil si čumák na natažené přední packy.

Houdini najednou přecupital přes poličku a shodil na zem Kristinu fotografii. Rámeček se rozlomil a sklo se rozbilo. Vyděšený k smrti seskočil z poličky, přeběhl po podlaze, zlehka vyskočil na pult, proklouzl pootevřeným oknem a byl pryč.

„Ten je teda přátelskej,“ poznamenal suše Jay.

„Zlepšuje se to s ním.“

„Hm.“

„Vážně.“ Posbírala rozbitý rámeček s obrázkem a snažila se ho umístit na poličce, která byla víc jak metr nad její hlavou.

„Pomůžu ti.“

„Já to zvládnu.“

„Jestli máš žebřík.“ Už k ní přešel, vytrhl jí fotografii z ruky a dal ji na poličku.

Kristi byla rozhodnutá nevšímat si jeho vypracovaného těla, které se jí přitisklo na záda, jeho vůně – trošku kolínské spolu s nádechem pižma –, která se šířila vzduchem. Byl tak zatraceně blízko.

Jay zaváhal o něco déle, než bylo nutné, a ona si pomyslela, že také mezi nimi ucítil ten elektrický náboj, vědomí blízkosti opačného pohlaví. Uvažovala, jestli stejně jako ona i on teď myslí na to, jak se s ním rozešla, jak si myslela, že je příliš mladý, moc všední, moc domácký typ, zatímco teď… Ach bože, rozhodně si nebude vzpomínat na to, jaké city v ní kdysi probouzel, jak se těšila, až ho bude líbat, dotýkat se ho, cítit na sobě jeho tíhu…

Přitiskl se blíž a ona vnímala jeho pevnou hruď na svých zádech i jeho nataženou ruku nad svou hlavou.

„Co je tohle?“ zeptal se a zničil kouzlo okamžiku.

„Co?“

Tápal prsty po poličce knihovny, která byla výš než jeho hlava. „Já nevím…, počkej…, sakra…, tumáš, vem si tohle.“ Stál na špičkách, podal jí fotografii do ruky a pak, jako kdyby si naprosto neuvědomoval napětí mezi nimi, řekl: „Ustup stranou.“ Když mu uhnula z cesty, natáhl se, jak nejvíc dokázal.

„Co je to?“

„Myslím, že tam nahoře něco je, něco jako malý výklenek vzadu v knihovně, kam doléhá police. Zdá se mi, že v něm něco je…“ Natahoval se. „Kdyby se mi tak podařilo strčit tam prst… Zatraceně!“ Stáhl ruku dolů a zhoupl se na paty. Na prstech se mu kýval zamotaný zlatý řetízek. Na něm visela malá skleněná ampulka s tmavou načervenalou tekutinou. V měkkém světle se třpytila a pohupovala se.

„Ach bože,“ zašeptala Kristi. Zvedl se jí žaludek. Byla si stoprocentně jistá, že zírá na ampulku s krví Tary Atwaterové.

~~~

Vlad proklouzl dlouhou chodbou, tunelem, který spojoval opuštěný suterén laboratoře s jinou budovou, s další zapomenutou místností hluboko v srdci školy, prostorem, o kterém věděl jen málokdo. Tohle tajné místo bylo před mnoha staletími vyhloubeno v zemi Ludwigem Wagnerem jako místo jeho vlastních soukromých schůzek. Stěny hlubinné lázně zdobil mramor a potrubí přivádělo z podzemního pramene teplou vodu do obrovské vany uprostřed místnosti. Svíčky už hořely. Dole nebyla elektřina.

Ležela uprostřed vany a voda omývala její dokonalé tělo. Zvuk kapek z prastarých trubek přehlušoval pouze tichý šum vzduchu ze staré ventilační šachty.

Elizabeth.

Přes zvlněnou hladinu byla vidět bezchybná bílá kůže, kulaté růžové bradavky občas vykoukly z neustále proudící vody a hned se zimou svraštěly. Tmavá záplava kudrn ostře kontrastovala s alabastrově bílými, štíhlými a dlouhými stehny. Nebyla vidět žádná světlá neopálená místa, na dokonalé pleti se ani neodvážily objevit tmavé stařecké skvrny. Její vlasy černé jako noc svazovala spona barvy krve a držela je na temeni hlavy.

Ačkoli měla zavřené oči, byl přesvědčen, že o jeho přítomnosti ví. Vždycky to tak bylo. I v minulosti. Jejich pouto vzniklo na počátku jejich životů a časem jen narůstalo a sílilo.

Už jako dítě si uvědomovala, jak ho fascinuje. Udělala z něj to, čím se nakonec stal. Ten proces byl dlouhý, trval roky, a přesto měl podezření, že Elizabeth spatřila jeho slabost hned, jak ho poprvé uviděla, a zároveň hned pochopila jeho potřeby. Přestože jí bylo jen sedm a jemu pět, začala kolem něj spřádat svou síť a on po ní tak zoufale toužil – stále ji chtěl – že udělal všechno, co řekla.

Ochotně.

Dychtivě.

Jeho IQ hraničilo s genialitou.

Její bylo ještě vyšší.

Na tenhle fakt nikdy nezapomínal.

Ona mu to také nikdy nedovolila.

Povolila mu nevěry, povzbuzovala ho, dokonce ho při tom někdy pozorovala, ale věděla, oba věděli, že patří jen jí. Navždy spoután, aby plnil její příkazy. Skrýval toho před ní jen málo, ale dnes v noci bude muset jednat obzvlášť opatrně. Neprozradí jí, že kněz Mathias, ten slaboch, se snaží vycouvat. Nezmíní se ani, že ta coura Lucretia se rozmyslela a svěřila se Kristi Bentzové, dceři policajta, která teď tvrdí, že vidí nebezpečí dřív, než je zřejmé. Rozezná to prý v barvě kůže, která vypadá, jako kdyby všechna krev z těla ohrožených odtekla.

Jasnovidectví?

Pochyboval o tom… Kdyby se podívala do zrcadla, viděla by svůj vlastní odraz také bledý?

Ale pro tuto chvíli na všechno zapomene.

Teď se soustředí na Elizabeth.

Víčka se jí nepatrně nadzvedla natolik, aby zahlédl záblesk svíček v odkryté štěrbině, ale ne zas tak, aby dokázal přečíst jakékoli emoce, které by mohly prozradit její pocity. Místnost byla chladná, v rozích stálo pouze několik kousků nábytku, malá postel, petrolejka na stole, pár knížek, vždy nejnovější knihy o její jmenovkyni pečlivě narovnané na stole, a spousta zrcadel. Viděl v nich svůj vlastní obraz, roztříštěné podoby zachycující každý jeho pohyb.

„Myslela jsem si, že dnes večer přijdeš,“ ozvala se.

Copak se o tom dalo pochybovat?

Beze slova přešel k vyvýšené vaně a posadil se na mramorový okraj. Z horké, průzračné vody stoupala spolu s párou vůně šeříku a magnolie. Nechala ho, aby se jí dotkl, dovolila jeho prstům klouzat po jejím stehně, ale když se pokusil zajet dál, vstoupit do jejího nejintimnějšího místa, stiskla nohy a odstrčila jeho ruku. „Ne, ne, ne,“ prohlásila chraplavým hlasem, který mu připadal nestydatě úchvatný. „Ještě ne.“ Ale věděl, že je stejně připravená, jako byl on, že jí v žilách vře divoká krev.

„Ještě ne,“ trvala na svém, jako kdyby chtěla přesvědčit hlavně sebe, že ještě nenastal pravý čas, čas, který určila. „Přinesls další, ne? Z posledního lovu?“

Zadíval se na ni. Udivila ho její skoro nadpřirozená intuice.

„Myslíš, že nevím o té striptérce?“ Vzdychla a mlaskla jazykem.

„Tys stanovila pravidla,“ připomněl jí, překvapený tím, že četla jeho myšlenky, že věděla, koho se zmocnil.

Maličko se ušklíbla. „Ale striptérku? To myslíš vážně?“ Nakrčila nos. „Myslím, že ne. Ne.“ Mokrou rukou se dotkla své špičaté brady. „Vím, že nám začínají docházet zásoby a že je potřebujeme, ale striptérka? Nezapomínej, že tohle je nejen fyzický, ale i intelektuální zážitek.“

O tomhle pochyboval. Ona uměla odůvodnit cokoli chtěla, přicházela se vznešenými záminkami, dokonce důvody, ale on znal pravdu: oba si užívali pátrání, lov i zabíjení. Bylo to prosté. Mučení vyhledávala spíš ona než on; on toužil po čistém, živočišném, sexuálním potěšení. Ubližování a zraňování pro něj tolik neznamenalo. Její sadismus nebyl nakažlivý; neměl pro něj žádný skutečný užitek, pokud nezvyšoval jeho sexuální zážitek. On nacházel vzrušení v milování a ve smrti.

Chtěl argumentovat slovy „Krev je krev,“ ale rozmyslel se a udržel jazyk za zuby, zatímco ona přemýšlela, očividně v pokušení.

„Použij to, co zbylo z ostatních,“ řekla nakonec.

„Pak nám nic nezbude. Budeš muset počkat na další dávku.“

„Myslíš, že je to droga a že já jsem závislá?“ Její dokonalé rty zkřivil úsměv. Musel se ovládat, aby se udržel a nezmocnil se jí dřív, než projdou obvyklým rituálem. Ale on počká.

„Jestli myslím, že jsi závislá?“ zeptal se. „Rozhodně.“

Neodporovala mu, jen nachýlila hlavu a odhalila tak dlouhý krk a křivku hrdla. „Možná, ale nechci, aby byla moje závislost poskvrněna, rozumíš? Špatná krev? Děkuji, ne. Radši si počkám.“ Teď si s ním zahrávala, pobavená tím, jak ji provokoval. „Jakže se to říká? ‚Trpělivost je ctnost‘?“

„Myslím, že je to ‚Kdo si počká, ten se dočká.‘“

„Nebo ta se dočká,“ poopravila ho.

„Nebo ta.“

„Ale teď není na řadě čekání. Vyšel měsíc a nastal pravý čas.“

„Souhlasím.“ Věděl, co musí udělat i co přijde. Jeho srdce bušilo maličko rychleji, když se natáhl po kohoutku nad vanou, připojenému na chladič, který tak přičinlivě udržoval plný. Zapumpoval, aby dostal z potrubí vzduch, a otočil kohoutkem. Maličko zaskřípěl, když pomalu otvíral záklopku, a viděl její očekávání na tepající žíle na krku, i na tom, jak se její bílé, lesknoucí se zuby bořily do spodního rtu.

Pomaličku, jako v rozmotávajících se stuhách začala z kohoutku proudit krev. Ledově studená a hustá rozpínala se temná skvrna v průzračné vodě jako střapatý rudý chochol, který se rozpouští a vlní.

Jakmile její kůži polaskala první kapka temné tekutiny, prudce se nadechla, stáhla břicho a v extázi zavřela oči, protože věřila, stejně jako žena, jejíž jméno přijala, že omývání krví jiných, mladších a vitálnějších žen prodlouží její život, udrží její kůži čistou a bez poskvrnky a obnoví její životní sílu.

Krvavý pramen mládí.

Byla šílená?

Nebo jen jasnovidná?

Bylo mu jedno, jaká byla. V každém případě poskytovala smysl jeho lovu a zabíjení a on se mohl přesvědčovat, že vzrušení, co pociťoval, zatímco někomu bral život, sloužilo k absolutnímu dobru. K jejímu dobru. A co se týkalo jejího šílenství, cožpak on sám občas nepochyboval o vlastní příčetnosti? Cožpak nebojoval s realitou a fantazií? Dobře však věděl, že hranice mezi šílenstvím a genialitou bývá tenká a křehká.

Bezesporu byl jejím oddaným učedníkem.

Jak voda chladla, jazykem si přejela po rtech.

Brzy bude připravená. Dokonce už začala vydávat tiché vášnivé vzdechy, které pro něj byly znamením. Jeho nozdry se rozšířily a on se v téhle temné sluji opájel vůní aromatické vody, krve a svým vlastním vzrůstajícím chtíčem.

Brzy ho pozve do lázně. Rozvírala pomalu nohy a začínala rychle a krátce dýchat.

Brzy ji ošuká, až z toho zešílí.

Odepnul si pásek a nechal kalhoty sklouznout ke kotníkům. Odkopl je stranou, rozepnul si košili, ale ani na okamžik z ní nespustil oči. Měl mohutnou erekci, žhavá touha mu proudila žilami a voda kolem jejího těla teď byla kalná a rudá. Vstoupil dovnitř a lehl si k ní. Očekával, že ho přivítá a její nehty se mu zaryjí do svalů na zádech.

Místo toho vztyčila hlavu, aby ústa přitiskla až k jeho uchu. „Ta další,“ zašeptala chraplavě, „až budeš zabíjet tu další, chci jít s tebou. A nebude to nějaká stárnoucí tanečnice u tyče, která pracuje za dolary, co jí je cpou za kalhotky! Musí to být někdo chytřejší, inteligentnější, živější. Ne někdo, z koho už vyprchal život. Nikdy jsem ti ty ‚podřadné‘ neměla povolit. Jestli jsou skutečně podřadnější, nechci je.“

„Ze školy mohu uchvátit jen určitý počet,“ namítl.

Její překrásné rysy zkřivil úšklebek. „Copak musím všechno dělat sama?“

„Pochopitelně že ne.“

Ale to ji neodradilo. „Půjdu s tebou; dohlédnu na to, aby mě byla hodna.“

„Už jsi mi pomohla s jejich výběrem,“ připomněl jí. Elizabeth také probírala obrázky studentek ze Všech svatých.

„Nikdy jsem neměla souhlasit s těmi podřadnými.“ Posadila se a probodávala ho pohledem. Krvavá voda schla na její odhalené kůži, stékala jí v rudých potůčcích z ramen přes prsa do temné vody, která ji obklopovala.

Ach, jak toužil olízat z ní tu sladkou krev.

Ale ona neměla náladu. „Copak to nechápeš?“ chtěla vědět Elizabeth a zdvihla ruce z červených hlubin. „Proto tohle nefunguje, proto se moje kůže nevylepšila. Krev těch kurev je poskvrněná, postrádá život.“

„Nebyly to kurvy.“

„Tak kdes je našel?“

Obličej mu ztuhl, ale spolkl příkrou odpověď, a nedovolil jí, aby ho týrala jeho předchozím životem, tím, se kterým byla důvěrně obeznámena. Jen ona znala jeho pravou identitu, jen ona ho mohla zničit.

Jen ona ho mohla učinit úplným.

„Samozřejmě můžeš jít se mnou,“ řekl.

„Já se neptala! Nejde o tvoje rozhodnutí. To si pamatuj!“ Uklidněná se znovu uvelebila v krvavé vodě.

Tohle bylo nové. Nikdy se neodvážila ven na lov. Ale stále se vyvíjela, nikdy se nespokojila s tím, aby věci stagnovaly nebo zevšedněly. A po pravdě řečeno, dělal si nepatrné starosti s dívkou, která se měla vzdát svého života. Kdysi byla tak dychtivá a nadšená, aby se stala členem jejich vnitřního společenství. Přiblížil se k ní a ona skočila po příležitosti někam patřit, s někým se spojit. Teď nicméně vycítil, že je nervózní. Ostražitá. Nejistá.

Možná by mohl maličko změnit obvyklý postup, aby zajistil její poddajnost. Elizabeth by se to nelíbilo. Nejlepší by bylo, kdyby jednal sám.

„Jsi si jistá, že se toho chceš účastnit?“ zeptal se znovu. Elizabeth k němu vzhlédla s krutým úsměvem a její oči byly v šeru temné a nečitelné.

„Samozřejmě.“ Rudé rty maličko cukly, když kolem ní vířila teď už teplá, krvavá voda. „Myslela jsem, že to chápeš. Příště se hodlám dívat. Nejen na páření, ale i na odevzdání její duše. Na obětování.“

18

„Kristepane!“ Jay zíral na maličkou ampulku a kroutil hlavou. „Co to proboha je?“

„To je krev Tary Atwaterový,“ prohlásila s jistotou Kristi. Pozorovala pohupující se kousek skla, jako kdyby to byl drahý, ale prokletý kámen, a žaludek se jí svíral, když pomyslela, jak nebo kdy byla krev do ampulky získána. „Dám na to krk.“

„Pak to musíme odnést na policii.“ Opatrně jí předal tenký řetízek. „A musíš se přiznat ke všemu, cos zjistila.“

„Pořád neexistuje žádný důkaz, že se jedná o vraždu.“

„Já vím, ale tohle je záležitost pro policii.“ Podrbal si strniště na bradě a přemýšlel, na co to kruci narazili. „Myslíš, že člověk, co se ti vloupal do bytu, hledal právě tohle?“

„Možná. Nic přece nevzal.“

„Pak se tu musí ze všeho sejmout otisky.“

„Nemůžeš to udělat ty? Jsi od policie. Pracuješ v laboratoři.“

„Ne, pokud chceš dostat toho bastarda, ať už je to kdokoli. Musíme se řídit zákony.“

Vzdychla. „Vezmou mi poznámky. Zabaví mi počítač. Budou mě prověřovat.“

„Nejspíš. Mluvil jsem s kamarádem, co pracuje u Policie Baton Rouge. Dal mi jméno kolegyně, která nám nejspíš pomůže. Portia Laurentová. Zdá se, že se zajímá o zmizelý studentky a myslí si, že skončily špatně.“

„Konečně někdo, kdo nevěří tomu nesmyslu, že všechny utekly. Kdybych jí mohla poskytnout víc… Třeba by se mnou spolupracovala.“

Najednou zazvonil zvonek u dveří a Kristi i Jay sebou trhli. „Já to vyřídím,“ řekl. Kukátkem Jay uviděl teenagera s dlouhými vlasy, špatnou pletí a tikem, který mu cukal víčkem. Držel plochou krabici v termoobalu.

„Máte tu pizzu,“ zavolal kluk.

Jay se podíval na Kristi a oba se zasmáli. Jay otevřel dveře, zaplatil, dal klukovi spropitné a pak dveře zajistil. Kristi mezitím opatrně zasunula ampulku do plastového sáčku na svačinu a položila ji na bavlněnou utěrku v kuchyni. Pomyšlení, že uvnitř je Tařina krev, ji děsilo k smrti, ale nechtěla, aby Jay viděl, jak se cítí.

„Než zavoláme policii, udělám si kopie všech záznamů,“ řekla mu Kristi s plnou pusou pizzy a očima bezděky zabloudila k ampulce. Ukousla tak velké sousto, že jen s obtížemi polkla. „Nejen kvůli úkolům a osobním datům, ale i kvůli všem údajům k tomuhle případu.“

Jay přikývl a přemýšlel, jestli doopravdy sedí uprostřed místa činu. Krabici s pizzou položili mezi sebe na pohovku a Bruno pečlivě sledoval každé jejich sousto, protože doufal, že na něj něco zbude. Přinejmenším jeho nijak nepoznamenal nález řetízku s ampulkou.

„Proč asi byla ta ampule schovaná?“ zeptala se Kristi a odložila zbytek svého dílku zpátky do krabice. „Nebo ji tam prostě zapomněla?“

„Byla schovaná. Řetízek byl zastrčený do štěrbiny u zdi.“

„Proč by to schovávala? Některý holky, co je mají – a pokud já vím, vážně je mají jen holky – je nosí veřejně.“

„Myslíš, že ji schovala sama Tara?“

„Kdo jiný?“ zeptala se Kristi. Utřela si prsty do papírového ubrousku, který jim doručili spolu s pizzou, vstala a přešla ke stolu. Hned začala kopírovat informace na malý kapesní flash disk. Při práci si hryzala spodní ret. „Jestli se obrátíme na policii a na detektiva Laurentovou, nejspíš asi budu muset zavolat tátu.“ Při tom pomyšlení se zašklebila. „Pochopitelně ho z toho trefí šlak, ale aspoň dohlídne na to, aby se žádný moje věci nezničily nebo neztratily.“

„Seš ochotná vytrpět si jeho kázání?“ zeptal se Jay, zavřel krabici a Bruna tím zklamal.

„Ne že bych na ně nebyla zvyklá.“

„Mezitím, jak jsem už řekl, tu zůstanu.“

„To nemusíš.“

„To tedy ano.“ Byl nezvratně rozhodnutý.

„Ale…“

„Přiznej si, Kris, že chceš, abych zůstal.“

„Ale prosím tě.“ Jeho drzost neznala hranic, i když měl částečně pravdu.

Nenechal se zastrašit. „Pořád mě chceš.“

Vydala přidušené zachroptění. „Hele, jsem v pohodě. Bude lepší, když prostě půjdeš.“ Vytrhla flash disk z počítače, nasadila na něj chránítko větší silou, než bylo nutné, a strčila si ho do malé kapsičky v kabelce.

Pokrčil rameny, ale k odchodu se neměl ani náhodou.

„Nemůžu věřit, žes to vypustil z pusy,“ vztekala se.

„Pořád na to myslíš.“

„Jayi, tak mi přece pomoz…“ Zarazila se, přešla k přístěnku, odkud vytáhla spací pytel, který už zažil lepší časy, a rozdrbaný polštářek, ze kterého lezly vnitřnosti, což byl pozdrav od Chlupáče, malého voříška patřícího Kristině nevlastní matce. Jay ji pozoroval vědoucím pohledem, který jí lezl na nervy. Měla ho zkrátka vyhodit. Ale v jednom ohledu měl pravdu, k čertu s ním: doopravdy nechtěla být sama.

Ale nechtěla ho.

„Jestli tu zůstaneš, budeš spát na křesle. Konferenční stolek můžeš použít místo podnožky.“ Hodila mu polštářek a spací pytel, ale pak se zarazila a měřila si ho vážným pohledem.

„Co?“

„Aby bylo jasno. Potřebuju ještě jeden týden, než řeknu tátovi a Portii Laurentový, co se děje. Tou dobou už bych měla mít pro policii víc informací, ale když za nima půjdeme s tím, co víme teď, budu mít svázaný ruce. Pro detektiva Laurentovou a Policii Baton Rouge budu jen dcerou Ricka Bentze, co si hraje na amatérskýho detektiva. Táta si zas bude myslet, že riskuju krk, a bude šílet.“

„To by měl.“

„Potřebuju trochu času,“ naléhala.

„Nemůžu ti ho dát, Kris.“

„Jasně že můžeš. Díky tomu bude nakonec případ naléhavější.“

„To nevíš.“

„Ano, vím. To ty máš pochybnosti.“

„Oba bysme měli pochybovat,“ opáčil Jay. „Spoustu toho nevíme. Jen si domýšlíme, Kris. Ať se tím zabývá policie.“

„Žádám tě jen o jeden týden. Zdá se, že celou dobu se o ty holky nikdo nezajímal. Jeden… týden.“ Přešla místnost a došla k němu, ale zastavila se, až když se špičky jejích bot dotýkaly jeho.

Jay se snažil, aby na něj nepůsobila vůně mýdla smíšená s jejím potem. Kristino tělo se ocitlo tak blízko jeho a v tomhle světle vynikaly rudé prameny v jejích vlasech. Byla to mocná kombinace. Natáhla krk a vzhlédla k němu. Nepatrně se zakřenila tím malým sexy úsměvem, který ho vždycky zlomil.

„Prosím, Jayi, je to důležitý. Můžeš si nechat tu ampulku a všechny Tařiny věci, jestli budeš klidnější. Ale dej mi ještě pár dnů, jeden mizernej tejden.“

„A pak skončíš a vzdáš to?“

„Pak to nechám na policajtech.“

No jasně. Jako kdyby jí to bylo podobný.

„Mohlo by to být nebezpečný.“

„Neudělám nic pitomýho.“

Tomu tak věřil. „Kris…“

„No tak,“ žadonila.

Tehdy pocítil ten nepatrný záchvěv touhy. Ve chvíli, kdy se podíval do jejích velikých očí, kdy se zahleděl do velkých, tmavých panenek, kterými ho prosila. Zatracená ženská. Dobře věděla, co s ním dělá. Sevřel se mu žaludek a hluboko uvnitř po ní zatoužil. V hlavě mu zlehka rytmicky tepalo a trup mu zalévalo horko. Jeho vášeň narůstala, když zachytil tvar jejích lícních kostí, její bystrý pohled i její našpulená ústa.

„Ty mě k tomu chceš svést,“ prohlásil bez okolků a pokoušel se ovládat své emoce.

„Tak teď jsi mě teda vážně urazil.“

„Vážně?“

„Ano! Kdy se z tebe stal takový chorobný egocentrik?“ chtěla vědět. Z jejích zelených očí šlehaly plameny a vypadala, jako by ho chtěla uhodit. Ale neudělala to. „Pokud si pamatuješ, to já jsem se s tebou rozešla, ne? Rozhodně to nebylo naopak.“

„Největší chyba tvýho života,“ ujistil ji klidně.

„Největší chyba mýho života je, že jsem se s tebou znova zapletla!“ vyhrkla. Ve chvíli, kdy jí slova splývala ze rtů, už jich litovala a přála si, aby je mohla vzít zpátky. Upřeně na ni shlížel, jako kdyby jí ten vysoký pitomec opravdu dokázal číst myšlenky. Ach sakra! Co ji to na Jayovi tak hrozně dohánělo k šílenství? „Rozmyslela jsem se. Odejdi.“

„Ne.“

„BĚŽ!“

„Chceš, abych zůstal, jen seš moc zabedněná, aby sis to připustila.“

„Doháníš mě k šílenství!“

„To je dobře.“

Hovor s ním, snaha domluvit se s ním jen všechno zhoršila. Nějak se mu podařilo ovládnout situaci. Ona mu dovolila, aby ovládl situaci. A teď se usmíval tím zatraceným chlapeckým úsměvem, který jí připadal tak hloupě neodolatelný. Nadzvedl jeden koutek úst, a ona v tu chvíli věděla, že se ji chystá políbit. Ach bože, to nemohla připustit.

Nikdy.

„Ať tě ani nenapadne…,“ varovala ho.

Pozdě. V tom okamžiku upustil spací pytel a polštář a prudce ji k sobě přitáhl. Jeho rty uchvátily její v polibku, který jí vysál všechen vzduch z plic a při kterém měla pocit, že jí ochabuje celé tělo.

Což bylo rozhodně naprosto směšné!

A to vzrušené chvění, které jí proudilo tělem?

Naprosto nepatřičné!

Naprosto!

Přesto se neodtáhla, když jí jeho jazyk zatlačil na zuby, a ona uslyšela svoje vlastní tiché, téměř nedočkavé zasténání. Ach, prokristapána, Kristi, hned to zaraz!

Jeho ruce jí jezdily po zádech, přitahovaly si ji ještě blíž a ona se začala poddávat téhle chvíli, touze, která ji ovládala. Nakonec však našla sílu, aby ho odstrčila.

„Tos přehnal, McKnighte,“ prohlásila, ustoupila o krok dozadu, ale věděla, že jí hrudník stoupá a klesá rychleji než obyčejně a hlas má nechutně zadýchaný. „Seš můj učitel.“

Nahlas se zasmál. „A ty seš plnoletá. Zkus něco jinýho.“

„Máme svou minulost, Jayi. A ta není dobrá.“

„Není ani špatná.“ Neustoupil ani o centimetr, jen stál a probodával ji pohledem. Jeho zlaté oči potemněly touhou a rty měl tenké a sevřené.

„Počkej… Snažím se přemýšlet.“

„Tvoje výmluvy jsou čím dál slabší.“

„Jayi…“

„Co?“ Jeho ústa se zase přibližovala k jejím.

„Klameš sám sebe,“ prohlásila a prudce ustoupila dozadu. „Přesně to děláš, McKnighte. Zaslepený trouba, co klame sám sebe. A i kdybych se o tebe zajímala – což není pravda –, ale kdybych se zajímala, nebyla bych tak pitomá, abych se s tebou znova zapletla. Obzvlášť ne teď. Copak jsem ti to už neřekla? Víš to stejně dobře jako já. Máme před sebou hrozně moc práce. A máš pravdu.“ Donutila se ke znechucenému pohledu. „Něco málo tu mezi náma snad může být, souhlasím. Ale nic to neznamená.“

„Ale znamená,“ namítl.

„Neznamená.“ Sebrala pozapomenutý spacák a polštářek, znovu mu je hodila a ukázala na křeslo. Pak se obrátila k Brunovi a pokynula ke koberečku. „A ty budeš spát tady.“ Naklonil hlavu a zabušil ocasem, ale nehnul se.

Jay hvízdl. „Tady, chlapče,“ řekl a Bruno se loudavě vydal ke koberci. „Šéfová promluvila.“

Kristi jeho rýpnutí ignorovala. „Já to vidím tak, že nemáme moc času. Ten, kdo tu před chvílí byl, určitě hledal ampuli. Vsadím se, že to nevzdá. Jsem přesvědčená, že udeří znova, a to brzy.“

„A možná seš jeho další obětí ty.“ Jayův tón se z laškovného změnil na vážný. „To by mohl být důvod, proč se ti sem vloupal.“

„Ne.“

„V to můžem leda doufat.“ Nepřítomně pohladil psa po hlavě, přešel ke kolu a dotlačil ho před dveře. Rám opřel o dveře a kliku a udělal to tak, aby kolo s rámusem spadlo na zem, pokud by se někdo pokusil do bytu vstoupit. Když bylo kolo vyvážené k jeho spokojenosti, otočil se a podíval se na strop, jako kdyby čekal na boží zásah. Potřásl hlavou a řekl: „Měl bych si nechat vyšetřit hlavu, ale vyhrálas.“ Očima zabloudil k jejím a jejich zlaté duhovky vyzařovaly rozhodnutí. „Dobře, uděláme to podle tebe. Nezavolám policii. Prozatím. Máš jeden týden a ani o vteřinu dýl.“

~~~

Mohla to provést?

Ariel se rozhlížela po svém malém bytě a přemýšlela, do čeho se to sakra namočila. Jistě, potřebovala přátele a vzrušení z toho, že je členem uzavřeného, tajného kultu. Dokonce se jí moc líbily všechny ty upírské záležitosti, které s tím souvisely.

Nikdy se necítila tak živá, jako když dovolila svému „pánovi“, aby ji kousl do krku, nechal vytéct trochu krve a posbíral kapky do ampulky.

Celý rituál byl nesmírně vzrušující, pocit sounáležitosti i toho, že dělá něco temného, smyslného a nezvyklého, tak svůdného. Být vybrána bylo opojné a ona měla konečně poprvé ve svém životě pocit, že někam patří, že je dokonce lepší než spousta jejích vrstevníků.

Teď měla pochybnosti.

Na zítřejší večer hned po moralitě bylo naplánované další setkání a ona byla nervózní. Ačkoli vlastně nevěděla, kdo je členem jejich tajného společenství, několik dívek něco naznačovalo a ona si uvědomila, že Trudie, Grace a nejspíš i Zena jsou také členkami nepočetné elity. Věděla, že do ní patří i další, ale neměla nejmenší ponětí, kdo to je.

Cítila, že jí po zádech přebíhají mrazivé záchvěvy strachu. Tušila, že některé ze zmizelých dívek, z těch, jejichž jména tisk čas od času uveřejňoval, byly členkami užšího kroužku. Ačkoli si nemohla být jistá…, kdo taky mohl? Ten rituál byl tak prapodivný, tak… temný… Ale ty dívky se rozhodně pohřešovaly. A během obřadu zaslechla jejich jména… Všechny oslovoval sestro a používal jejich jména.

Byly dobrovolnými členkami spolku?

Pochopitelně že ano! Nebuď blbá. Jsou pryč kvůli tomu, do čeho se samy namočily, čemu ty ses tak dychtivě oddala. Buď jsou mrtvé, nebo…

„Ne!“ prohlásila nahlas ke čtyřem zdem maličké místnosti, ve které bydlela sama. „Ne, ne, ne!“ On by je nezradil. Ty dívky, Tara, Monique a Dionne…, nejspíš odešly, protože je vyděsil upírský rituál. Tím to bylo. Totéž se stalo s Rylee, poslední dívkou, která se ztratila. Ariel si na ni vzpomínala jako na víceméně mělkou, neustále utrápenou, opravdu ztracenou duši.

Vážně jsou všechny mrtvé?

Srdce jí sevřela ledová pěst, když civěla na maličký pokoj, kterému říkala domov už víc jak rok, a všimla si laciných, rádoby značkových doplňků, které si pořídila, když se pokoušela, aby její byt vyhlížel útulněji; starého, rozbitého nábytku, který už v bytě byl, i několika obrázků rodiny, která se o ni vlastně nezajímala, ale jejíž fotografie rozestavila po stolcích, a žluté umělohmotné knihovně, kterou dala dohromady sama.

Poškrábala se na krku, nervy měla napnuté k prasknutí jako ještě nikdy. Vzhlédla k obrazu Ježíše, který pověsila vedle okna. Kdysi bývala tak pobožná, tak přesvědčená o své zbožnosti, a teď…, ach Otče…, teď… byla ztracená…

Ariel ztěžka polkla.

Pak tu byla ještě ta Bentzovic holka. Dcera policajta. Čmuchala kolem. Tvrdila, že viděla nebezpečí v barvě Arieliny pleti nebo nějakou podobnou pitomost! Co to mělo znamenat?

Naskákala jí husí kůže, když si pomyslela, že by mohla být další, která zmizí, že se jí něco přihodí…

„Ani náhodou.“ Přešla k maličké ledničce a z mrazáku vyndala láhev vodky. Odšroubovala víčko, zvedla láhev ke rtům a pořádně si přihnula. Jen se potřebovala uklidnit. Začínala být roztřesená.

Tohle jí udělala Kristi Bentzová. Šílená ženská. Ariel si hřbetem ruky otřela rty a očima zachytila svůj odraz v zrcadle. Její pleť byla bledá, prsty pevně svírala hrdlo studené láhve a oči měla vytřeštěné strachy.

Snad by měla utéct.

Jako ty ostatní.

Jak dlouho by jí trvalo zapakovat tašku a zmizet?

Ne že by to dřív nikdy neudělala.

Odejdi teď, dnes večer. Než si to rozmyslíš. Skoč na autobus a vypadni odsud.

Mohla se zkrátka neobjevit?

Přešla k přístěnku a natáhla se na horní polici pro svůj batoh, ten, se kterým jezdívala kempovat, ten, do kterého se vešel téměř celý její ubohý majetek. Snažila se ho stáhnout dolů, když jí zazvonil mobil.

Srdce se jí sevřelo, jakmile vytáhla telefon z kabelky, podívala se na displej a uvědomila si, že jí volá on.

Jako kdyby to věděl.

Srdce se jí divoce rozbušilo při pomyšlení, že uslyší jeho hlas, při vědomí toho, že mu na ní záleží, že ji miluje…

Nezvedla ho, nechala hovor přepnout do hlasové schránky, ale za několik minut uslyšela kroky na schodech a zaťukání jeho kloubů na zašlý panel.

„Ariel,“ řekl hlubokým, melodickým a neodbytným hlasem. „Otevři dveře.“

~~~

Kristi se třásla, obklopovala ji voda, ale snažila se plavat. Byla uprostřed bazénu v budově černé jako noc. Na vykachlíkovaném okraji bylo umístěno několik svíček a jejich malé plamínky se třepotaly a hrozily, že v téhle sluji každou chvíli zhasnou.

Kde sakra byla?

Lapala po dechu a měla pocit, jako kdyby šlapala vodu už hodiny. Rozhlédla se kolem sebe. Byla sama? Podívala se pod sebe na dno bazénu, ale bylo to hluboko a byla tam tma, a přestože v ďábelských hlubinách nikoho nezahlédla, cítila jeho přítomnost. S takovou jistotou, jako kdyby jí dýchal na kůži.

Plav, Kristi, prokrista dostaň se sakra odsud!

Mocně kopala, zhluboka se nadechla zatuchlého vzduchu a začala plavat. Usilovně. K nejbližšímu okraji. Nechápala proč, ale hluboko v srdci věděla, že něco, cosi zlého, se ve vodě skrývá, číhá ve stínech, kde jemná mlha stoupá ke stropu, který neviděla.

Nemysli na to, jen odsud sakra vypadni. Jsi výborná plavkyně; zvládneš to.

Tempo! Tempo! Tempo!

Nutila se prořezávat vodu, vykopávala nohama, ale končetiny měla jako z olova, a ať se snažila sebevíc, k okraji se nepřiblížila ani o kousek. Buď se od ní stále vzdaloval, nebo ona jen šlapala vodu.

Dělej, snaž se víc. Zatnula zuby a násobila své úsilí. Natáhla ruce, aby zabrala, ale špičkami prstů se něčeho dotkla. Zamotala se do nějakých vláken nebo nití. Snažila se ruku odtáhnout, ale ať už to bylo cokoli, drželo se jí to.

Tam v temnotě, kde se její nos náhle dotýkal jiného nosu, plavala uříznutá hlava. Oči Tary Atwaterové byly v namodralém obličeji otevřené a prázdné a z jejího krku proudil do vody hustý pramen krve.

Kristi vykřikla a pokusila se osvobodit své prsty. Srdce jí svírala panika. Strach ji nutil plavat dál, ale táhla s sebou hlavu a vrazila do něčeho, co vystoupalo ze dna temných hlubin.

Další hlava! I ve slabém světle rozeznala blonďaté vlasy, protože hlava se pohupovala a obracela, až se k ní otočila čelem, a Ryleeny doširoka vytřeštěné oči civěly. Ďábelsky.

Kristi zaječela, plavala pryč s Tařinou hlavou zachycenou mezi prsty. Ale jak vyrazila kupředu, temenem hlavy narazila na něco tvrdého. Otočila se a uviděla, jak na ni zírá Dionnin obličej, z krku jí vytéká krev a její oči jsou hrůzou doširoka otevřené a mrtvé.

Ne!

Dionniny oči zamrkaly a podívaly se dolů, jako kdyby ji chtěly varovat. Tehdy Kristi pochopila, že i když nevidí na dno, právě tam, v temných hlubinách se skrývá zlo.

Plav! Dostaň se pryč! Její mysl křičela hrůzou.

Znovu se otočila a uviděla další uříznutou hlavu. Ne hlavu Monique, jak čekala. Popelavý obličej, který plaval na hladině, patřil Ariel.

Bože, ach bože, dostaň mě odsud!

V panice kolem sebe začala tlouct, pokoušela se křičet a snažila se dostat pryč. Ale čím usilovněji se prala, aby se dostala k lesklým kachlíčkům, tím se zdály dál.

Plíce ji pálily a tělo měla těžké. Věděla, že se utopí. V tomhle bazénu s krvavými uříznutými hlavami zemře.

Dřív než měla příležitost povědět Jayovi, že ho miluje, dřív než naposledy uvidí svého otce.

Pokusila se vykřiknout, ale hrdlo měla stažené a pomalu klesala hlouběji a hlouběji, kde voda postupně temněla.

Ach bože, pomoz mi.

Svírala ji panika.

Tloukla kolem sebe a snažila se vynořit.

Nadechla se.

Vtom si všimla, že se voda barví rudě, temně červenou barvou…

„Kristi!“ ozval se hluboký mužský hlas a ona ucítila jeho ruku na svém kotníku, jak ji stahoval hlouběji. Do krvavých hlubin!

„Kris! Hej!“

Prudce otevřela oči a uviděla Jaye oblečeného jen do trenýrek, jak se nad ni naklání. Ležela na posteli ve svém téměř temném bytě a on s ní třásl, aby ji probudil.

„Jayi,“ zašeptala rozechvěle. Sen byl tak živý, až si byla jistá, že má mokrou kůži. Sevřela ho do náruče.

„Už je to v pořádku. Noční můra skončila,“ zašeptal, přitáhl ji blíž a pevně ji držel, ale ona v hloubi duše věděla, že to není pravda. Zlo, které jí zaplavilo mysl, bylo velmi skutečné a existovalo hluboko v srdci vysoké školy.

Třásla se, ale pokoušela se vymluvit si svůj strach, který ji neustále svíral. Proto se k němu tiskla, aby na okamžik našla útěchu v prosté přítomnosti jeho síly.

Políbil ji na spánek a ona zamrkala, aby zahnala slzy úlevy. Věděla, že kdyby u ní nebyl, kdyby byla sama, probudila by se a vypořádala by se s tou hloupou noční můrou sama, ale přesto ji těšilo, že se o něj mohla opřít a přijmout jeho sílu.

„Jsi v pořádku?“

„Jo.“ Nejspíš to byla lež, ani zdaleka nebyla v pořádku, ale když teď její děsivý sen maličko ustoupil a ona byla vzhůru, rozhodně se před ním nesesype.

„Chceš mi o tom povědět?“

„Nechci na to teď myslet. Teď ne.“ Dlouze vydechla a zadívala se na něj v mdlém, namodralém světle vycházejícím od sporáku. Pokoj byl bezpečný, vznášela se v něm vůně česneku a rajčatového protlaku z pizzy a jasmínu z vonných svíček, které už ale nehořely. Ampulka ležela na pultu. „Povím ti o tom později. Třeba ráno.“

„Dobře.“ Seděl na posteli, stále ji držel, ale když se pohnul, aby se posadil pohodlněji, jeho ústa se dostala téměř k jejím.

Kristi projelo vzrušení.

Jeho vůně jí zamotala hlavu a její tělo reagovalo na jeho blízkost zrádným způsobem. Ruce a nohy jako by měla zemdlelé a jen potřebovala, vlastně chtěla, aby si lehl vedle ní. Bojovala s myšlenkou odstrčit ho, ale neměla na to sílu ani srdce. Před spaním jí vmetl do tváře, že ho chce, a ona mu odsekla, že je blázen, ale pochopitelně měl naprostou pravdu. A teď po něm toužila víc než kdykoli předtím.

Jeho oči vyhledaly v temnotě její. Zahlédl v nich něco, co ji prozradilo. „Kris…,“ zašeptal.

Přiblížila k němu obličej a on ji políbil. Nejdřív něžně, jako kdyby očekával, že ho odmítne.

Ale ona se od něj nedokázala odvrátit.

Tady ve svatyni svého bytu, když zlo noci zůstalo venku za zamčenými dveřmi, mu polibek opětovala, otevřela ústa a cítila, jak jeho jazyk pronikl mezi její zuby, cítila, jak se pohnul a jednu svou velkou ruku posunul na její bedra, těsně nad zadek.

Zaplavily ji vzpomínky na dávné roky, kdy se spolu milovali. Vychutnávala si ho. Jeho zkušenost. Důvěrnost. Svůdnost. Byl tak mužný. Jak si kdysi mohla myslet, že není dost dobrý? Že není dost chytrý? Že to není pořádný muž?

Pitomá, pitomá holka.

Srdce jí bušilo, ale tentokrát ne strachy, nýbrž touhou. Její končetiny, které měla v hrůzném snu tak těžké, teď byly silné. Nedočkavě ho sevřela v náručí a přitáhla ho k sobě blíž. Její kůže, která se zdála mokrá ze snu o červeně zbarvené vodě, byla zase vlhká. A horká. Teplým potem a vzrušením z fyzické touhy.

Pohnul se, ležel nad Kristi a jednou rukou jí odsunul pramen vlasů z obličeje. Dívala se, jak polkl. Poskakoval mu ohryzek, protože se snažil ovládnout, a ona cítila ve slabinách jeho mocnou erekci. Pevnou, silnou a napínající. Oddělenou jen tenkou bavlněnou látkou.

„Kris,“ zašeptal znovu a i v matném světle viděla v jeho očích touhu, jeho potemnělé panenky. „Nechci…“

„Jistěže chceš.“

„Myslím…“

„Chceš mě,“ přesvědčovala ho a zopakovala slova, kterými si ji večer dobíral.

Se zasténáním se chystal odkulit, ale ona ho popadla za paže a pevně ho držela.

„Jsou čtyři ráno, Kristi. Nemám náladu na slovíčkaření.“

„A na co máš náladu?“

„Nedělej to,“ bránil se.

„Co nemám dělat?“

„To dobře víš.“

„Ano.“

„Tohle je nebezpečný,“ varoval ji.

„Ne, Jayi, není,“ prohlásila, zvedla hlavu a vášnivě ho políbila na rty. Nezareagoval, ale cítila, jak z něj sálá žár, a vytušila, jak nepatrně ovládá své emoce.

„Předtím jsi řekla, že by to nefungovalo, a teď, po tom co jsi, jak předpokládám, prožila ošklivou noční můru, se chceš milovat?“

„Slibuju, že ráno proto o tobě nebudu mít horší mínění.“

Pousmál se. „K čertu s tebou, ženská, stýskalo se mi po tobě.“ Než mohla odpovědět, znovu ji políbil, jen tentokrát nešlo nikam couvnout. Stáhla mu trenýrky a on jí z těla téměř strhal pyžamo.

Objala ho kolem krku, když zápolili na malé posteli a jejich končetiny se napínaly a proplétaly.

Jako tomu bylo před lety.

Zdálo se to tak přirozené, jak skřípala postel a pes odpočívající na koberečku tiše chrápal.

Kristi Jaye horečnatě políbila. Žilami jí proudilo žhavé vzrušení a kůže se jí rozpalovala, jak ji laskal. Dýchala krátce a rychle. Zlíbal jí rty, pak krk i žlábek mezi jejími ňadry. Palci obkroužil její bradavky a touha usazená hluboko uvnitř rozehřála vlhkou spirálu. Kristi myslela jen na to, aby se s ním milovala až do svítání a snad ještě déle…

Prsty přejížděla po vypracovaných svalech jeho zad a na hebké kůži ucítila škrábání hustých vlasů, jak jí dýchl na prsa, když si bral do úst jednu bradavku.

Prohnula se a on políbil to napjaté poupě. Jazykem dráždil její kůži, až její tělo zmíralo touhou. Zvuky vycházející z jejího hrdla byly dýchavičné a živočišné. Krev jí proudila žilami v horečnatých vlnách.

Posunul se níž a jí se rozbušilo srdce, když jí víc roztáhl nohy a nadzvedl ji s rukama na jejím zadku. Prsty sevřela prostěradlo a prohnula se.

Kdy se s ním naposledy milovala? Kolik let promeškala? Vykřikla, když ji políbil a laskal ji, až v ní vyvolal tak žhavou touhu, že se začala svíjet a chtěla víc. Celá rozbolavělá dychtila po celém jeho těle.

„Jayi,“ zašeptala chraplavým hlasem. „Jayi…, ach bože.“

„Už to bude, miláčku.“ Jeho horký dech dosáhl jejích nejhlubších partií, ale pak ji nadzdvihl ještě víc a opřel si její nohy o ramena.

Skousla si ret, protože nechtěla ještě víc žadonit, aby ji uspokojil, ale když se na něj zadívala, ve tmě se nestydatě usmál, stáhl jí boky maličko dolů a dotkl se jí. Jedním pomalým přírazem do ní vstoupil.

Zalapala po dechu. Věděla, že se jí rozšířily panenky a srdce jí buší tak prudce, až si pomyslela, že se jí snad rozskočí. Vytáhl z ní penis a ona vykřikla, jen aby do ní opět pronikl.

„Ach bože.“

Znovu přirazil a znovu se prsty zabořil do jejího těla. Svaly se mu s každým usilovným přírazem napjaly.

Přijímala ho dychtivě, mysl jí vířila, oči měla doširoka rozevřené, když pozorovala, jak lehce se pohybuje, uspokojuje ji, ale sám se drží zpátky. Hrdlo se jí sevřelo a celé tělo měla jako v ohni. Neustále zrychloval, až dokázala stěží dýchat a sotva myslet. Přestože byla tma, viděla ho, cítila ho i jeho čistou mužnou vůni.

Pronikal do ní rychleji a rychleji, přitahoval ji k sobě a její nohy měl omotané kolem krku, jak se mu cele oddávala, cítila jeho ruku spolu s erekcí, jak se dotýká jejích nejintimnějších míst, a tím k jejím nervům vysílá vlny vzrušení.

Víc, pomyslela si bláznivě, víc!

Rychleji! Rychleji!

Pevně ho svírala za paže a prohýbala záda, když ji rozechvěla první vlna a v mysli se jí míhaly představy. Viděla Jayův obličej, mladší, s šibalským úsměvem a svaly jako provazy a… a… a… Tehdy dosáhla vyvrcholení, její tělo se roztřáslo, Jay vykřikl a zhroutil se na ni.

Ještě několikrát sebou trhl, Kristi lapala po dechu, tiskla se k němu a opájela se vůní sexu, pižma a svíček, které dohořely.

Políbila ho na rameno a vychutnávala jeho slaný pot. Otočil se, přitiskl své rty na její krk a pak jí stiskl kůži zuby.

„Hele!“

Zasmál se a pocuchal jí vlasy. „Jen tě zlobím.“

„To je nebezpečný,“ prohlásila, ale pořád nemohla popadnout dech. Jay se odkulil na stranu. „Nevíš, co se mi zdálo.“

„Ach ano, promiň.“ Ale znovu se zasmál a ona obrátila oči. „Chceš mě vyhodit zpátky na křeslo?“

„Ne…, ačkoli by sis to možná zasloužil, ty pako.“

„Pro tebe vždycky profesor pako.“

Zasténala. „Úplně jsem zapomněla, jak umíš být vtipný.“

„A sexy a mužný a…“

Vytáhla polštář, co měla pod hlavou, a praštila ho s ním.

„Nepokoušej mě,“ varoval ji.

Nadzdvihla obočí. „Vážně? Co jako chceš dělat?“

„Chceš to vidět?“

„Řekla bych, že máš spoustu řečí a skutek utek.“

„No teda!“ Znovu se na ni nakulil a celou svou vahou se přitiskl na její tělo. „Tak to ti to budu muset ukázat, viď?“ Vášnivě ji políbil a ona ucítila, jak se její pohaslá touha opět rozhořívá.

Usmívala se a poprvé od chvíle, co se nastěhovala do Baton Rouge, se cítila bezpečně a jistě. „Určitě to zvládneš, profesore pako?“

Místo odpovědi ji znovu políbil, pak zvedl hlavu, hbitě ji obrátil na břicho a polštář, který po něm hodila, jí strčil pod boky. Ležel na ní, nakláněl se dopředu a jeho dech jí čechral vlasy kolem ucha. „Sleduj mě,“ zašeptal nestydatě, až si Kristi zabořila obličej do prostěradla a chichotala se, dokud si jeho pomalé smyslné pohyby nevysloužily stejně pomalou, smyslnou odpověď tryskající z hloubi jejího nitra, a ona zanedlouho vzdychala, žadonila a pobízela ho, aby ji miloval víc… víc… víc…

19

Buch! Buch! Buch!

Kristi zasténala, překulila se a zadívala na hodiny. Půl desáté ráno… Neděle ráno. Kdo to může bouchat na její dveře? A proč? Chtěla si přetáhnout polštář přes hlavu, když si uvědomila, že není sama. Tisknul se k ní Jay.

Okamžitě si vybavila jejich noční milování a usmála se.

Buch! Buch!

Ať už to byl kdokoli, rozhodně měl výdrž. Běžte pryč, pomyslela si, přitulila se k Jayovi, ale pak se naráz probrala, když pomyslela, že ten člověk za jejími dveřmi by mohl být její otec.

Bruno tiše, nabručeně štěkl.

Jay zvedl hlavu. „Co se děje?“ Podíval se na hodiny a zamrkal.

„Vypadáš příšerně,“ prohlásila, když si všimla jeho opuchlých očí a rozčepýřených vlasů.

„Zato ty jsi nádherná.“

„No jasně.“

Bouchání pokračovala, a než mohla Kristi Jaye zastavit, skulil se z postele a natáhl si trenýrky.

„Neotvírej ty dveře!“ varovala ho. Mysl se jí pomalu probírala, ale zdálo se jí, jako by v očích měla písek. Rozhodně netoužila po tom, aby někdo viděl jejího učitele, jak u ní polonahý otvírá dveře. „Ne!“

Ale Jay na ni nedal. Podíval se kukátkem a odstrčil kolo.

„Kdo je to?“ Kristi se rychle navlékala do pyžama. Co to s ním bylo? „Jayi…, ach sakra…, ne!“

Jay si jí nevšímal a odemkl dveře ve chvíli, kdy si na holé tělo natáhla nohavice pyžama. Spodní prádlo měla uprostřed podlahy. V duchu nadávala a soukala se do vytahaného trička s logem Vysoké školy Všech svatých.

Do místnosti vrazil studený vzduch, ale nic víc. Jay stál ve dveřích, blokoval výhled a kolem něj se tlačil Bruno, který divoce mával ocasem. V malé škvírce mezi jeho pasem a dveřní zárubní si Kristi všimla červeného trička a khaki kalhot.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se.

„Ehm, no, já hledám Kristi…, Kristi Bentzovou,“ ozval se ženský hlas. Mai Kwanová. Kristi se zatvářila kysele. Bezva. Její vlezlá sousedka. Zase přišla slídit.

Kristi sklouzla z postele, slyšela, jak zavrzala, hodila na změť prostěradel a dek přikrývku a pak odkopla své spodní kalhotky do rohu. Odhrnula si vlasy z obličeje a přešla za Jaye.

„Vy jste doktor McKnight,“ říkala právě Mai a podávala mu ruku. „Mai Kwanová. Já jsem sousedka. Bydlím v prvním patře.“

Bože! Ona se Jayovi přestavila? Co teď?

„Jsem učitel. I když doktorát nemám, teda zatím ne.“

„Ahoj!“ Kristi se snažila o veselý a radostný tón, ačkoli se ani náhodou právě takhle necítila. Vmáčkla se k Jayovi, ale Mai o ni sotva zavadila pohledem.

Soustředila se jen na Jaye. „A pracujete v kriminalistický laboratoři, ne?“

Jak se to Mai dozvěděla?

„Jo.“

„Nevěděla jsem, že vy dva…“ Pokynula rukou z Jaye na Kristi a zpátky a nakonec se zadívala znovu na Kristi. „Chci říct… Netušila jsem, že se znáte.“

„Chodili jsme na stejnou střední školu,“ řekl Jay.

Příliš mnoho informací.

„Tohle je důvod, proč ses tu zastavila, nebo jsi chtěla něco jinýho?“ zeptala se Kristi a přemýšlela, jak Jayovi zacpat pusu. K její hrůze jí položil ruku kolem ramen. K čertu s ním, jeho to bavilo. Střelila po něm pohledem, který, jak doufala, mu bude naprosto jasný.

„Jen mě napadlo, jestli by sis nechtěla jít zaběhat nebo si dát třeba kafe,“ řekla Mai. „Ale vidím, že se nenudíš, máš společnost, tak… třeba někdy jindy.“

Zdálo se to Kristi, nebo se Mai opravdu lstivě zadívala na Jaye, když vyslovovala poslední nabídku? „Stejně by z toho dneska nic nebylo, mám spoustu úkolů a za pár hodin mi začíná směna v práci,“ prohlásila Kristi. Proč jí to povídala? Do toho, co dělá, Mai nic nebylo. Kristi jen pevně věřila, že Jay nebude tak zdvořilý nebo tak pitomý, aby tu holku pozval dál.

Jay najednou luskl prsty. „Mai Kwanová. Před několika dny jste mi volala, viďte? Kvůli článku do školních novin, ne?“

Kristi se na Mai zadívala novýma očima a Mai nepatrně zvedla bradu, jako kdyby přesně věděla, co se Kristi právě odehrává v hlavě. „Jo, to jsem byla já. Píšu článek o kriminalistice. Ráda bych vám položila pár otázek, získala vaše doporučení a zároveň nahlédla do zákulisí a pak to všechno spojila s tím, co přesně učíte tady na škole. Jak to, co probíráte při přednáškách, může být aplikováno při skutečné policejní práci. V terénu. Doufala jsem, že budu mít příležitost udělat s vámi rozhovor, a pak snad vyzpovídat nějakého místního detektiva, možná dokonce Kristina tátu, protože je docela slavný a pomáhal s některými případy tady ve škole.“

Kristi v duchu zasténala. Nebylo divu, že se k ní Mai tolik vtírala. Tomu se říká nefalšované přátelství.

Jay přikývl. „Určitě vám pomůžu.“

Mai se na něj zářivě usmála a prohlásila: „Kdykoli. Řekněte si.“

Takže Kristi měla uvěřit, že Mai tu na Jaye narazila jen tak náhodou? Nebo viděla jeho dodávku, pozorovala ho, jak včera večer spolu s Kristi vystoupal k jejímu bytu, a rozhodla se, že si dnes ráno vynutí setkání?

„Musím se podívat na svůj rozvrh, ale určitě se vám ozvu,“ prohlásil Jay. „Pořád mám vaše číslo v hlasové schránce.“

„Ach ano.“ Mai nedokázala zakrýt své zklamání, ale očima zabloudila k Brunovi. „Váš pes?“ zeptala se Jaye.

„Jo, jo.“

„Je roztomilej.“ Klekla si na koleno a poškrábala Bruna za velkýma plandavýma ušima.

„To mu neříkejte. Myslí si, že vypadá jako kruťas,“ poznamenal Jay.

Mai se zasmála a Kristi přemýšlela, jestli jí vůbec někdy dojde, že by se měla odporoučet. „Tak jo, no…, hele, já se ti ozvu, Kristi.“

Pak vrhla na Jaye dívčí úsměv. „Moc mě těšilo, že jsem vás poznala, profesore McKnighte.“

Kristi jen zamumlala: „Ahoj,“ a zavřela dveře. Pak se znechuceně podívala na muže a na psa. „Naprosto jasně si pamatuju, jak jsem ti říkala, abys neotvíral.“

„Stydíš se za mě?“

„Ne…, ano… Ach, já nevím,“ přiznala. „Hele, jen nechci, aby se po škole rozneslo, že spím s učiteli, jasný?“ Odhrnula si vlasy z očí.

Přikývl, ale viděla, že ji nebere vážně. „Tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“

„O tebe strach nemám,“ ušklíbla se, bosa došla do kuchyně a otevřela skříňku, přestože dobře věděla, že jí káva došla. „A přiznej, že sis to otevření dveří řádně užil.“

„Dneska ráno jsme nějaký naježený, ne?“

„Měli jsme dost krátkou noc, vzpomínáš?“

Postavil se za ni a objal ji v pase. „Živě. A byla to skvělá noc,“ připomněl. Jeho dech jí cuchal vlasy.

Zatoužila ho políbit a svalit se zpátky do neustlané postele, ale opravdu neměla moc času. „Na Mai mi prostě něco nesedí. Klade příliš mnoho otázek, chce vědět všechno o mém osobním životě a nikdy se nepřizná, co vlastně ve skutečnosti chce. Teď jsem to aspoň trochu pochopila: je celá pryč z toho, že táta je špičkovej detektiv.“

„Trochu?“

„Kdo ví, jestli mluví pravdu? Já jí prostě nevěřím.“

Pustil ji. „Ty nevěříš nikomu.“

Jeho poznámka ji zasáhla hlouběji, než měla. Přibouchla dveře skříňky a otočila se k němu čelem. „Ach jo… Stává se ze mě můj otec!“

„Copak se tu nepokoušíš stát se detektivem? Všechno to,“ ve vzduchu naznačil prsty uvozovky, „‚vyšetřování‘ kolem zmizelých dívek. Nejsem psycholog, ale zdá se mi, že se starému dobrému tátovi pokoušíš něco dokázat.“

„Já lidem věřím, abys věděl! Nejsem… jako on.“

„Moc ne,“ řekl Jay a krátce se usmál.

Přimhouřila oči a zadívala se na něj. A pořád byla ještě naštvaná na Mai, protože šlo určitě o víc než jen o nějaký rozhovor do školních novin.

Jay moudře opustil téma a otevřel dveře ledničky. Bruno se vmžiku objevil vedle něho. „Promiň, kámo, moc toho tu není.“

„Už několikrát jsem se chtěla stavit v obchodě, ale vždycky mi do toho přijde něco důležitějšího.“

„Hladovět nebudeme,“ ujistil ji. Podařilo se mu vytáhnout zbytky pizzy, tři dílky zabalené do pomačkané fólie. „Snídaně.“

„Ani náhodou.“

„Máš kafe?“

„Ne. Došlo mi. Mám jeden pytlík čaje a pár láhví piva, ale to je všechno.“

„Na pivo je moc brzo. Dokonce i pro mě. A čaj nechci, dík. Chceš dílek?“ Otevřel alobalovou fólii a nabídl jí ztuhlou pizzu.

Stačil jeden pohled na zhnědlé těsto s náznakem povlaku bílého tuku na povadlých olivách a cibuli a vrstvu tomatového sosu a obrátil se jí žaludek. „Je to celý tvoje. Myslím, že si dám něco v restauraci. Mají tam snídaňový sendvič pojmenovaný MacDuff, což je od McDonalda obšlehnutý sendvič s vajíčkem McMuffin. Nejspíš ho zkusím.“ Podívala se na hodiny, když se on, stále jen v trenýrkách, opřel o pult a žvýkal studenou pizzu, protože se nenamáhal ohřát si ji v mikrovlnce. Neustále ostražitý Bruno seděl u jeho nohou, oči upíral na odměnu a ocasem zametal podlahu, kdykoli k němu Jay sklopil pohled.

Kristi se otřásla a otočila se. Tahle situace v jejím bytě byla trošku zvláštní. A jedna osoba už zjistila, že jsou milenci. Když spolu s Jayem chodili dřív, nikdy spolu nebydleli, takže dnes ráno to zvládala nějak obtížně. Vlastně nevěděla, kam se tenhle vztah, jestli se tomu tak dalo říkat, může nebo nemůže rozvinout.

„Půjdu se vysprchovat. Musím dneska udělat spoustu věcí a bohužel musím i do práce.“

Přikývl. „Já taky. Mám práci v domě.“ Oprášil si ruce a Bruno začal hledat na podlaze drobečky. „Pak musím odepsat na pár mailů a oznámkovat nějaký práce, včetně tvojí.“

„Měj slitování.“

„Po minulý noci na tebe budu přísnější než na kohokoli jinýho, aby nikdo nemohl tvrdit, že jsem podjatý.“

„Nepřeháněj to. Nezapomeň, že o tomhle se nemá nikdo dozvědět,“ připomněla mu, ačkoli pochybovala, že by Mai udržela jazyk za zuby.

„Na večeři budu mít volno.“

Zadívala se na něj. „Zveš mě na rande?“

„Jsem na řadě.“ Zmačkal tenkou fólii, hodil ji do odpadkového koše a našel papírové ubrousky, aby si setřel tuk z prstů. „Poslední dobou jsi mě zvala pořád ty.“

„Onehdy, když jsem tě vyklepla v šipkách, to nebylo rande.“

„Správně.“ Jeho oči, které už nebyly napuchlé ze spánku, se nad jejím rozhořčením zatřpytily tmavě zlatou. „Tak se sejdeme tady. Kdy končíš v práci?“

„V půl třetí nebo ve tři, dneska dělám obědy. Záleží na tom, kolik bude, nebo spíš nebude lidí. Ale pak musím dodělat několik úkolů a později chci chvíli strávit na internetu a podívat se na různý chaty.“

„Tak mi zavolej a sejdeme se.“ Přešel do obývacího pokoje a cestou zvedl z podlahy džíny.

A takhle snadno se z nich stal pár? Přemýšlela o tom, jestli je moudré znovu rozdmýchávat jejich milostný vztah, ale pak se rozhodla, že prozatím to nechá tak. „Dobře.“

„Taky se chci podívat, co se děje na chatu. A ve Wagnerově domě.“

„Jo, já taky.“

Sesbíral si šaty z podlahy a protřepal si tričko. Když se soukal do levisek, odvrátila pohled od jeho holých vypracovaných nohou, napjaté kůže a zkroucených tmavých chlupů. Pohled na Jaye, jak se obléká, v ní vyvolal podivné pocity. Prostý fakt, že se tvářil, jako kdyby si nebyl vědom účinku, který na ni má, ho učinil ještě přitažlivějším. Bože, co to s ní bylo? Pokradmu sledovala, jak si přes hlavu natahuje tričko, prostrkává ruce rukávy a maličko se natahuje, čímž prodlužuje své ploché břicho, když si triko stahuje přes ramena.

Pane bože, vypadá moc dobře. Až příliš dobře.

Odvrátila oči ve chvíli, kdy prostrčil hlavu výstřihem. „Měl jsem za to, žes mi slíbila povědět o té noční můře,“ připomněl jí a poplácal se po kapsách, až mu zazvonily klíče. Když se ujistil, že jsou tam, kde je chce mít, shýbl se pro boty. „Vzpomínáš si?“

„Jo.“ Měla pocit, jako by teplota v místnosti klesla o deset stupňů, když si vybavila krvavý bazén s useknutými hlavami zmizelých dívek. „Ale jo.“

„Chceš o tom mluvit?“

Zavrtěla hlavou. „Teď ne…, možná později.“

Nazouval si botu, ale zarazil se a podíval se na ni. V obličeji se mu zračila účast. „To to bylo tak zlý?“

„Dost hrozný.“

Zachmuřil se ještě víc. Vsunul jednu nohu do boty a zavázal si tkaničku. „Chceš, abych tě doprovodil do restaurace?“

Důrazně zavrtěla hlavou. „Jsem v pohodě. Fakt.“ Jen o tom nechtěla mluvit, ne teď. „Povím ti o tý noční můře později, ano?“

„Seš si jistá?“

„Naprosto.“

„Když to říkáš.“ Nazul si druhou botu a pak se obrátil na psa. „Připravený k odchodu?“

Bruno nadšeně vyštěkl a radostí se zatočil u dveří.

„Beru to jako ‚ano‘.“ Mrkl na Kristi. „Uvidíme se později.“

Přikývla a čekala, že každým okamžikem vyjde ven. Ale překvapil ji. Několika kroky překonal krátkou vzdálenost, která byla mezi nimi, a popadl ji do náruče tak rychle, až zalapala po dechu. „Hele…“

„Přece sis nemyslela, že se mě zbavíš tak rychle, ne?“

„Cože?“

Políbil ji. Vášnivě. Jeho ústa splynula s jejími, objímal ji, pevně ji k sobě tiskl a jazykem pronikal mezi její zuby. Vybavily se jí vzpomínky na uplynulou noc. Bylo by tak snadné skočit zpátky do postele… Ovinula mu ruce kolem krku, ale on ji přestal líbat a opřel si svoje čelo o její. „Nezapomeň na mě.“

„Už teď jsi jen vzpomínka,“ škádlila ho.

Zasmál se. „Buď opatrná.“ Než stihla odpovědět, pustil ji a se psem v patách vyšel z bytu.

Slyšela jeho lehké a rychlé kroky, jak scházel ze schodů. Zavřela a zamkla dveře a pak se snažila zaplašit všechny myšlenky na milování s ním, na to, že se s ním zapletla a že se do něj znovu zamilovala. Stáhla si veliké tričko. Čekalo ji tolik práce, že neměla čas myslet na složitý vztah s Jayem McKnightem…

Ach bože, vztah? Co si sakra myslela? A skutečnost, že se do její mysli dokonce vloudila myšlenka, že ho miluje…, no, to bylo naprosto šílené. Hodila tričko na podlahu a svlékla si kalhoty od pyžama, když to znovu ucítila…, to hloupé nepatrné tušení, že ji někdo pozoruje.

Otřásla se. V bytě nikdo nebyl a žaluzie byly zatažené. Nikdo ji nemohl vidět. Nikdo.

A přesto vycítila skryté oči sledující každý její pohyb.

„To je pocit viny, žes spala s Jayem,“ řekla si, ale přibouchla dveře koupelny a zamkla je.

Pustila kohoutek, upravila sprchovou růžici a čekala, až se voda zahřeje. Vstoupila do malého skleněného koutu, vyhnala všechny myšlenky na nějakého neviditelného voyera z hlavy a dala si nejkratší sprchu svého života.

~~~

Jay si pomyslel, že domek tety Colleen může počkat. Blížil se k němu, protože měl v dodávce uskladněný stavební materiál, který potřeboval vyložit.

Znovu se schylovalo k dešti, obloha byla temná a odmrazování skel zápasilo s rosou nashromážděnou přes noc na okně. Protože byla neděle dopoledne, nepotkával moc aut, jen kolem kostelů doprava maličko houstla.

Pokud se Jaye týkalo, jeho rozhádané sestřenice Janice a Leah by se mohly uklidnit. Jistě ho začnou zase popohánět, hlavně Leah s Kittem, svým líným manželem. Kitt trávil čas opíjením se, hraním s kapelou v garáži a sněním, že se z něj stane rocková hvězda. Kitt věřil, že domek zesnulé tchyně je zlatý důl a způsob, jak prodloužit jeho stav nezaměstnaného muzikanta. Jay chápal, že jeho sestřenice potřebovaly dům prodat, a Jay měl v úmyslu opravy dodělat, ale zrovna teď musel zvážit mnohem důležitější věci.

Co stálo na seznamu úplně nejvýš?

Bezpečnost Kristi Bentzové.

Leahiny požadavky na žulový kuchyňský pult a nerezové vybavení byly až daleko na druhém místě.

Jakmile dodávku vyloží a vyčistí, měl v úmyslu vrátit se zpátky do Kristina bytu a pořádně ho prohlédnout s vybavením na sbírání důkazů, přestože přesně nevěděl, co má očekávat, že najde. Celé měsíce už uběhly od doby, co v něm bydlela Tara Atwaterová, a nikdy nic nenasvědčovalo tomu, že by se jednalo o místo činu. Ale pokud dovnitř vnikl zloděj, existovala možnost, že po sobě nechal otisk prstu nebo sotva znatelný otisk boty nebo vlas nebo něco…, možná.

Jay nevěděl, čemu má věřit. Místo se zdálo nenarušené.

Ale byt patřil Taře Atwaterové, a ta byla rozhodně nezvěstná.

„Tak zkrátka uvidíme, co uvidíme,“ řekl psovi. Mraky byly čím dál temnější. Zastavil na semaforu a čekal, až běžkyně tlačící před sebou dětský kočárek přejde ulici. Když se světla změnila, vyrazil dřív než minidodávka plná teenagerů. Jakmile byl před nimi, změnil jízdní pruh. Stále ho hlodalo něco, co nedokázal nijak setřást.

Plánoval si, že později namontuje na dveře ještě jeden zámek, takový, od kterého by neměla klíč Irene Callowayová, její vnuk ani nikdo jiný, kdo by snad měl pocit, že ho potřebuje. Také uvažoval, že na verandu nainstaluje kameru. Potom znovu prověří zaměstnance Všech svatých, hlavně doktora Dominika Grotta. Jay už získal nějaké informace, ale jen útržkovité, a chtěl se dostat k podrobnějšímu prověření učitelů, ke kterým zmizelé dívky chodily. Chystal se taky na prohlídku Wagnerova domu, zatímco byla Kristi v práci. Včera v noci se tam něco dělo, dávno po tom, co měly být dveře muzea uzavřeny, něco, co k smrti vyděsilo Kristi, která se hned tak něčeho nelekne.

Odbočil, a v tom okamžiku na silnici vběhlo štěně bígla. Jay dupl na brzdu. Bruno vletěl na přístrojovou desku. „Kristepane!“ Sedan přijíždějící v opačném směru smykem zastavil.

Vysoký, štíhlý, asi dvacetiletý kluk utíkal s vodítkem omotaným kolem ruky, vřítil se mezi auta, křičel a honil neposlušného psa.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ zeptal se Jay Bruna, ale srdce mu bušilo.

Bruno se znovu vyškrábal na místo spolujezdce a rozštěkal se za mizejícím štěnětem. Jay zařadil rychlost a projel několik bloků až k domku. U domu Bruno přitiskl čenich těsněji ke sklu a začal mávat ocasem.

„Ty myslíš, že jsme tu doma?“ zeptal se Jay a zaparkoval před rozpadající se budovou s bortící se verandou a zarostlým dvorkem. „Ne!“

Ale kde byli doma? V jeho pustém bytě v New Orleansu?

Ten nebyl o nic lepší.

Po pravdě řečeno, od hurikánu Katrina byl Jay neklidný, měl pocit, jako kdyby vlastně nikam nepatřil. Jeho zrekonstruovaný byt mu najednou připadal malý a těsný, a když celé ty měsíce, co spolu chodili, zůstával u Gayle, měl dojem, že tam už nepatří vůbec, protože si vždycky dával pozor, aby nechodil bos nebo nerozlil někde kávu…, ne, její dům byl příliš dokonalý, všechno na svém místě kromě Jaye. Byl jediným objektem, který si Gayle sice vybrala, ale který do jejího domu ani do jejího života nepasoval.

Pak tu byl ještě Kristin byt, kde si mohl otevřít pivo, jíst v neděli ráno studenou pizzu nebo nechat zmačkané džíny na podlaze.

„A co?“ pronesl nahlas.

Byt Kristi Bentzové nebyl o nic lepší odpovědí na jeho potřebu stálého domova než dům, který patřil jeho sestřenicím.

Vůbec se mu nelíbil směr, kterým se jeho mysl rozhodla ubírat. Vystoupil z auta a Bruno vyskočil na zem připravený označkovat každý neudržovaný keř a borovici vedoucí k hlavním dveřím. Jay vyložil dodávku, vyndal pytle cementu, potřeby pro elektroinstalaci a plechovky se základovou barvou i emaily. Dotáhl všechno dovnitř, nakrmil psa a vydal se do sprchy.

Jeho myšlenky zabloudily ke Kristi a k jejich nočnímu milování. Po všech varováních, kterými se častoval, po všech těch výstrahách, co si v duchu dával, padl do téže staré pasti a skončil s ní v posteli. Přesně tam, kde doopravdy chtěl být. A k čertu, jakožto vědec moc nevěřil na nějaké romantické nesmysly. Sex byl koneckonců sex. Některý lepší než jiný. Ale nevěřil na city.

Jistým způsobem doufal, že až s Kristi skončí v posteli a stráví hodiny milováním, jako zázrakem se vyléčí ze závislosti na ní.

Pochopitelně se mýlil.

Naprosto se mýlil.

S Kristi šlo o něco jiného než jen o čiré sexuální ukojení. Vždycky to tak bylo. Vlastně kdyby byl sám k sobě upřímný, přiznal by si, že ho fascinuje mnohem víc než dřív. „To ses vyznamenal, Romeo,“ zamumlal, stáhl ze sebe šaty a vstoupil do sprchy v jasně zelené koupelně. Nemohl si pomoct, ale toužil po tom, aby byla s ním, aby jí mohl omýt tělo mýdlem, aby cítil, jak mu ruce kloužou po hladké kůži, aby líbal její ňadra, zatímco by na ně stříkala voda, zvedl ji, ona by ho objala nohama a…

Ach sakra. Postavil se mu, jen na ni pomyslel. Rychle se vydrbal, přepnul kohoutek na studenou vodu a připravil se na ledovou sprchu, zatímco jeho erekce zvolna uvadala. Za pár minut už se sušil ručníkem a pak si natáhl čisté džíny a tričko s dlouhými rukávy, které vytáhl z objemné tašky. Nato si vzal ponožky a boty, popadl notebook a vydal se ven. Zavolal Bruna, který ležel na přerostlém trávníku pod dubem. Na větvi, kam nedoskočil, se zabydlela veverka.

„Vzdej to,“ poradil Jay psovi, na kterého veverka s mávajícím ocasem hlasitě prskala. „Jedem.“

V chladných dnech brával svého starého psa všude s sebou. Bruno spokojeně čekal v autě, zatímco Jay vyřizoval, co potřeboval. Pokud to teplota dovolovala, Jay si říkal, že je tohle lepší řešení než nechat psa celé hodiny v maličkém rozkopaném domku.

Vyjel z příjezdové cesty na ulici. Další zastávka: železářství a po něm Wagnerův dům, který je otevřený odpoledne. Přemýšlel, že by se na oběd mohl zastavit v restauraci a pozorovat Kristi v akci.

Protivilo by se jí to.

A jemu by se to strašně líbilo.

~~~

Kristi neměla moc času, ale na kole přejela přes areál školy a proplétala se mezi chodci, běžci a skateboardisty k Wagnerovu domu. Dnes vypadal v pošmourném denním světle méně zlověstně. Špičatá střecha, fazetová okna a chrliče patřily jen k architektonickému stylu zašlých časů.

Než Kristi odešla z bytu, chvilku se zdržela a v seznamu studentů si našla Marnie Gageovou. Na monitoru naskočil obrázek Marnie spolu s jejím krátkým životopisem uvádějícím, že ukončila Grantovu střední školu v Portlandu v Oregonu, studuje jako hlavní obor anglistiku a jako vedlejší má divadlo.

Zase katedra anglistiky, pomyslela si Kristi. Člověk nemusel mít doktorát, aby mu došlo, že ta dívka chodí nebo chodila na tytéž přednášky jako Kristi a zmizelé dívky. Kristi začínala věřit, že celá katedra je nějak zapletená do podzemního upírského kultu, či co to vlastně bylo.

„To je směšný,“ řekla si.

Ale bylo to opravdu směšné?

Naskočila jí husí kůže a znovu měla pocit, že ji někdo pozoruje. Někdo skrytý. Někdo zlý.

Sevřel ji chlad a krk jí ovanul ledový poryv větru. Nad její hlavou hrozily mraky deštěm, ale opřela kolo o železný tepaný plot a zkusila bránu. Byla zamčená. Pochopitelně. Ať se do ní opírala sebevíc nebo rumplovala s klikou, nepohnula se ani o kousíček, a otvírací doba umístěná na bráně hlásala, že muzeum bude otevřeno až ve dvě odpoledne, a mělo být údajně uzavřeno v půl šesté.

Ale včera večer bylo otevřeno.

Kristi byla přece uvnitř. Spolu s Marnií Gageovou a přinejmenším s ještě jednou či spíše s více osobami. Byly ve sklepě, tam za zamčenými dveřmi vedoucími na schodiště? Jednalo se o setkání kultu, o kterém se zmínila Lucretia, a pak to popřela?

„Divný, divný, divný,“ řekla si. Dívala se skrze železné tyče plotu a pečlivě si prohlížela staré základy, ale viděla jen horní části sklepních oken, která byla tmavá a matná. Nejspíš byly dole sklady. Ne místo tajných setkání, kde se prolévala krev a uctívali se upíři.

Ale blonďatá dívka Marnie Gageová zašla dovnitř a Kristi někdo sledoval v horních pokojích. Mohla ji Marnie přelstít a pověsit se na ni? Ale proč? Mělo tohle místo nějakou spojitost se zmizelými dívkami a tím zatraceným kultem, který teď Lucretia vehementně popírala?

V té chvíli pocítila mrazení ledové jako smrt. Copak neviděla Ariel, jak se kolem motá? A pak Marnii? Oběma dívkám se před jejíma očima změnila barva obličeje na barvu smrti. To stavělo Lucretii stranou. Kristi nevěděla o žádném spojení se starým domem, ale byla ochotná vsadit krk na to, že její bývalá spolubydlící je s touhle starou, temnou budovou taky nějak zapletená.

Jak do toho všeho zapadá táta?

Kristi sevřela prsty kolem tyčí plotu. Pokud věděla, Rick Bentz neměl nic společného s Wagnerovým domem ani s ničím jiným týkajícím se Vysoké školy Všech svatých. Vyřešil několik případů souvisejících s půdou školy a jeho jediná dcera se na ni samozřejmě znovu zapsala, ale to bylo vše. Nezdálo se, že by jeho zsinalá, šedá pleť nějak souvisela s tímhle místem.

Takže snad její vize neměly nic společného s předtuchou smrti a jednalo se jen o to, že je něco v nepořádku v její mysli, něco, co se po tom útoku na ni zkrátka vymklo normálu.

Tolik otázek.

A žádné odpovědi.

„Muzeum se otevírá až odpoledne.“

Málem vyletěla z kůže.

„Ve dvě hodiny,“ řekl otec Mathias a podíval se na oblohu. Zvedal se vítr. „V tu hodinu se Wagnerův dům otevírá.“

„Já vím, ale musím do práce a já…“ Rychle přemýšlela. „Víte, myslím, že jsem tam někde nechala sluneční brýle. Jsou na lékařský předpis.“

„Podívám se do ztrát a nálezů.“ Odemkl bránu, ale když otáčel klíčem, rukáv sutany se mu vyhrnul a odhalil část paže a obvaz.

„Co se vám stalo?“ zeptala se automaticky. Vytáhl klíč a rukáv sklouzl dolů.

„Nic. Nehoda. Při práci na zahradě,“ vyhrkl rychle. „Elektrické nůžky na živý plot. Příště nejspíš počkám na zahradníka. Přijďte sem po druhé hodině, až tu bude průvodkyně. Jestli vaše brýle já nebo ona najdeme, můžete si je vyzvednout!“

„Ale já je potřebuju do práce. Půjdu s vámi.“

„Vážně, dítě,“ řekl, „to vám nemohu dovolit. Dvě hodiny budou za chvilku. Já sám jsem se tu stavil jen na krátko.“ Vešel dovnitř a vydal se do schodů, ale brána se za ním zavírala. Kristi do ní instinktivně strčila nohu, aby se nezaklapla, a počkala, až otec Mathias zmizí v domě.

Jakmile uslyšela, že se za ním dveře starého sídla zavřely, proklouzla na oplocený pozemek a rychle se vydala kolem domu. Netušila, co vlastně hledá, ale přesto nakukovala dovnitř sklepními okny. Viděla však jen tmu, takže si připadala jako hlupák.

U zadní verandy uvažovala o tom, že vyjde schody a zkusí dveře, když uvnitř uslyšela ženský hlas. „Říkala jsem vám, abyste se o to postaral,“ říkal. „Nedělejte z toho můj problém!“

Druhý hlas byl tlumený a zněl z větší dálky. Byl mužský.

Že by hlas otce Mathiase Glanzera?

Nebo něčí jiný?

K zemi se začaly snášet první kapky deště. Kristi napínala uši, ale nedokázala zaslechnout, co říká ten muž, jen ženinu rychlou, příkrou odpověď. „Já vím, že se celá ta záležitost obrátila proti nám, ale měl byste být schopen se s tím vypořádat. Čím dřív, tím líp. Než se do toho pustí policie. Máte představu, co by se stalo pak? Máte?“

Znovu mužský hlas.

Přel se?

Vysvětloval?

Nabízel výmluvy?

Kristi bušilo srdce a nervy měla napjaté k prasknutí. Chystala se to risknout a vystoupat po schodech, když to znovu pocítila – ten děsivý pocit, že ji někdo sleduje. Pomalu přejela očima vzhůru po budově, kolem kuchyně a prvního patra k oknu vysoko nahoře, zastíněnému velkým okapem. Krev jí ztuhla v žilách, když uviděla obličej…, dívčí obličej… bledý jako smrt a vyděšený.

Ariel O’Toolová?

Nebo někdo jiný. Ten obraz byl příliš rozmazaný.

Kristi zamrkala a dívka zmizela. Okno bylo prázdné.

20

„Jakže mě jen mohlo napadnout, že budeš v neděli dopoledne na stanici?“ zeptal se Del Vernon. V ruce držel hnědou obálku a bokem se opíral o stůl Portie Laurentové.

„Naznačuješ, že nemám žádný soukromý život?“

Pokrčil rameny. „Ne. Jen to, že seš workoholička.“

„To může poznat jen workoholik.“ Poposedla na židli a vzhlédla k němu. Bože, byl neuvěřitelně pohledný. Oči temné jako půlnoc, dlouhý rovný nos, oholená hlava bez nejmenší vady a ústa plná bílých, rovných zubů.

„Snad.“

„Tak co tě sem přivádí? Je neděle.“

„Myslel jsem, že bys chtěla vidět tohle.“ Podal jí obálku. „Nejspíš máš konečně svoje tělo.“

„Svoje tělo?“

„No, teda část jednoho.“

Otevřela klopu a vytáhla velkou fotografii. „Dobrý bože,“ zašeptala a zírala na snímek paže v počínajícím stadiu rozkladu. Ženské paže. Levé ruky. S nalakovanými nehty.

„Kde se to našlo?“

„V žaludku ilegálně uloveného aligátora. Máme štěstí, že lovec, křupan jménem Boomer Moss, měl rozum a nahlásil to. Prohledáváme oblast bažiny, kde aligátora chytil, ale moc od toho nečekáme. Zvíře mohlo změnit loviště, tělo tam třeba přinesla voda… Podle toho, jak vypadá, usuzujeme, že paže byla ve vodě méně jak týden, ale soudní lékař si není jistý, tedy prozatím.“

Portia rychle vstřebávala informace. Přišla na oddělení v neděli, aby dodělala papírování, ale to teď okamžitě odložila. „Takže si myslíš, že by to mohla být jedna z dívek ze Všech svatých? Že náš pachatel je chytí, nechá je naživu a nakonec je zabije a zbaví se těl,“ prohlásila. Cítila zadostiučinění, vzrušení, a zároveň jí z toho bylo zle. I ona doufala, že ty dívky zkrátka utekly, opustily město, protože chtěly zmizet, ale když se dívala na fotografii oddělené paže, věděla své. Mohla se jen modlit, aby verze, kterou teď nastínila, byla správná a některé zmizelé dívky byly stále naživu.

Možná zmučené.

Rozhodně poznamenané.

Ale živé.

Del se zachmuřil. Obličej měl pevný a odhodlaný. „Moc odpovědí zatím nemáme. Existuje možnost, že tohle nepatří žádné zmizelé dívce ze Všech svatých.“

Odfrkla si. Její instinkt tvrdil, že tohle patřilo Taře, Monique nebo Rylee. Jediná studentka, kterou mohli vyloučit, byla Dionne, protože byla černoška. Paže na fotce patřila bělošce. Dívce, která měla ráda tmavě fialový lak na nehty.

„Pokud je nenechává naživu, jak je možné, že paže nevykazuje větší známky rozkladu?“

„Netuším, ale nevypadá to, že by někdo ruku odřízl. Je utržená a okousaná a otisky odpovídají aligátořím čelistem.“

Sevřel se jí žaludek. Žádné z představ rojících se jí v hlavě nebyly dobré.

„Soudní lékař si myslí, že to udělal aligátor. Ale v trávicím traktu víc částí těla nebylo. Prověřovali jsme to.“

„Tak co tě nakonec přesvědčilo, že tahle ruka patří jedné z těch dívek ze Všech svatých?“

„Oddělení pohřešovaných osob tvrdí, že poslední dobou nebyla hlášena žádná jiná bílá pohřešovaná dívka, rozhodně ne tady u nás; v New Orleansu jich pár je. Už jsem prověřil místní nemocnice a nikdo se u nich neobjevil s chybějící paží po nehodě s hladovým aligátorem ani po žádné jiné. Ale tady je něco divného: soudní lékař si jako první věci všiml skutečnosti, že v paži nebyla žádná krev.“

„Třeba vytekla, když byla paže oddělena.“

„Hm. Soudní lékař tvrdí, že oddělení proběhlo až post mortem.“

„Co když krev vytekla aligátorovi v žaludku? Rozložila se časem stráveným ve vodě nebo žaludečními kyselinami?“

„Soudní lékař to prověřuje,“ prohlásil Del, ale znělo to pochybovačně.

„Co nějaké charakteristické znaky?“ ozvala se Portia. „Monique měla zlomený prst, levý ukazováček. Bylo to staré zranění ze softballu. Pokud jsou prsty nepoškozené, mělo by se to ukázat, a myslím, že Tara měla tetování,“ Portia přijela na židli blíž k monitoru a prsty se jí rozletěly po klávesnici, jak si otvírala složky zmizelých dívek. O chviličku později už pročítala informace, které nashromáždila o Taře Atwaterové. „Jo, tady to je, zlomené srdce, ale sakra, to tetování měla na pravé paži.“

„Co ty druhé dvě?“

„Už se dívám.“ Portia pátrala ve všech poznámkách a dokumentech, které sesbírala. „Člověk by řekl, že tam něco bude,“ prohlásila a dychtila najít nějakou stopu, jakoukoli vedoucí k identitě jedné z dívek. „Předpokládám, že jste sejmuli otisky.“ Kývla bradou směrem k fotografii paže.

„Pokusili jsme se. Ale i když získáme slušný otisk, existuje možnost, že otisky dívek nikde nebudou.“

„Některé měly záznam, zapletly se do drog… Jo, tady to je… Dionne a Monique byly obě zatčeny a obviněny. Bylo jim víc jak šestnáct, takže jim to v záznamech zůstalo. Dionne má romantické tetování na zádech, které představuje kolibříka a květiny. Určitě měla některá z dívek charakteristický prvek na levé ruce…“ Ale ve svých záznamech nic zřejmého nenašla.

„Myslel jsem, že jsem ti jasně řekl, abys ten případ nechala být,“ prohlásil Del Vernon, když zavřela jeden soubor.

„Pro nás pro oba je dobře, že jsem tě neposlechla.“

Pousmál se. Del Vernon s neustále zachmuřeným, zaneprázdněným výrazem a pevným zadkem ji na okamžik počastoval sexy úsměvem. „Neposlechnout mě je vždycky špatný nápad. Tentokrát jsi měla pravdu a já se mýlil. Nejspíš si budeš chtít tohle datum poznamenat červenými písmeny, protože vážně pochybuju, že by se to ještě někdy přihodilo.“

Hm, pomyslela si Portia, když ho pozorovala, jak se loudá pryč.

~~~

Ariel? Opravdu ten vyděšený obličej patřil Ariel? A co vůbec dělala ve Wagnerově domě?

Kristi zaplašila vlastní zlé tušení, vyběhla po schodech v zadní části Wagnerova domu a zkusila dveře. S cvaknutím se před ní otevřely. Nebyly zamčené. Ohromeně vstoupila do temné kuchyně. Srdce se jí rozbušilo. Uviděla dveře do sklepa a věděla, že tohle je její příležitost. Nikdo nevěděl, že je uvnitř.

Zatím.

Po špičkách přešla tiše ke dveřím vedoucím do sklepa a natáhla ruku ke kouli na dveřích.

Příliš pozdě. Dveře se před ní otevřely. Stáhla ruku, ale do místnosti už vstoupil otec Mathias.

„Ach!“ vydechl překvapeně. Pak na Kristi zaostřil zrak a nevrle se zamračil. „Zase vy. Copak jsem vám neřekl, že muzeum není otevřené?“

„Ano, ale moje brýle…“

„Už jsem se díval do ztrát a nálezů. Nejsou tam.“ Očividně podrážděně za sebou pečlivě zavřel dveře. „Teď vážně musíte odejít.“

„Otče?“ Ženský hlas. Tentýž hlas, který slyšela přes okno. „Co se děje?“ Do kuchyně hbitě dlouhými kroky vstoupila vysoká, elegantní žena zabalená do černého pláště lemovaného tmavou kožešinou. Hluboko posazené oči shlížely podél orlího nosu. „Kdo jste?“ zeptala se, a než mohla Kristi odpovědět, následovalo: „A co tady děláte?“

„Tvrdí, že při prohlídce ztratila brýle.“

Jedno ženino obočí se povýšeně, nedůvěřivě vyklenulo. „Kdy?“

Kristi měla lež už připravenou. „Minulý víkend. Byla jsem tu s přáteli.“

„Vážně?“ Její úšklebek jasně vyjadřoval, že jí nevěří. „No, zaměstnanci se po nich jistě podívají. Vraťte se, až bude mít službu průvodkyně.“

„Vážně je potřebuju do práce.“ Kristi se nechtěla vzdát. „Dneska.“

„Ano, ano, to jste říkala, ale já vám snad vysvětlil, že dům je uzavřený,“ trval na svém otec Mathias.

„Takže vy nejste průvodkyně?“ zkusila to Kristi. Ta žena se jí nelíbila, měla sice dokonalou pleť, ale chovala se povýšeně. Kristi se o ní chtěla dozvědět víc.

„Pochopitelně že ne,“ opáčila žena. „Tou je přeci Marilyn Katcherová!“

Kristi dotírala dál. „Tak kdo jste vy? Na dům, který je pro návštěvníky uzavřený, tu, zdá se, pobíhá dost lidí.“

„Já jsem Georgia Clovisová,“ vyštěkla. „Georgia Wagnerová-Clovisová.“ Pronesla to způsobem, jako by to pro Kristi mělo něco znamenat.

Mathias jako loutka na provázku rychle dodal: „Paní Clovisová je potomek Ludwiga Wagnera a…“

„Přímý potomek,“ opravila ho ledově. Rudé rty se jí v koutcích svěsily.

„Přímý potomek muže, který tak velkoryse daroval tento dům a pozemky arcidiecézi, aby založila vysokou školu.“

Kristi počastovala Georgii ironickým pohledem značícím „a co má být?“.

„Paní Clovisová spolu se svým bratrem a sestrou jsou stále členy výboru Wagnerova domu. Jsou pro školu velmi významnými osobnostmi. Vraťte se prosím, až tu bude paní Katcherová…“

„Někdo je nahoře,“ prohlásila Kristi, aby zjistila, jak zareagují. Dostala se takhle daleko, a tak se rozhodla risknout všechno. Myslela si, že druhou šanci už mít nebude, a ani jeden z přítomných jí nenaháněl strach. Otec Mathias byl často zamyšlený, ale vypadal jako slabý muž. Vysoká, štíhlá Georgia Clovisová s tmavými vlasy stočenými kolem hlavy se moc snažila, aby ji zastrašila – a nedělala to vůbec špatně – ale Kristi se nehodlala nechat vyděsit.

„V domě není nikdo další,“ procedila Georgia mezi zuby. „A ne že by vám do toho něco bylo.“

„Viděla jsem někoho v okně. Proto jsem zašla dovnitř. Byla to dívka, tedy žena, a vypadala vyděšená k smrti.“

„Nemožné.“ Potřásala hlavou, ale dokonalá fasáda přeci jen maličko popraskala. „To se vám jen zdálo.“

„Ne, nezdálo.“

„Hra světel,“ vložil se do hovoru Mathias a střelil pohledem po Georgii.

„To se dá lehce zjistit.“ Kristi nečekala na ničí souhlas a vydala se přes jídelnu ke schodišti.

„Počkejte. Nemůžete jít tam nahoru!“ zavolala za ní Georgia a její vysoké podpatky cvakaly na dřevěné podlaze. „Počkejte!“ Obrátila se na kněze a ostře dodala: „Co si myslí, že dělá?“

Kristi nemeškala. Vyběhla do druhého patra a pospíšila si ke dveřím pokoje, jehož okno vedlo na dvůr. To okno, o kterém si byla jistá, že v něm zahlédla Ariel nebo někoho jiného stát u okenních tabulek.

Otec Mathias těžším krokem stoupal do schodů. „Slečno…, prosím… nesmíte…“

Kristi otočila koulí a dveře se hladce otevřely do prázdného pokoje. Toho, ve kterém stál viktoriánský domeček pro panenky. Nikdo nebyl uvnitř, ale domeček, který byl předtím zavřený, byl teď otevřený a dokonalé zařízení místnosti vystavené na odiv.

„Haló?“ zavolala Kristi. Její hlas rozvířil prach, ale nic jiného. Pro jistotu se podívala do přístěnku.

Byl prázdný.

Ale blízko okna vedoucího na zadní verandu visel černý plášť a nad ním bílá taška, obojí směrem k oknu…, jako to bylo předešlý večer, kdy dům prohledávala.

Spletla se?

Myslela si, že viděla obličej, ale ve skutečnosti to byl jen plášť a taška?

„Spokojená?“ pustila se do ní Georgia, za kterou se držel otec Mathias. Po rychlém výstupu měla bledou pleť zrudlou námahou. „Nikdo se neukrývá v rozích? Žádná ‚k smrti vyděšená‘ dívka?“ Potřásala hlavou. „Znám příběhy, co se o tomhle domě šíří, a ano, počátkem třicátých let tu byl zabit člověk a vražda nebyla nikdy objasněna. Také vím o skupině mladých vyznávajících kulturu gothů, kteří se potloukají kolem, fascinuje je architektura a historie domu, ale opravdu je to jenom muzeum plné velmi osobních a cenných předmětů. Proto nemůžeme dovolit nikomu, ani vám, aby tu nesmyslně pobíhal. Pokud jste opravdu ztratila brýle, o čemž jsem přesvědčená, že to je naprostý výmysl, prosím vraťte se, až bude mít službu paní Katcherová, a ona vám jistě pomůže.“

„Včera večer vešla do domu dívka,“ nedala se Kristi. „Viděla jsem ji. Sledovala jsem ji. Vešla dovnitř a… zmizela. Snad… do sklepa?“

„Další dívka? Nebo tatáž vyděšená?“

„Jiná.“

Georgia se opovržlivě ušklíbla. „Do sklepa? Proč?“

„Myslela jsem, že byste mi to mohla povědět vy.“

„Využívá se pouze jako sklad.“

Otec Mathias postával ve dveřích, jako by se bál vstoupit. „Před chvílí jsem ve sklepě byl a není prázdný,“ řekl Georgii. „Našel jsem stopy po krysách. Myslím, že bychom měli objednat deratizátora, ale tam dole není nic kromě starého nábytku, beden a krabic.“ Sáhl do hluboké kapsy své sutany, našel kapesník a osušil si čelo.

„Ano, zavolejte někoho, aby ten problém vyřešil.“ Georgia zněla nezaujatě. „A co se týká vás…“ Zadívala se na Kristi. „Kdo jste?“

Kristi nejdřív pomyslela na to, že zalže, ale snadno by na to přišli. „Kristi Bentzová. Studuju tady.“

„Nu, Kristi, pokud jste opravdu včera večer vstoupila do domu, přestoupila jste zákon,“ prohlásila Georgia. Rty měla v koutcích našpulené. „Pokud shledáme, že nám něco chybí, věřte mi, že se obrátíme na policii a rozhodně zmíníme vaše jméno.“

„Copak tu nemáte bezpečnostní kamery?“ zeptala se Kristi. „Víte, se všemi těmi cennostmi bych čekala, že tu budete mít nějaký bezpečnostní systém. Podívejte se na pásku.“

„Až doposud jsme žádný nemuseli mít,“ podotkl otec Mathias chladně.

Georgia nakrčila nos. „Rozhodně je to něco, co musíme probrat na příští schůzi výboru. Teď je načase, slečno Bentzová, abyste odešla.“

„Doprovodím vás ven,“ nabídl se kněz. „Stejně už mám zpoždění. Nestihnu se pořádně připravit na mši.“

Nemělo smysl se přít a i Kristi potřebovala odejít.

Otec Mathias ji vedl ven, dokonce jí otvíral dveře, a Georgia Clovisová je následovala. Kabát kolem ní vlál, když mířila k elegantnímu černému mercedesu.

Kristi uvažovala, že zmíní jméno Marnie Gageové, ale pak se rozhodla, že si ho prozatím nechá pro sebe. Třeba by si mohla promluvit přímo s Marnií. Ne ji zpovídat, ale dostat se k ní, spřátelit se s ní, ačkoli se zatím její plán proniknout do toho, co se zdálo být užším kroužkem upírského „kultu“, nedařil. Nejen Ariel, ale teď i Lucretia se jí vyhýbaly jako moru.

Zvony kostela se rozezněly a přerušily jí myšlenky. Kněz si pospíšil po schodech dolů, aby odemkl bránu a přidržel ji otevřenou. „Buďte opatrná,“ pronesl tak tiše, že slova skoro nezaslechla. „Bůh s vámi.“

Kristi se otočila, ale on už pospíchal ke kostelu, a ona neměla čas, aby ho sledovala. Nasadila si helmu, nasedla na kolo, šlápla do pedálů a přehazovala rychlosti. Studený déšť padal vytrvaleji, bubnoval do chodníku a stékal jí za límec bundy. Cestou k restauraci jí v hlavě znělo varování otce Mathiase. Pneumatiky kola šuměly po betonových a cihlových cestičkách a rozrážely kaluže, které se začínaly tvořit. Objela knihovnu, pak téměř přeletěla parkoviště, dostala se na hlavní ulici a šlapala šest bloků, až se dostala k zadní části restaurace.

Co se jí to ten kněz pokoušel říct? Zcela jasně chtěl, aby od toho dala ruce pryč. Ale věděla, že je v tom víc. Ukrýval tajemství, o která se nechtěl podělit.

Srdce jí bušilo jako zběsilé, když seskočila z kola a přivazovala ho k tyči. Stáhla si helmu a utřela si déšť z obličeje. Vydala se dovnitř – a vstoupila rovnýma nohama do pořádného zmatku. Knajpa U Básníka přetékala hosty, lidé stáli a čekali na volný stůl, všichni kuchaři pracovali jako diví, obsluhující personál přijímal objednávky a proplétal se mezi stoly a pomocné síly sklízely nádobí ze stolů hned, jak se některý uvolnil.

Včera večer se jedna trouba rozbila a kuchař, který měl na starosti smažení a sám sebe považoval za šikovného, se ji pokoušel spravit. Klečel, hlavu měl zastrčenou v jejích útrobách a nohy velikosti sedmačtyřicet nechal trčet do kuchyně, takže ho všichni museli překračovat.

Kristi na sebe hodila zástěru, umyla si ruce a popadla notýsek. Neměla čas přemýšlet o tom, co se přihodilo ve Wagnerově domě.

„Díky bohu, že už jsi tady!“ Ezma proletěla kolem s podnosem plným sklenic na vodu. „Ti noví vůbec nestíhají.“

„Myslela jsem, že k novým patřím já.“

„Mluvím o těch dvou nemehlech,“ zahučela potichu Ezma. „Jsou k ničemu.“ Nenápadně se na oba podívala. Jeden byl vysoký, hubený kluk, rozhodně ne starší než šestnáct a jmenoval se Finn. Druhá byla asi dvacetiletá dívka s červenými tvářemi, bohatými hnědými kudrnami a křivkami, které se nenamáhala zakrývat. Jmenovala se Francesca, ale nebylo to přiléhavé jméno. Dokonce i v tomhle návalu si Finn našel čas, aby s Francescou zaflirtoval, Francesca mu to baštila a nehleděla si svých stolů.

Kristi přehlédla speciality. „Tohle je ono?“ zeptala se a všimla si, že několik oblíbenějších položek, krevetové palačinky, krabí koláčky a dušené langusty v zeleninové omáčce s rýží, už z tabule zmizelo, ale nepatrný obrys jejich shakespearovských názvů byl ještě patrný.

„S jednou troubou v troubě máme jen to, co se uvařilo už dřív, nebo co se dá usmažit na pánvi. Nabízej hlavně jambalayu a smaženýho sumce.“

„Dobře.“

„Můžete mi někdo uklidit stůl?“ zavolala neustále bombardovaná hosteska do kuchyně. Stála několik kroků od recepce a dveří, kde se hosté shlukli a čekali. „Co třeba třináctka? Nebo jedenáctka? Mám tu lidi, co už čekají půl hodiny!“

„Hned to zařídím.“ Miguel, jeden z těch, co sklízeli ze stolů, kolem nich proletěl a začal sbírat špinavé talíře, skleničky a příbory dřív, než si Kristi uvázala zástěru.

Francesca vzhlédla, uviděla Kristi a okamžitě spustila nářky. „To je dost, že ses ukázala,“ vyčinila jí a přerušila tak tète-à-tète s Finnem. „Tady je to hotová noční můra, to ti teda řeknu,“ prohlásila v okamžiku, kdy se Finn, otočený ke stolům ve své sekci, letmo podíval přes rameno.

Francesca měla zardělé tváře, když si svlékala zástěru, a tím ještě víc odhalila část blůzy, kde se jí látka napínala a nabízela pohled na krajkovou podprsenku a výstřih. „Lidi s dětma, a myslím tím malejma dětma, miminama, a spropitný taky nestálo za nic. Prostě hrůza. Měla jsem zůstat doma a zavolat, že jsem nemocná.“ Nacpala špinavou zástěru do koše na prádlo a sáhla pro bundu.

Bla, bla, bla, pomyslela si Kristi a přemýšlela, jestli má mizerné spropitné něco společného s dívčiným očividným nezájmem o práci.

Ezmino i Francescino zhodnocení situace bylo naneštěstí absolutně trefné. S jednou porouchanou troubou a kuchařem, co nevařil, protože se snažil ji spravit, trvalo dlouho, než se objednávky dostaly k okénku, kde si je servírky vyzvedávaly.

Co bylo horší, Kristi ve své části restaurace zahlédla známé tváře. Doktorka Croftová, vedoucí katedry anglistiky, si právě sedla vedle šviháckého doktora Emmersona, co přednášel Shakespeara 201. Dnes se sice oholil, obvyklé tričko vystřídal šedý svetr, ale vlasy měl stále pečlivě rozcuchané. Třetí člověk u stolu byla doktorka Hollisterová, Jayova nadřízená, vedoucí nového oddělení trestního soudnictví.

Nebezpečný trio, pomyslela si Kristi, když je pozdravila, podala jim menu a s úsměvem vydrmolila speciality, které ještě měli. „… a pokud byste rádi jambalayu, slyšela jsem, že se dneska vážně povedla.“

„Je pálivá?“ zeptal se doktor Emmerson a nadzdvihl obočí, skoro jako by flirtoval. „Hodně kořeněná?“

„Ne víc než obyčejně, ale ano, myslím, že má říz.“

„Přesně jak to mám rád.“

„Uklidni se,“ ozvala se Natalie Croftová a maličko zkřivila rty.

Fuj, pomyslela si Kristi. Ale aspoň jí to zahnalo všechny myšlenky na to, že je v jeho hodinách pozadu a má několik úkolů, které ještě nepřečetla.

„Co vám donesu k pití?“

„Hm, já si dám sladký čaj,“ ozvala se doktorka Croftová. Byla to vysoká žena s porcelánovou pletí a tmavými vlasy. V očních koutcích se jí začínaly objevovat nepatrné vrásky. Nos měla aristokratický a vystupování maličko odměřené.

„Pro mě kávu,“ řekla doktorka Hollisterová, nasadila si na nos brýle na blízko bez obrouček, začetla se do jídelního lístku a za ucho si strkala nepoddajnou kadeř černých vlasů.

„Jo, pro mě taky kafe. Černý.“ Doktor Emmerson k ní vzhlédl a v obličeji mu kmitlo poznání. „Vy jste moje studentka, viďte?“

Kristi přikývla. Potíž s touhle pitomou prací spočívala v tom, že restaurace se nacházela tak blízko školy.

Luskl prsty. „Shakespeare, ne? Dvě nula jedna?“

„Přesně tak.“

Kristi nechtěla uprostřed polední špičky v restauraci zabřednout do rozhovoru, ale nemusela si dělat hlavu, protože jí na pomoc nevědomky přispěchala doktorka Hollisterová. „Já bych ráda do kávy smetanu. Ne, dám si odtučněné mléko. Je to možné?“ Tázavě se na Kristi zadívala přes okraj půlměsícových brýlí posazených na špičce nosu.

„Bez problémů. Hned ho donesu.“

„Slečno!“ zavolal nevrlý hlas od stolu ve vedlejším sektoru. „Čekáme už deset minut a rádi bychom si objednali. Mohla byste nám pomoct?“

Kristi přikývla. „Seženu vaši servírku.“

„Copak si objednávku nemůžete zapsat vy?“ zeptal se muž a podíval se na hodinky. Seděl u stolu s naštvaně vypadající zavalitou ženou a dvěma asi desetiletými dětmi, které se začaly vrtět a vzájemně se tlouct.

„Nechte toho!“ napomenula je žena ostře.

Starší dítě si jí nevšímalo a vyplázlo jazyk na svou sestru. Ta vyjekla, jako by ji uhodil.

„Ach, prokristapána, Marge, buď tak laskavá a ukázni je!“ obořil se na manželku muž, když Kristi otočila stránku ve svém bloku.

„Samozřejmě vaši objednávku zařídím,“ prohlásila Kristi, aby v téhle malé, šťastné rodině zastavila hrozící příval vřavy. „Co si dáte?“

„Lívance s jahodama!“ vykřikla dívka. „Se šlehačkou.“

„Jmenuje se to nějak jinak…,“ ozvala se její matka.

„To je v pořádku, vím, co myslíte.“ Kristi vykouzlila na tváři úsměv a rychle si zapsala zbylé objednávky. Finn upíjel v kuchyni kolu a tvářil se, jako by právě uběhl maratón. „Teď není čas na odpočinek,“ varovala ho a odtrhla stránku s jeho stolem. „Postarej se o tohle. Sedmička. A laskavě už něco dělej. Hosti jsou dost nervózní.“

„Co má tohle znamenat?“

„Zkus na to přijít!“ Vrazila mu objednávku do ruky, nevšímala si jeho výrazu já-nic-neudělal, popadla podnos s pitím pro svůj stůl a dokonce nezapomněla ani na malý džbánek odtučněného mléka. Když vyložila nápoje u stolu doktorky Croftové, zapsala si jejich objednávky na jídlo, zastavila se ještě u několika dalších stolů, včetně jednoho objednaného jako narozeninové překvapení pro starší ženu s chodítkem. Té dělala potíže shakespearovská terminologie, zatímco jejímu stejně starému, ale čilému manželovi připadala velmi zábavná. Kuchaři alias opraváři se jako zázrakem podařilo uvést troubu do provozu, a jakmile začal pracovat, objednávky se vyřizovaly rychleji a stoly se jen točily. Dokonce i Finn se po tom, co ho Kristi zpražila, vzchopil.

Kristi měla pocit, jako by ji učitelé celou dobu od stolu pozorovali. Několikrát prošla kolem nich a zachytila útržky rozhovoru.

„… Mohlo by dojít k několika změnám…,“ říkala Natalie Croftová, když se zakousla do koblihy a utřela si cukr zachycený v koutku úst.

O několik minut později ještě mluvila: „… no, já vím, ale byl to nápad otce Tonyho. Snaží se, aby škola byla zajímavější a Grotto je naprosto přirozený talent. Nechápu, proč Anthony tak vehementně trvá na tom, abychom v těch kurzech pokračovali, ale je populární…“ Když se u nich Kristi zastavila, aby jim dolila kávu, ztišila hlas.

Rozhovor Kristi zaujal, ale nemohla tajně poslouchat, protože její stoly, přestože stály blízko u sebe, byly plné hlučných hostů dožadujících se obsluhy. Nicméně jak roznášela podnosy s talíři, dolévala sklenice a sčítala účty, všimla si, že tři profesoři jsou zabraní do vážného rozhovoru, při kterém se neusmívají. Odmítli moučník, nechali jí slušné spropitné a odešli ve chvíli, kdy konečně začalo ubývat hostů.

Právě se chystala uzavřít svůj úsek restaurace, když dovnitř vešel v celé své kráse Jay. Promluvil s hosteskou a zakotvil v její části restaurace u malého stolu pro dva.

Kristi si dala jednu ruku v bok. „To si snad děláš legraci!“

„U tebe doma jsem toho k jídlu moc nenašel,“ prohlásil a mrkl na ni.

„Já taky ne.“ Měla tolik práce, že úplně zapomněla, jaký má hlad, ale teď, když se situace uklidňovala, začalo jí kručet v žaludku.

„Tak co navrhuješ?“

„Abys počkal venku a vzal mě na oběd někam jinam.“

„Ještě lepší bude, když si objednáme jídlo s sebou a vezmeme si ho k tobě. Rád bych ti něco ukázal.“

„Dej mi patnáct minut, abych to tu uzavřela,“ prohlásila, když odstrčil židli a zachytil zlý pohled od hostesky, která ho usadila přesně tam, kam si přál, ale netoužila po tom, aby se šli najíst jinam.

Kristi vmžiku dokončila svou práci, rozvázala si zástěru, hodila ji do koše na prádlo a zamávala na rozloučenou Ezmě, která dnes měla dvojitou směnu. O několik minut později, promočená deštěm, dovedla své kolo k Jayově pick-upu a strčila ho do nákladního prostoru. Pak nastoupila do kabiny, ale nejdřív odsunula stranou Bruna. Auto už bylo plné kořeněné vůně rajčat, česneku a mořských plodů. „Neříkej mi, že ti hosteska doporučila jambalayu.“

„Znělo to dobře.“ Jay vycouval z parkovacího stání, Bruno se Kristi vydrápal na klín a společně se vydali k jejímu bytu.

Jako staří manželé, pomyslela si otupěle. Stěrače sváděly tuhý boj s přívalem deště. Manžel přijede a vyzvedne manželku z práce.

„Dneska jsem dorazila na směnu pozdě,“ ozvala se. Autorádio zrovna vyhrávalo nějakou country písničku. „Protože jsem se stavila ve Wagnerově domě.“ Rychle mu pověděla stručnou verzi toho, co se stalo, a Jay během krátké jízdy ke Kristinu bytu tiše naslouchal. Když skončila varovnými slovy otce Mathiase, tvářil se vážně. „Třeba je načase, abychom se obrátili na policii.“

„S čím? S nějakým varováním, že jsem vstoupila na cizí pozemek? Myslím, že ani Georgia Clovisová – ach, promiň mi, Georgia Wagnerová-Clovisová – ani otec Mathias Glanzer nepředstavují žádnou velkou hrozbu.“

„S Georgií jsem se setkal,“ řekl. „A rozhodně bych ji nepodceňoval.“

„Tys ji viděl?“

„Na jednom fakultním společenském setkání. Byla tam se svou sestrou a bratrem.“ Podíval se na Kristi. „Pokud můžu soudit, Wagnerovi dědici se mají rádi jako pes a kočka. Celý večer se sobě vyhýbali. Zdá se, že Georgia z nich má největší slovo.“

„Takhle ty říkáš, že je to potvora?“

Zacukal mu jeden koutek úst. „Zbytek klanu nebyl o moc lepší. Její bratr Calvin se cítil hrozně nepříjemně, jako kdyby na tu sešlost dorazil jen pod nátlakem, a mladší sestra Napoli se s nikým moc nebavila, ale měl jsem z ní jasný pocit, že jí toho moc neunikne. Podivná skupinka. Všichni posedlí tím, že jsou ‚Wagnerové‘, jako kdyby to jméno mělo stejnou váhu jako Rockefeller nebo Kennedy.“

„Líbili se ti, viď?“ poškádlila ho.

„Jsou to suchaři.“

Zakřenila se a podrbala Bruna za ušima. „Jaký máš plány na zbytek dne?“

„Odpoledne musím pracovat. Oznámkovat nějaký práce.“

Zaúpěla, protože věděla, že mezi nimi bude i její. „Dej mi jedničku s hvězdičkou, ano? Jedna by se mi šikla.“

„Už jsem ti řekl, že tebe budu známkovat nejpřísněji.“

„Hm. Co můžu udělat…, aby sis to rozmyslel?“

Našpulil rty a dělal, že chvilku usilovně přemýšlí. „Beru sex.“

„Sex za jedničku s hvězdičkou?“

„Ne. Jen sex.“

Kristi zachroptěla. „To nebudete mít tak snadný, profesore McKnighte. Možná byste radši zavolal Mai Kwanovou. Dneska ráno z vás byla úplně vedle. Myslím, že je do vás celá blázen.“

„‚Celá blázen,‘“ zopakoval zamyšleně. „A co vy…, studentko Bentzová?“

„Já ne.“

„Seš špatná lhářka. Náhodou seš do mě zamilovaná až po uši.“

„To je naprostej výmysl.“

Láskyplně se usmál a ona od něj musela odvrátit oči, protože se jí srdce rozbušilo pošetilým štěstím. Příliš rychle si uvědomila, že se do Jaye zamilovává, a přitom si sama sobě přísahala, že právě tohle už nikdy neudělá. A k sakru, on to věděl. Viděla to v jeho samolibém úsměvu, který se mu rozlil po sexy obličeji, jenž už zatraceně nutně potřeboval oholit. Hrom do něj.

Přepnul stěrače na vyšší rychlost a řekl: „Myslím, že budu pracovat u tebe doma.“

Kristi se nepatrně usmála. Představa, že zbytek odpoledne stráví s ním v malém prostoru, na parapety bude bubnovat déšť a třeba si i zapálí oheň v krbu, jí připadala jako ráj. Potřebovala si odpočinout, musela přestat myslet na zmizelé dívky, upíry a ampule s krví. „To zní dobře.“

„Jo, myslím, že na kameře budu vypadat velice pilně, zkrátka jako právej profesor.“

„Na kameře?“

„Jo, ve filmu,“ prohlásil tajemně a očividně se bavil jejím ohromením. Zahnul za roh a už se před nimi objevil Kristin dům.

„Co po mně chceš? Abych tě natočila na kameru? Nemám žádnou videokameru, a i kdybych měla, vážně nemám čas…“

„Ty ne.“

„O čem to mluvíš?“

Dodávka cestou na parkoviště poskakovala, Jay zastavil na volném místě vedle jejího auta a vypnul motor. „Uvidíš,“ řekl a rázem nebyla v jeho očích ani stopa po úsměvu. „Pojď nahoru.“

„Začínám z toho mít špatný pocit.“

„To bys měla. Ale ať budeš dělat cokoli, chovej se přirozeně, a až budeme uvnitř, na nic se neptej.“ Podal jí sáček s jídlem, Kristi otevřela dveře a Bruno vyskočil na zem. „Vezmi tohle a já se postarám o tvoje kolo.“

„Co se děje?“

„Nic dobrýho.“

Stoupali do schodů a Jay se držel jen o krok za ní. Kristi odemkla dveře svého bytu a uvnitř všechno vypadalo přesně tak, jak to před odchodem zanechala. Jay kolo postavil blízko dveří a Kristi položila svůj batůžek a sáček s jídlem na konferenční stolek. „Řekneš mi už konečně, proč se kruci chováš tak prapodivně?“

„Jen jsem se nemohl dočkat, až tě dostanu domů,“ řekl a přitáhl si ji k sobě. Do ucha jí zašeptal: „Hraj se mnou.“ Pak normálním hlasem pronesl: „Nepůjčil jsem ti jednu učebnici? Víš, tu o rozboru DNA?“

„Jakou knížku?“ zeptala se, ale on už se díval na knihovnu vedle krbu.

„Tu, kterou jsi slíbila vrátit, hele…, myslím, že ji vidím.“ Usmál se, laškovně ji plácl přes zadek a vydal se na druhou stranu místnosti.

Kristi přemýšlela, o co mu sakra jde, ale udělala, co po ní žádal, otevřela sáček, vyndala termoboxy a přinesla lžíce a ubrousky. Koutkem oka pozorovala Jaye, jak jde do rohu místnosti, stoupá si na spodní polici knihovny, vytahuje několik jejích knížek a opírá je o krb.

„Tady je,“ řekl, zatímco nandávala jambalayu na talíře. Postrčil několik knih blíž ke krbu, pak uvolnil jednu cihlu a odhalil předmět, který vypadal jako černá krabička velikosti mobilu nebo pageru.

Chtěla něco říct, ale zahlédla, jak vrtí hlavou. Co to hergot našel?

Tařin mobil?

Tak proč tolik tajností?

Pager?

Diktafon?

Krev jí ztuhla v žilách. Nahrával si někdo její hovory? Rychle si v duchu probrala všechny rozhovory, které tu vedla, ty v telefonu a… Ach ne, včerejší noc s Jayem…!

„Myslím, že ji nemáš,“ prohlásil, dal cihlu zpátky a seskočil na podlahu. „Najdu ji později. Teď se najíme… Hele, co trochu hudby? Máš rádio?“

„Jen iPod.“

„Bezva.“ Našel iPod, nastavil ho a pustil zvuk dostatečně nahlas, aby přehlušil jejich rozhovor. Žaludek se Kristi svíral a šok pomalu přemáhala zlost. Seděla na okraji pohovky a on si přitáhl velké křeslo na druhou stranu stolku zády ke krbu.

„Někdo si tě natáčel,“ řekl, hrbil se nad kořeněnými mořskými plody s rýží a jeho hlas byl přes hudbu sotva slyšitelný. „Ta maličká černá krabička je kamera.“

Málem upustila vidličku. Někdo ji sledoval, snažil se ji vidět dokonce i teď? Když se učila nebo se dívala na televizi nebo spala nebo…, prokristapána, vzhlédla k Jayovi a chtěla se propadnout podlahou.

„Nejmodernější vybavení,“ poznamenal.

Chtělo se jí umřít tisícerou smrtí, když si uvědomila, že celou včerejší noc, zatímco se s Jayem milovali, je možná někdo pozoroval. Zaznamenával každý jejich dotek i polibek. Ukájel se, zatímco oni byli uprostřed něčeho, co ona sama považovala za soukromou, intimní noc.

Měla pocit, že se pozvrací.

Jay přikývl, jako kdyby jí četl myšlenky. „I když jsme o tom nevěděli, ty a já jsme právě natočili naše první porno. To je ale hnus, co?“

21

Ach můj bože.

Kristi nemohla věřit svým uším. Někdo doopravdy používal ukrytou videokameru, aby ji nahrával? Zvedl se jí žaludek. „To je šílený!“ vyhrkla tichým hlasem, pro případ, aby si z ní Jay náhodou neutahoval.

„Zasměj se, jako bych právě vyprávěl něco vtipnýho,“ poručil jí a strčil si do pusy plnou vidličku jambalayi.

Její domov někdo odposlouchával a ona se měla chovat, jako by ji něco pobavilo? Ale viděla, že Jay se tváří smrtelně vážně. Vymáčkla ze sebe slaboučký, přihlouplý smích, ale srdce do něj opravdu nedala. Kristi za sedmadvacet let už viděla hodně. Její otec byl detektiv oddělení vražd a celý život na ni určitou měrou působily jeho případy. Některé víc než jiné. Pak tu byla ještě skutečnost, že její život byl víc než jednou ohrožený, a nedávno málem zemřela, ale nikdy se necítila tak chladnokrevně zneuctěná, tak zlovolně zneužitá jako právě v této chvíli.

„Někdo mě pozoruje?“ špitla a propaloval ji vztek.

„Hm, a jestli se nepletu, mohli totéž dělat i Taře Atwaterový.“

Toužila zabít toho parchanta, který se skrýval za kamerou. Pro lásku boží, co viděl? V hlavě se jí odvíjely vzpomínky na uplynulé dny: Viděla se, jak jde nahá z koupelny do ložnice, jak cvičí, tancuje jako blázen, když se z iPodu ozve její oblíbená písnička, učí se u stolu. Pochopitelně si vzpomněla i na včerejší noc, kdy ji pohlcovala vášeň, sténala, vykřikovala, žadonila o víc, když ležela na posteli, své tělo propletené s Jayovým a oba se potili námahou. To pomyšlení, že je pozoroval nějaký zvrácený šmírák, když se milovali! Naskočila jí husí kůže a pak ji polilo horko rozpaků. „Kdo?“ chtěla vědět.

„To hodlám zjistit,“ řekl. Musela napínat uši, aby ho přes hudbu zaslechla. „Je to kamera na dálkové ovládání. Nevím, jaký má dosah, ale přijímač může být kdekoli. Před objektiv jsem posunul jednu knížku, takže jsem si skoro jistý, že ten člověk se sem pokusí dostat a přesunout věci tak, aby jeho výhled nebyl blokovaný. Porozhlédnul jsem se a myslím, že je tu jen tahle jedna kamera.“

„Cože?“ Celá se schoulila. „Ty sis myslel, že jich tu může být víc?“

„Jasně že může, ale nejsou levný. Někdo by musel být pořádně odhodlaný tě špehovat. Myslel jsem si, že by mohla být v koupelně, ale připadá mi čistá.“

„Tohle je odporný.“ Chtěla pryč. Sebrat všechno, co jí patří, a vypadnout.

„Nemohl jsem riskovat a odmontovat baterie bez toho, že bych vrazil do kamery a dal tak vědět tomu, kdo nás sleduje, že jsme mu na stopě.“

„Tak co budeme dělat?“

„Čekat,“ řekl. Ta představa ji rozzuřila. Chtěla nějakou akci. Teď hned. Aby se dostali k tomu mizernýmu slídilovi a aby se k němu dostali rychle. „Tohle je hra pro dva.“ Nabíral si jambalayu tak klidně, až se jí chtělo zařvat. Jeho talíř byl téměř prázdný.

„Neumím ani čekat, ani předstírat.“

„Já vím. Ale musíš se chovat přirozeně.“

„No jasně.“ Jako kdyby to bylo možné.

„Nebo můžeme jít na policii.“ Jeho hlas byl stále tichý a hudba hlasitě vyhrávala, ale na okamžik přestal jíst a pozorně se na ni zadíval, aby zhodnotil, jak na jeho návrh zareaguje. „Nebylo by vůbec špatný, aby to do rukou vzali profíci a ne…,“ prohlásil a zarazil ji dřív, než stačila promluvit, „neříkej, že já jsem taky profesionál. Oba víme, že takhle porušuju zákon. Nejrozumnější by bylo zavolat policii a nechat je sejmout otisky, až jim předáme ampuli s krví. Jo, možná to tu zapečetí a zkonfiskujou všechny tvoje věci, ale počítač už sis zazálohovala.“

„Říkal jsi něco o tom, že budeme čekat. A že ‚tohle je hra pro dva‘. Co to znamená?“

Usmál se na ni a ona se hned cítila o něco líp. Třpyt v jeho očích jí prozradil, že všechny alternativy promyslel. „Pojďme ven.“ Hlasitě dodal: „Tak jo, Bruno, chápu, potřebuješ se vyčurat. Tak pojď.“ Ostře hvízdl a vydal se ke dveřím se psem a s Kristi v zádech. Vyšel na verandu a vzhlédl k trámům stříšky. Sledovala jeho pohled, zamžourala a uviděla, co má na mysli. Mezi pavučinami a starým vosím hnízdem byla nad dveřmi hned nad světlem připevněná malá černá krabička podobná té v knihovně vedle krbu.

„Řekl jsem si, že jestli se vrátí, získáme jeho fotku na videu.“

„To je tvoje kamera? Kde se můžeme podívat na její záznam?“

„U mě, teda u tety Colleen. Pojedeme tam a dneska v noci tam počkáme. Nejspíš si budeš chtít vzít počítač a spacák. Luxus tam rozhodně nečekej.“

„Hlavně když dostaneme toho bastarda.“

„A jen pro případ, že bysme nezískali jasný obrázek, další kameru jsem nainstaloval nad okno v kuchyni a je zaostřená přímo na krb. Až se otočí k odchodu, máme ho.“

„Udělals spoustu práce,“ prohlásila obdivně.

„Díky.“

„Musí to být někdo, kdo má přístup…, nejspíš Hiram?“ Přemýšlela o velkém vnukovi Irene Callowayové. Nezdálo se, že by jeho mozková kapacita byla schopná něco takového vymyslet. A Irene? Vážně by špehovala své nájemníky?

„Hiram je v čele mého seznamu, ale chci ještě něco prověřit. Už znám značku a model té kamery. Jak jsem řekl, zbrusu nová, nejmodernější technika, takže zjistím, kdo za posledních dejme tomu osmnáct měsíců takovou koupil.“

„Využiješ svoje kontakty na policii?“

„No podívejme, ty seš ale chytrá holka,“ poškádlil ji a zjevně ho netrápilo, že se jejich milostné hrátky můžou objevit na YouTube nebo MySpace nebo bůhvíjaké stránce na internetu. Někdo, kdo by ji poznal, by klidně mohl mailem poslat odkaz jejímu otci.

Při tom pomyšlení sebou trhla.

„Uklidni se,“ řekl Jay, jako kdyby jí četl myšlenky. „Včera v noci jsme měli zhasnuto. Myslím, že to není infračervená kamera.“

„Ach bože.“ Na to nepomyslela. Ani ji nenapadlo, že ať už ten technický úchyl byl kdokoli, jistě byl tak schopný, aby dokázal zaostřit obraz záznamu.

Situace se prudce měnila od špatné k ještě horší.

Jay sáhl po kouli na dveřích. „Tak teď pojďme oba dovnitř a jasně dejme tomu člověku najevo, že dneska večer a v noci tu nebudeš, takže mu poskytneme spoustu příležitostí.“

Vrátili se a Kristi se podívala ke kameře stále blokované jejími knížkami. Oba chvíli poskakovali kolem psa a pak se vrátili na svá místa. Jay vypnul hudbu a začali se bavit o všem a o ničem, nato se domluvili, že půjdou „k němu“ bez toho, že by hovořili o nějakých podrobnostech. Kristi si zabalila věci včetně notebooku, spacáku, řetízku s ampulkou, který našli, kola a šatů na převlečení.

Protože plánovala, že zajde na představení morality otce Mathiase, a Jay měl povečeřet s vedoucí katedry, vzali si kvůli dešti obě auta a zamířili na adresu, kterou Jay napsal na vizitku a podstrčil ji Kristi, aby ten, kdo snad poslouchal, nezaslechl, kde budou přes noc. Bylo také důležité, aby si vzala svoje auto, a její osobní šmírák tak viděl, že honda nestojí na obvyklém místě na parkovišti. Jistě se tak bude cítit bezpečněji a snad využije příležitosti, aby se vloupal dovnitř a přemístil své vybavení.

Roztřáslo ji pomyšlení, jak se ten člověk plíží jejím bytem, snad i prohledává její zásuvky a dotýká se spodního prádla. Kdo byl ten chlap?

Přemýšlela o úchylovi, který se ukájel tím, že ji pozoroval. Na deštěm bičovaných ulicích se držela těsně za Jayovou dodávkou. Pozoroval ten zvrhlík i Taru? Zjistil, co obvykle dělá, a zosnoval její únos, všechno s pomocí své malé kamery? Měl záznamy i ostatních zmizelých dívek? Schovával si všechny pásky pro osobní potřebu, pro zvrácenou rozkoš, či ještě hůř, zveřejnil je, dal je k volnému nahlédnutí na internet?

Pokud se zabýval tak zvráceným nahráváním, dělal i něco horšího? Měl film z únosu dívek? Jejich znásilnění? Nebo dokonce vražd?

Dobrý bože, doufala, že tomu tak není. Prsty sevřela na volantu, jak se pokoušela ovládnout svou představivost. „Neříkej si o potíže,“ varovala se.

A navíc pro tyhle divoké myšlenky neměla žádný podklad. Pokud by se zmizelé dívky objevily na internetu, copak by si jich někdo ze školy už nevšiml? Nepoznal je? Policie i školní bezpečnostní služba internet jistě prohledaly.

Před ní se rozsvítila zadní světla.

Jayova dodávka zastavila na semaforu.

Kristi ponořená do svých myšlenek musela dupnout na brzdu. Honda dostala smyk a pneumatiky kvílely. ABS systém střídavě blokoval a uvolňoval kola. Připravila se na náraz a řinčení kroutících se plechů.

Předek jejího malého auta se zastavil centimetr za nárazníkem toyoty.

„Ach bože.“ Zhluboka vydechla, ale pak zalapala po dechu, když za sebou uslyšela skřípění pneumatik. S obavami se podívala do zpětného zrcátka a bezmocně sledovala velkou dodávku poskakující a smýkající se po silnici. Jen těsně se vyhnula nárazu do její hondy.

Kristi pomalu vydechla, ale srdce jí bušilo. Jay, jehož siluetu viděla, vzhlédl. Zdvihla ruce dlaněmi dopředu, aby dala najevo, jak je pitomá. Doufala, že muž v dodávce, která se jí tak těsně vyhnula, její němou omluvu také zaregistroval.

„Soustřeď se,“ říkala si. Déšť bubnoval do předního skla a stěrače měly s tím náporem co dělat. Musela dávat větší pozor. Silnice byly deštěm kluzké, mraky temné a nízké, den pošmourný a díky zimnímu období tmavý.

Na semaforu naskočila zelená. Jay vjel do křižovatky a Kristi ho opatrně následovala. Snažila se, seč mohla, aby myslela jen na dopravu a silnici před sebou, ale popravdě se její myšlenky toulaly jinde. Někdo se vloupal do jejího bytu a odposlouchával ho. Pozoroval ji. Nahrával si ji. Naskočila jí husí kůže, když si představovala, jak ten šmírák masturbuje, zatímco se svlékala nebo sprchovala, spala nebo se milovala s Jayem.

„Hajzl,“ zamumlala. Projížděla městem a stěrače zápasily s deštěm. „Dostaneš, co ti patří,“ dodala a následovala Jaye do vedlejší ulice. Auto za ní, ze kterého přes déšť viděla jen reflektory, odbočilo také.

Byla to tatáž tmavá dodávka, která do ní málem vrazila.

Opravdu?

Další odbočení.

Vozidlo zůstalo pozadu.

Ale nakonec se za ní vylouply dva reflektory.

Jako kdyby ji sledoval.

Což bylo směšné. Její představivost vážně neznala hranice.

Nicméně Kristi se sevřelo srdce. Každý nerv v těle se jí napjal. Namlouvala si, ať to nechá plavat, ale nedokázala odvrátit oči od zpětného zrcátka.

Byl v dodávce muž – nebyla si tak docela jistá, že je to tatáž dodávka – byl to tentýž člověk, který celou tu sledovací operaci v jejím bytě řídil?

Jay zabočil do poslední uličky, slepé ulice, jejíž jméno takřka křičelo adresu, kterou napsal na zadní stranu své vizitky, jež ležela na sedadle spolujezdce.

Kristi však proletěla kolem. Sotva přibrzdila.

Vůz za ní ji stále sledoval, neodpoutal se od ní, aby jel za Jayem. „Kdo hergot jsi?“ přemýšlela a ujistila se, že má všechny dveře zavřené. Proplétala se bočními uličkami čtvrti, dokud nepoznala jednu hlavní. Odbočila vlevo do obousměrné ulice a podívala se do zpětného zrcátka.

Velký vůz ji pochopitelně následoval.

Ale byl teď opatrnější a snažil se splynout s hustším provozem. Začal jí zvonit telefon, ale nevšímala si ho. Musela se soustředit. O kilometr dál byla tmavá dodávka zapasovaná mezi taurus a džíp a na křižovatce před sebou uviděla Kristi naskočit oranžovou.

Skvěle.

Srdce jí bušilo, prsty svírala smrtícím stiskem volant, ale šlápla na plyn a dojela na křižovatku v okamžiku, kdy se barva na semaforu opět změnila. Blikla jasně červená, ale Kristi ujížděla dál.

Ostatní vozy zastavily.

„Ty hajzle! Jen pojď!“ zakřičela radostně. Znovu jí začal zvonit telefon, ale nemohla ho vzít. Musela se soustředit, jet dál.

Proletěla kolem první postranní ulice, do druhé rychle zabočila v okamžiku, kdy si všimla, že semafor, kde se dodávka zastavila, zase změnil barvu.

Sakra!

Mohl by se pokusit jí nadjet. Znovu zahnula doprava, uviděla parkoviště u kostela a vjela na něj. Na prázdném parkovišti zhasla světla, otočila vůz, postavila se čelem k výjezdu, nohu dala pryč z brzdy a motor nechala běžet na prázdno. Částečně ji ukrýval přerostlý živý plot z vavřínu.

Dodávka projela rychle kolem, ale místo řidiče zahlédla jen šmouhu.

Rozsvítila světla a vyjela na ulici. Viděla, jak dodávka zahýbá za roh, kterým projela ani ne před třemi minutami. „Bastard.“ Kéž by se dokázala dostat tak blízko, aby přečetla jeho poznávací značku, pak by mohla požádat otce nebo Jaye, aby přes registr vozidel našli majitele, a toho zmetka by dostali.

Poprvé od chvíle, kdy začala s tímhle vyšetřováním, měla pocit, že by se někam mohla posunout. Dojela k rohu a prudce strhla volant. Pneumatikami rozstříkla kaluž, do které vjela. Dodávka byla o dva bloky dál a jela pomalu, brzdová světla opakovaně zářila rudě, jak zpomaloval a pátral po ní.

Šlápla na plyn. Srdce jí bušilo. Co když zastaví? Její auto pozná. „To by byla smůla.“ Rychlou předvolbou vytočila Jaye. Vzdálenost mezi oběma vozy se rychle zmenšovala.

„Co se ti stalo?“ chtěl vědět.

„Někdo nás sledoval… nebo mě.“

„Bože, Kris, kde sakra jsi? Jsi v pořádku?“ V jeho hlase zaslechla náznak paniky. „Přijedu…“

„Ne, upláchla jsem mu a teď sleduju já jeho.“

„Zavolám devět set jedenáct.“

„Vydrž na telefonu.“

„Jsem na cestě. Kde sakra jsi?“

„Nevím…, někde u desátý dálnice…, blízko Univerzitního jezera.“

„Tak daleko na jihu? Do prdele!“ Slyšela, jak zvoní klíči a lapá po dechu, jako kdyby utíkal. Pak se zabouchly dveře. „Řekni mi další kolmou ulici.“

„Vydrž! Ach ne… Jede na dálnici.“

„Nech ho být.“

„To nemůžu.“ Hodila telefon na sedadlo a sešlápla plyn. V té chvíli za roh s burácením zabočilo sportovní auto a vjelo před ni.

„Idiote!“ zaječela, dupla na brzdu a cítila, jak se její vůz celý roztřásl. „Ty zkurvenej zmetku!“

Bezohledný řidič se nacpal před další auto a Kristi s hondou vjela na nájezdovou rampu na dálnici, ale dřív, než se na ni dostala, pochopila, že hon skončil.

Ten bastard zmizel.

Zvedla telefon. „Jsi tam ještě?“ zeptala se a dívala se po nejbližším sjezdu.

„Co se sakra stalo?“

„Nic, ztratil mě. Jedu zpátky.“

„Pro lásku boží, Kris. Ne…“

„Řekla jsem, že jedu zpátky. Za dvacet minut budu u domu tvojí tety.“

„Vyděsilas mě k smrti,“ přiznal. V jeho hlase slyšela, jak se o ni bál. Zahřálo ji to u srdce. Věděla, že se do něj opravdu zamilovává. Ach, sakra, možná, že jedna její maličká část ho nikdy milovat nepřestala, ale nebyla si jistá, že ty city jsou vzájemné. Až doteď. „Víš, Kris, tohle začíná být nebezpečný. Možná bysme se měli znova rozmyslet a obrátit se na policii.“

Představila si reakci svého otce, boj, který by se tím rozpoutal. Dostala se na sjezd. „Co kdybysme počkali, než zjistíme, kdo si to tady hraje na dalšího Spielberga?“ navrhla. „Až ho nachytáme a budeme ho mít nahranýho na pásce, budeme mít něco konkrétnějšího.“

„A pak?“

„A pak si o tom promluvíme. No tak, Jayi,“ přemlouvala ho. Ujížděla na sever po River Road kolem starého Kapitolu, stavby podobající se gotickému hradu, která se rýsovala na kolmém útesu nad líně se valící řekou Mississippi. „Slíbils mi týden.“

„Moje chyba.“

„První z mnoha,“ poškádlila ho a cítila se líp. „Uvidíme se za chviličku.“ Zavěsila dřív, než se s ní stihl začít přít, a dřív, než jí samotné uklouzlo, že se chystala nalíčit vlastní past. Dnes večer.

Při moralitě otce Mathiase.

Jen doufala, že její plán vyjde.

~~~

„Zatím máme jen velký kulový!“ odfrkl si znechuceně Ray Crawley a na Portii Laurentovou vrhl pohled značící já-jsem-ti-to-povídal.

Detektiv Policie Baton Rouge Crawley byl velký, rozložitý medvěd, měřil sto devadesát centimetrů a bojoval se začínajícím pivním břichem. Měl obrovské ruce a byl odporně protivný, když se zlobil, a teď stál na dešti a byl mnohem víc než rozzlobený, neměl daleko k rozlícenosti. Ramena měl nahrbená, kouřil cigaretu a zíral na bažinu, kde potápěči ve člunech a s reflektory prohledávali za vytrvalého lijáku kalnou hladinu vody.

Stmívalo se, pošmournost celého dne pronikala Portii pod kůži a stíny v bažinaté mokřině se prodlužovaly. Stála v chumlu s Delem Vernonem a Crawleym, který si říkal „Sonny“, a lovcem jménem Boomer Moss.

Portia na sobě měla pláštěnku a holínky, které vždycky vozila v autě, a ještě se choulila pod deštníkem. Holínky jí zapadávaly do bahna a ona si zrovna říkala, že by kvůli cigaretě i zabíjela, ale rozhodla se, že nebude loudit na Crawleym, který jen hledal záminku, aby někoho pořádně sjel.

„Jste si jistý, že jste toho aligátora chytil tady?“ zeptal se Sonny s patrnou nedůvěrou. Z policejní čepice mu odkapával déšť. Celou oblast prohledali na lodi, pěšky, a kde to bylo možné, zapojili se i potápěči. Bez špetky štěstí.

Ale pytlák Moss byl neústupný a trval na tom, že přesně tady ulovil samce aligátora. Ten pořádný kus, který policajti zkonfiskovali a odvezli do své laboratoře.

„Támhle mezi těma stromama,“ trval na svém Moss a ukazoval k majestátnímu strašidelnému bílému tisovci, jehož propletené kořeny vystupovaly nad půdu i temnou vodu.

„Podíváme se tam.“ Crawley zhluboka potáhl z cigarety.

„Říkám vám, přesně tam jsem ho dostal.“ Mossův hlas rozrušením stoupl o oktávu. Od hlavy k patě byl oblečený do maskáčů a prstem ukazoval na nejbližší tisovec. I v houstnoucí tmě a v chladném zimním povětří prostupujícím bažinu Portia viděla, že se Boomer potí a zpod lovecké čapky se mu po tváři vyboulené sežmoulaným tabákem řinou kapky. Jednání s policií mu očividně nebylo příjemné.

Ale to nikomu.

Portia sledovala, jak člun nehlučně klouže po hladině. Vynořil se potápěč a vrtěl hlavou. Takhle to bylo už hodiny.

„Já jen pevně doufám, že si z nás neděláte srandu,“ prohlásil Crawley a hodil nedopalek cigarety na zem, kde ve vlhké půdě zasyčel.

„Proč bych se vůbec obtěžoval jít s váma?“ namítl Moss.

„Věděl jste, že byste jinak byl v maléru. Takže jste se možná jen předváděl. Pyšnej na ruku, co jste našel…, možná jste do toho zapletenej.“

„No, kdyby to tak bylo, byl bych vážně na hlavu, ne? Zavolal jsem vás, protože jsem měl pocit, že dělám správnou věc. Svou občanskou povinnost nebo jak tomu chcete říkat. Tu ruku měl aligátor v žaludku a já si řek, že ji určitě budete chtít. Ale nemám páru, kde byla, než skončila v aligátořích vnitřnostech.“

Zlobil se a vyplivl tabákové sliny na zem. „Udělal jsem, co jsem musel. Můžu už jít?“

„Ještě ne,“ řekl Crawley. Očividně se bavil pytlákovým znepokojením. Portia si pomyslela, že přesně to je potíž se Sonnym Crawleym. Byl hrozně zlomyslný. Ale zdálo se, že pátrání bude bezvýsledné. Alespoň pro dnešek.

Všechna tajemství skrývaná hluboko v bažině zůstanou potopená, ukrytá pod temnými vodami přinejmenším další noc.

22

O několik hodin později jela Kristi do školy.

Nerada lhala.

Když dospívala, lži jí sklouzávaly ze rtů lehce, ale teď, o deset let později, jí dělalo potíže skrývat pravdu.

Musela Jayovi lhát.

Dostala se do jeho domu a pověděla mu o dodávce. Objal ji a držel ji, jako by ji nikdy nechtěl pustit. „Ty hloupá, pitomá holko,“ opakoval do jejích vlasů.

„Neberu to jako kompliment,“ zašeptala.

„Taky jsem to jako kompliment nemyslel. Kdo ví, co to bylo za chlapa? Čeho je schopný? Ach, pro lásku boží…“ Drsně ji políbil lačnými, dychtivými rty. Vlasy měl mokré od deště. Vzala ho kolem krku a opětovala mu vášnivý polibek. „Bože, vyděsilas mě,“ řekl. „Bál jsem se…“

„Pšt.“ Nechtěla slyšet jeho obavy. Chtěla se jen znovu ujistit o jeho síle.

Nezklamal ji. Rukama pevně objímal její tělo, nohama se tiskl k jejím a beze slova, protože ji stále líbal, začal pomalu kráčet k domu. Jeho silná stehna tlačila na její a nutila ji couvat. Dýchali zrychleně, strhali ze sebe vzájemně šaty a odhodili je. Provedl ji otevřenými dveřmi do ložnice vymalované nehezkým odstínem modré. Stehny narazila do něčeho tvrdého, Jay ji stáhl dolů a oba se svalili na malé lůžko se spacím pytlem a jedním polštářem.

Bylo jí to jedno.

Jen se v něm toužila celá ztratit.

Jejich milování bylo rychlé a nedočkavé, rty se hladově dotýkaly a ochutnávaly, prsty chvatně přejížděly po horké, horečnaté kůži a touhu popoháněl neklid.

Uvolnění se dostavilo rychle.

Společně dosáhli vyvrcholení, byli vyčerpaní, zpocení a jejich srdce společně bušila, když vedle sebe hlasitě oddechovali na úzkém, malém lůžku.

Kristi se hnusilo, že musí lhát. Odkládala to a odkládala, protože nechtěla, aby odpoledne s Jayem skončilo.

„To je legrační,“ prohlásila, odhrnula si vlasy z obličeje a zadívala se do jeho ospalých zlatých očí.

Zasmál se. „A já chtěl říct, že je to kouzelný…, zázračný…, neuvěřitelný… a…“

„A ty máš zas moc řečí, McKnighte.“ Pak ho políbila a sklouzla z lůžka, aby si natáhla šaty.

Byl poměrně neústupný a znovu trval na tom, aby šli na policii, a ona ho musela hodně přesvědčovat, aby počkal. Nemluvila úplnou pravdu, přinejmenším pokud se týkala jejích plánů. To nemohla.

Počkala, až obrátil svou pozornost k hodnocení domácích úloh a ke kontrolování počítačové obrazovky, která díky sledovacím kamerám ukazovala verandu a vnitřek jejího bytu. Předstírala, že je také pohlcena prací, znovu prověřovala místnosti chatu, přestože bylo příliš brzo, aby se v nich objevil některý z jejích nově nabytých internetových „přátel“. Když byl Jay v pracovně, vytáhla řetízek s ampulkou, ve které, jak předpokládala, byla Tařina krev. Dnes večer během představení si na sebe chtěla ten podivný náhrdelník vzít. Uvidí, kdo na něj jak zareaguje.

Jay už se pokusil z titěrné ampulky sejmout případný otisk, ale sklo bylo čisté, takže Kristi neničila žádný důkaz – pokud ampule plná tmavé rudé tekutiny zůstane neporušená.

Bylo to trošičku strašidelné, ale co?

To byla i kamera v jejím bytě.

Stejně jako být pronásledovaná dodávkou.

Pokud se chtěla dostat do užšího kroužku kultu, musí jednat rychle.

Ta ampule s krví představovala dar z nebes.

Nebo práci ďábla.

Podařilo se jí vyklouznout, aniž by si Jay všiml, že vzala ampulku. Už se blížila k areálu školy a neustále kontrolovala zpětná zrcátka, jestli nezahlédne hrozivou temnou dodávku. Byla tmavě modrá? Černá? Tmavošedá? Nevěděla. Nedokázala ani pořádně rozeznat poznávací číslo, ale měla pocit, že nebyla z jiného státu. Okna se zdála tmavá, ale značku nepoznala. Snad ford. Nebo chevrolet. Něco domácího.

Tolik tedy o jejích úžasných pozorovacích schopnostech.

Rozmrazování v hondě stávkovalo a dohánělo ji k šílenství. Musela mít stažené okénko, aby čelním sklem viděla ven na mokré, lesknoucí se ulice. Už byla tma, mraky zcela zastínily rychle zapadající slunce, z nebe mrholilo a noc se rychle blížila.

Provoz byl v neděli večer naštěstí řídký a plynulý. Chladný vzduch jí připomínal, že je zima.

Jay odjel na schůzku a Kristi se vydala na moralitu otce Mathiase, další ztvárnění středověké hry Kdokoli, ačkoli Jay ještě naposledy zaprotestoval.

„Nelíbí se mi, že jdeš na tu hru sama,“ pronesl vážně, když se chystala k odchodu. „Schůzku s Hollisterovou můžu zrušit. Mám pocit, že chce probrat jen to, jak mi to jde s přednáškama. Srovnat moje pojetí a pojetí doktorky Monroeový. Ale nejde o nic závažnýho, můžu to posunout na jindy.“

„Myslím, že by nebylo dobrý, aby nás viděli pohromadě.“

„Někdo už nás viděl,“ podotkl. „A natočil si nás na video.“

„Ani mi to nepřipomínej.“ Zašklebila se. „A navíc Hollisterová je vedoucí tvojí katedry.“

„Nemusím se s ní vidět dneska. Kromě toho jsem už s doktorkou Monroeovou od chvíle, kdy jsem po ní přebral hodiny několikrát mluvil, a dostal jsem její poznámky, takže s nima můžu pracovat. Více méně se držím jejího studijního plánu. Jestli se příští semestr vrátí, bude se mít čeho chytit.“

„Chystá se zpátky?“ zeptala se Kristi.

„Nevím. Záleží, kam se dostane její matka. Nemůže pro ni sehnat vhodný místo.“

„Takže vůbec netušíš, jestli budeš příští semestr učit?“

„Ještě ne. I když ty bys mě mohla přesvědčit, abych tu práci vzal, kdyby mi ji nabídli.“

Smyslně zahýbal obočím a ona se cestou ven rozesmála.

Už byla tma a reflektory jejího auta zachytávaly dešťové kapky padající v stříbrných proužcích na vozovku. Byla skoro u Všech svatých, když se jí rozdrnčel mobil. Čekala, že to bude Jay. Nejspíš jí chtěl znovu připomenout, aby byla opatrná.

„Haló?“ ozvala se a zajela na parkoviště před svým domem.

„Kristi Bentzová?“ zeptal se hluboký hlas. Právě zastavila o několik míst vedle svého stání, protože nějaký pitomec s autem na obrovských pneumatikách a se zvýšeným podvozkem zabral její místo. Než stihla odpovědět, řekl: „Tady je doktor Grotto. Za prvé se chci omluvit, že jsem se vám neozval dřív. Vaše vzkazy jsem dostal.“ Jeho hlas byl tak hebký, byl to tentýž tenor, jako když přednášel. V duchu si ho představila, vysokého muže s černými vlasy a tmavýma očima, s pevnými čelistmi s náznakem vousů. Úplně zapomněla na svou zlost kvůli tomu, že musela zaparkovat o něco dál od schodů. „Zmínila jste se, že byste se se mnou ráda sešla, a momentálně se mi trošku uvolnil rozvrh. Co třeba zítra odpoledne? Řekněme… ve čtyři? To mám zrovna čas.“

Kristi si to v duchu rychle probrala. V restauraci měla večerní směnu, ale řekla si, že jistě najde někoho, kdo by za ni na chvilku zaskočil. Tohle nehodlala propásnout. „Jistě,“ odpověděla bez zaváhání, jako kdyby neměla na srdci nic jiného, než s ním probrat obzvlášť obtížný úkol. Přemýšlela o tmavé dodávce a o tom, jestli jejím řidičem nemohl být Grotto. „Ve čtyři budu u vás v kabinetu.“

„Těším se na shledanou.“

Zavěsila a vypnula motor hondy. Nemohla se dočkat, až si s Grottem promluví z očí do očí. Nakonec to prý byl poslední člověk, který viděl Dionne Harmonovou živou.

Když ještě jednou zkontrolovala parkoviště, aby se ujistila, že nikdo nečíhá mezi stojícími auty ani za živým plotem z krepové myrty, celá nesvá se vydala do svého bytu. Pokud mohla soudit, všechno vypadalo tak, jak to zanechali. Nemyslela si, že by se někdo dostal dovnitř.

Zatoužila vypláznout jazyk do Jayovy kamery nebo mu z legrace předvést malý striptýz, ale pak si to rozmyslela. Co kdyby byla v bytě ještě další kamera, kterou neobjevili. Na kameru nad dřezem proto jen nenápadně mrkla.

Houdini vylezl ze své skrýše pod postelí. „Už jsem si říkala, kdy se znova ukážeš,“ usmála se na něj. „Vyděsil tě ten velkej hafan? Věř mi, Bruno by neublížil ani mouše.“ Přejela rukou po kocourově hřbetu, ale on se zachvěl a pokusil se odplížit z jejího dosahu. Nebyl ale dost rychlý, a tak mu do misky nasypala kočičí žrádlo a s mírným pobavením pozorovala, jak k němu opovržlivě přičichl. „Hele, nezapomínej na svoje kořeny,“ vyčinila mu. „Žebráci si nevybíraj.“

Kocour se na ni zadíval, jako kdyby byla úplný debil, pak vyskočil na pult a vyklouzl ven otevřeným oknem. „Každý dobrý skutek je po zásluze potrestán,“ zavolala za ním a rychle se převlékla do černých kalhot a roláku. Vzala si sako a kabelku, kam si nezapomněla dát mobil a pepřový sprej, a vydala se ven.

Počasí se maličko umoudřilo, přestože rozmrazování v autě stále bojovalo s viditelností. Musela si na čelním skle rukou udělat průzor, ale v žádné boční uličce neviděla tmavou, zlověstnou dodávku, jejíž motor by běžel naprázdno. Přesto byla ve střehu, když projížděla krátkou vzdálenost ke škole. Dál chtěla budit zdání, že dnes večer není doma, ačkoli „pozvat“ takhle toho úchyla do vlastního bytu jí bylo dost nepříjemné.

Denní světlo rychle ubývalo. Kristi zaparkovala za Wagnerovým domem, a přestože mělo muzeum za deset minut zavírat, chtěla celé místo ještě jednou prověřit.

Brána byla odemčená a vstupní dveře se otevřely hladce bez nejmenšího zaskřípání. Kristi vstoupila dovnitř, kde vesele plápolal plynový krb. Světla s barevnými stínítky od Tiffanyho zářila jako drahokamy. Viktoriánské divany, vyřezávané mahagonové stoly a křesla byly rozestaveny ve skupinkách, na jídelním stole prostřené sklo i stříbro, jako kdyby se na večer chystala nějaká slavnostní recepce.

Tři padesátnice se doslova rozplývaly nad nábytkem a drobnými starožitnostmi, zatímco mladší pár s dítětem, které otec nesl připoutané v krosničce, se procházel přízemím.

„Vítám vás,“ pozdravila Kristi štíhlá žena s milým úsměvem a melírovanými vlasy sestříhanými po bradu. Na sobě měla dlouhou sukni, vysoké boty a svetr s volným rolákem. Na cedulce se jménem stálo: Marilyn Katcherová. „Jsem průvodkyně Marilyn a právě jsem se chystala na malou exkurzi domu, ještě než zavřeme. Chcete se přidat k ostatním?“

Kristi se podívala na všechny dychtivé obličeje. „To by bylo báječné.“

Připojila se ke skupince a poslouchala, jak průvodkyně s větším nadšením, než Kristi připadalo uvěřitelné, provádí malou skupinku po přízemí, vykládá historii rodiny a z Ludwiga Wagnera a jeho dědiců se může málem zbláznit. Řekla, že daroval tuto část obrovského majetku kolem Baton Rouge církvi, aby tady vybudovala vysokou školu. Pak je zavedla nahoru do ložnic, zmínila se o dětech, které tam bydlely, i o tom, jak současní Ludwigovi potomci utrácejí hodně ze svého majetku, aby dům zrestaurovali do podoby, v jaké v něm žil sám Ludwig se svými dětmi, včetně dcery připoutané na kolečkové křeslo. Některé kusy nábytku byly původní, jiné jen dotvářely atmosféru domu a neodpovídaly zrovna době.

Když se znovu ocitli v přízemí, paní Katcherová se podívala na hodinky a pokusila se návštěvníky doprovodit ven. Kristi však zůstala o něco pozadu a zeptala se na sklepení.

„Původně ho pochopitelně využívalo služebnictvo a mám dojem, že odtamtud vede spojovací tunel nebo nějaká přístupová cesta do vedlejší budovy, kam přijížděly a odkud odjížděly kočáry. Momentálně ji využívá katedra divadelní vědy. Také tam byl východ do stájí a stodol, ale už před lety farnost prohlásila všechny tyhle cesty za nebezpečné, uzavřela je a jsou neprůchodné. Dnes se sklepení využívá jako sklad.“ Přidržela otevřené vstupní dveře. „Abych byla upřímná, nikdy jsem dole nebyla. Myslím, že tam nechodí nikdo.“

Otec Mathias ano, pomyslela si Kristi. Kněz a Georgia Clovisová už věděli, že Kristi ho viděla vycházet ze sklepních dveří, a skutečnost, že tam jsou tunely, ať už zatarasené nebo ne, ji fascinovala. Co když stále existovaly? Co když Marnie Gageová sešla dolů a prošla jimi? Ale proč?

Marilyn Katcherová byla přesná jako hodinky. Dokázala všechny vyprovodit ven a zamknout za nimi bránu přesně v pět třicet.

Zvedl se vítr a návštěvníci se vydali do tmy, která padla, zatímco byli uvnitř domu. Kolem Kristi se třpytil déšť a zamlžené lampy vydávaly tajuplné namodralé světlo. Kristi zamířila do studentského klubu. Ve stylové kavárně a restauraci se rozhlížela po známých tvářích z přednášek katedry anglistiky, ale neviděla Trudii, Grace, Zenu ani Ariel. Vzpomněla si, jak Zena říkala něco o tom, že bude vystupovat v moralitě otce Mathiase.

Třeba tu dívku uvidí na jevišti.

Vypila kapucino bez kofeinu a znovu se pokusila dovolat Lucretii. Konec konců její bývalá spolubydlící se jako první zmínila o „kultu“, než prodělala tak neočekávaný obrat. Ale Kristi se dostala rovnou do hlasové schránky. Zdálo se, že poslední dobou se jí to děje u všech lidí, kterým volá.

Žádnou zprávu nenechala. Lucretia se jí vyhýbala.

Kristi ztlumila vyzvánění telefonu a vydala se k sálu. Jestli se tam dostane o trošku dřív, třeba se ještě stihne porozhlédnout. Všechny zmizelé dívky navštěvovaly seminář otce Mathiase o moralitách, takže mezi nimi a upírským kultem musí existovat nějaká spojitost, ne?

Bylo to dobré místo na hledání odpovědí. Lepší ji stejně nenapadlo.

~~~

Hluboko v podzemní lázni stála Elizabeth nahá před vysokým zrcadlem a pečlivě se prohlížela.

Byla podrážděná.

Nervózní.

Zjevně potřebovala víc.

Víc čeho? vysmívala se jí její mysl, protože se nesnížila k tomu říct, že potřebuje krev, krev druhých.

Cítila se slabá jako narkoman, a to vůbec neodpovídalo skutečnosti. Byla silná. Mocná. Životaschopná. Ale po pravdě řečeno lačnila po další…

Chtěla znovu cítit ten příval mladosti. Ale nedařilo se jí to, protože zrcadlo zdůrazňovalo každý nedostatek, byť by byl sebenepatrnější. Nacházelo se blízko vany, bylo osvětlené několika scénickými světly napojenými na spínač, kterým ovládala intenzitu světla, pokud potřebovala zkoumat jakoukoli nedokonalost své pleti.

Z čistě vědeckého hlediska nevěřila, že krev mladších žen by doopravdy zpomalila stárnutí její kůže nebo způsobila její obrodu, ale cožpak si nevšimla změn na svém vlastním těle?

Kritickým okem se měřila v zrcadle, pátrala po zrádných znameních věku: vráskách kolem úst, vějířcích u koutků očí, počínajících záhybech dole na krku a břichu povislém navzdory pravidelným leh-sedům, sklapovačkám, vzpírání a cvičením posilujícím srdce. Mezi kondicí a štíhlostí a prostou vychrtlostí byla tenká hranice. Žádné její kosti nebyly vidět tam, kde vidět být neměly. Její svalstvo bylo dokonalé a pleť stále hebká a napjatá, bradavky měla pevné a tmavé. V zářivých černých vlasech se ještě neodvážily objevit žádné šedé prameny.

Zatím.

Ale věděla, že věk je nemilosrdný nepřítel, a ačkoli používala všechny druhy krémů spolu s osobní dietou, ještě nezašla tak daleko, aby uvažovala o liposukci, zbroušení kůže nebo laserovém peelingu.

Prozatím se vyhýbala něčemu tak radikálnímu.

Ještě to nepotřebovala.

Protože její prostředky fungovaly. Teď podrobně zkoumala svou bezvadnou kůži bez stařeckých skvrn a shledala ji téměř dokonalou. Mladistvou. Marnivost ji přiměla k úsměvu. Vlastně se nenarodila jako kráska. Vzpomínala si, jak její matka říkávala, že byla „ošklivé“ mimino se znetvořenou hlavičkou, příliš velkýma očima, nepravidelnými chomáčky vlasů a křehkým tělíčkem. Ale z neohrabaného dítěte a nešikovné holky vykvetla v teenagerku, která přiměla chlapce i muže, aby za ní otáčeli své pitomé krky, kdykoli kolem nich procházela.

Byl to právě tenhle pocit, vzrušení z moci vlastní krásy, kterého se odmítala vzdát. A proto se důkladně prohlédla a uvědomila si, že navzdory genům i pomoci různých produktů se ji stáří pokusí zničit. Oční víčka jí poklesnou, naběhnou a ztmavnou, kůže ztratí pružnost, prsa jí povadnou a pokusí se objevit schlíplé malé váčky.

Jenže ona měla způsob, jak se bránit.

Pomyslela na svou tajnou metodu, natáčela se před zrcadlem a dívala se přes rameno na svůj odraz. Její zadek byl stále napnutý a pevný, pas úzký. A jak viděla, byla překvapivě podobná své úžasné jmenovkyni. Naklonila maličko hlavu a řekla si, že vlastně vypadá ještě krásnější.

Znala svého předka Alžbětu Báthoryovou tak dlouho, jak si jen vzpomínala, a hraběnka ji vždycky fascinovala, ale teprve nedávno, když si uvědomila, že se na ní začínají projevovat léta, přivlastnila si její zvyky i jméno. Alžběta-Elizabeth.

Její příběh byl, stručně řečeno, založen na tom, že si Alžběta, která byla očividně trošku na hlavu, začala dělat starosti se svou povadající legendární krásou. Navíc se hraběnka vyžívala v mučení a týrání druhých a jednoho dne uhodila služku tak silně, až dívčina krev vystříkla na její paži. Alžběta se rozvzteklila ještě víc a zuřila do chvíle, než si všimla, že kůže, kterou krev potřísnila, vypadá mladistvěji a krásněji než okolní tělo. Od toho dne si Alžběta našla způsoby, jak ještě zvýšit svou krutost, aby vysávala krev z druhých pro svou vlastní potřebu.

Ta žena byla očividně nepříčetná. Duševně chorá s velkým D. Neuvěřitelná sadistka.

Nejspíš díky všem těm šlechtickým svazkům mezi pokrevními příbuznými.

Nebylo divu.

Pochopitelně mnoho příběhů a legend o „krvavé hraběnce“ nebylo potvrzeno, včetně té, že se koupala v krvi. Nebylo sporu, že spáchala zvěrstva na tuctech mladých dívek, a nakonec byla souzena a usvědčena z vražd a odsouzena k životu v zazděné komnatě na svém hradě. Ti, kteří jí pomáhali, neměli takové štěstí.

Ale to byla legenda, lidová pověst o koupelích v krvi poddaných dívek. Zároveň ji fascinovala možnost, že i ona jako nová Elizabeth je z šlechtického rodu.

I pokud by pověsti byly vyšperkované uplynulými desetiletími, a navzdory faktu, že některé z bizarnějších ukrutností připisovaných Alžbětě se nezakládaly na historických skutečnostech, teorie o krvi mladých žen nebyla jen fascinující, ale zdálo se, že je opodstatněná.

Cožpak ona sama neprokázala její platnost?

Elizabeth teď zírala do zrcadla, kroutila hlavou a zkoumala každičký centimetr svého těla, zatímco se pomalu otáčela ve světle.

Cožpak první náznaky tvarohovitých hrbolků pod kůží na stehnech a nepatrný projev celulitidy nezmizely po prvních krví obohacených koupelích? A ta drobounká pavouci síť žilek vzadu u pravého kolene? Copak se po první koupeli neztratila?

Pochopitelně ano. Teď byla zadní část jejího kolene hedvábná a měkká a nebyla patrná ani nejjemnější linka žilek.

Byla tak přesvědčená o omlazení své kůže, obnovující moci krve, až téměř souhlasila, že se smočí v bazénku s krví Vladových podřadných.

Ale ne!

Pozorovala svůj odraz, jak se při tom pomyšlení viditelně schoulil. Jedna věc byla pokrýt své tělo krví inteligentních mladých dívek. Elizabeth si nenamlouvala, že byly „panny“ nebo „čisté“ nebo podobné jiné nesmysly, ale přinejmenším netancovaly u tyče pro slintající chlapy s tlustými zadky, co je hltali očima. Alespoň tak si to říkala. Co skutečně věděla o těch, které pomáhala Vladovi vybírat?

Jen to, že jsou chytré a snaží se o vyšší vzdělání. Něco, co Vladovi uniklo.

Ušklíbla se.

Vlad.

Trval na tom, že ho tak má nazývat, ačkoli ona pochopitelně znala jeho pravou identitu.

Sám si říkal Vlad Narážeč, i když měl už tak dost jmen. Ale dobře, pokud chtěl být Vlad, jí to nevadilo. Ona si vzala Alžbětino jméno, přisvojila si její identitu, takže i on cítil nutkání stát se někým jiným.

Vlad byl věrný následovník.

Ale ona ho potřebovala, stejně jako její předchůdkyně hraběnka Alžběta vyžadovala pomoc ostatních, kteří byli stejně sadističtí jako ona sama.

Stočila si tmavé vlasy k hlavě a obdivovala svůj profil. Pak spustila několik zvlněných pramenů volně dolů, aby jí padaly na šíji. Chtěla probudit jeho fantazii.

To byl ten rozdíl mezi nimi. Ona byla praktická žena, která se pokoušela prodloužit svůj život a svou krásu, aby se za ní dál otáčely hlavy a ona se cítila vitální. A dobře, bylo v tom i trochu sadismu, ale vše kvůli jistému účelu.

Na druhé straně Vlada vzrušoval smyslný pocit zabíjení, pouštění žilou i sex.

Což bylo v pořádku.

Měla pocit, že se dokázala vzrušit jako kdokoli jiný. Maličko se zamračila, když se jeden pramen odmítal svůdně kroutit. Zachytila svůj odraz a donutila lícní svaly, aby se uvolnily. Nepotřebovala zkoušet svou vlastní teorii a začít si formovat nové vrásky, zohyzdit si dokonale hladké čelo. Krev prozatím fungovala, ačkoli Vlad strašil, že její zásoby docházejí.

Který pitomec mohl něco takového dopustit?

Bál se, tím to bylo. Stavěl se proti tomu, aby se urychlilo zabíjení těch kvalitních, neustále hovořil o svých „podřadných“. Pro lásku boží, on to zkrátka nechápal. Ale vlastně ani nemohl. Údajně měl být inteligentní, ale upřímně, Elizabeth o tom občas pochybovala. Byl to však její partner. Byl oddaný a ona si ho dokázala otočit kolem svého dokonalého malíčku. Žádal jen to, aby s těmi ženami mohl mít sex před smrtí a po ní. Ano, bylo to trošičku divné, ale dokud pumpoval krev z jejich těl, ať měl, co se mu líbí. A zbožňoval ji. V srdci a v mysli jí byl věrný, když už ne penisem.

Koho to trápilo?

Ona chtěla mít jistotu v jediné věci, a to, že bude mít dost krve. A tak navrhla, že ho při příštím zabíjení doprovodí. Protože začínal být nervózní. Rozrušený. Přesvědčený, že si ho policie všimne. To byl problém, ale odpověď byla zřejmá: vzít si víc než jednu. Najednou jich zabít několik. Pak začít lovit někde jinde. Někde, kde to bude méně nápadné.

Ale vždy vyhledávat chytré, poddajné, inteligentní ženy, které byly dost mladé, aby jim nechyběla vitalita. A nikdy žádnou matku, jako tu podřadnou, kterou se jí Vlad pokusil podstrčit. To tak! Cožpak nevěděl, že porod ženu připraví právě o potřebnou životaschopnost? Že jakmile matka dá svou životodárnou tekutinu jinému člověku, dítěti v děloze, a pak dny a týdny poté krvácí, už nikdy není, co bývala?

Elizabeth se konečně podařilo přimět neposlušný pramen černých vlasů, aby zůstal, kde ho chtěla mít. Uchváceně se zadívala na svůj vlastní odraz. Rozhodla se, že je načase mu to povědět. Sáhla po svém mobilu, aby mu tu šťastnou zprávu sdělila. Dnes v noci ho chtěla při zabíjení nejen pozorovat; dnes v noci mu pomůže a zajistí, že bude víc než jedna oběť.

V duchu si představila několik studentek.

Nejjasnější obrázek patřil Kristi Bentzové.

23

Jay právě vycházel ze dveří, protože mířil na schůzku s doktorkou Hollisterovou, a přemýšlel, jak ji co nejvíc zkrátit, když mu zazvonil mobil.

Na malém displeji se objevilo jméno Sonnyho Crawleyho.

„Co se děje?“ zeptal se Jay a vlekl aktovku a notebook ven, kde déšť bičoval stříšku verandy a přetékal přes okraje bortících se okapů.

„Myslel jsem, že budeš chtít slyšet nejnovější zprávy o těch zmizelejch holkách.“

Všechny nervy v Jayově těle se napjaly. „Něco jste našli?“

„Možná jo, možná ne, ale mám za to, že bys to rád věděl.“

Bruno proklouzl dveřmi a Jay je zavřel. Společně přeběhli přes mokrý dvorek. „Povídej.“

„No, všechno to začalo, když jeden pytlák našel v žaludku aligátora ženskou paži. Myslíme si, že by mohla patřit jedný z pohřešovanejch studentek, ale nedokázali jsme najít zbytek těla.“

Sonny převyprávěl celý příběh, zatímco Jay nakládal věci a Bruna do kabiny dodávky. Nakonec vklouzl za volant, ale motor nenastartoval. Zíral ven čelním sklem a dozvěděl se, jak pytlák zavolal šerifovi, který nechal převézt aligátora i jeho vnitřnosti na pitevnu, a momentálně probíhala série testů zkoumajících oddělenou ženskou ruku. Policejní specialisté dělali, co mohli, aby z částečně rozložené a strávené končetiny získali otisky prstů. Pátrací týmy stále hledaly tělo nebo těla a teorie zněla, že paže mohla patřit jedné z pohřešovaných dívek. Prozatím však neměli štěstí.

„Jedna z nejdivnějších věcí na tom je, že v paži nebyla žádná krev. Ani kapička,“ přiznal Sonny. „Člověk by řekl, že tam bude aspoň něco. Odřízneš prst, vyteče krev. Odřízneš chlapovi péro, vyteče krev. Nejsem sice doktor ani žádnej génius, ale řekl bych, že v žílách a tepnách by měla bejt aspoň trocha krve.“

To už si myslíme dva, pomyslel si Jay. Konečně nastartoval dodávku, ale v duchu probíral všechny ty řeči o upírech. „Takže paže je na pitevně a všechno ostatní, jako třeba zbytky zpod nehtů nebo úlomky laku – to je v laborce?“

„Jo. Taky zavolej Laurentový. Ví o tom mnohem víc než já.“

„Fajn, ale ještě bych od tebe potřeboval laskavost.“

„Tohle ti nestačí?“

„Koupím ti pivo.“

„Na to vsaď krk, že koupíš.“

„Koupím ti karton plechovek,“ pozměnil nabídku Jay, když slyšel, jak se Sonny naježil.

„Tak mluv.“

„Můžeš prověřit všechny, co pracujou na škole Všech svatých a vlastní tmavou dodávku?“

„Všechny na škole?“

„Mailem ti pošlu seznam jmen.“

„Ty si to nemůžeš prověřit sám?“

„Včera bylo pozdě. Doufal jsem, že mi vytrhneš trn z paty. A taky potřebuju vědět, jestli z nich někdo nemá u nás záznam. Detailní prověření.“

„To může chvíli trvat.“

„Zkus to popohnat a dostaneš kartony dva.“

Zachechtal se kuřáckým smíchem, který zakončil záchvatem kašle. „Za tolik piva to udělám. Dám ti vědět, co zjistím. Zítra nejspíš dostaneš zprávu z registru vozidel, to ostatní jakmile získám nějaký informace.“

„Díky.“

„A chci opravdový pivo, rozumíš? Žádný náhražky bez kalorií.“

„Opravdový pivo,“ slíbil Jay.

„Musím končit. Mám další hovor a navíc je neděle večer. Abys věděl, mám taky svůj život.“ Crawley zavěsil a Jay si uložil do paměti novou zprávu.

Duší mu projel mráz. Oddělená ruka, ve které nebyla krev. Vůbec žádná. Vytekla a aligátor ji strávil, nebo se s ní stalo něco jiného, něco nadpozemského? Jakožto vědec nevěřil ani na chviličku, že po zemi kráčí upíři, ale Kristi měla pravdu, někde tady existoval kult lidí, kteří tomu skutečně věřili, a kdo mohl tušit, čeho jsou schopní.

Bylo pochopitelně možné, že ta oddělená paže patřila někomu jinému než pohřešované dívce ze Všech svatých.

Ale o tom pochyboval.

Zařadil rychlost a vytočil Kristi, aby ji seznámil s novou zprávou. Dostal se však rovnou do hlasové schránky. „Ahoj, to jsem já. Zavolej mi,“ řekl a pak zavěsil. Cítil, jak se ho zmocňuje neklid. Neměl ji vůbec pouštět z očí. Události se řítily kupředu příliš rychle. Potřeboval sdělit Crawleymu nebo Laurentové nebo někomu, co se to k sakru dělo tady ve Všech svatých.

Kristi to namíchne, ale co?

Zaskřípěl zuby. Měl se vykašlat na schůzku s Hollisterovou a jít s Kristi na tu zatracenou hru. Ale teď už bylo pozdě.

Podíval se na mobil a přál si, aby zazvonil. „No tak, Kris, zavolej,“ zamumlal. Ale telefon zůstával tichý, a jak se blížil ke škole, jeho neklid a znepokojení jen narůstaly.

~~~

Na dámské toaletě studentského klubu si Kristi natáhla zlatý řetízek na krk a přemýšlela, jestli nedělá nejhorší chybu svého života. Malá ampulka se pod ostrými zářivkami třpytila a její tmavý obsah vypadal téměř černý.

Byl to zvláštní pocit.

Bizarní.

Téměř zlověstný.

Mrzutě si zastrčila řetízek za rolák, takže se jí maličká skleněná lahvička přitiskla na kůži. Na tak malý předmět byla překvapivě chladná.

Nanesla si na rty trochu lesku a vydala se na vzdálenější stranu areálu, kde se připojila ke skupině studentů a členů fakulty, kteří mířili k cihlové budově nedaleko Wagnerova domu, ve které sídlila katedra anglistiky a byl tam i malý sál. U jižního vchodu svítila světla a bílý plakát černými tiskacími písmeny hlásal: „Dnes večer: Kdokoli.“

Zásadní moralita, pomyslela si Kristi, když zahlédla dívku jménem Ophelia, která si říkala „O“ a také nosila ampulku s vlastní krví.

Dokonalé.

O se pokoušela koupit lístek od studentky sedící za dlouhým stolem. Předsálí vyplňovala středověce znějící dudácká hudba a biletářka oblečená v černé jako by nestíhala zároveň vracet drobné a ještě se dívat lidem do tváří. Její černé vlasy sčesané dozadu a ukazující hnědé kořínky ostře kontrastovaly se silným bílým make-upem kryjícím jí obličej.

„Ta hra je už vyprodaná?“ chtěla vědět O a očima probodávala dívku zodpovědnou za pokladnu.

„Ano…, chci říct, že nevím… Moment.“

„Já to potřebuju na přednášku!“ O se nehodlala nechat odradit. „Musím se dostat dovnitř.“

„Já vím! Všichni tvrdí totéž.“ Zneklidněná dívka zachytila pohled otce Mathiase, který přecházel před závěsem kryjícím vstup do divadla. Byl stylově oděný v černé sutaně, což bylo patrně to jediné oblečení pro kleriky v 15. století. Popotáhl si jeden rukáv, ten, který kryl sotva viditelný obvaz.

„Otče Mathiasi? Můžete mi na chvilku pomoct, prosím?“

„O co jde, Anděli?“ zeptal se a Kristi přemýšlela, jestli se dívka opravdu tak jmenuje. Nebo to mělo něco společného s představením? Nebo, ještě hůř, to byla přezdívka otce Mathiase pro nervózní dívku?

„Kolik máme ještě volných míst?“

„Ještě pár,“ odpověděl tiše. Trpělivě. Navzdory dívčinu zneklidnění. „Doneseme nějaké skládací židle.“ Přehlédl narůstající dav. „Toho jsem se obával,“ zamumlal si pro sebe a pak silným hlasem dodal: „Děkuji vám, že jste přišli. Bohužel je vás víc, než jsme čekali.“

Kristi za sebou ucítila nějaké strkání a jeden kluk vykřikl: „Děláte si ze mě legraci?“

„Hlediště má maximální počet sedadel odpovídající požárním bezpečnostním předpisům a my jsme ho už zaplnili.“

„Cože?“ Dívka za Kristi byla celá bez sebe. „Mám o tomhle představení napsat pojednání!“

„Hele, o co jde?“ zavolal někdo další.

Otec Mathias zvedl ruce, pak je zase spustil a řekl: „Prosím, vy všichni přijměte moji omluvu. Dnes můžeme prodat už jen dalších deset lístků, ale na zítra plánujeme reprízu, nebo snad na pátek, hned jak bude sál znovu k dispozici a herci budou mít čas, takže budete mít jistě příležitost hru shlédnout.“

„Zítra? Do p…“

„Já v pondělí večer pracuju,“ zaprotestoval jiný hlas.

„To je k posrání,“ ulevil si rozzuřený student.

„Prosím, prosím.“ Otec Mathias byl neoblomný. „Jsem si jistý, že něco vymyslíme. Představení budeme nahrávat, a pokud neuvidíte živé představení, bude k dispozici na divadelní katedře. Další představení bude ohlášeno na celoškolních webových stránkách, jakmile všechno zorganizuji. Děkuji vám všem!“

Vytratil se a nechal bezmocnou dívku, aby si poradila s naštvaným zástupem. O se podařilo získat lístek a stejně tak Kristi byla jedním z posledních šťastných diváků, kteří za pět dolarů získali tenký, úhledný divadelní program a vstupenku. Přešla do malého předsálí, kde jí jedna žena důkladně prohlédla obsah kabelky, jako kdyby šla na rockový koncert a chtěla dovnitř pronést něco zakázaného. „Trváme na tom, abyste nechala svůj mobil u nás,“ řekla uvaděčka.

„Proč?“

„Kvůli potížím, jakým byste nevěřila.“ Podala Kristi barevný lístek a pero.

„Už je vypnutý.“

„Takové je nařízení. Musíte ho tu nechat. Napište své jméno a pevnou linku nebo e-mailovou adresu pro případ, že by došlo k nějaké záměně.“

Kristi se nelíbilo, že se musí vzdát svého telefonu, ale neměla moc na výběr, pokud se chtěla dostat dovnitř. Vyplnila požadované informace, nechala si polovinu lístku a překvapená, že jí nezabavili pepřový sprej, popadla kabelku a pospíšila si dovnitř. Jako kdyby byla teplota v sále o dvacet stupňů vyšší. Lidé seděli namačkaní ve všech řadách, ale podařilo se jí najít v boční uličce skládací židli hned vedle O, která už si dávala kabelku k nohám a oči upírala na jeviště. Vybledlé sametové závěsy, kdysi tmavě hnědé, byly stažené a ztlumené reflektory nad hlavami mířily na jeviště. Hlediště dokázalo pojmout asi padesát lidí – dnes večer se počet diváků blížil šedesáti pěti. Topení pracovalo z plných sil a ta zatracená renesanční hudba přehlušovala všechno a tlumila šepot a šum diváků.

Asi třicetiletý muž sedící před Kristi použil příliš mnoho vody po holení, nejspíš aby zakryl vůni marihuany, která na něm lpěla. Ten starý trik s Old Spice ale nefungoval; nasládlý pach byl díky tomu jen patrnější.

Na okamžik se sálem rozezněl příšerný zvuk a pak naráz všechno utichlo. Kristi se rozhlédla a uviděla známé tváře lidí, kteří s ní chodili na přednášky a semináře katedry anglistiky. Skoro úplně vzadu v místnosti seděl Hiram Calloway a svědomitě si četl program. Zdálo se, že je sám, a Kristi přemýšlela, jestli ji zaprodal, jestli někomu dal klíč k jejímu bytu, nebo jestli on byl tím, kdo si její byt nahrával. Ta myšlenka jí vehnala červeň do tváří a z jejích očí směrem k němu sršely blesky. Jako kdyby její pohled vycítil, zdvihl oči, uviděl, jak na něj civí, a rychle zabořil nos zpátky do programu.

Vzpomněla si, jak pronásledovala chlapa, kterého viděla u sebe v bytě, ale ten rozhodně nevypadal jako Hiram. Ten byl trochu tvarohovitý, spíš jako sešlý fotbalista, a ona byla sportovkyně. Vždycky byla rychlá. Kdyby se nevěnovala plavání, nejspíš by byla hvězdou atletické dráhy, takže Hirama by určitě chytila, kdyby to byl on, za kým utíkala nocí.

Mohl ho pohánět strach. Strach z toho, že ho chytíš. Jestli tomu tak bylo, pak bylo s podivem, že nedostal infarkt. Nebo to nakonec vůbec nebyl on. Ale jedinou další osobou s klíčem byla Irene Callowayová, a ta už neměla daleko k době, kdy bude muset začít nosit hůl. Kristi by ji jistě hladce dostihla.

Tak kdo?

Zadívala se na Hirama, který už se neodvážil vyslat další pohled jejím směrem. Ubožák, pomyslela si Kristi, a očima dál bloudila po sálu. Vpředu zahlédla Grace, ale ne Lucretii. Ani Ariel. Podívala se na program, protože si myslela, že by se Ariel mohla v představení objevit, ale nebyla napsaná ani jako účinkující, ani jako osoba pomáhající v zákulisí. V programu děkovali doktorce Croftové, vedoucí katedry anglistiky, pochopitelně i otci Mathiasovi spolu s doktorem Grottem, o kterém tvrdili, že je „poradcem“, ať už to znamenalo cokoli. Zena Regentová, příští Meryl Streepová, byla uvedena jako osoba představující Dobré skutky, zatímco Robert Manning, afroamerický student, který s Kristi chodil na několik přednášek, hrál hlavní roli. Gertruda Sykesová představovala Smrt. Na poslední straně dole nezapomněli ani na Mai Kwanovou, která navrhla program a pomohla s „propagací a tiskovými zprávami“.

Mai se nikdy nezmínila, že ji něco spojuje s divadelní katedrou, ale Kristi se jí moc nevyptávala na její předměty nebo vlastní zájmy. Kristi o té dívce nevěděla skoro nic, jen to, že je vlezlá, studuje žurnalistiku, znala se s Tarou Atwaterovou a hrozně se děsí praní v suterénu.

Takže i Mai byla napojená na katedru divadelní vědy, a tudíž na otce Mathiase a jeho posedlost moralitami…, hrami, kterých se účastnily všechny zmizelé dívky.

Světla zamrkala a během několika minut úplně zhasla. V následném tichu se v kuželu světla z reflektoru objevil otec Mathias a promluvil na úvod.

Kristi hru nikdy dřív neviděla, ale na střední škole ji četla, nebo alespoň její část. Šlo o to, že Kdokoli, který symbolizuje všechny muže a ženy na zemi, je polapen světskými věcmi a ztratí svou duši. Když ho povolá Smrt, Kdokoli nic nemá. Při hledání, koho si má vzít s sebou na onen svět, konfrontuje ostatní postavy včetně Dobrých skutků, Poznání, Zpovědi a dalších.

Kristi nezaujala ani tak samotná hra, ale herci představující jednotlivé role. Poznala Lucretiinu kamarádku Trudii představující ve hře Smrt a v programu uvedenou pod jménem Gertruda. Zena pochopitelně přehrávala nad únosnou míru a některé další postavy jí připadaly povědomé, jako kdyby je viděla při vyučování, ale nedokázala si vzpomenout na jejich jména. Jednu z postav, Anděla, skutečně hrála, i když nepřesvědčivě, dívka Angel, která prodávala lístky. Obecenstvo bylo plné studentů z přednášek a seminářů pořádaných katedrou anglistiky a na nepatrnou chvilku měla dojem, že zachytila pohledem Georgii Clovisovou vykukující z výklenku u bočního východu.

Co ta by tu dělala?

Kristi zaostřila zrak na další přítomné. Objevila se i spousta jejích učitelů, skutečné „Kdo je kdo“ katedry anglistiky. Doktorka Natalie Croftová, vedoucí oddělení, seděla vedle muže, kterého Kristi nepoznávala, a vedle doktora Prestona, co ještě pořád vypadal, jako kdyby se chystal chytit další velkou vlnu. Po jeho boku zase seděla profesorka Senegalová, Kristina učitelka žurnalistiky.

Copak tihle lidé neměli vlastní životy?

Nebo se sem museli dostavit povinně?

Ve tmě zatáhla za řetízek kolem krku a vytáhla ampulku, která teď spočívala na jejím roláku. Stále ji částečně krylo sako, ale až se v sále rozsvítí, zkusí si promluvit s několika lidmi a zjistí, jestli to bude někdo nějak komentovat nebo si toho alespoň všimne. Hra pokračovala jen s minimem přebreptů a chlap před ní, načichlý pižmem a trávou, začal chrápat. Hlava mu padala a žena vedle něj ho dloubala do boku.

Chrápáním jako když dříví řeže se sám probudil a žena mu dala co proto.

Kristi seděla na kraji židle. Nervózně vyčkávala, a když hra skončila a herci se přišli společně uklonit, byla připravená. Jakmile dozněl potlesk a světla se rozsvítila, protáhla se kolem chrápajícího člověka a dohonila O, která právě odcházela.

„Ty jsi O, viď?“ řekla Kristi, jako kdyby ji právě v téhle chvíli zahlédla. „Myslím, že spolu chodíme na nějakou přednášku.“

O na ni stočila jedno znuděné oko. „Na kterou?“

„Snad na Shakespeara… nebo… na Grottovu o upírech.“

„Jo. No, možná.“

„Hledám partnera ke studiu.“

„Já ne.“

„Nevíš o někom, kdo ano?“

O se obrátila čelem ke Kristi. Právě došly ke dveřím do předsálí. „Vypadám snad jako nějakej podělanej poradce?“ obořila se na ni. Pak její pohled spočinul na ampuli visící Kristi na krku. „Co to hergot děláš?“ zbledla. „Hned to schovej.“

„Proč?“

„Proč?“ opakovala O. Zúžila oči. „Ty jsi členkou…?“ V té chvíli se k nim vydal otec Mathias a O rozšířila oči v němé prosbě.

Kristi rychle znovu zastrčila ampuli za svetr.

„Líbilo se vám dnešní představení?“ zeptal se kněz.

„Nesmírně,“ prohlásila O, i když to byla jasná lež.

„Výborně, výborně!“

„Otče Mathiasi, gratuluji!“ Natalie Croftová se prodírala davem. Celá zářila. „Skvělá práce,“ řekla, ačkoli Kristi s ní nesouhlasila. Žádný z dnešních účinkujících nebude v blízké budoucnosti pronášet děkovnou řeč při udílení Oscarů, a nebude to nejspíš ani za života doktorky Croftové.

„Kdokoli je mou nejoblíbenější moralitou, ačkoli se těším na zkoumání dalších, stejně jako na mystéria a mirákly. Doufám, že se zase přijdete podívat. Ach, a pro ty z vás, kteří se chcete podívat ještě jednou, zítra večer přidáváme jedno představení. Děkuji vám.“

Otec Mathias odešel zadem ve chvíli, kdy se rozzářila světla a lidé si začali vyzvedávat své věci. O vyletěla ze dveří jako blesk a Kristi se ji snažila sledovat, ale zdržel ji dav a navíc si musela vyzvednout mobil, který, jak bylo slíbeno, byl připravený a čekal na ni. Podala další uvaděčce, dívce, která ve hře představovala Poznání, svůj lístek a dívka jí vydala mobil, aniž by jí pohlédla do očí. Kristi se vypravila ven ze dveří do noci a doufala, že někde zahlédne O. Byla však pryč. Stejně jako ostatní, které v sále poznala.

Bezva, pomyslela si a přehodila si kabelku přes rameno. Všechny unesené dívky chodily na hry otce Mathiase, takže očekávala, že najde nějakou souvislost, ale teď byla v koncích. Stála ve tmě, opíral se do ní studený vítr a pozorovala ostatní diváky vycházející z divadla. Někteří zamířili na parkoviště, jiní do středu areálu. Profesoři, kteří se na hře ukázali, už odešli. Vyletěli z divadla, jako by jim za patami hořelo.

Těch několik málo opozdilců, kteří se zastavili, aby si popovídali, zakouřili nebo se jen tak courali, nebyli lidé, které znala. Tak co ti účinkující? Neměla snad tušení, že by všichni mohli být nějak spojeni?

Přiznej si to, pomyslela si, měla bys povolání detektiva přenechat tátovi.

Cestou zpátky k autu procházela kolem Wagnerova domu. Temná, strohá a děsivá stavba naháněla v noci ještě větší hrůzu. Z oken vycházelo jen slabounké světlo. Zkusila bránu, ale pochopitelně byla zamčená. Pak si všimla třepotajícího se světla, jen nepatrného záblesku vycházejícího ze sklepního okna.

Zdálo se jí to?

Když se podívala znovu, slabý třpyt zmizel.

Byl to odraz? Výplod její mysli?

Blesk!

Přes špinavé okno uviděla další namodralý záblesk světla. I ten rychle zmizel.

To mě teda podržte, jestli je tam sklad, pomyslela si. Kdo by se v noci hrabal ve starých krabicích? A proč tam byl onehdy otec Mathias? Ve skutečnosti to nevysvětlil, jen řekl, že viděl stopy po krysách, ale třeba to byla jen výmluva, aby se odtamtud držela dál. No, rozhodně nezafungovala. V životě už ji zbili, spoutali řetězy, čelila vrčícím, zlým psům, zvráceným psychopatům, ztratila matku a biologického otce a málem zemřela. Pár krys nebylo proti tomu vůbec nic.

Obešla budovu, zkusila zadní branku, ale byla taky zamčená. Do prdele. Ona se dovnitř dostane. Přelézt tepaný plot byla hračka a ona věděla, že tam nejsou žádné kamery. Copak to Georgia Clovisová nepřiznala?

Přestože samotný plot byl tvořený černými tepanými hroty, vrchol brány byl ozdobený spirálou. Přitáhla se nahoru na bránu, přehoupla se přes ni a přistála v dřepu na cihlové cestičce. Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že ji nikdo neviděl. Pak vyběhla schody na verandu a zkusila zadní dveře.

Pevně zamčené.

Sakra. Nikdy se jí nevydařil ten trik s kreditní kartou, i když se zdálo, že ve filmech tak báječně funguje. Neměla nic, co by mohla použít jako šperhák.

Tak co teď?

Okno?

Zkusila všechna na verandě, ale ani se nehnula, a ze země na žádné nedosáhla. Že by se dokázala protáhnout dovnitř sklepním oknem? Procházela kolem velkého starého domu, ale ani jedno okno, na které dosáhla, ani přední dveře se nepohnuly. Pokud se sem nevrátí s páčidlem, dovnitř se nedostane.

A to blikající světlo, které viděla?

Byly to baterky?

Svíčky?

Kapesní svítilny?

Světlo zmizelo. Sklepení teď bylo temné jako hrobka.

Kristi zklamaně přelezla bránu zpátky a došla ke svému autu. Cestou však znovu cítila neviditelné oči pozorující každý její pohyb. Vítr se maličko zvedl, mokré listy vzlétly ze země do vzduchu a křehké větvičky dubu chrastily.

Když se dostala k autu, zdálo se jí, že slyší hlas…, tichý hlas, sotva slyšitelný šepot tichého pláče.

Okamžitě se zarazila.

„Pomozte mi,“ volal.

Kristi se otočila a pátrala ve stínech. „Je tam někdo?“ odpověděla a dívala se přes parkoviště k domu. Napínala uši, ale slyšela jen sténání větru.

Všechno je to v mojí hlavě, řekla si, ale ještě počkala a poslouchala. Svrběla ji kůže a měla pocit, jako kdyby byl každý její pohyb pečlivě zkoumán. Hodnocen. Zvažován.

„Je tam někdo?“ zkusila to znovu a pomalu se otáčela. Srdce jí bušilo strachy, rozepnula kabelku a prsty sevřela kolem pepřového spreje. „Haló?“

Nic.

Jen zurčení vody z okapových rour a kostelní zvony, co začaly odbíjet celou. Naskákala jí husí kůže. Zvedla oči ke střeše Wagnerova domu. Byl někdo v horním okně a pozoroval ji? Temná postava ve stínu? Nebo si to vážně všechno jen vymýšlela? Téměř čekala, že k ní střemhlav sletí nějaká šílená stvoření s krvavými tesáky. Měla pocit, že ampulka na krku váží snad padesát kilo.

„Seber se,“ vyčinila si, když seděla v autě. Vzala do ruky telefon, zapnula ho a poslechla si dva vzkazy. Jeden od Jaye, který naléhal, aby mu zavolala, druhý od táty, který se snažil, seč mohl, aby to vypadalo, že o nic nejde, ale v jeho hlase nešlo přeslechnout vážný podtón, „…tak mi zavolej, až budeš moct,“ řekl a zavěsil.

„Provedu, tati,“ slíbila, zařadila rychlost a ještě jednou se podívala na Wagnerův dům.

~~~

Vlad ji pozoroval ze zvonice kostelní kaple. Kristi Bentzová se stávala velkým problémem.

Elizabeth to říkala správně.

Bylo načase odejít, než je chytí. Měli jiná loviště, ale potrvá nějakou dobu, než se usadí, takže dnes v noci bude třeba obětovat víc než jednu a zítra to zopakovat. Pak na chvilku přestanou. Krev jim vydrží.

Zadní světla hondy mizela v dálce. Při pomyšlení na Kristi Bentzovou a její dlouhý, pružný krk si olízl rty. Představoval si, jak do ní noří zuby a dělá spoustu dalších věcí s jejím tělem.

Tak Elizabeth se chce dívat.

S kým lépe začít než s dívkou, která se je tak zoufale snaží odhalit? Sladká ironie, když se na ně bude Elizabeth dívat!

Ano, řekl si, byla v tom poezie. Symetrie.

Jako kdyby zabití Kristi Bentzové bylo předpovězeno.

Ale to se nechával unášet.

Nejdřív se musel postarat o jiné. Krásné dívky, které už přislíbily svou duši.

Dnes v noci jedna zemře.

Zítra, jestli půjde všechno podle plánu, zemřou dvě.

V duchu si je představil a cítil, jak ho spaluje žhavý chtíč. Viděl, jak se vzdávají.

Ale nejdřív, dnes v noci, už jedna čekala…

~~~

Ariel byla celá otupělá, nedokázala zvednout hlavu a byla jí zima, příšerná zima. Místnost se nořila do tmy, ale připadala jí nějak povědomá, jako kdyby se jí o ní už někdy zdálo. Byla nahá, ležela na nějaké pohovce a na holé kůži cítila měkké polštáře.

Víš, co se děje.

Tohle jsi čekala, ne?

Proč jsi tak zoufale toužila po přátelích?

Omámeně si všimla změny atmosféry a věděla, že není sama. Byla na jakémsi jevišti, zdálo se, že je to vyvýšené pódium, a měla pocit, jako kdyby ji pozorovaly tucty očí, ačkoli ona sama nikoho neviděla.

Snažila se něco říct, ale její ústa nedokázala zformulovat slova, hlasivky jako by měla ochrnuté stejně jako své tělo. Celou jí prostoupil děs a ona se vší silou snažila pohnout, skulit se z pohovky, udělat cokoli.

Vždyť chtěla jen přátele, vyšla si s nimi na skleničku, objednala si „krvavé martini“, které vypadalo v pořádku…, zpočátku, a ona vážně nevěřila všem těm řečem, ale její noví přátelé ji oklamali a ujišťovali, že „pití krve“ bylo součástí rituálu, součástí zábavy, součástí celého toho vampýrského šílenství.

Ale teď byla strachy bez sebe a stoupající mlha, která pomalu pronikala podlahou, ji děsila.

Co se dělo?

Kde byla?

Jak se sem dostala, do téhle tmavé místnosti podobající se jeskyni?

Kdo, dobrý Bože, byli lidé, kteří, jak vycítila, ji pozorovali a jejich oči ji laskaly?

Muži?

Ženy?

Nebo obojí?

Ach, Pane, co se jí chystali udělat?

Uslyšela krok a pokusila se natočit hlavu, ale nepodařilo se jí to.

Další krok.

Krev jí v žilách ztuhla.

Pomoz mi, tiše se modlila. Prosím, Bože, pomoz mi.

Horečnatě se snažila zahlédnout, kdo se blíží. Jedna osoba, nebo víc?

„Sestro Ariel,“ pravil melodický mužský hlas.

Sestro? Proč jí tak říkal? Mlhavě si vzpomínala na nějakou zmínku o obřadu zasvěcení…, to musí být ono. Ale proč musí být nahá a, Bože, ach Bože, proč se nemůže pohnout?

Ten hlas poznala, ne?

„Sestra Ariel k nám dnes přišla dobrovolně.“

Kdo je „k nám“? A ne, nepřišla jsem dobrovolně.

Další pravidelné kroky. Ačkoli se pohyboval za jejími zády, takže ho nemohla vidět, cítila jeho přítomnost. Dotkl se místa za jejím uchem a ona chtěla ucuknout, ale nemohla. V jeho dotyku bylo něco nebezpečného a děsivého, ale taky svůdného.

Jeho prsty jí přejížděly po zátylku a tělem jí projelo vzrušení, přestože se jí to hnusilo. Srdce jí hlasitě tlouklo až v hlavě a na jevišti, pokud to bylo jeviště, se rozsvítila rudá záře pronikající temně šarlatovou mlhou.

Napadlo ji, že snad sní nebo je sjetá nějakou drogou, ale hluboko v srdci věděla, že tohle je skutečnost. Dotýkal se jí důvěrně, nakláněl se blíž, dýchal jí na kůži a jednou rukou třel bradavku.

Její tělo reagovalo, ačkoli se snažila, aby to nedělalo. Stále ho neviděla, nedokázala se otočit, aby se mu zadívala do obličeje. „Sestra Ariel se k nám dnes večer připojila dobrovolně. Je připravená podstoupit nejvyšší, konečnou oběť.“

Ne…, tohle nemůže být pravda. Ariel vnitřně bojovala, ale její tělo se nechtělo, nemohlo pohnout.

„Naše sestra. Panna.“

Pro lásku boží, co to je? Není panna… Tohle je šílené, zkrátka naprosto šílené.

Zuřivě se prala, ale ani jediný sval se nepohnul. Cítila, jak ji jeho ruka začíná hladit. „Teď, sestro Ariel, nadešel čas,“ pronesl, sklonil se níž, tak nízko, že cítila jeho horký dech klouzající po holé kůži krku, a věděla, že se celá chvěje. Očekáváním? Nebo hrůzou?

Ne! Ne, ne, ne!

Rty se znovu dotkl její kůže.

„Víš, kdo jsem,“ zašeptal, a ona ho poznala. Ach, Pane, ona věděla, kdo je, a bývaly doby, kdy o něm snila. Ale ne takhle…, ne s… s diváky. Ne, když se v ní mísily strach a touha, když se nemohla pohnout ani mluvit.

V jeho hlase se ozval nepatrný náznak úsměvu a pak šeptl: „Neboj se.“

Ale ona se bála. Ach bože, strašně se bála.

Nachýlil k ní hlavu a ona ucítila na krku píchnutí jako rozžhavenou jehlou. Srdce se jí divoce zatřepotalo. Pokusila se vykřiknout, ale ze rtů jí splynul jen sten.

Jeho ústa na ní pevně lpěla.

Teplá krev začala plynule a rovnoměrně vytékat.

Ach ano. Ona se bála.

Byla ochromená, vysávaná a zachvácená strachem.

Bože, pomoz mi…

24

Kristi se rozhodla, že se zastaví ve svém bytě, aby se převlékla. Znovu se zdálo, že uvnitř nikdo s ničím nehýbal. Třeba toho šmíráka zastrašili. „To ti patří,“ prohlásila v prázdné místnosti, když Houdini usazený na horní polici knihovny seskočil dolů a začal mezi jejími kotníky předvádět osmičky. Chtěl jí důvěřovat, ale nedokázal ještě udělat ten poslední krok.

„Vrátím se zítra,“ slíbila mu a vypravila se do zanedbaného domku Jayovy tety.

Jay právě vystupoval z dodávky, když zabočila na rozpraskanou příjezdovou cestu, a Bruno už začal značkovat každý kousek křoví. Jay ji popadl a políbil ji tak vášnivě, až se jí zatočila hlava.

„Stýskalo se ti po mně?“ zeptala se, když ji konečně pustil a ona mohla popadnout dech.

„Trošičku.“

„Spíš hodně,“ poškádlila ho.

„Jsem rád, že jsi tady,“ pronesl vážně, objal jí ramena a vedl ji kolem kapajícího okapu na verandu.

Když vešli dovnitř, zkontrolovali nahraný záznam z jejího bytu, ale nebylo na něm nic, jen přicházející a odcházející kocour.

„Myslíš, že se vůbec ukáže?“

„Časem,“ odpověděl Jay ponuře.

Kristi se převlékla do pyžama a opatrně sejmula ampulku z krku. Cítila se trošku provinile, že Jayovi nepověděla, že si ji vzala s sebou. Když se vrátila do obývacího pokoje, Jay stavěl hranici z dřevěných špalíků. Chtivé plameny praskaly a šuměly, místnosti prostoupila vůně kouře ze dřeva a Jay otevřel láhev červeného vína. Pili ho z papírových kelímků, seděli na zemi a zády se opírali o ošoupaný nábytek pokrytý prachem ze stavby. „Domove, sladký domove.“ Oči mu zajiskřily ironickým zábleskem.

„Dneska jsem na představení viděla Hirama,“ řekla. Upřeně se dívala do svého kelímku. „Měla jsem co dělat, abych nevstala, nešla rovnou k němu a neobvinila ho z toho, že je odporný úchyl.“

„Prostě by to popřel.“

„Já vím, ale jestli to nebyl on, pak dal můj klíč někomu jinému. Nebo to možná udělala Irene.“

„Jo, třeba opraváři telefonů, instalatérovi nebo člověku od kabelovky. Nevíme, kdo ten chlap je.“

„Není to tak dlouho, co jsem vyměnila zámky.“

„My ho dostaneme,“ předpověděl Jay. „Musíš být trpělivá.“

„Chceš říct trpělivější.“

Usmál se, ale nehádal se s ní. Moc dobrý nápad. Kristi věděla, že trpělivost není zrovna její silná stránka, ale poslední dobou byla i ta špetka trpělivosti, kterou měla, napínána k prasknutí. Zdálo se, jako kdyby pořád čekala, vyčkávala na svou příležitost a doufala, že nastane nějaký průlom.

„Víš, nemůžu tu zůstat, zatímco budeš v New Orleansu,“ namítla Kristi. „Musím se vrátit zpátky k sobě.“

Jay prudce zavrtěl hlavou. „Jak se asi budeš cítit, když víš, že tam jeho kamera pořád je? Že si pro ni může kdykoli přijít? Není to bezpečný. Nedělej si starosti, po práci se sem vrátím. Budu dojíždět.“

„Po desetihodinovým pracovním dni?“

„Není to tak daleko.“

„Ale je.“

„Mluvíme o čtyřech nocích týdně.“

„Já se o sebe umím postarat,“ ujistila ho. Začínala být maličko podrážděná. To, že si dělal starosti o její bezpečí, byla jedna věc, ale docela něco jiného bylo, jak se jí snažil nacpat do života. Příliš ji chránil. Na téhle cestě už si užila svoje.

„Já se vrátím a to je poslední slovo, ale do laboratoře vážně musím,“ připustil, a aby zarazil příval jejích protestů, rychle pokračoval tím, že jí řekl, co všechno se dozvěděl od Sonnyho Crawleyho.

Kristi ohromeně poslouchala, když mluvil o nálezu ženské paže v břichu aligátora a o pátrání v bažině, kde pytlák ještěra ulovil. Nepřerušila ho, když říkal, jak se policie snaží identifikovat osobu, které ruka patřila, ani když jí sdělil, že požádal svého přítele na oddělení, aby prohledal registrovaná vozidla a trestní záznamy.

„… takže hledají další důkazy, další těla,“ ukončil Jay vyprávění a dlouze si lokl z kelímku. „Ukázalo se, že jeden detektiv, nějaká Portia Laurentová, měla celou dobu podezření, že dívky zmizelý ze Všech svatých někdo unesl. Jenže nemají žádný důkazy, který by to potvrzovaly.“

„Ale teď snad už ano,“ řekla Kristi. Stále přemýšlela o tom, co se dozvěděla, a málem si ani nevšimla, že změnil téma hovoru a zeptal se jí na moralitu. Maličko zmateně mu pověděla o svém večeru a pečlivě se vyhýbala jakékoli zmínce o ampuli, protože věděla, že by ji chtěl zpátky, a ona byla pevně rozhodnutá vzít si ji další den na setkání s doktorem Grottem.

Povídání skončila svým méně než úspěšným čmucháním kolem Wagnerova domu a přesvědčením, že někoho slyšela volat o pomoc.

„Nelíbí se mi, že jdeš na schůzku s doktorem Upírem,“ řekl a nalil oběma ještě trochu vína. „A zpátky do svýho bytu už nechoď.“

Kristi si jeho řečí nevšímala. „Co mi může Grotto udělat? Budu v jeho kabinetě na katedře.“

Jayovy oči potemněly, jak se upřeně díval do ohně. „Ale já cítím, že je zapletený do zmizení těch holek. To, že se s ním setkáš, není správný.“ Podrbal se na bradě a potřásl hlavou. „A co znamená to, že někdo volal ‚pomozte mi‘ před Wagnerovým domem?“

„Řekla jsem, že si myslím, že jsem to slyšela, ale mohla to klidně mňoukat kočka nebo… Já nevím, zkrátka to mohlo být něco jinýho. Foukal vítr, pršelo, a tak se mi to třeba jen zdálo.“

„Tobě se jen tak něco nezdá,“ podotkl a ona se rozhodla, že je načase, aby s ním jednala na rovinu.

„Co kdybych ti řekla, že umím předpovídat smrt, když se na člověka podívám?“

„Máš nějaký duševní schopnosti, o kterých nevím?“

„Můžeš tomu tak říkat.“

Líně se usmál, natáhl se před krbem, jednou rukou si podepřel hlavu, druhou držel kelímek a oči upíral do jejích. „Svěř se mi.“

A tak to udělala. Pověděla mu o svých snech, ve kterých její otec umírá, i o tom, jak se jí zdá, že někteří lidé ztrácejí barvu, až jsou jen čenobílí, a jak podle toho usoudila, že brzy zemřou. Když skončila, zhluboka se napila a všimla si, že jeho úsměv se vytratil.

„Čekám na nějakou pointu.“

„Žádná není,“ ujistila ho Kristi.

„Mluvíš vážně?“

„Hm.“

„Ale tvůj táta a Lucretia i Ariel jsou pořád naživu.“

„Ano, já vím, ale ještě je tu ta žena z autobusu.“

„Ta stará žena.“

„Já ti jen povídám, co se děje. Kdykoli se to stane, cítím v sobě mráz. Jako kdyby mou duši svírala smrt,“ řekla. Trošičku ztišila hlas, a čím víc o tom mluvila, tím hloupěji si připadala. „Vím, že to zní šíleně. Ale mám pocit, jako kdyby se do mých očí zahledělo zlo.“

„Kris…“

„Já vím, já vím. Zní to, jako bych byla blázen já sama, jako bych potřebovala roky léčení, ale začalo se mi to stávat až po tý události.“

„Řeklas o tom otci?“

„Když se o mě tak příšerně bojí? Ani náhodou. Chtěla jsem se svěřit jeho ženě Olivii, protože ona je, teda byla citlivá na tyhle psychický záležitosti, jenže ona by se určitě cítila povinovaná říct to tátovi, a tak jsem to pověděla jen jednomu člověku. Ariel.“ Vzdychla. „Kdo ví, kolika lidem to vybreptala.“

„Nikdo jí nebude věřit. Prostě si budou myslet, že jsi cvok.“

„Skvělý,“ zamumlala. „A ty si myslíš, že jsem cvok?“

Jay váhal tak dlouho, až se Kristi naježila, ale on pak zvedl ruku a prohlásil: „Myslím, že se s tebou něco děje. Tenhle – fenomén – ty šedé, bledé vidiny – můžou být fyzickýho původu.“

„Potíže s očima? S mozkem?“

Pokrčil rameny. „Já vím jen to, že si vážně myslím, že bys na tu schůzku s Grottem neměla chodit. Nebo počkej na mě, abych tam mohl jít s tebou.“

Kristi by se byla ráda podrobně pobavila o svých „schopnostech“, ale možná stačilo, že mu to alespoň řekla. Prozatím určitě. Odmítla jeho návrh, aby nechodila ke Grottovi, slovy: „To by všechno pokazilo.“

„Mohl bych být před jeho kabinetem. Někde blízko. Ty si necháš puštěný mobil, ztlumíš ho, takže on nic neuslyší, a já tě budu poslouchat. Jestli se něco zvrtne, dáš mi vědět a já vletím dovnitř jako ten podělanej John Rambo.“

„Dobře,“ přikývla. Naštěstí nemusela do práce. Koketa Francesca souhlasila, že vezme Kristinu směnu. „Počkej v knihovně, dokud neuslyšíš, že s ním mluvím. Tak budeš vědět, že jsme v jeho kabinetě, a on tě neuvidí. Až budu uvnitř, můžeš přijít na katedru. Někam poblíž. Pak můžeme zajít do studentskýho klubu a promluvit si, než se vydáme na tvou hodinu.“

„To zní dobře.“

„Potřebujeme nějaký heslo pro případ, že bych se u Grotta dostala do potíží?“

„Co třeba ‚Pomoc‘ nebo Jayi, ‚ať už seš sakra tady!‘?“

„To bude fungovat,“ prohlásila a skoro se rozesmála. „Abys věděl, tak jsem jenom trošičku praštěná,“ dodala.

„Já vím.“

Zadívala se na jeho pohledný obličej a přemýšlela, proč jí trvalo tak dlouho, než se dostala k tomu podstatnému. K tomu, že mu důvěřuje. Že ho miluje.

Málem prozradila celou záležitost s ampulí, ale pak se rozhodla, že si to ještě alespoň jeden den nechá pro sebe. Dokud nezjistí, jak na ni bude reagovat Grotto.

~~~

Portia si oblékala kabát a chystala se k odchodu, když se detektiv Crawley, nasáklý cigaretovým kouřem a se strništěm na tvářích, objevil u její kóje. Toho člověka nikdy neměla moc ráda, ale nemohla mu upřít, že je schopný vyšetřovatel. Měl trošku neobroušené hrany, což mu, jak se zdálo, vyhovovalo, přinejmenším v práci.

„Už vám volal Jay McKnight?“ zeptal se. Bylo pět pryč, Crawley měl na sobě plášť do deště, v jedné ruce držel aktovku a v druhé dva potištěné listy papíru.

„Ne.“

„Pracuje v kriminalistický laboratoři a učí jeden večerní kurz na Všech svatých. Starej kamarád. Dal jsem mu na vás kontakt.“

„Proč?“

„Zajímají ho ty holky, co se ztratily. Taky si myslí, že zkrátka jen neutekly, přesně jako vy. Myslel jsem, že byste s ním ráda mluvila. Porovnali byste si, co o tom víte. Taky mě požádal, abych mu našel nějaký informace o učitelích, co pracujou ve škole.“

„Jaké informace?“

„Hledá majitele vozidla, konkrétně tmavý dodávky, a chce vědět, jestli ji někdo na škole vlastní nebo má k nějaký přístup. S louisianskou značkou. Myslím, že je to velký rodinný auto, žádná miniverze. Tvrdí, že někdo sledoval Kristi Bentzovou. Studuje tu a je to dcera Ricka Bentze z neworleanský policie.“

„Jak je do toho zapletená?“

„Řekl bych, že si hraje na detektiva.“

„To přesně potřebujeme,“ zabručela. „A jakou roli v tom hraje McKnight?“

„Je její učitel. Přítel.“

„Nebo ještě víc?“

„Nejspíš.“

„No výborně,“ prohlásila. Pomyslela si, že Bentzovic holka jim nejspíš pěkně komplikuje práci.

„McKnight chce taky prověřit učitele a zaměstnance, co ve škole pracujou.“

Nadzvedla obočí. „Myslí si, že je v tom namočený některý jeho kolega?“

„Dostal jsem informaci z registru vozidel, ale myslel jsem, že byste ráda prověřila zaměstnance, protože já mám pár dnů dovolený. Moje bejvalka je v nemocnici – vyměňujou jí kolenní kloub. Kluci budou u mě. Vrátím se v pátek.“ Podal jí list papíru se seznamem jmen a další s pěti vozidly, potenciálně podezřelými. Zběžně ji seznámil s tím, co se Jayovi a Kristi Bentzové stalo.

Portia nedokázala ovládnout maličké vzrušení, které jí rozproudilo krev. Víc jak rok cítila, že se děje něco horšího, než že ze školy Všech svatých utíkají studentky. Teď, jak se zdálo, s ní alespoň někdo souhlasí.

„Zkontroluju si vás,“ prohlásil Crawley a namířil prst na její nos. „Nepodělejte to, rozumíte? Mám v tom dva kartony piva.“

„Já taky nějaký dostanu?“

Jeden koutek úst se mu nadzvedl. „Vyřešte to a koupím vám skutečný pití. Co máte ráda? Cosmopolitan? Daiquiri?“

„Čisté martini. Se třemi olivami.“

„Ženská podle mýho gusta.“

„To jsem přesně chtěla slyšet,“ utrousila. Už si sundávala kabát a připravovala se na jistě dlouhou, ale slibnou noc.

~~~

Elizabeth sem zašla jen málokdy.

Existovalo nepsané pravidlo: on chodíval za ní. Vždycky.

Naposledy se v jeho tajných místnostech objevila víc jak před rokem, ale teď přecházela podél bazénu, v němž světla na dně dodávala vodě jasnou akvamarínovou barvu a její odlesky vytvářely na její bledé, dokonalé pokožce měnící se namodralé stíny. Na sobě měla dlouhý černý kabát a vysoké boty. Neklidně přecházela z jednoho konce místnosti na druhý.

Vlad dokončil naplánovaný počet bazénů, protože ani kvůli ní nechtěl přerušit své pravidelné cvičení, a pak se vyhoupl ven.

„Něco se děje?“ zeptal se. Stál nahý, voda z něj kapala a on nechal chladný vzduch, aby laskal jeho kůži. Doufal, že až doplave, stráví trochu času v mrazáku s Ariel a Karen Lee alias Svůdnou Esther, ale očividně bude muset změnit své plány.

„Musíme pracovat rychleji,“ prohlásila Elizabeth a probodávala ho pohledem, jako by za všechny potíže mohl jen on. „Dohodli jsme se, že je jich třeba nashromáždit víc a že to musí být brzy.“

„Co se stalo?“

„Jiného než že objevili ruku?“ zasyčela. „Na policii mám své zdroje. To bylo nedbalé, Vlade. Když se zbavuješ… těl, musíš je odvézt daleko. Pryč z okresu. Pryč ze státu.“ Přitočila se k němu. Vztek jí sálal ze žhnoucích očí i z rozšířeného chřípí. „Proboha, co je špatného na Mexickém zálivu? Mohly by se použít jako žrádlo pro žraloky…, nikdy by se nenašly. Lidi spadnou z lodi a nikdy je nikdo nenajde.“

Jako kdyby bylo tak snadné zbavit se těla.

„Ta záležitost s aligátorem byla nešťastná.“

„A pitomá! Jaká je šance, že se objeví zbytek tohohle těla? Nebo nějakého jiného?“ Celá se třásla a on ji mohl jen popadnout a pokusit se ji uklidnit, ale ze zkušenosti věděl, že dotknout se jí teď, když byla oblečená, a ne v její kalné koupeli, by ji rozzuřilo ještě víc.

„Podle jedné ruky nás nemůžou najít.“

Zírala na něj, jako kdyby byl úplný kretén. „Díváš se někdy na televizi? Co,“ ve vzduchu naznačila uvozovky, „‚oni‘ můžou, je velice propracované. Možná ne tolik jako v televizních seriálech typu Kriminálka a určitě nepracují tak rychle, nicméně je to důmyslné. Když budou mít dost času, tak si můžeš být jist, že dokážou spojit tu zatracenou končetinu s příslušnou holkou a nakonec najdou i nás!“ Elizabeth si zamyšleně škrábala dlouhý krk, dál neklidně rázovala, až se najednou zarazila, když zahlédla svůj odraz v jednom zrcadle, která po místnosti rozmístil. Prsty se jí kroutily, dokud si neuvědomila, co dělá, že si může škrábáním zjizvit svou kůži. Na okamžik jí to odvedlo myšlenky, a protože byla posedlá svým zjevem, zhluboka se několikrát nadechla a její obličej byl opět jako klidná maska. Vrásky děsu a zmaru mezi obočím a kolem koutků očí se jí vyhladily a výraz kypící zuřivostí zmizel.

„Musíme to urychlit. Okamžitě.“ Pak ještě vyrovnaněji dodala: „Víš, co máš dělat. Tenhle den jsme plánovali, jen jsem doufala, že nepřijde tak brzy.“ Vzdychla, potřásla hlavou a tmavé vlasy jí lehce sklouzly přes ramena. „Tenhle pátek,“ prohlásila zamyšleně. „To bude naše poslední zdejší akce.“

„A pak?“

Vyklenula dokonalé obočí. „Pochopitelně začneme znova. Jen potřebujeme dost krve, aby nám vydržela, než se usadíme někde jinde.“ Zdálo se, že myšlenky na novou budoucnost, nové místo a nová, mladá, pružná těla zaplašily její hněv. „Ale teď se musíme soustředit.“

Přešla prostornou místnost k jeho stolu ve výklenku a viděla, že už na něj vyložil školní fotografie těch, které považoval za nejhodnotnější. Jedním bokem se opřela o desku a rychle odsunula stranou ty, které nepovažovala za dost krásné, dost pružné nebo dost mladé. Nad několika zaváhala a mlaskla jazykem nad promeškanými příležitostmi.

Nakonec jí zbyly tři fotografie. „To jsou ony,“ řekla a shlížela na krásné dívky na obrázcích. Každá z nich byla mladší, zářivější verzí Elizabeth.

Na prostředním snímku byla Kristi Bentzová.

„Tři najednou půjdou udělat obtížně.“

„Takže budeš muset zdokonalit své schopnosti, ne?“ Usmála se na něj opatrným, vyváženým úsměvem, při kterém se jí neudělalo moc vrásek. „Jestli je nedokážeš získat všechny, rozhodně musíš dostat Bentzovou.“

A jak rád, pomyslel si.

„A pamatuj, tyhle,“ zakroužila prstem nad fotografiemi, „jsou přesně ty, které potřebujeme kvůli jejich krvi. Existují však ještě další, kterých se musíme zbavit.“

Pochopitelně věděl, o čem hovoří: o úklidu. Museli se zbavit těch, kdo by je mohli zničit. To pomyšlení bylo víc než příjemné. Nemohl se dočkat, až je bude moct odklidit z cesty. Od počátku dělali jen samé potíže.

Zasloužili si zemřít.

Přímo si o to říkali.

Vlad jim s Elizabethiným požehnáním rád vyhoví.

~~~

Kabinet doktora Grotta se nacházel v suterénu impozantní budovy zastřešující anglistiku. Vydala se po schodech dolů do chodby v severním křídle. Tahle část budovy oddělená od většiny poslucháren byla klidná. Prázdná. Žádní studenti ani učitelé se tu neloudali po chodbách. Většina dveří kabinetů s mléčným sklem byla zavřená a prázdná, matnými tabulemi neprosvítalo žádné světlo.

Kristi sebrala odvahu a vydala se po chodbě. Její tenisky tiše našlapovaly a nevydaly ani nejmenší zavrzání. Konečně jde konfrontovat doktora Grotta z očí do očí. Nebyla si tak docela jistá, jak to má udělat, ale v duchu si přehrávala možné scénáře:

Nevinná dívka, co se přišla zeptat na zadání své práce, a jen okrajově se zmiňující o nějakém kultu?

Přímočará žena pracující jako vyšetřovatelka u policie?

Plachá dívka? Nebo snad koketa doufající, že z něj vytáhne informace, když bude pochlebovat jeho egu?

Při tom pomyšlení ji začala pálit žáha.

Uvidíš podle situace, řekla si, ale nervy měla napjaté jako struny od piana. Její obavy každým krokem narůstaly. Zkontrolovala si kapsu: mobilní telefon byl ztlumený, ale hovor s Jayem otevřený, takže snad bude rozumět, o čem si budou povídat, i když se mu to možná nebude líbit. Hrozně nerada se na něj spoléhala, ale rozhodla se, že nebude riskovat jako nějaký blázen. Grotto mohl být nebezpečný. Neměla nejmenší tušení, jak bude její učitel reagovat, když si bude myslet, že ho mohou chytit.

Došla na roh a uslyšela hlasy, sice maličko tlumené, ale dost hlasité, aby jim rozuměla. Pochopila, že se dostala doprostřed zuřivé hádky.

„Já ti povídám, že je to nebezpečný,“ tvrdil ženský hlas, který rozrušením stoupal. Kristi se rázem zastavila.

Lucretia?

„Musíš přestat.“ Ano, byla to Lucretia a zdálo se, že je zoufalá. Kristi se odvážila nakouknout za roh a viděla, že chodba je prázdná.

„Vím, co dělám.“ Grottův hlas. Rozzlobený. Hluboký. Vycházející zpoza dveří, které zůstaly maličko pootevřené, tak nepatrně, že si nejspíš vůbec neuvědomovali, že nejsou zavřené. Kristi bušilo srdce, ale plížila se kolem zdi blíž k nim.

„Copak nevidíš, že tě využívají? Pro lásku boží, Dominiku, rychle z toho vycouvej. Dřív než bude pozdě.“

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

„Já vím, že se tu děje něco strašnýho. Něco odpornýho. A… a nesnesu pohled na to, co to s tebou dělá. Prosím, Dominiku, teď hned toho nech. Můžeme odjet. Nikdo se to nikdy nedozví.“ Lucretia byla vyděšená.

Panikařila.

Kristi se v duchu schoulila při pomyšlení, kolik duševní trýzně její bývalá spolubydlící vytrpěla, a pro koho? Pro pošuka, který se zabýval upírstvím?

„Nikdo se to nikdy nedozví? To je teda ironie, když to říkáš ty,“ ušklíbl se a hlas měl plný obvinění. „Když ty seš ta, která si pustila pusu na špacír.“

„Udělala jsem chybu.“

„A já ji musím napravit.“

Kristi sotva rozuměla přes své rozbušené srdce. Mluvili o ní! O Lucretiině původní žádosti, aby Kristi prověřila jakýsi upírský kult.

„Bála jsem se! O ně! O tebe!“ Lucretia byla na pokraji hysterie. „O…, o nás!“

„Na tos měla myslet dřív, než ses rozhodla popovídat si se svou kamarádkou.“

„Není to moje kamarádka,“ vyhrkla rychle Lucretia.

„Proboha, vždyť je to policajtská dcera. A ne ledajakýho policajta, ale fízla z oddělení vražd. Vražd, Lucretie. Chápeš? Co sis hergot myslela?“ Grotto byl už opravdu rozzuřený a hlas mu stoupal. „To poslední, co potřebujeme, je další pozornost policie.“

„Já…, já myslela, že by mohla pomoct.“

„Jak? Tím, že by všechno odhalila? Ježíšikriste, Lucretie, a ty máš být údajně inteligentní ženská! Ale mluvit s někým, kdo má tak blízko k policii, přitáhnout pozornost ke mně, požádat o pomoc, když vůbec nechápeš, co se děje?“

„Dominiku, prosím…“ Lucretii se zlomil hlas a Kristi jí bylo skoro líto.

„Řekl jsem ti, že je po všem,“ prohlásil tišeji, jako umíráček. To sdělení znělo chladně a nemilosrdně, mnohem hůř, než kdyby na ni křičel, kdyby v jeho hlase přece jen zůstala špetka citu.

„Ty…, ty to nemyslíš vážně,“ fňukala.

Vykašli se na něj, je to bezcitnej ubožák, pomyslela si Kristi a posunula se o něco blíž ke dveřím. Byl sice sexy, ale krutý, a očividně se zapletl do něčeho temného a nebezpečného, rozhodně ilegálního, co mělo něco společného se zmizelými dívkami. Nejspíš do jejich vražd. Přemýšlela, jak se mu po tomhle dokáže postavit.

Lucretia se pokoušela bránit. „Já…, já jsem jí řekla, že jsi… nevinný. Že tě pronásledují.“

„Ale neskočila ti na to, viď?“

Ticho.

Usvědčující ticho.

„Teď se jí musím zabývat. Snažil jsem se jí vyhýbat od začátku semestru, od okamžiku, kdy jsem si uvědomil, kdo to je, ale ona je vytrvalá a,“ nadechl se, „za pár minut sem přijde na schůzku. Pod záminkou, že chce probrat něco ke své práci.“

„Tak se s ní nescházej,“ zaprosila Lucretia tiše.

„Musím. Takže běž. Hned. Bude tady každou minutu. Běž zadem, kdyby přišla dřív. A zavolej mi asi za dvacet minut. Použiju to jako výmluvu, abych mohl schůzku brzo ukončit.“

„Ach ne, prosím, Dominiku…“

„Odejdi, Lucretie. Vypadni odsud. Než mi všechno zničíš.“

Maličko vyjekla na protest a Kristi začala celou chodbou rychle couvat. Srdce jí bilo jako splašené a po zádech jí stékal ledový pot. Nebylo kde se schovat, žádná komora, do které by vklouzla, žádné schodiště, které by vyběhla. Musela předstírat, že právě dorazila a hádku neslyšela. Dostala se k rohu, zacouvala za něj a vyčkávala, běžela na místě a už si připravovala výmluvu za pozdní příchod.

Slyšela, jak se v dálce přibouchly dveře, a domyslela si, že se její někdejší spolubydlící řídila radou svého bývalého milence a utekla vchodem vedoucím do zadní části areálu, k Řeckým domům stranou od hlavního nádvoří. Se schodů sešlo několik studentů a Kristi se vypravila zpátky nahoru. Když vyšla ven, rychle vytáhla z kapsy telefon. „Jsi tam?“ zašeptala a stále běžela na místě.

Jay neodpověděl.

Uvědomila si, že spojení se přerušilo. „No super.“

Nestávalo se to často, ale když se tak stalo, zdálo se, že je to v tu nejnevhodnější dobu. Přesně jako v reklamách. Rychle vytočila Jayovo číslo.

„Co se sakra stalo?“ tázal se rozrušeným hlasem.

„Neslyšel jsi to?“

„Co?“

„To nic, řeknu ti to pozdějc.“

„Jdu za tebou.“

Pátrala v temnotě, dívala se ke knihovně, ale ve skupinkách lidí spěchajících z jedné budovy do druhé ho nepoznala.

„Počkej. Já jsem u něj ještě nebyla. Grotto měl společnost. Povím ti o tom pak. Kde jsi?“

„Právě vycházím z knihovny.“ Zaostřila pohled a zahlédla ho, jak spěchá dolů širokým schodištěm. Pod bezpečnostním osvětlením se rychle blížil ke katedře anglistiky. Záře lamp se mu odrážela ve vlasech a ona viděla, že se tváří přísně a napjatě.

„Fajn, můžeš počkat u dveří na katedru.“

„Pokud mě nechceš blíž. Co třeba za dveřmi jeho kabinetu?“

„Jen pokud mě uslyšíš říct ‚Mám potíže‘. Pak si můžeš začít hrát na Ramba, co hrdlo ráčí.“

Dostal se k ní tak blízko, že viděla, jak se na ni dívá. Nenápadně mu zamávala, ale pak si ještě jednou pospíšila do cihlové budovy a dolů po schodech. Než mohl Jay cokoli namítnout, tlačítkem ztlumila zvuk na svém mobilu, strčila si ho do kapsy a podívala se na hodiny v hale. Všimla si, že je téměř deset minut po začátku domluvené schůzky. Neměla času nazbyt. Ne, pokud chtěla Grotta dostat. Přidala a pospíchala chodbou, napůl utíkala, jako kdyby se snažila dohnat zmeškaný čas.

Zahnula za roh a uviděla doktora Grotta zamykat dveře u kabinetu. Na sobě měl černé kalhoty, tričko a sako a v jedné ruce držel aktovku. Zdálo se, že každou chvíli pukne.

„Ach! Doktore Grotto, omlouvám se, že jdu pozdě,“ vyhrkla a doufala, že má zardělé tváře. „Volal mi otec a zdržel mě.“ Obrátila oči v sloup. „Dělá si o mě zbytečně velké starosti.“ Vyloudila na tváři udýchaný omluvný úsměv. „Musela jsem mu říct, že mám s vámi důležitou schůzku, aby konečně hovor ukončil.“

„Naneštěstí i já mám další schůzku,“ prohlásil Grotto. Nejspíš lhal, ale nemohla nic dělat, a tak to nechala být.

„Potřebuju s vámi mluvit tak minutku, dvě. Opravdu.“

Chvilku si ji prohlížel, pak znovu odemkl dveře a narovnal se do svých sto pětaosmdesáti nebo sto devadesáti centimetrů. „Chtěl jsem sice odejít, ale minutu se můžu ještě zdržet.“ Jeho hlas byl klidný, vyrovnaný, jako kdyby před chviličkou nebyl účastníkem prudké hádky.

Okázale se podíval na hodinky a snažil se na ni zapůsobit, aby se cítila provinile, že přišla pozdě. Nejspíš už si chystal výmluvy, aby mohl jejich schůzku zkrátit a co nejdřív ukončit.

Fajn. Přejde rychle k věci.

„Posaďte se.“ Pokynul k malé židli na kolečkách, sám se usadil do ošoupaného koženého křesla na druhé straně nevelkého černého psacího stolu a rozsvítil lampu. Stísněný kabinet byl sotva víc než přístěnek s oknem vysoko na zdi a počítačovým stolkem strčeným do rohu. Jednu stěnu pokrývala knihovna a každá její police byla beze zbytku využitá pro informace o vampýrech, duchách, vlkodlacích a vůbec o všem alespoň maličko paranormálním.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ Založil si ruce na stole a probodl ji pronikavým pohledem, pod kterým, jak předpokládala, se měla začít ošívat. A fungovalo to. Oči měl hluboké a hypnotizující, tvář výraznou a ústa tak tenká, že připomínala jen rýhu v pevném, ostře řezaném obličeji. Pohledný muž, který, jak se zdálo, spoléhal na svůj vzhled a výšku, aby vždy ovládal rozhovor.

Rozhodla se pro přímou hru. Tedy tak trochu. „Chtěla jsem s vámi mluvit o některých vašich studentkách.“

Naklonil hlavu a ve světle lampy se jeho vlasy černě zaleskly. „Je proti pravidlům školy o komkoli podávat informace, ale předpokládám, že to sama dobře víte.“

„Mluvím o těch, které zmizely,“ prohlásila. „Vzpomínáte si na ně? Dionne Harmonová, Tara Atwaterová, Monique DesCartesová a Rylee Amesová? Když tu studovaly, tak k vám všechny chodily na přednášky o vampyrismu.“

„Řekl jsem, že se o nich nebudu bavit.“

„Já jen mluvím o jejich rozvrzích,“ vymýšlela si Kristi. „Všechny měly jako hlavní obor anglistiku. Chodily na spoustu společných hodin. Vaše patří k jedněm z nich. Je to velmi oblíbený volitelný předmět.“

„Ten nejoblíbenější na celé katedře,“ souhlasil s napjatým úsměvem. Bílé zuby ostře kontrastovaly s jeho snědou pokožkou.

Zdálo se, že se maličko uvolnil. Až na zrádný nepatrný tik, který mu cukal jedním okem. „Možná na celé škole.“

„Dokonce víc než historie rockandrollu.“

„To nevím. Míříte tím někam, slečno Bentzová?“

„Byl jste jeden z posledních, kdo viděl Dionne Harmonovou živou.“

Ztuhl. „Tvrdíte, že je mrtvá? Našli její tělo?“ Jeho chladná maska popraskala a z obličeje jako by mu na okamžik vyzařovala panika. „Dobrý bože, to jsem nevěděl.“

„Já jen říkám, že vy jste jeden z posledních, kdo ji viděl před tím, než zmizela.“

„Říkejte věci hned napoprvé,“ vyštěkl. „To je velký rozdíl. A ano, zřejmě jsem jeden z posledních, kdo Dionne viděl před tím, než zmizela. Ale do toho vám vůbec nic není, viďte, slečno Bentzová? Pokud máte nějaké otázky týkající se zadání vaší práce nebo přednášek, tak prosím,“ mávl rukou, aby jí naznačil, že se do toho má pustit, „ptejte se, ale to je vše, o čem s vámi budu hovořit.“ Už se ani nenamáhal se na ni usmát. „Jsem zaměstnaný muž.“

„Co víte o kultu lidí vyznávajících vampýry? Tady na škole?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nikdy jste neviděl nic podobného?“ Sáhla si za rolák a vytáhla ampulku s krví.

Zahleděl se na ampuli, jako kdyby byla ztělesněním zla. „Co je to?“ zeptal se téměř šeptem.

„Ampule s krví. Lidskou krví.“

„Ach bože.“ Na okamžik zavřel oči a zhluboka se nadechl. Dlouho si myslela, že na to nic neřekne, ale nakonec ji překvapil přiznáním. „Už jsem ji viděl, nebo alespoň podobnou.“

„Kde?“

„Na studentce. Jmenuje se O.“ Přemýšlel, jestli by se neměl Kristi svěřit, ale pak potřásl hlavou. „Nemůžu se bavit o ní ani o nikom jiném. Ale vím, že je velmi otevřená a tu ampuli nosí téměř bojovně.“

To byla nejspíš pravda. Kristin otec dívku vyslýchal při jednom předchozím případu a ona svůj neobvyklý šperk hrdě předváděla.

„Kde jste to vzala?“ zeptal se Grotto.

„Našla jsem to ve svém bytě.“

„Ve vašem bytě?“

„Přede mnou tam bydlela Tara Atwaterová.“

„A vy si myslíte, že tohle je její?“ zeptal se a koutky úst se mu napjaly. Zdálo se, že teplota v místnosti prudce poklesla.

„Ano. DNA nám to prozradí s jistotou.“

„Nechala jste tu krev otestovat?“

Přikývla.

Jeho pohled byl ledový. „Kdyby policie dělala nějaké testy, ten náhrdelník by vám zabavila. Blafujete, slečno Bentzová.“

„Poslala jsem jim pár kapek… s tvrzením, že jsou moje. Mám přítele, který pracuje v laboratoři.“

„Co to má společného se mnou?“

„Cožpak vám je jedno, co se stalo vašim studentkám, doktore Grotto?“

„Utekly.“ Prohlásil to, jako kdyby tomu věřil. Nebo jako kdyby tomu chtěl věřit.

„Vy myslíte, že všechny čtyři zkrátka odjely z města? Všechny čtyři, které k vám chodily na přednášky? Všechny čtyři, co měly jako hlavní obor angličtinu? Všechny čtyři se jednou zkrátka rozhodly a vzaly roha? To je sakra moc náhod, nemyslíte?“

„Je to běžnější, než si myslíte. Jsou mladé a podle toho, co vím, jsou s nimi potíže.“

„A jsou pohřešované.“

„Samozřejmě je možné, že se jim něco stalo, ale mnohem pravděpodobnější je, že prostě utekly.“ Zdálo se, že Grotto ji na jednu stranu touží vyhodit, ale na druhou ho sužuje potřeba o zmizelých dívkách hovořit.

„Beze stopy?“ zeptala se Kristi skepticky.

„Slečno Bentzová, i v dnešním světě pokud chce někdo zmizet, může to provést. Možná ne napořád, ale na chvíli ano. Myslím, že se všechny ty dívky objeví. Až budou samy chtít.“

„To je pěkná blbost,“ ušklíbla se.

„To se lehko řekne. Vy jste měla milující rodinu, ne? Otce a matku, kteří vás zbožňovali?“

Neodpověděla, nechtěla, aby se rozhovor stočil na ni. Nepřála si mluvit o tom, že její matka zemřela před lety při autonehodě a že její otec začal pít, než se dal konečně trochu dohromady. Ani nezmínila skutečnost, že je adoptovaná. Čím méně toho o ní Grotto bude vědět, tím lépe.

V té chvíli mu zazvonil mobil. Lucretia.

„Promiňte,“ omluvil se. Do sluchátka řekl: „Haló? Ach ano… Už jsem na cestě… Promiňte mi to zpoždění. Budu tam za,“ podíval se na hodinky, „patnáct minut…, ano…, na shledanou.“ Zavěsil a vstal, aby naznačil, že rozhovor je u konce. „Opravdu musím jít.“ Znovu zvedl svůj kufřík, přešel ke dveřím a otevřel je.

Dotlačila to, jak nejdál se odvážila.

A nedozvěděla se vůbec nic.

„Pozdravujte ode mě Lucretii,“ řekla, když vycházela na chodbu, „a řekněte jí, že bych byla ráda, kdyby mi odpověděla na mé vzkazy.“

Probodl ji pohledem a v té chvíli viděla, jak jeho pleť popelaví. Dotkla se citlivého místa? Ale blednutí pokračovalo dál, víc než by odpovídalo chvilkovému překvapení. Celý Grottův obličej ztratil barvu a Kristi velmi jasně cítila, že i on, stejně jako ostatní, které viděla ve škole, může brzy zemřít.

„Co je?“ zeptal se, když zjistil, že na něj zírá.

„Buďte opatrný,“ řekla a v jeho očích zahlédla otázku. „Nevím, v čem jste zapletený, doktore Grotto, ani jak moc, ale je to nebezpečné.“

Uchechtl se. „Vy jste si stvořila vlastní mýtus, viďte?“

Ano?

Mohla mu povědět, že zešedl – byla jistá, že to je znamení blížící se smrti nebo záhuby. Ale vysmál by se jí ještě víc, myslel by si, že je na hlavu, přesně jako o tom byla přesvědčená Ariel.

Co čekala? Že obrátí a všechno jí vyklopí, poví jí o nějakém temném, démonickém kultu? Přizná, že zabil ty dívky a že – pil jejich krev? Nebo ji nejdřív pil a pak je teprve zabil?

Grotto zamkl dveře. Pokud čekala, že před ní očistí svou duši, a ona tak rozlouskne případ nebo dokonce získá materiál pro svou zatracenou knížku, šeredně se spletla.

Vyšla schody do přízemí a našla Jaye na lavičce u schodiště. Ani ne patnáct metrů od Grottových dveří.

„Jen tak dál, Sherlocku,“ prohlásil a ona ho sjela pohledem, kterým jasně naznačila, aby si s ní nezahrával.

„Slyšels,“ řekla, když vyšli hlavními dveřmi ven a opřel se do nich poryv studeného větru.

„Slyšel jsem, že sis dovnitř vzala ampuli, dráždila ho s ní a ničila důkazy!“

„Myslela jsem, že by to mohlo zapůsobit.“

„Sakra, Kris, to nebyla součást dohody.“

„Měla jsem ti to říct,“ připustila. Kráčeli po cihlové cestičce a vyhýbali se spěchajícím studentům. Svištěli kolem nich na kolech a skateboardech a proti nim klusal běžec se dvěma psy na vodítku.

„Ale kdybys to udělala, nedovolil bych ti ničit důkazy. Co sis myslela?“

Nehodlala si vymýšlet žádné výmluvy a místo toho řekla: „Myslela jsem, že máš čekat venku.“

„Jo, no, chtěl jsem být trochu blíž, jen tak pro případ.“

„Pro případ čeho? Kdyby mě třeba napadl?“

Jay pokrčil rameny. Ruce měl zastrčené hluboko v kapsách bundy. „Třeba. Pořádně jsi ho provokovala.“ Vzal ji za ruku a přitáhl ji k sobě. Zrovna kolem nich projížděl cyklista. „Od teď žádný tajemství. Jestli jsme v tomhle společně, musíme být k sobě upřímní.“

Přikývla. „Dobře.“

Hleděl na ni, jako kdyby jí nevěřil, ale nepustil ji, když pospíchali do studentského klubu. Jay otevřel dveře a vstoupili dovnitř. Přivítal je závan teplého vzduchu, smích, hudba a hovor. Studenti zaplnili společenskou místnost klubu, někteří se učili, jiní poslouchali iPody, další si povídali s přáteli. Vypadali tak nevinně! Vůbec si neuvědomovali přítomnost zla, ale Kristi věřila, že číhá ve skulinách a zákoutích areálu školy.

Kdo bude další? pomyslela si a vzpomněla si, jak bledý jí připadal doktor Grotto.

„Věřilas mu?“ Jayův hlas ji vrátil zpátky do přítomnosti.

„Grottovi?“ Potřásla hlavou. „Něco skrýval.“ Navzdory teplu přízemní, dobře osvětlené budovy pocítila hluboko v srdci mrazivé sevření. Vzhlédla k Jayovi a viděla, že má ustarané oči. „A lhal, až se mu od pusy prášilo.“

25

Jay seděl ve své kanceláři a lupou zkoumal fotografii oddělené paže. Pochopitelně se na ni podíval i ve skutečnosti, ale uchovávali ji zmrazenou, protože doufali, že se najde tělo, od kterého byla oddělena. Měl přístup i k fotografiím v počítači, které si mohl zvětšit, ale občas byl tenhle nemoderní způsob nejlepší.

Bylo úterý a v laboratoři strávil už deset hodin. Měl pomalu končit, ale byl podrážděný. Ze svého návratu do New Orleansu neměl dobrý pocit, i když ho Kristi večer předtím ujišťovala, že jí to nevadí. Neslyšela na žádné jeho námitky, vůbec neuvažovala o tom, že by zůstala v domě jeho tety, a dokonce si ani nechtěla nechat psa. Přes všechny jeho protesty se vrátila zpátky do svého bytu. Byl s ní v neustálém kontaktu buď telefonicky, textovkami nebo maily a zatím byla v pořádku.

Zatím.

Jak se budeš cítit, když se jí něco stane?

Snažil se nemyslet hned na to nejhorší, co by se mohlo přihodit, ale neustále se mu to dralo na mysl, číhalo to v zákoutích připravené vtrhnout znovu do jeho vědomí. Musel si o Kristi přestat dělat starosti. Jak mu zas a znova opakovala, byla dospělá. Dokázala se o sebe postarat. Přísahala, že ji netrápí představa, že se šmírák, co ji nahrává, pokusí dostat dovnitř. Prohlásila, že by to téměř uvítala.

„Hovno,“ zamumlal a znovu se zaměřil na bledé místo mezi loktem a zápěstím.

„To mluvíte na mě?“ zeptala se Bonita Washingtonová, která zrovna vstoupila do laboratoře, přehlédla mikroskopy a dala pozor, aby se nedotkla plynového chromatografu.

„To jsem si povídal pro sebe,“ vzdychl a popojel s židlí dozadu.

„Všiml jste si na té paži něčeho neobvyklého?“ Ukázala na fotografii ležící na stole před ním.

„Schází jí tělo.“

„Vtipálku. Ještě něčeho?“

„Lak na nehty se nehodí k její rtěnce, ale moment…“

Washingtonova bývala obvykle klidná nebo zachmuřená, ale teď se pousmála. „Mluvila jsem o tomhle,“ prohlásila a zabodla prst na místo na kůži na předloktí. „Co si myslíte, že to je?“

„Nejsem si jistý.“

„Co třeba omrzlina?“

Jay se podíval znovu.

„Jako když strčíte kuře do mrazáku, ale balíček není zapečetěný, nebo třeba je, ale necháte ho tam pořádně dlouho?“

Popojel s židlí zpátky ke stolu a pod mikroskopem zkoumal skvrnku na paži. „Myslíte, že ta ruka…, ne, tělo někdo zmrazil, než ho vyhodil do bažiny.“

„Přesně tak.“

„Takže náš pachatel je nenechává naživu,“ přemýšlel nahlas. Jeho naděje, že zmizelé studentky najdou živé, dostala přímý zásah.

„Nevím, co jim dělá, ale jsem ochotná vsadit své nové porsche, že ta žena byla zmrazená.“

„Myslel jsem, že jezdíte v pontiaku.“

„Prozatím. Ale kdybych měla porsche, vsadila bych se.“ Přikývla, jako kdyby souhlasila sama se sebou. „Nikdy bych neriskovala ztrátu svého pontiaku.“

Proč by vrah dával těla k ledu? Proč by se jich nezbavil čerstvých, hned po vraždě? Nechtěl, aby se rozkládala a páchla, a nemohl je dostat k bažině včas? A proč v oddělené paži nebyla žádná krev?

Jay zaťukal na stůl gumovým koncem tužky.

Jaký šílenec za tím vším stál?

Znovu pomyslel na Kristi a tentokrát nedokázal ze svých myšlenek zapudit obavy.

~~~

Uprostřed týdne nebyla Kristi o nic blíž pravdě než předtím. Nikdo se neodvážil přijít do jejího bytu; doktor Grotto zachovával i po jejich setkání klidný výraz, dokonce měl tu drzost, že ji během přednášky vyvolal a blahosklonně se na ni usmál. Místnosti chatu, kam chodila každý večer, protože doufala, že zachytí DrDoNoGood nebo JenO připojené, nestály za nic. Byl tam klid, snad proto, že se blížila polovina semestru a s ní zkoušky. Život na škole byl poklidný.

Snad až příliš.

Klid před bouří, říkala si, když projížděla přes areál a mířila na seminář tvůrčího psaní. Zamkla své kolo do stojanu a pospíchala do budovy jen pár kroků za Zenou a Trudií.

Skvěle.

Nespěchaly a ona kráčela rychle, takže vzdálenost mezi nimi se zkracovala, a když došly ke dveřím učebny, byla hned za nimi. Zena našla volný stolek. Trudie se usadila vedle a Kristi se podařilo získat místo blízko nich. Rozhlédla se po místnosti. Nechodila Ophelia – JenO – taky na tenhle seminář? Pokud ano, nikde ji neviděla. Kristi se s ní rozhodně chtěla pokusit spřátelit po tom, co se setkaly po divadelním představení. Měla dojem, že O by jí jistě mohla vyklopit nějaké tajemství.

Ani Ariel nikde neviděla. Vlastně když o tom přemýšlela, neviděla Ariel na žádné hodině už týden.

A Kristi byla svědkem, jak se barva její kůže změnila na černobílou, což ale poslední dobou neznamenalo nic závažného.

Přesto…

Kdyby všude neřádila chřipka, Kristi by mohla pojmout podezření. Místo toho si v duchu řekla, že tu dívku musí zkontrolovat.

Preston začal hodinu a Kristi se znovu ohlédla na Zenu, ale nezískala si její pozornost. Bude muset počkat. Předstírala zájem, když doktor Preston vysvětloval, že při psaní je důležitý úhel pohledu a srozumitelnost. Jen doufala, že při tom neusne.

Dnes se zdál spokojenější. Zase si oblékl džíny a opíral se o okraj katedry. Nerázoval tolik po třídě, ale přesto si stále pohazoval křídou, tvářil se vlídně, ale připadalo jí, že pod opálením a kalifornským vzhledem je nějak drsnější.

Ale neměla tentýž pocit u doktorů Grotta a Emmersona? Dokonce profesorka Senegalová, matka dvojčat, jako by měla temnější stránku, tu, kterou skrývala za úhlednými brýlemi a temně rudými rty.

Většina studentů jako by se nacházela v podobném zombie stavu jako ona. Kristi začala některé poznávat. O několik stolků dál seděla Marnie, blondýna, kterou sledovala do Wagnerova domu. Zdálo se, že Marnie je taky součástí skupinky kamarádek zahrnující Trudii a Grace. Pak tu byla Bethany, další dívka, co chodila na většinu přednášek a seminářů jako Kristi. Pilně si psala poznámky, prsty jí létaly nad klávesnicí notebooku, jako kdyby doktor Preston sděloval odpovědi na všechny otázky světa.

Jedna z těch, pomyslela si Kristi, když dívka položila otázku, aby si ujasnila zásady symbolismu. Šplhounka.

Hiram se na židli zlostně mračil, Mai poslouchala výklad a občas si dělala poznámky.

Ušetři mě nudy. Na její vkus byl tenhle cyklus přednášek příliš elementární. Už prodala články o skutečných zločinech a chtěla si jen zdokonalit své umění pro knihu, kterou dávala dohromady. Nebyla si jistá, jestli doktor Preston je tím nejlepším řešením.

Musel jí číst myšlenky. „Slečno Bentzová?“ řekl a z hlasu mu zazněla autorita.

Ztuhla.

„Nudím vás?“ zeptal se, a když ji probodl pohledem, zatoužila se propadnout do země. „Nebo vás?“ přejel očima zpátky na Hirama Callowaye.

„Jo,“ prohlásil Hiram drze. „Tak trochu.“

„Tak trochu?“ pronesl Preston a sevřel křídu v pěsti.

„No dobře, je to tak. Nudíte mě. Já chci prostě psát. Mám za to, že nemusíme studovat symbolismus ani užívání metafor. To jsme všichni brali na střední. Měl jsem dojem, že tohle je kurs na vysoký, ne? Do prčic.“ S tím sklapl notebook, dal si knížky do batůžku, odkopl židli a odešel z posluchárny.

Kristi měla pocit, že se strhne hotové peklo. Ale vztek z Prestonovy tváře rychle zmizel. „Pokud má někdo tentýž názor jako pan Calloway, má teď příležitost odejít.“

V místnosti se rozhostilo absolutní ticho. Nikdo se neodvážil ani zakašlat.

Prestonův pohled se přesouval ze studenta na studenta, a když usoudil, že nikdo další nehodlá opustit třídu, odkašlal si. „Dobře. Budeme pokračovat…“

Opět si začal pohazovat křídou a přecházet po místnosti.

Kristi se hrozně snažila dávat pozor. Ale bylo to těžké. Hiram měl pravdu, Prestonovy přednášky byly příšerně nudné.

Podívala se na hodiny a strávila dalších čtyřicet pět minut tím, že pozorovala, jak Trudie a Zena předstírají zájem o výklad, zatímco si psaly textovky. Držely mobily těsně pod deskou stolku a velice obratně psaly na klávesnicích, takže si úspěšně „vyměňovaly zprávy“, aniž by je vyučující přistihl. Bylo to trochu zvláštní – tohle byla vysoká škola, ne střední. Ale Kristi nezůstávala pozadu a snažila se, jak mohla, aby přečetla vzkazy, které si posílaly sem a tam.

Většinou to moc nešlo. Displeje byly příliš malé, ale Kristi přeci jen sem tam pochytila větu nebo dvě a rychle si poznamenala nějaké zkratky, které viděla. Často se objevovala písmena WD… Wagnerův dům? Nebo si to jen v duchu přála? Taky viděla „Grto“, což byl zřejmě odkaz na doktora Grotta, a několik čísel. Kristi se domnívala, že se týkají pátku, protože to nebyl jen začátek víkendu, ale také den posledního představení středověké morality Kdokoli. Zbylé útržky zpráv jí nedávaly žádný smysl, ale přesto si je poznamenala.

Po hodině se znovu ocitla za oběma dívkami, ale nenaskytla se jí žádná příležitost vstoupit jim do hovoru ani nezaslechla nic, co by bylo zajímavé.

Jako kdyby celý svět tajil dech.

Venku to bylo totéž. Bezvětří s oblohou plnou olověných mraků, které se téměř ani nehnuly.

Zježily se jí vlasy i chlupy, a ačkoli neviděla nic zjevně hrozivého, hluboko v srdci věděla, že ve stínech číhá zlo.

~~~

Byl pátek odpoledne, čtyři pryč, a Portia byla maličko nervózní z osmi – nebo jich bylo devět? – šálků kávy, které za celý den vypila. Musela to trochu omezit. Dnes přestala počítat, když dospěla k číslu šest, i když hned zkraje odpoledne přesedlala na kávu bez kofeinu. Stále pociťovala příznaky neklidu, když zajela s autem na parkoviště před stanicí. Spíš to však bylo nedostatkem spánku než kofeinem. Pracovala ve dvanáctihodinových směnách, osm hodin řádné pracovní doby a čtyři ze svého volna. Když se dostala domů, čtyřicet pět minut posilovala na běžeckém pásu, v mikrovlnce si ohřála netučné, nízkouhlovodanové jídlo bez chuti doplněné vitaminy a pustila se znovu do práce. Odpočívala jen chvilku se sklenkou vína u zpráv. Všechno proto, aby se zbavila deseti kil, která nabrala, když překročila třicítku a přestala kouřit.

Občas si říkala, jestli se rozhodla správně.

Na zbytek večera se ponořila do své práce a nechtěla ani pomyslet, kolik si vlastně vydělá za hodinu. Bylo by to příliš depresivní. „Nezapomeň na benefity,“ připomínala si zas a znova, když se potila na běžeckém pásu, a s narůstajícím tempem zesílila hudbu. A pak tu byl ještě ten prostý fakt, že svou práci milovala. Milovala. Nic lepšího pro ni nebylo. I když to znamenalo, že ve své velké posteli pro dva většinu nocí spala sama.

Tohle všechno si musela připomínat, když následující odpoledne procházela dveřmi na stanici a proplétala se ke svému stolu. Poslední čtyři hodiny zpovídala svědky v případu domácího násilí a z protichůdných výpovědí byla rozmrzelá. Polovina lidí na večírku, kde se uvedený incident odehrál, tvrdila, že na vině je manželka. Provokovala svého muže, protože flirtovala s jeho bratrem, a pak ho vytočila ranou do žaludku. Druhá polovina říkala, že majetnický, žárlivý manžel známý užíváním steroidů zareagoval nepřiměřeně. Popadl totiž pistoli a svou ženu zastřelil.

Zareagoval nepřiměřeně…, to maj teda recht. Jak můžou být lidi tak hloupí?

Portia před sebou měla asi dvě hodiny papírování a pak chtěla skončit. Zanedlouho se střídaly směny a na stanici bylo rušno: telefony zvonily, počítače hučely, podezřelí v želízkách a okovech seděli u stolů a tvrdili, že jsou nevinní a že s nimi policajti špatně zacházejí.

Prošla kolem místa služebně mladší sekretářky. Záplava barevných karafiátů a růží značila, že na ni někdo myslí. Portia si svlékla plášť a pověsila ho na věšák u svého stolu. V té chvíli se od faxu ozval smích. Portia se zahleděla na horu zpráv, které musela zpracovat.

Tolik tedy k představám o „bezpapírové moderní společnosti“.

Prošla několik složek. Připomínala si, že nechce cigaretu, a třídila si papíry stejně jako haldu e-mailů.

Telefon se ostře rozezvonil. Zvedla sluchátko, ale oči dál upírala na monitor počítače. „Vraždy, detektiv Laurentová.“

„Tady je Jay McKnight z kriminalistické laboratoře. Dostal jsem na vás kontakt od Sonnyho Crawleyho. Myslím, že vás za mě požádal o laskavost.“

„Ach ano. Jsem ráda, že jste se ozval.“ V okamžiku zapomněla na papírování a začala ťukat do počítače příkazy. „Chtěla jsem vám za chvilku volat. Mám pár dílků, které do sebe zapadly…, tady to je.“ Našla správnou složku a otevřela ji. „Podíváme se na to. Chvíli to trvalo, ale mám seznam možných dodávek, všechny pochopitelně tmavé a s louisianskými poznávacími značkami, které vlastní lidé, co pracují ve škole. Pošlu vám ho, pokud mi dáte svou e-mailovou adresu.“

„Výborně.“ Jay ji rychle nadiktoval. Portia si chtěla adresu před posláním ověřit, přestože poznala URL patřící státní policii.

„Dnes večer se k vám vracím,“ dodal McKnight. „Mohl bych se zastavit na stanici a řekli bychom si, co o případu víme.“

„Skvělý nápad. Snad už budu mít víc informací o osobních profilech, které jste požadoval. Pořád na tom pracuju.“ Otevřela si v počítači složku Jaye McKnighta. Přestože se s ním nikdy nesetkala, jeho jméno už viděla a jednou ho zahlédla na místě činu. Zatím to šlo dobře.

„Objevím se pozdě. Pracuju do sedmi, a než se k vám dostanu, bude skoro devět. Pokud tady bude klid a nebudu muset pracovat přesčas.“

„To je jedno, já tu budu,“ ujistila ho. Byla šťastná, že někdo od policie začíná věřit, že ve škole Všech svatých jsou potíže. Velké potíže.

„Uvidíme se večer.“

Portia zavěsila, poslala seznam vozidel McKnightovi, ale zároveň si stránku vytiskla i pro sebe. Překvapilo ji, kolik zaměstnanců vlastní tmavou dodávku. Vedle zahradníka a hlídače měla velkou černou dodávku značky Chevrolet farnost, odborná asistentka jménem Lucretia Stevensová jezdila v prastarém Fordu Econoline, který nejspíš dřív patřil někomu z rodiny, protože i předchozí majitel byl Stevens, manžel Natalie Croftové vlastnil tmavě zelenou dodávku, kterou používal ve své stavební firmě, a bratr Dominika Grotta měl také černou dodávku. Portia maličko rozšířila záběr, protože jí ten muž připadal podezřelý. Dvakrát ho vyslýchala. Připadal jí příliš uhlazený. Jeden z těch, co si myslí, že jsou chytřejší než ostatní. Jeho postoj hraničil s pohrdáním, přestože předstíral účast, jako kdyby toužil pomoct.

Grotto však nebyl jediným zaměstnancem školy, o kterém se domnívala, že něco skrývá. Celá mizerná katedra anglistiky byla plná uzavřených typů. I žena v jejím čele Natalie Croftová byla arogantní, nadutá akademička, které Portia neuvěřila ani na okamžik. Studijní plán se změnil, protože do něj přidali oblíbené „módní“ a „pokrokové“ přednášky, jako ty o upírech, seminář o historii rockandrollu a další, aby na školu přilákali studenty. A pak tu byli ještě Wagnerovi potomci. Na ně samotné by klidně mohla mít jeden pořádně tlustý spis. Georgia Clovisová byla neskutečně protivná a otravná a chovala se, jako kdyby byla královna. Její bratr Calvin Wagner, bohatý zmetek, který, pokud mohla Portia soudit, nikdy nevydržel v žádné práci, byl rozhodně podivín. Třetí dítě, ubohá křehoučká Napoli, byla jen nepatrný kousek od trvalého nervového zhroucení.

Vedle Wagnerových tu byli ještě duchovní. Otec Anthony „Tony“ Mediera byl energický kněz s vlastními představami, jak by měla škola vypadat, a otec Mathias Glanzer, vytížený páter, který vedl oddělení dramatu, se zdál plný tajemství.

Portia by dala cokoli, jen aby slyšela jejich zpovědi.

Ve škole byli ještě další, nové tváře. U všech prověřovala jejich osobní profil, ale nenašla nic, co by jen vzdáleně připomínalo nějakou nelegální činnost. Nicméně teprve začala a každý měl něco, co toužil skrýt. Každý.

Navíc kdo řekl, že podezřelí se omezují na zaměstnance vysoké školy? Co třeba studenti? Nebo někdo, kdo nebyl zapsaný, ale využíval půdu školy jako své soukromé loviště?

Zpomal, stále nemáš žádná těla…, jen jednu paži s nehty nalakovanými lakem, který je podle laborky tak oblíbený jako ovesná kaše k snídani.

Znovu se zadívala na seznam černých dodávek a přemýšlela, jestli některé z těch vozidel mohlo mít něco společného se zmizelými dívkami.

Chystala se rychle zaběhnout do kantýny, aby si dala dietní limonádu, když jí zazvonil telefon. Přiložila si sluchátko k uchu a přidržela si ho ramenem. „Vraždy, detektiv Laurentová.“

„Jo, tady je Lacey z pohřešovaných osob.“ Žena s rudými vlasy a těsným oblečením. Ta s tím nepřátelským postojem. „Doufala jsem, že vás zastihnu.“

„O co jde?“ zeptala se Portia, ale pocítila záchvěv, nepatrné vzrušení, které jí prozrazovalo, že na obzoru je špatná zpráva.

„Říkala jsem si, že byste o tomhle ráda věděla. Máme další pohřešovanou osobu na škole. Na škole Všech svatých. Studentku. Ariel O’Toolovou. Její matka odfaxovala zprávu z Houstonu, tam žijou, tedy ona a nevlastní otec. Už se vypravili na cestu. O dceři nemá zprávy už přes týden a žádní její přátelé, tedy ti, které zná, ji neviděli. Přestože jí matka volá, dcera se zatím neozvala, a to je prý neobvyklé,“ prohlásila trošku ironicky Lacey. „Představte si to.“

„Posíláte tam strážníka?“

„Jedna posádka se tam už vypravila. Myslela jsem, že byste se k nim chtěla přidat.“

„To máte pravdu. Cestou si vyzvednu kopii zprávy.“ Zavěsila. Další. Sakra, další dívka.

Nasadila si podpažní pouzdro, připevnila do něj pistoli, pak si vzala kabát a popadla kabelku. Mířila k chodbě vedoucí na oddělení pohřešovaných osob, když narazila na Dela Vernona. Stručně ho seznámila s tím, co se děje, zatímco jí kráčel po boku.

„Jdu s tebou,“ řekl. Obličej měl kamenný a tmavé oči chladné. „Hrozně nerad to říkám, Laurentová, ale je za tím víc než děcka, co se rozhodnou zmizet,“ prohlásil, upevnil si zbraň a vzal si plášť.

„Jsem ráda, že ti to konečně došlo, Vernone,“ utrousila, když se společně vydali ke dveřím stanice.

~~~

„Máme plaváčka,“ prohlásil Montoya krátce po čtvrté, v ruce držel kelímek s kávou a hrnul se do dveří Bentzovy kanceláře. Na sobě měl značkové černé kožené sako, v uchu diamantovou pecku a rychle dodal: „Kousek nahoře proti proudu, ale pořád to spadá pod město. Afroameričanka. Nějakou dobu už byla ve vodě. Zrovna ji vylovili.“

Bentz vzhlédl od hromady papírů a viděl, že jeho kolega zatím neřekl všechno. Upustil pero. „A?“

„A na zádech měla tetování, těsně nad zadkem. Slovo ‚láska‘ spolu s kolibříkama a kytkama.“

Bentz se narovnal. „Dionne Harmonová,“ pronesl nahlas a špatný pocit, který ho provázel od okamžiku, kdy se dozvěděl o dívkách zmizelých ze Všech svatých, se ještě prohloubil. O moc víc.

„Vypadá to tak.“ Montoya se ramenem opřel o Bentzovu kartotéční skříň, která přežila běsnění hurikánu Katrina. Byla nově natřená a zbavená rzi a sloužila jako připomínka toho, jakou sílu má příroda. „Posílají tam potápěče, aby zjistili, jestli to byla jediná oběť, nebo jestli měla společnost.“

„Do prdele,“ utrousil Bentz a už obcházel stůl. Z věšáku si sundal bundu. „Jedem. Budu řídit.“

„Ne, já…, no nic, řídíš ty. A je toho víc.“

„Víc?“

„Takže tys ještě neslyšel o ruce, co našli v břiše aligátora?“

„O čem to sakra mluvíš?“ Bentzovi se sevřel žaludek, protože věděl, co bude následovat. Den nabral prudký obrat k horšímu.

„Povím ti to cestou.“ Montoya dopil kávu a odhodil papírový kelímek do koše v Bentzově kanceláři. Prošli spletí kójí a stolů a Bentz zavadil pohledem o televizní obrazovku, kde pochopitelně v místních zprávách ukazovali záběry pátrání a záchranného člunu na řece Mississippi. Stmívalo se, ale členové štábu kolem rozmístili reflektory a kamery.

„Hajzl,“ zamumlal Bentz. Sáhl do kapsy pro balíček žvýkaček a cestou ven na parkoviště si rozbalil jeden plátek. Paprsky rychle zapadajícího zimního slunce se snažily proniknout mraky. Několik se jich odráželo v nesčetných kalužích na asfaltu, ale rychle se stmívalo.

Bentz se posadil za volant velkého fordu. Montoya zatím přes praskání vysílačky a hučení motoru povídal o paži, kterou našli v bažině severně od New Orleansu. Bentz mířil k místu v jejich soudním okrsku, kde policie ohraničila část nábřeží.

Televizní štáby se o nálezu rychle doslechly a rozbalily kolem svoje nádobíčko. Ve vzduchu kroužily dvě helikoptéry zpravodajství, listy vrtulí hlasitě svištěly a reflektory ozařovaly soumrak, aby bylo lépe vidět na okolí. Uniformovaní strážníci drželi neustále se rozrůstající dav lidí v dostatečné vzdálenosti.

Bentz si skoro přál, aby bylo horší počasí. To by čumily odradilo. Voda byla kalná a bahnitá, do nosu mu pronikal vlhký pach Mississippi a začal se zvedat chladný vítr.

„Detektive Bentzi!“ Otočil se a uviděl pěknou reportérku ohánějící se mikrofonem a pospíchající přímo k němu.

„Můžete potvrdit, že se v řece našlo tělo ženy?“

„Právě jsem dorazil.“

„Ale říká se, že z Mississippi bylo vytaženo tělo, a spekuluje se, že by se mohlo jednat o jednu z dívek, která zmizela z Vysoké školy Všech svatých v Baton Rouge.“

„To je snad předčasný závěr,“ prohlásil a snažil se neodseknout.

„Copak není pravda, že se v bažině blízko Baton Rouge našla část těla?“

Do prdele, pomyslel si, ale rychle se otočil a prohlásil: „Já vám nic sdělit nemůžu, ale jsem si jistý, že náš mluvčí uspořádá tiskovou konferenci.“ Profesionálně se na ženu usmál a shýbl se, aby podlezl pásku.

„Detektive Montoyo!“ zavolala žena.

„Bez komentáře.“ I on podklouzl pod páskou a společně se vydali ke břehu, kde pracovali specialisté, a kam dorazil i soudní lékař. Bonita Washingtonová je pozdravila kývnutím, ale obličej měla jako neproniknutelnou masku.

„Dionne Harmonová?“ zeptal se Bentz.

„Tetování je shodné. Afroameričanka. Přibližně stejného věku, váhy a postavy.“ Washingtonová přešla k vaku s tělem, rozepnula ho a vlastním tělem zakryla jeho obsah před pohledem shora.

Bentz se zadíval na částečně rozložený obličej. Kdysi to bývala pohledná černoška. Něčí dcera. Sestra. Kamarádka. Ačkoli to vypadalo, že se o ni nikdo, ani její prašivý bratr, nezajímá. A podle toho, co slyšel, se navíc zapletla s proradným přítelem. Byla nahá, na rukách měla navlečené sáčky, protože kriminalisté doufali, že se svým útočníkem bojovala a pod nehty bude mít stopy jeho DNA. V těžkém vaku ležela bez života, s otevřenýma očima.

Nad nimi se vznášely helikoptéry a čeřily kalnou vodu.

Bentz příliš nevěřil, že by získali dostatečný vzorek vrahovy DNA, který by jim posloužil.

Rozbouřil se mu žaludek, a tak odvrátil pohled.

„Zkurvysyn,“ zamumlal Montoya.

„Dionne Harmonová zmizela asi před rokem,“ řekl Bentz a v duchu přemýšlel o stupni rozkladu.

„Jo, já vím.“ Washingtonová ho v myšlenkách předběhla. „Tohle tělo vypadá, jako by bylo ve vodě jen několik dnů a předtím…“ Pokrčila rameny.

„Byla naživu,“ dodal Bentz a horečnatě uvažoval. „Takže ji držel naživu, měl ji někde rok pod zámkem a pak se rozhodl ji zabít?“

„Možná.“ Washingtonová byla očividně stejně zmatená jako on sám.

„Znáte příčinu úmrtí?“

„Ještě ne, ale všimla jsem si na těle drobných poranění.“

„Od čeho?“

„Ještě nevím, ale vypadá to, jako by měla na krku stopy po kousnutí.“ Washingtonová ukázala na dva otvory pod uchem mrtvé ženy. „A ještě jeden, ale větší, tady na krční žíle. A další na krkavici.“ Vzhlédla a zapnula vak.

Bentz se narovnal. „Co to znamená?“

„Nic dobrého,“ prohlásila a z obličeje jí vyzařovaly obavy. „Nic dobrého.“

„Hej!“ ozval se výkřik ze člunu.

Bentz se připravil na špatné zprávy. Helikoptéry sletěly dolů, aby získaly lepší pohled. Věděl, co přijde. Důstojník na palubě zakřičel přes hukot vrtulí: „Vypadá to, že máme ještě jednu!“

26

Kristi protínala vodu, usilovně plavala a její tempa byla pravidelná a rychlá. Přemýšlela o tom, jak prolomit úzký kroužek studentek, o kterých si byla jistá, že patří k upírskému kultu. Dokonce se připojila na internet a vyslala prosbu: Hledám ztracené duše. Potom v inzerátech na internetu zadala žádost jako Abneg1984, že by se ráda spojila s dalšími lidmi věřícími ve vládu upírů. Netušila, jestli se jí někdo ozve, dokonce ani nevěděla, jestli její žádost dává vůbec nějaký smysl, ale rybařila, a zajímalo ji, co může ulovit.

Nejspíš nic než výstřední ubožáky, a všem bude určitě míň než třináct let.

Pozitivní však bylo, že zatím na internetu nenašla žádné video ze svého bytu. Prohledala MySpace i YouTube a ještě několik dalších internetových stránek a nenašla žádný zrnitý, tmavý film, na kterém by se s Jayem milovali. Doufala, že tak to i zůstane. Kdo jí do bytu tu kameru dal? Promýšlela to v duchu snad stokrát a vždycky se nakonec dostala k Hiramu Callowayovi. Kdo jiný by to mohl být? Někdo, kdo se vydával za opraváře? Neměla nejmenší tušení, ale hrozně ji to znervózňovalo, což byla skutečnost, kterou před Jayem zatajila, protože nechtěla, aby na ni naléhal, že se má odstěhovat.

Na konci bazénu se ponořila, odstrčila se a začala plavat poslední délku. Celou dobu uvažovala o svém dalším kroku i o tom, jak je unavená z celého toho vyčkávání a jak toho má plné zuby. Nastal čas k činu a ona plánovala, že ho provede při závěrečném představení hry Kdokoli. Hodlala si na rovinu promluvit s otcem Mathiasem. Zdálo se, že on stojí přinejmenším na okraji celé té záležitosti. Viděla ho ve Wagnerové domě, když vycházel ze sklepení. A měl blízko k Georgii Clovisové, stejně jako k Ariel O’Toolové, která byla celý týden nezvěstná.

Když Kristi předchozí den odpoledne zahlédla ve studentském klubu Arieliny kamarádky Trudii a Grace, záměrně se zastavila u jejich stolu, aby se na ni přeptala. Žvýkaly kuřecí kousky s farmářským dresinkem a tvrdily, že Arielino zmizení není vůbecnic divného. Ariel měla ráda svůj klid a občas, hlavně když se učila na důležitý test, zmizela a objevovala se jen na nutný nákup kávy ve Starbucks. Tohle moudro vypustila z pusy téměř anorektická Grace s rovnátky a zježenými rudými vlasy, co vypadaly, jako po zásahu elektrickým proudem.

Trudie přikyvovala a souhlasila s Graciným zhodnocením situace. „Každý občas potřebuje trochu klidu,“ prohlásila a namočila si smažený kousek kuřete do malého plastového kalíšku s dresinkem. „Ariel ho jen potřebuje víc než většina z nás.“ Pohodila hlavou, jako kdyby sama se sebou souhlasila.

Kristi se pokusila dát se s nimi do řeči, aniž by je naštvala, ale zdálo se, že je víc zajímá jídlo než starosti o pilnou Ariel. Nicméně byly maličko přátelštější než obvykle, udělaly jí místo, aby si mohla přitáhnout tvrdou plastovou židli, a to Kristi považovala za pokrok. Když si sedla, spustily řeči, že se už nemůžou dočkat druhého představení „senzační“ hry otce Mathiase, a přednesly několik toužebných povzdechů, jaká je „škoda“, že kněz složil slib celibátu. Pak ještě dodaly, že před začátkem představení jdou s ostatními na skleničku. Než šly na představení, vždycky si daly jednu nebo dvě v Mokré díře, v baru nedaleko školy.

„Měla by ses k nám někdy přidat,“ řekla Grace, ale očividně chtěla být jen zdvořilá. Trudie po ní střelila pohledem a Kristi pokrčila rameny, jako kdyby vlastně o nic nešlo.

„Možná že jo. Někdy,“ souhlasila Kristi a nevšímala si stupňující se ostražitostí v Trudiině olivovém obličeji.

„Fajn.“ Grace to potěšilo, nebo to alespoň předstírala.

Ne tak její přítelkyně. Očividně rozrušená Trudie si oběma rukama prudce utáhla padající culík, gumička se posunula, husté černé vlasy jí seděly výš na hlavě a dotýkaly se ramen. Celou dobu, co si hrála se svými vlasy, zlostně hleděla na Grace.

Kristi se tvářila, že je jí to úplně jedno. Nevěděla, jak má uchopit tu křehkou olivovou ratolest přátelství, ale Arieliny „kamarádky“ něco věděly; tím si byla jistá. Musela si jen získat jejich důvěru a předstírat, že je jako ony. To mohlo být obtížné, protože čím víc věděla o dívkách, které jí připadaly jako typické představitelky upírského kultu, tím méně se jí líbily.

Vyšvihla se z bazénu, rychle se osprchovala, utřela se a vklouzla do šatů. Svaly, které měla dva dny ztuhlé, se teď uvolnily, cvičení ji celou trochu osvěžilo a zvedlo jí náladu. Soustředila se při něm na to, co bylo třeba udělat, aby zjistila pravdu o čtyřech zmizelých dívkách a té zatracené oddělené paži. Bylo dobře, že Jay se dnes večer vracel.

Opravdu se jí po něm stýskalo.

Kdo by si to byl pomyslel?

S nepatrnou špetkou make-upu, s vlasy stočenými do mokrého uzlu připevněného k hlavě a s ampulkou, o které Jayovi přísahala, že se jí už nedotkne, ale která jí visela na řetízku na krku, odešla z šaten a vykročila do noci. Zatímco plavala, ujala se vlády temnota. Nad pouličním osvětlením nebyly vidět žádné hvězdy a vítr, který celý den nepohnul ani lístečkem, byl teď ostrý, proháněl se mezi stromy, popoháněl suché listy přes trávníky areálu a opíral se jí do týla.

Otřásla se a rychle prošla uličkou u Řeckých domů, přešla jednu rušnější ulici u školy a strčila do skleněných dveří Mokré díry. Uviděla Trudii, Grace a Marnii, blondýnu, kterou sledovala do Wagnerova domu. Dívky seděly u stylového stolku v rohu temné místnosti. Všechny tři se choulily nad sklenkami na stopkách plnými jasně rudé směsi.

Kristi zamířila jejich směrem, přinutila se k úsměvu, do kterého jí vůbec nebylo, a proplétala se mezi stoly.

Jde se na to. Nastal rozhodující okamžik.

~~~

Byt Ariel O’Toolové vypadal, jako by v něm nikdo delší dobu nebyl. Ve dřezu ležela kupa nádobí, postel byla neustlaná, balíček chipsů položený na peřině, sýrový dip v mističce u postele už byl pokrytý zaschlou krustou.

„Něco tu nehraje,“ prohlásila Portia, když spolu s jedním strážníkem, správcem bytu a Delem Vernonem pomalu procházeli podkrovní byt se zdmi obloženými dekorativními cihlami a závěsem oddělujícím spací prostor od obývacího. „Rozhlédněte se kolem sebe.“

„Žádné známky zápasu,“ poznamenal Del.

To byla pravda.

„Takže je to pěkný čuně,“ utrousil Del. „Už několik dnů neuklízela.“

Portia otevřela jediný přístěnek. Všechno pečlivě vyrovnané, šaty uspořádané podle barev, boty vyleštěné a postavené v zarovnaných párech. I její zásuvky byly pečlivě srovnané, knížky na poličkách stály rovně a byly seřazené podle abecedy. „To si nemyslím. Ta dívka je maniak přes pořádek, jen neuklidila po nočním nájezdu na chladničku.“ Otevřela dveře malé ledničky a všimla si, že obsah je pečlivě vyrovnaný. Ustoupila stranou, aby to viděl i Del.

„Není to čuně,“ souhlasil.

Portia se otočila ke dveřím, kde pomalu přecházel správce bytu. „Kdy jste ji naposledy viděl?“ zeptala se ho Portia.

Plešatý správce, který měl po stranách hlavy roztřepené šedivějící zrzavé vlasy a stejně tak rezavé třídenní strniště, byl celý pryč, že do domu přišla policie. „Nevím…, hm, určitě jsem ji viděl o víkendu, nesla velký pytel odpadků ven do popelnic a pak znova…, ach sakra…“ Podrbal se na hlavě a kostnatá ramena mu poskočila nahoru a dolů, jako kdyby je někdo tahal za provázky. „Myslím, že nesla prádlo… Já jsem shraboval starý listí. Nejspíš to bylo v neděli odpoledne.“

„A od té doby?“

Zavrtěl hlavou. „Mám na starosti čtyřicet bytů, nesleduju tu lidi. Copak vypadám jako jejich matka?“

Brání se, všimla si Portia. „Máte klíček k její schránce?“

„No, jo…“

„Podíváme se do ní.“ Rozhlédla se. „Nemá telefon.“

„Většina těch děcek má jen mobil,“ řekl správce.

„Nemůžeme tedy prověřit její vzkazy; a taky nedostává noviny.“ Ale to místo bylo trochu cítit prázdným, téměř zatuchlým pachem, a v mikrovlnce zůstal zapomenutý šálek kávy.

Vyšli ven ke schránkám. Arielin box přetékal účty a reklamami. Podle zprávy Ariel sice neměla žádnou stálou práci, ale měla chodit do školy. Portia hovořila s její matkou, která zápasila s hysterií a měla přiletět brzy ráno, protože doufala, že se jí dceru podaří najít. Portia ženě zavolala a vysvětlila jí, že případ vyšetřuje policie. Obvolali všechny Arieliny přátele i sousedy a prověřili místní nemocnice. Neměla auto, ale měla mobil a kolo. Ostraha školy pátrala po jejím kole. Portia ještě jednou zkontaktovala banku a kontrolovala, jestli na jejích kreditních kartách nedošlo k nějakému pohybu, ale prozatím nezjistila žádné nové nákupy.

Arielina matka byla přesvědčená, že policie nedělá dost. Dala Portii jméno telefonní společnosti, kterou její dcera využívala, a řekla, že Arielin telefon byl vybaven sledovacím zařízením. Matku se však nedařilo uklidnit.

„Moje dcera není jako ty druhé dívky,“ namítala. „Četla jsem o nich, o těch…, těch holkách, které neměly nikoho, kdo by se o ně zajímal. Není důležité, že jsme se s Joem rozvedli, oba naši dceru milujeme a… a uděláme cokoli, cokoli, abychom ji našli!“

„Zavolám vám, jakmile se něco dozvím,“ ujistila ji Portia. Rozhodla se za každou cenu Ariel najít.

Jen doufala, že se ta dívka najde živá.

Mobil jí zazvonil ve chvíli, kdy zamykali byt. Podle identifikace volajícího poznala, že číslo patří Policii New Orleans.

„Laurentová, vraždy,“ prohlásila automaticky a vyšla ven jen krok za Delem Vernonem, který stále ještě mluvil se znepokojeným správcem.

„Detektiv Bentz, New Orleans, vraždy,“ sdělil jí hluboký, vážný hlas. „Slyšel jsem, že pracujete na případu pohřešovaných dívek ze Všech svatých jako na potenciálních vraždách,“ prohlásil bez dalších úvodů.

Portia se dlouze nadechla, a než opustila starou budovu zdobenou štukem, zastavila se pod stříškou lemovanou okapem. Del jí chtěl něco říct, ale ona ho mávnutím ruky zarazila.

„To je pravda, pracuju na tom.“

„Zdá se, že jste měla pravdu,“ prohlásil Bentz. „Za poslední hodinu jsme tady u nás vytáhli z Mississippi čtyři ženská těla, jednu Afroameričanku a tři bělošky, všechny v tomtéž stadiu rozkladu, přibližně stejně staré, asi kolem dvaceti. Jedna z těch bělošek nemá paži.“

Portia vydechla. Vyjádřila tak odevzdanost a náhlou ztrátu veškeré naděje.

„Fyzická podoba, vlasy, barva očí, tetování a jizvy napovídají, že jsou to ty dívky, které zmizely ze školy.“

„Dobře,“ zašeptala. Přestože tušila, že je potkal špatný konec, stále doufala, že se mýlí a že všichni ostatní na oddělení mají pravdu, když tvrdí, že Dionne, Monique, Tara a Rylee jsou někde naživu a v bezpečí. „Řekl jste, že jsou v tomtéž stadiu rozkladu? Ale mezi jejich únosy byly často měsíce.“

„Budeme vědět víc, až je prohlédne soudní lékař,“ prohlásil a pečlivě kontroloval hlas.

„Příčina úmrtí?“

„To ještě nevíme. Zatím to vypadá, že ve vodě nebyly déle než pár dnů, snad týden. Těžko říct.“ Zaváhal a ona vytušila, že má ještě něco na srdci.

„Něco dalšího?“

„Na tělech jsou podivná zranění. Víte, že v paži, kterou jste našli v bažině, nebyla ani kapka krve?“

„Ano.“ Náhle ji sevřel mráz. Obrnila se proti tomu, o čem věděla, že to přichází.

„Zdá se, že ani v tělech není žádná krev.“

„Poškozené tepny?“

„To ani ne,“ řekl. Cítila, jak z bezdrátového telefonu sálá jeho zlost. „Ale je možné, že těla byla vykrvena.“

„Krev odtekla,“ prohlásila a představila si vpichy.

„Nejspíš byste se na ně chtěla podívat, budou u nás.“

„Ano, ale máme tu další pohřešovanou dívku.“

Prudce a krátce se nadechl. „Koho?“

„Studentku ze Všech svatých jménem Ariel O’Toolovou. Rodiče ji nemohou zastihnout a podle toho, jak vypadá její byt, bych řekla, že je pryč několik dní.“

„Neříkejte mi, že měla hlavní obor angličtinu.“

„Přesně tak.“

„A chodila na přednášky o upírech?“

„Jo.“

Pořádně zaklel. „Jedu za vámi. Laborka nám zprávu může poslat. Moje dcera taky studuje na Všech svatých. Obor angličtina.“

~~~

„Říkala jsem si, jestli se ukážeš,“ prohlásila Grace a upíjela svůj drink. Seděla u stolu v hlučném baru, kde hlasitě vyhrávala hudba a v rohu se připravovala kapela. „Sedni si k nám.“

Trudiin obličej zkameněl. Na okamžik se Kristi zahleděla do očí a zjevně nebyla tak nadšená, aby ji přivítala jako Grace.

Marnie si odhodila vlasy z ramen a prohlásila: „Jasně, posaď se.“

Kristi si Trudie nevšímala a usadila se na volnou židli. Zadívala se na jejich nápoje. „Co to máte?“

„Krvavý martini.“ Grace zdvihla sklenku a v prstech zakroužila dlouhou stopkou. Jasně červený obsah málem vyšplouchl přes okraj.

„Co v tom je?“

„Pochopitelně krev.“ Olízla si rty a pak se zhluboka napila. „Hmmm.“

Kristi přikývla. „Jo, jasně, jako krev z granátovýho jablka nebo brusinek nebo…“

„Lidská.“ Grace se svému vtipu zasmála, ale Trudiina nálada ještě potemněla. Střelila po kamarádce pohledem, který značil: sklapni, sakra, ale Kristi podle třpytu Graciných očí měla za to, že si jí nevšímá. Grace se zjevně bavila.

Stejně tak Marnie. „To je pravda, jsme do toho celý pryč. Všechny ty záležitosti o upírech, však víš.“

Kristi se rozhodla, že přistoupí na jejich hru. „Já taky chodím na Grotta. A on má být jako nejlepší učitel nebo co?“ Nečekala na odpověď a dodala: „Asi si taky jednu dám.“

Ohlédla se v okamžiku, kdy servírka postavila na vedlejší stůl džbán piva a čtyři orosené sklenice. Když drobná bruneta s fialovým melírem skončila, otočila se. Kristi připadala povědomá, jako kdyby ji znala ze školy. „Nechodíš se mnou na některý hodiny…?“ zeptala se jí.

„Jo. Bethany,“ řekla. „Co ti donesu?“

Kristi ukázala na Trudiin drink. „Dám si totéž.“

„Dobrá volba.“ Souhlasně přikyvovala. „Osobně můj nejoblíbenější.“

„Vážně?“

„Krvavý martini.“

„Z čeho se dělá?“

„Gin, vermut, brusinkový džus a kapka grapefruitového džusu.“

„Žádná pravá krev?“ zeptala se Kristi.

„Promiň,“ prohlásila Bethany a nadzvedla jeden koutek úst. „Zdravotní výbor na to nekouká dobře.“

„To si umím představit.“

Podívala se na Trudii a Grace. „Ještě jednou?“

Trudie zavrtěla hlavou. „Musím se dostat do divadla dřív, než otce Mathiase trefí šlak.“

„Ty v představení účinkuješ, viď?“ ozvala se Kristi.

„Trudie hraje Smrt,“ prohlásila Grace a Marnie se málem udusila, jak se při upíjení nápoje zakuckala smíchy.

„To pasuje, ne?“ zažertovala.

„No jo.“ Trudie jedním douškem dopila svou skleničku a vzala si kabelku.

Bethany pořád čekala a Grace prohlásila: „Proč ne? A moji udělej dvojitou.“

„Zbláznila ses?“ pohoršovala se Trudie. „Musíš jít na hru!“

„Já vím, ale už jsem to viděla.“ Zdálo se, že Grace i Marnii Trudiino znepokojení pobavilo, jako kdyby do sebe hodily už několik koktejlů. „Já celý ten ponurý příběh znám.“

„Hned tu budu s pitím,“ řekla Bethany a vydala se k baru.

„Proč na tu hru chcete jít znova?“ zeptala se Kristi.

„Je to povinný.“ Marnie si z talířku uprostřed stolu vzala pár buráků a nasypala si je do pusy.

„Je povinný vidět jednu hru dvakrát?“

Trudie se zahleděla na Grace a přála si, aby mlčela. „Ne pokud je někdo namol, to potom ne.“

„Ale nech toho, ‚Smrtko‘,“ ušklíbla se Grace a spolu s Marnií se halasně rozesmály.

Trudie zrudla a zamumlala: „Trhněte si, káči,“ vztekle se protáhla kolem stolů a málem vrazila do kluka, který nesl podnos plný špinavého nádobí.

„Je namíchnutá,“ prohlásila Marnie a obě se zase rozesmály.

„Víte…,“ spustila Kristi. Někdo právě změnil hudbu z hiphopu na country a balada Keithe Urbana mohla sotva rušit konverzaci. „Skoro jsem vám to věřila. Myslím to s tím pitím.“

Marnie si vyměnila pohled se svou kamarádkou a pak zašeptala tak tiše, že ji bylo sotva slyšet. „Grace nelhala. My si to pití upravujeme.“ Aby svá slova dokázala, vytáhla z kabelky malou temnou lahvičku, tajně odšroubovala víčko a pár kapek tmavé tekutiny si nalila do své skleničky. „Je to takový slaný.“

„Jako margarita,“ připojila se Grace.

„Jo, jasně.“

Grace pokrčila rameny, jako kdyby jí bylo jedno, co si Kristi myslí, a napila se. Buď byly obě přítelkyně šílené, nebo se rozhodly, že si užijí trochu legrace na Kristin účet. Kristi to nijak nekomentovala, ale čekala na svůj nápoj. Zatím opět změnili žánr hudby. Od nedalekého kulečníkového stolu se ozval halasný výbuch, protože jeden hráč minul.

O několik okamžiků později se vrátila Bethany, postavila na stůl jejich drinky a posbírala prázdné skleničky.

Marnie znovu sáhla do své kabelky a nadzvedla obočí, aby tak Kristi nabídla trochu „krve“. Přestože Kristi chtěla vypadat jako součást kruhu, nehodlala pít nějaký lektvar neznámého původu. Zavrtěla hlavou. Navíc se jak Marnie, tak Grace chovaly, jako by byly pořádně v náladě a téměř opilé. Kristi přemýšlela, jestli v tom, co si dávají do pití, může být nějaká droga, ať už na předpis nebo koupená pokoutně, která zvyšuje účinky alkoholu.

„No tak, Kristi. Pořád dokola se vyptáváš,“ prohlásila Grace. „Nechceš, aby ti Marnie nalila trochu skutečný krve?“

„Ne. Dneska večer mám spoustu práce.“

„Nevíš, o co přicházíš.“ Marnie vytřepala pár kapek do svého pití, pak několik i do Gracina. Zvedla skleničku a řekla: „Na upíry.“ V očích jí zářilo darebáctví.

„Na upíry,“ přikývla Grace a cinkla svou skleničkou o kamarádčinu.

Kristi zdvihla svou sklenku na stopce. „Na upíry,“ pronesla melodicky a všechny tři se napily.

Nápoj byl silný, chutnal po brusinkách a ginu a cestou do žaludku Kristi rozehříval. Marnie a Grace se chichotaly ještě víc a olízly si rty. Tvářily se, jako kdyby na upíry opravdu věřily, nebo jim alespoň připadali neuvěřitelně zábavní. Kristi je pozorovala a upíjela svůj drink a pak jen tak mimochodem prohodila k Marnii: „Mám pocit, že jsem tě kteréhosi dne viděla jít do Wagnerova domu.“

Její vlastní slova „kteréhosi dne“ jako by maličko zarezonovala. Kristi se podívala na kapelu a přemýšlela o tom zvuku. A byla to vůbec pravda? Bylo to ve dne? Nebo to bylo v noci? Nějak si na to nedokázala vzpomenout. „Bylo to po zavírací době,“ dodala pro vysvětlení.

„Vážně?“ úsměv Marnie se maličko zachvěl…, jako kdyby se jí přes rty přeplazil had. Krvavý had. Ne, to se jí jen roztekla rtěnka…, nebo…?

„Všechny tam chodíme,“ pronesla zvučně Grace, aby přehlušila hlasitou hudbu, ale zdálo se, jako kdyby se nedokázala udržet na židli.

„Jo, my se tam scházíme.“

„Dneska večer se zase sejdeme ve Wagnerově domě.“ To mluvila Grace. „Třeba by ses k nám ráda připojila.“

Gracina slova zněla podivně, jako kdyby přicházela z vody. A celá se tak nějak třepotala. Kristi bylo nepříjemné teplo a necítila se ve své kůži. Olízla si rty a pokusila se odpovědět, ale slova se jí zasekla v krku.

„Ach bože, zdá se, že tě to pití úplně odrovnalo.“ Marnie vypadala starostlivě. „Vezmeme ji pryč.“

„Já zaplatím,“ řekla Grace a přivolala servírku…, kruci, jak se jmenovala? Bethany…, ta dívka z Grottových hodin… Přispěchala a začaly si povídat. Popadly Kristi v podpaží a pomohly jí ke dveřím. Bože, byla úplně namol, nohy ji sotva nesly. Slyšela věty: „Nezvládla pití…, vezmeme ji domů…“

Ale to nebylo normální.

Daly jí nějakou drogu. Byla si tím jistá.

Nějak se jim podařilo nasypat cosi do její skleničky a ona byla navíc tak pitomá, že věřila servírce. K čertu…

Nikdo v baru si nevšiml, že s ní rychle zamířily bočním východem do temné, chladné noci. Pokoušela se křičet, ale nevydala žádná slova, a když se jí podařilo vymrštit ruku a málem uhodila Grace do brady, druhá dívka to odbyla smíchem.

Vypadala jako další opilá studentka.

Co teď? pomyslela si, ale jakmile se jí ta slova dostala na mysl, hned z ní vyklouzla. Její duševní jasnost alespoň pro tuhle chvíli zmizela. Jejím vědomím se začala rozprostírat temnota a ona měla dojem, že omdlí.

Nedělej to! Zůstaň při vědomí! Musíš si zachovat chladnou hlavu!

„Tady to je,“ řekla Bethany, otevřela dveře a zbylé dvě dívky vyvedly Kristi ven. Podpíraly ji, protože její vlastní nohy byly čím dál méně pevné.

Vzduch venku jiskřil a ostře kontrastoval s nedýchatelnou, hlučnou, rozpálenou atmosférou uvnitř baru. „Vezmeme ji odsud,“ řekla Marnie.

„Musím se vrátit dovnitř…“ Hlas Bethany zněl naštvaně.

„Když se bude někdo vyptávat…“ Gracin hlas zněl jakoby z dálky.

„Vím, co mám říct. Dostaňte ji odsud pryč, než někdo přijde.“

Bethany tedy dala Kristi něco do pití.

Pitomče! Vědělas, že taky chodí na přednášky ke Grottovi!

Pokoušela se křičet, zavolat o pomoc, ale z jejích rtů se vydral jen tichounký zvuk.

Dveře se za nimi přibouchly a Kristi si uvědomila, že ji mezi sebou drží Marnie a Grace a že se vůbec nemůže hýbat, nedokázala poručit svým svalům, aby udělaly to, co po nich žádá mozek.

Všechna bodrost a bezstarostnost večera jako by z obou dívek vyprchala.

„Blbá mrcho,“ zasyčela Marnie a vlekla Kristi temnou uličkou. „Blbá, učmuchaná mrcho.“

„Chceš se dozvědět něco o upírech?“ ušklíbla se Grace a Kristin strach narůstal. „Věř mi, dnes v noci se dočkáš.“ Zasmála se s tak chladnou zlomyslností, až se Kristi sevřelo srdce. Za sotva viditelnými rovnátky se zaleskly bílé špičáky.

Kristi znovu zamrkala, pokoušela se křičet a odhodlala se k poslednímu pokusu kopnout dvě dívky vlekoucí ji uličkou, ale byla bezmocná jako kotě. Končetiny se odmítaly pohnout, hlas měla němý, slova zkreslená a hrozilo, že ji pohltí temnota.

Měla dojem, že ji strčily do auta…, ale nevěděla, jestli je to pravda.

Ležela na zadních sedadlech, reflektory se odrážely na stropě vozu a Grace a Marnie seděly vepředu. Byla s ní vzadu Trudie oblečená jako postava Smrti? Nebo to byla Bethany?

Mysl jí vířila, a ať se snažila sebevíc, nedokázala zjistit, co je realita. Jay…, ach bože…, myslela na Jaye. Kde byl? Řekla mu, že ho miluje? A její otec… byl naživu? Cožpak neviděla obličej Ricka Bentze jen v černých a bílých odstínech?

Kde sakra byla?

Zamrkala a uvědomila si, že jízda autem, pokud to opravdu byla ona, skončila. Znovu ji někam vlekly.

Kam ji to táhly?

Co měly v plánu?

Kostelní zvony hlasitě odbíjely… tak blízko, že věděla, že jsou na půdě školy… Na okamžik ztratila vědomí – nebo to byla delší doba? – jen aby si uvědomila, že je sama.

A byla nahá.

Ležela na nějaké pohovce.

Kolem ní stoupala mlha.

Jak se tohle kruci stalo? Mysl se jí začala maličko projasňovat, ale stále se nemohla hýbat, nemohla ani otevřít ústa, aby promluvila. Nedaleko svítilo rudé světlo a všechno zalévalo podivnou načervenalou září. Pátrala v prostoru, který viděla, ale kromě trvale houstnoucí mlhy nerozeznala nic nad ani před sametovou pohovkou, na které spočívala.

Jak přišla o své šaty?

Byl to sen?

Matně si vzpomínala, že byla v baru, upíjela krvavý koktejl, bavila se a smála se s dívkami ze stejné třídy… Které to byly? Grace, ano, Grace s ježatými vlasy a…, a, ach správně, blondýna Marnie. Myslela si, že je hrozně chytrá, pokoušela se získat jejich důvěru a teď…, ach, bože, teď… Jak se z tohohle dostane?

Mysli, Kristi, mysli! Nevzdávej se!

Zavřela oči, napínala svaly, aby se pokusila jimi pohnout, ale nic se nestalo. Žádná reakce. Byla v pasti.

Uslyšela zaškrabání podrážky. Nepatrné zafunění.

Nebyla sama?

Kde? Kde byli? Snažila se, seč mohla, aby něco zahlédla, ale za závojem mlhy nebylo nic…, ani jediná zatracená věc.

Zmocnila se jí panika. Její pomalu se rozjasňující mysl začala uvažovat. Zcela jistě byla omámena nějakou drogou, ale její účinky určitě pominou. Ochromení nemůže trvat věčně.

Nebo ano?

Zachvátila ji nová hrůza.

S nejvyšším vypětím se pokusila zvednout ruku, a přestože se snažila a nutila svou těžkou končetinu k pohybu, zůstávala nehybná a jako bez života.

Tiché zakašlání.

Připomnělo jí, že ji někdo pozoruje.

Vysmívá se jí.

Sakra, Kristi, pohni tou zatracenou rukou!

Znovu to zkusila, zatínala svaly tak mocně, až měla pocit, že vybuchne.

Nic se nestalo.

Ach bože, pomoz mi. Pomoz mi!

Srdce jí divoce bušilo, protože ho poháněl strach, a znělo jí v uších. Byla si jistá, že přesně tohle se stalo zmizelým dívkám, a navíc teď doopravdy věřila, že jsou mrtvé.

A ona taky brzy bude.

Pokud…

Vší silou se snažila pohnout svaly, ale nedokázala to. Kroky teď byly hlasitější a duněly jí v hlavě.

Pomalé.

Pravidelné.

Blížící se.

Pokusila se pootočit hlavu, ale v té chvíli začalo rudé světlo blikat. Jako by kopírovalo údery jejího srdce.

Co to bylo?

Opět se pokusila podívat přes rameno, přinutit svou nepohyblivou hlavu, aby se otočila. Ucítila nepatrnou reakci, jako kdyby se ramena neznatelně pohnula. Nebo se jí to jen zdálo? V chladném vzduchu se maličko posunula. S úsilím to zkusila znovu.

Nic se nestalo.

Ale nevzdá se. Sakra, bude se prát tak dlouho, dokud v ní bude jen špetka života.

„Tohle je sestra Kristi,“ pronesl melodický mužský hlas.

Znala ho! Ten hlas jí byl povědomý. Jen musela přemýšlet, zařadit ho. Proč ji představoval? Komu? Stočila pohled do temnoty za měnící se clonou kouře a mlhy, ale nic neviděla. Cítila, že se ve tmě skrývá víc lidí než jen jedna osoba. Jako kdyby to byli diváci, publikum.

Krev jí v žilách ztuhla.

Diváci! Dobrý bože, teď na to přišla!

Tohle byla součást nějakého hrůzného představení!

Kristepane, musela se dostat pryč, a to hned. Byl tak blízko. Určitě ho znala, ale její mysl nedokázala přijít na jeho jméno. Cítila, že stojí za ní, a jeho ruka se dotkla jejího holého ramene.

Zachvěla se.

Ach, to bylo zvrácené!

Silné prsty jí pátraly po kůži.

Co to bylo? Svádění? Na pódiu, když je pozorovalo bůhví kolik lidí? Nebo byl možná prvním z mnoha… Kristi se při tom pomyšlení zvedl žaludek. Pokusila se schoulit a odtáhnout.

„Sestra Kristi se k nám dnes večer dobrovolně připojila,“ prohlásil přesvědčivě.

Dobrovolně? Cože?

Copak neviděli, že všechno, co říká, je lež, že je vězněm ve vlastním paralyzovaném těle?

Samozřejmě že ne, Kristi. Nezapomínej, že tomu chtějí věřit.

„Je připravená podstoupit nejvyšší, konečnou oběť.“

V mysli si představila různé formy mučení, znásilnění a smrti. Nejvyšší? Jako konečnou? Bože, chtěl ji „obětovat“ přímo tady? Podříznout jí hrdlo jako obětnímu beránkovi? Vší silou proti tomu bojovala.

Úplně zbytečně.

Jeho prsty smyslně jezdily po její kůži a ona cítila, že její tělo reaguje. Ach bože, bylo to tak zvrácené, tak nechutně zvrácené!

Měl tu drzost dotknout se jejích prsou, dívat se, jak její bradavky reagují, a v té chvíli věděla, že kdyby měla příležitost, zabila by ho. Navzdory touze, která začala pulzovat jejím tělem. Zabila by ho. Zabila by toho zvráceného parchanta!

Teď se k ní skláněl, jeho dech jí rozvlnil vlasy a jeho ruce sjížděly níž a tlačily na ni víc a víc.

Kdyby dokázala kopnout. Kousnout. Plivnout mu do obličeje. Kdo to byl? Kdo?

Cítila, že se jí maličko pohnula hlava, téměř sama od sebe, a v té chvíli se jejich oči střetly. Zírala do temných očí doktora Dominika Grotta.

Grotto…

Kristi chtěla zaječet a bít kolem sebe, aby ho zasáhla nebo se od něj odtáhla, ale zůstávala nehybná.

„Omlouvám se,“ zašeptal.

Omlouvá se? Za co? Pusť mě, ty prašivej zkurvysynu!

Naklonil se blíž, jeho dech byl horký jako všechny ohně pekelné a jeho rty se stáhly, takže se ve slabém rudém světle odhalily jasné a lesklé špičáky.

Zaječela, ale přes rty jí neprošel žádný zvuk, a on se zakousl do jejího krku. Odporné špičáky protrhly kůži a pak…, ach bože…, pak se začala její krev řinout ven.

A on začal pít.

27

Vlad měl před sebou práci.

O tom nebylo pochyb.

A Elizabeth, nervózní jako pes, sledovala všechno přes jeho rameno, protože si byla jistá, že je každým okamžikem „objeví“. Ne že by pro znepokojení neměla nějaké důvody, pomyslel si, když se plížil stíny po půdě školy, ale on všechno zvládal. Cožpak tomu tak nebylo vždycky? Rozčilovalo ho k nepříčetnosti, že ona, žena, kterou zbožňoval, mu nevěří, nebo nechce věřit.

Na detailech pracoval dlouho. Bylo načase, aby mu trochu důvěřovala.

Šílená manipulátorka, pomyslel si, když vycítil náhlou změnu počasí. Klid noci unikl spolu s poryvem větru. Tenké mraky přikryly měsíc, zhoustly a s přibývajícími minutami pluly rychleji. Ve vzduchu visel příslib bouřky a jemu díky tomu vyzpěvovala krev v žilách.

Proplížil se kolem Adamovy budovy a cestou do kostela se skrýval v křoví. Když se tiše protáhl nočními stíny, myslel na Kristi Bentzovou…, krásnou, vyděšenou, poddajnou Kristi… Právě okusila trošičku toho, co ji čeká. Olízl si rty, jak snil o její krvi, jak sladce bude chutnat, a nedokázal odolat představám, co s ní všechno provede. Obrazy v mysli mu vyvolaly okamžitou reakci mezi nohama a on musel krotit chtíč, který mu vřel v žilách.

Nejdřív bylo třeba vykonat práci.

Nemohl se rozptylovat.

Potom si ji vychutná, celou…, živou i mrtvou.

Schylovalo se k bouřce, nárazy větru se proháněly po areálu, ohýbaly trávu a plevel, každou chvíli se jistě spustí déšť a… možná i blesky. Zvony začaly vyzvánět a mraky vířily a zakrývaly měsíc. Vklouzl do kostela. Uvnitř byl hukot větru tlumený a ve vestibulu ho přivítaly řady svíček, jedna vedle druhé, a jejich maličké plameny se třepotaly. Ucítil jejich vůni a všiml si, že se vosk roztéká.

Ano, pomyslel si, když tiše stoupal po schodech stáčejících se z vestibulu, on se o všechno postará. Jako tomu bylo od chvíle, kdy byl dítětem. Elizabeth by se měla uklidnit a důvěřovat mu. Cožpak ji vždycky nezabezpečil a neochránil? Přestože byl často v pozadí, mohla se na něj naprosto spolehnout!

Ano, pomyslel si, když vystoupal na balkon. Ano, věděl, že našli čtyři těla, a bolelo ho pomyšlení, že policie se jich teď dotýkala a řezala do nich, když on je tak pečlivě vybral. Ano, uvědomoval si, že policie s důmyslným vybavením, se zkušenými detektivy, psy a odhodláním si sem nakonec najde cestu. Už nemohli dál otálet.

Museli odejít.

Ale ne dřív, dokud nedořeší několik záležitostí. Nebude to trvat dlouho, ale ti, kteří znali pravdu nebo ji tušili, budou muset zemřít.

Obětovat se, přestože byli bezvýznamní.

Teď vklouzl mezi záhyby těžkého sametového závěsu a čekal. Poslední představení morality už skončilo a kněz se brzy přijde modlit k oltáři, aby se teprve potom vydal cestičkou do svého domova. Bude se modlit za odpuštění, rozhřešení a slitování.

Vlad se v temnotě usmál.

Slitování.

Oči upíral na dveře. Jakmile si bude Vlad jistý, že otec Mathias nezměnil svůj zvyk, bude ho sledovat a zajistí, aby se knězova zmučená duše osvobodila.

Otec Mathias už nebude dál trpět.

~~~

Jay pískl na psa, otevřel dveře dodávky, a když Bruno skočil dovnitř, sedl si za volant. Nadával si z plných plic, že byl takový pitomec, a snažil se nepanikařit.

Podíval se do přihrádky na rukavice, našel pistoli Glock a dal si ji do saka. Celou dobu myslel jen na Kristi – nádhernou, s vypracovaným tělem, drzou a tvrdohlavou Kristi. Jak se od ní mohl nechat přemluvit, aby ji nechal v Baton Rouge samotnou?

Otočil klíčem v zapalování, špatně zařadil rychlost, takže se ozvalo zaskřípění, vycouval s toyotou na ulici a najel do pruhu. Šlápl na plyn, vyrazil ze slepé ulice na hlavní a zamířil k dálnici.

V laborce se zdržel kvůli objevení čtyř těl – pohřešovaných dívek ze Všech svatých. Posbírat a zpracovat všechny stopy kolem dívčích ostatků zabralo pořádně dlouhou dobu. A při práci se neustále znovu a znovu pokoušel dovolat Kristi, ale marně.

Kde sakra byla?

Ještě jednou stiskl tlačítko s rychlou předvolbou.

Ještě jednou se dostal rovnou do hlasové schránky.

„Kruci!“ Málem hodil telefon na vedlejší sedadlo, zatímco jedním okem sledoval cestu před sebou a předjížděl traktor s přívěsem. Proč hergot nebrala ten zatracený telefon? Zapomněla si ho? Měl vybitou baterku? Nebo se něco stalo s ní?

V duchu viděl bezkrevná těla studentek v pitevně a vyslal k nebi modlitbu, aby se nestala obětí psychopata, který za těmi vraždami stál. Proč netrval na tom, aby šla na policii, když našli tu pitomou ampuli s krví? Sakra, jaký to byl idiot, že jí dovolil, aby zůstala sama v Baton Rouge, když měli oba podezření, že tam studentky pronásleduje masový vrah. A když si někdo nahrával její byt!

Jako kdybys ji mohl zarazit! Ani náhodou. Ne tuhle paličatou ženu.

Přesto ze sebe nedokázal setřást vinu. Měl s ní zůstat. Teď… Ach bože, teď…

„Do hajzlu,“ vyštěkl, řítil se vpřed jako šílenec, byla mu úplně ukradená maximální povolená rychlost, a kdykoli zahlédl oranžovou, jen sešlápl plyn ještě víc. Bruno líně civěl z okna ven, kde reflektory Jayova vozu prořezávaly noc.

Nechal tři vzkazy Ricku Bentzovi, ale ani on mu na žádný neodpověděl. Bentz byl však až po hlavu pohlcený tímhle případem, tiskem i výsledným chaosem. Pokud to Jay dobře pochopil, Policie New Orleans stejně jako Policie Baton Rouge vydaly prohlášení pro tisk a veřejnost, že v oblasti se pohybuje sériový vrah. Byla upozorněna Vysoká škola, takže se snad studentům dostalo varování, aby zůstávali doma nebo se pohybovali ve skupinkách, a zavedl se pro ně i noční zákaz vycházení.

Jay se nakonec spojil i s Portií Laurentovou, která mu všechny informace poskytla do telefonu. Závěr byl, že Dominik Grotto měl přístup k tmavě modré dodávce, kterou si občas půjčoval od svého švagra. Jay byl přesvědčený, že milovník upírů Grotto je jejich člověk. Portia Laurentová byla v úsudku zdrženlivější. Stále ještě Grotta prověřovala a zatím jí vycházel čistý. Sledovala ještě několik dalších stop, něco, co jí působilo starosti, ale než se stihla vyjádřit, přerušil ji další hovor a ona spojení s Jayem ukončila. Slíbila, že se mu ozve později.

Zatím to neudělala.

Jay se blížil k Baton Rouge, když mu zazvonil telefon. Zvedl ho dřív, než zazvonil podruhé, a svíral ten mizerný přístroj, jako kdyby to bylo záchranné lano. Pevně doufal, že na druhé straně bezdrátového spojení bude Kristi, že je v bezpečí a že jeho nejhorší obavy nejsou opodstatněné.

„McKnight,“ ohlásil se.

„Bentz. Volal jsi mi.“ Hlas Ricka Bentze. Napjatý. Přísný. Vřící zlostí – a možná potlačovaným strachem.

„Jo. Jsem na cestě do Baton Rouge, ale nemůžu se dovolat Kristi. Doufal jsem, že o ní něco víte.“

„Ne.“ Tohle jediné zatracené slovo znělo Jayovi v hlavě a až do tohoto okamžiku si neuvědomoval, jak moc doufal, že Kristi je ve spojení s otcem. „Myslel jsem, že by mohla být s tebou,“ pokračoval Bentz. „Nezvedá svůj mobil. Jsem právě na cestě tam.“

„Já taky. Měl bych dorazit tak za čtyřicet minut.“

„Dobře. Vím, že Policie Baton Rouge je plně vytížená. Povolali i FBI, byla upozorněna veřejnost a policie spolupracuje s tiskem, aby se zprávy dostaly ven. Překvapuje mě, že ses dostal z laboratoře.“

„Zařídil jsem si to. Oficiálně jsem v terénu.“ Jay tento týden odpracoval v laboratoři už přes čtyřicet hodin a jeho službu vzala Inez Santiagová. Když Inez dorazila do laboratoře, trvala na tom, aby odjel, a ujistila ho, že ona, Bonita Washingtonová a pár dalších kolegů kriminalistů dokáže zvládnout, cokoli by se vyvrbilo.

Jay nepotřeboval další impulz. Ne poté, co se našla těla bez krve, na jejichž krku zůstaly stopy po kousnutí velikosti odpovídající chrupu dospělého muže, a poranění souhlasila s ostrými špičáky. Pohmožděniny na krcích všech čtyř obětí byly identické a všichni doufali, že policie dokáže porovnat otisky na kůži obětí s vrahovými zuby.

Že by práce někoho, kdo se je zoufale snaží přesvědčit, že na škole Všech svatých se v noci pohybují stvůry napadající dívky a sající jejich krev?

Jay sevřel rukou volant a šlápl na brzdu, aby se vyhnul nárazu do motocyklisty, který najel před něj do pruhu. „Víte, že Kristi chodila na přednášky o upírech ve společnosti nebo na nějakou podobnou pitomost?“ zeptal se. Podíval se do bočního zrcátka, přejel do vedlejšího pruhu, dupl na plyn a proletěl kolem sedanu řízeného starým mužem v klobouku.

„Jo?“

„Myslím, že někdo posunul tu upíří záležitost do jiný roviny.“ Rychle Bentzovi pověděl o Lucretii, která Kristi řekla o kultu na půdě školy, a jak Kristi našla ampuli s krví u sebe v bytě – v předchozím domově Tary Atwaterové. Bentz mlčky poslouchal a Jay se mu svěřil, jak objevil videokameru a jak nastražili past. Dodal, že Kristi je přesvědčená, že otec Mathias, který nacvičuje se studenty morality, je nějak zapletený do zmizení studentek. Jay skončil slovy: „Kristi věří, že srdcem kultu je Wagnerův dům.“

„Někdo mi to mohl říct,“ zavrčel Bentz ponuře.

Jay na to nic neřekl. Ať si to Kristin otec přebere, jak chce.

„A tys ji tam nechal?“ obvinil ho Bentz tiše.

„Moje chyba.“

„To si piš, že jo.“

Jay to nechal být. Ve světle reflektorů zahlédl ceduli oznamující výjezd na Baton Rouge. Na čelní sklo začaly dopadat první kapky deště. Najel na rampu a řekl si, že je terčem Bentzova vzteku už dost dlouho. „Tak kde jste?“

„Půl hodiny od Baton Rouge. S Montoyou.“

„Fajn. Já už jsem tu. Jedu rovnou do bytu ke Kristi. Zavolám, až se tam dostanu.“

Jay výrazně překračoval povolenou rychlost, téměř proletěl předměstím, se kterým se seznámil po Novém roce. Ale celou dobu, co automaticky projížděl městem, se mu v hlavě honily představy mrtvých těl bez krve vytažených z Mississippi.

Nadějí pro něj byla skutečnost, že vrah je dlouho nechává naživu, než je zbaví života. Stav rozkladu by tomu napovídal.

Pokud nebyla těla zmrazená.

Nemohl zapomenout na tvrzení Bonity Washingtonové, že na oddělené paži, která, jak se ukázalo, patřila Rylee Amesové, jsou známky omrzlin.

Pokud nebyla Ariel poslední, která zmizela.

Dokud Kristi…

Ke škole dojel zkratkou. Z nebe padaly silné provazy deště. U bran školy Všech svatých stály zaparkované dodávky zpravodajství a policejní vozy. Zdálo se, že všichni zaměstnanci ostrahy jsou vidět. Studentů naopak mnoho nebylo, ale novinářské týmy rozestavily reflektory a reportéři v pláštěnkách stáli připraveni s mikrofony v rukou.

Byl to pořádný blázinec.

Areál Vysoké školy Všech svatých nebyl oficiálním místem činu, tedy alespoň prozatím, ale přítomnost policie a zpravodajských týmů značila, že se v okolí pohybuje vrah, vrah, který soukromou školu považuje za své soukromé loviště.

„Ne na dlouho, ty šmejde,“ zamumlal Jay a zamířil ke starému domu, kde bydlela Kristi. Pocítil úlevu, když na obvyklém místě uviděl zaparkovanou její hondu. Třeba je doma. Třeba ztratila mobil. Třeba… Ach bože, prosím. Prudce otevřel dveře vozu ještě dřív, než se úplně zastavil. „Zůstaň,“ přikázal Brunovi, vyběhl po schodech, bral je rovnou po dvou a v ruce držel připravený klíč. Odemkl dveře a rozrazil je.

„Kris!“ zakřičel a vstoupil dovnitř.

V bytě byla tma a ticho, ve vzduchu se vznášela vůně starých svíček a okno nad dřezem bylo pootevřené, takže vítr třepotal záclonou.

Sevřel se mu žaludek a sáhl pro zbraň.

„Odhoďte to! Dolů na podlahu!“ přikázal mu ženský hlas. Mai Kwanová vystoupila ze stínů rovnou proti němu, v rukou svírala pistoli a mířila přímo na jeho srdce.

~~~

„Upíři?“ Montoya na sedadle spolujezdce zíral na Bentze, jako kdyby se starší detektiv zbláznil. Maják blikal, siréna ječela a ford s Bentzem u volantu se řítil po dálnici směrem k Baton Rouge. „Myslíš to vážně? Upíři? Jako krvežíznivý stvoření, co se mění v netopýry, spěj v rakvích a zabije je jen stříbrná kulka nebo kůl prohnanej srdcem? Myslíš takovýhle kraviny?“

„Říkal to.“ Bentz mžoural do noci a hnal se vpřed, jako kdyby ho honil sám Satan. Déšť byl hustý, stěrače ho rozháněly do stran a policejní vysílačka šuměla a prskala. V dálce roztínaly oblohu blesky.

„Ty tomu věříš?“

Bentz cítil, jak se do něj zavrtává Montoyův pohled. „Já věřím jen tomu, že moje dítě je nezvěstný a nějakej zkurvenej hajzl ji má ve svejch spárech.“

„Ale upíři?“

Bentz napjatě zamumlal: „Těla vytažený z řeky měly v sobě jen stopy krve. Stopy. A vpichy. Nikdo nehlásil, že našel krvavý místo činu bez těla.“

„Až na tu striptérku Karen Lee Williamsovou alias Svůdnou Esther. Tam krev byla. A žena zmizela.“ Montoya si poškrábal bradku. „Myslíš, že ty případy spolu nějak souvisejí?“

Bentz se zamračil. „Nevím. Byla tam sice krev, ale ne šest litrů. Ne krev z celýho jednoho těla.“

„No tak ten zasranej upírskej uctívač vychlemtal zbytek. A pak se změnil na netopejra a uletěl na křídlech někam do sklepa, aby se vyspal v rakvi a strávil jídlo.“ Sáhl do vnitřní kapsy koženého saka a našel krabičku cigaret. Těch, které si, jak Bentz věděl, schovával na noci, jako byla tahle. Jeho sarkasmus nedokázal úplně zakrýt špetku nejistoty, kterou cítil. Neměli tušení, co je čeká.

Bentz uviděl výjezd na Baton Rouge a navedl ford na rampu. „Já vím jen tolik, že se mi ztratila dcera a kolem se děje spousta divnejch sraček.“ Myslel na Kristi. Na její úsměv. Na zelené oči, které se tolik podobaly očím její matky. Způsob, jakým si ho ráda dobírala nebo jak mu lichotila a říkala mu „tatínku“, když se ho snažila k něčemu přemluvit. Cítil se prázdný. Kolikrát tím ještě bude muset projít? Byla světlem jeho života a on najednou pocítil výčitky za štěstí, které našel s Olivií. Zapomněl na Kristi, své jediné dítě? Do prdele, dokonce dával vinu Jayi McKnightovi, že ji opustil, když byl ve skutečnosti naštvaný na sebe.

„Netrap se tím,“ chlácholil ho Montoya, zapálil si a cigaretový kouř naplnil auto. „A neříkej, že se netrápíš. Vidím ti to na očích. Už jsem to s tebou zažil. Najdeme ji.“

Živou nebo mrtvou.

Ta věta protínala Bentzovu mysl, ale nevyslovil ji. Nedokázal pomyslet na to, že svou dceru už nikdy neuvidí živou.

~~~

„Co tu sakra děláte?“ chtěla vědět Mai. Pistolí mířila na Jaye, který padl na podlahu.

„Já jsem přítel, vzpomínáte? Myslím, že bych tuhle otázku měl klást já vám. Hergot, pracuju pro kriminalistickou laboratoř.“

„FBI.“

„Cože?“

„Slyšel jste. Jsem agentka FBI a pracuju v terénu. Jsem tu od okamžiku, kdy zmizela druhá oběť, a dělám na případu pohřešovaných studentek.“

Vzhlédl k ní a viděl v jejím malém obličeji neústupnost. Byla smrtelně vážná, když mu ukazovala svůj průkaz. „Vstaňte.“ Pokynula mu zbraní, přešla místnost ke dveřím a zavřela je.

Zastrčila si pistoli do podpažního pouzdra, zatímco Jay se postavil a zkoumal její průkaz. Už jich v životě viděl dost, aby poznal, že je pravý. „Co se děje?“

„Nejsem oprávněna sdělovat…“

„Kristi se ztratila,“ vyjel. „Nevím sakra, kde je, tak mě nezatěžujte federálníma žvástama. Co hergot víte?“

„Nemůžu vám to říct.“

Z kapsy vytáhl mobil. „Pak to můžete vysvětlit Ricku Bentzovi.“

„Nechte toho! Mě nezastrašíte.“

„Nemáme moc času.“

Zdálo se, že to ji přesvědčilo. Odhrnula si z očí pramen černých vlasů, zadívala se na něj a zamumlala něco o porušení pravidel, ale posadila se na okraj pohovky a řekla: „Něco za něco, McKnighte. Povíte všechno, co víte, a budeme pracovat společně.“ Zvedla výhružně ukazováček. „Prozatím obejdeme pravidla a vyměníme si informace.“

Nezaváhal ani na okamžik: „Dohodnuto.“

„Na tomhle případu pracuju tajně už celý měsíce a pak si sem nakráčí vaše přítelkyně a začne všechno ničit, riskuje a ohrožuje všechno, na čem jsem se dřela půl roku!“

„Měla jste tu kameru?“

„Už tu byla. Hiram, ten rádoby správce, ji sem dal pro zábavu. Jeho soukromé dívčí šou.“ Nedokázala v hlase zakrýt úšklebek. „Měla jsem ho zatknout, ale jak jsem řekla, snažila jsem se přijít věcem na kloub. Kameru jsme objevili po tom, co zmizela Atwaterová, a nechali jsme ji tam, kdyby se vrah vrátil.“

„Využívali jste Kristi jako volavku?“

„Nijak jsme ji neohrozili,“ ohradila se Mai.

„Ani jste ji nevarovali.“ Jay byl rozzuřený, připravený drobnou ženu zaškrtit.

„Nechtěli jsme sami sebe prozradit. Vy jste kameru zjevně objevil, tak jsem se vrátila, abych upravila knížky, které jste postavil před objektiv.“

„Vlezla jste sem oknem,“ tipnul si. Přikývla a rty jí zkřivil náznak chladného úsměvu. „Tak kde je Kristi?“

„Netuším. Myslela jsem, že by mohla být s vámi.“

„Nikdo od vás ji nesledoval?“

Mai se mu zadívala do očí. „Vy nevíte, kam šla?“

Zavrtěl hlavou. „Zmínila se, že ještě jednou zajde na hru Kdokoli, na to představení, co nastudoval otec Mathias…“

„Já s nima spolupracuju,“ přerušila ho. „Víme, že kolem otce Mathiase se něco děje, ale nemůžeme nic dokázat, a ne, Kristi dnes večer na představení nebyla. Nahráváme je.“

„Vy je nahráváte?“

„Se svolením vedení školy.“ Byla smrtelně vážná. „Nevíme o tom chlapovi všechno, ale jsme si zatraceně jistí, že je to pořádnej šílenec.“

„Ale netušíte, kdo to je?“

„Pracujeme na tom.“

„Ale Dominika Grotta jste nezatkli?“

„Není to náš člověk.“

„Je to muž, co je zblbnutej z těch upírskejch nesmyslů!“ Dovnitř skočil otevřeným oknem kocour, ale jakmile zahlédl cizí lidi, vletěl pod pohovku. Jay okno zavřel a po tabulích skla začal stékat déšť.

„Říkám vám, že proti němu nic nemáme.“

„Chcete říct, že jste neměli,“ podotkl Jay. „To se změnilo. Teď máme těla,“ pokračoval. „Těla bez krve, prokazatelně oběti vraždy. Na krku mají stopy po kousnutí. Dám ruku do ohně za to, že stopy budou souhlasit s otiskem zubů doktora Grotta.“

Mai na něj hleděla. Zvažovala možnosti, jako kdyby chtěla zapřít předchozí domluvu. Nakonec se podívala na hodinky a řekla: „Dobře, nejdřív si půjdeme promluvit s doktorem Grottem a uvidíme, co nám Král upírů poví. Cestou mi řeknete všechno, co víte, a nevynecháte ani jediný slůvko.“

~~~

„Odpusť mi, Pane, protože jsem zhřešil,“ šeptal otec Mathias, když klečel vedle své postele. Jak mohl být v takovém pokušení, že se tak snadno nechal svést? Myslel si, že se všechno děje pro větší blaho.

Nebo se o tom alespoň pokoušel přesvědčit sám sebe.

Ale Bůh znal pravdu. Všemohoucí Otec tak snadno prohlédl temnotu Mathiasovy duše a poznal klam a zlo, které číhaly hluboko v ní.

Kolikrát se pokoušel vyznat se ze svých hříchů otci Anthonymu? Kolikrát chtěl vyhledat radu moudřejšího a zbožnějšího muže, než byl on sám? A přesto to neudělal.

Zbabělče, posmíval se sám sobě, protože dobře znal svou slabost.

Zavřel oči, sklonil hlavu a s upřímnou pokorou sepjal ruce. „Prosím, Pane, vyslyš mou modlitbu,“ zašeptal. Zaslechl zvuk sílícího větru a blížící se silné bouře. Déšť už bušil na okenní tabule a s lomozem se řinul okapovými rourami dolů.

Někde nahoře se hýbala větev a bušila do jednoho z podkrovních oken.

Svědectví Božího běsnění.

Jeho všemocného hněvu.

Připomínka, jak nepatrný a bezvýznamný je Mathias.

Pohroužil se do modlitby a ušly mu tiché kroky kradoucí se chodbou. Neuvědomoval si, že už není sám. Příliš pozdě si všiml, že k němu vstoupil vetřelec, protože byl zaujatý projevením lítosti a touhou dostat rozhřešení za své zlé skutky.

A pak zaskřípělo jedno prkno na podlaze, on rázem ztuhl a přestal odříkávat…

Vlasy se mu zježily, když se otočil, vzhlédl a díval se do tváře ďáblovi. Shlížely na něj temné, nelidské oči. Tmavě rudé rty se stáhly v odporné grimase. V mdlém světle lampy se zableskly bílé špičáky, ze kterých snad dokonce odkapávala krev.

Mathias se zajíkl děsem, ale bylo pozdě.

Sestoupil k němu ztělesněný Lucifer. Ďábel, kterému tak ochotně zaprodal svou duši, se vrátil pro svou odměnu.

Mathias se začal zvedat, ale stvoření se s odhalenými špičáky vrhlo vpřed.

Mathias zakřičel až do nebes a zdvihl ruce, aby ďábla zahnal. Ale pro toho, pro šílence lačnícího po krvi, nebyl žádným soupeřem.

Vlad se zakousl. Do měkkého masa Mathiasova hrdla se zařízly zuby a ztlumily další výkřik. Krev se rozstříkla kolem.

Mathiasovo tělo rvala palčivá bolest. Škrábal a drápal, ale Vlad, ukojený chutí knězovy bezbožné krve, tasil nůž z pochvy.

Zvedl ho vysoko ve smrtícím oblouku.

Ostří se ve světle lampy zablesklo.

Mathias se svíjel strachy. Potil se a málem se pomočil. Tohle se nemělo stát. Ne…, chtěl, aby mu Bůh odpustil, očekával, že bude žít dlouho a kát se ze svých hříchů a…

Říz!

Ostří se stříbrným obloukem tentokrát sneslo dolů.

Otec Mathias byl na místě mrtev.

~~~

Federálové, pomyslel si Jay. Pochopitelně.

FBI na případu celou dobu pracovala.

A stále ještě nezatkli Grotta.

Jay řídil, Mai Kwanová seděla vedle něj a Bruna vyhostili na zadní sedadlo. Mai znala Grottovu adresu a cestou jí Jay pověděl všechno, co spolu s Kristi objevili. Ukázala mu, aby zaparkoval jeden blok od viktoriánského domu porostlého psím vínem, ve kterém Grotto bydlel. Dům byl plný ostrých úhlů, měl špičatou střechu a okapové roury zdobily chrliče.

„Já si zkrátka myslím, že ten, kdo za tím stojí, by neukazoval velkou rudou šipkou na svou hlavu tím, že by učil o upírství,“ prohlásila Mai. „Mám za to, že náš vrah je o dost chytřejší.“

„Ego,“ podotkl Jay a vyndal si pistoli. „Božský komplex. Myslí si, že je skvělý, mnohem chytřejší než všichni ostatní. Teď nám to chce dát pořádně sežrat.“

„Nebo to na něj někdo nastražil.“

„V každým případě něco ví.“

Mai si nabila zbraň. „Souhlasím. Pojďme.“

Nečekali na posily. Už zavolala svému veliteli, požádala o zatykač, a když jí bylo řečeno, aby „vyčkala“, slíbila, že pokyn bude respektovat. Což byla naprostá lež. Jay si pomyslel, že muž na druhé straně spojení to musí vědět.

„Vypadá to, že není sám,“ zašeptala Mai a zamračila se, když zahlédla na příjezdové cestě zaparkované auto. „Budeme muset počkat.“

„Ani náhodou. Uvnitř může být Kristi.“

„Nemůžeme to riskovat.“

„Chcete říct, že vy to nemůžete riskovat. Já jdu dovnitř.“

~~~

Kristi se pomalu probírala.

Celé tělo ji bolelo.

Omámeně a zmateně otevřela jedno oko. Kolem byla tma.

Hlava jí tepala bolestí a nejasně přemýšlela, kde je.

Otřásla se a uvědomila si, že je nahá, leží na chladné kamenné podlaze, ruce a kotníky má svázané a nos má plný zatuchlého pachu země.

Svět se kolem ní maličko točil a musela se snažit, aby přemýšlela jasně, pokud to vůbec dokázala. Jakoby dlouhým tunelem slyšela kapající vodu a tlumené hlasy stoupající v hněvu. Hádka?

Chtěla vykřiknout, ale pak se zarazila, když představy – jako ostré střípky kaleidoskopu – proťaly její mysl tak bolestivě, až zamrkala. Vzpomínala si, že byla na stopě upírovi.

Počkat! Cože? Upírovi? Ne, to nebyla pravda, nebo ano? Při tom pomyšlení jí naskočila husí kůže.

Mysli, Kristi, dej se dohromady.

Vzpomněla si na jasně rudý drink, zářivý koktejl, kterému říkali krvavé martini…, a… a… byl tam s ní ještě někdo. Vzpomínky se jí vracely stále rychleji. Podvedly ji dvě dívky, Grace a Marnie…, ne, tři, ta zatracená servírka Bethany – jela v tom taky, a pak tu byla ještě ta surrealistická představa… Doktor Grotto se k ní na jevišti přiblížil, v mlze se k ní sklonil a předváděl neviditelnému publiku, co s ní může dělat, než jí zaťal zuby do krku.

Při téhle vzpomínce sebou cukla.

Snažila se zaskřehotat nějaký zvuk, ale její hrdlo stále nespolupracovalo. Bylo to tak podivné. Že by jen špatný trip? Bethany jí do pití dala něco, po čem měla halucinace…, tak to určitě bylo.

Proč potom ležíš nahá na kamenné podlaze?

Napůl přivřená víčka prudce otevřela a pokoušela se v téměř úplné tmě něco zahlédnout… Kde sakra byla? Proč byla součástí tak příšerného rituálu?

Proč jsi pořád naživu?

V panice se pokusila postavit, ale neměla dost síly.

Nedokázala přimět své hloupé končetiny, aby udělaly to, co po nich chtěla.

Znovu se jí vybavil Grotto.

Oslovoval ji jménem, mluvil k neviditelnému publiku složenému z jedné osoby? Z pěti? Ze sta? Řekl jim, že je připravena učinit konečnou oběť.

A pak se jí omluvil. Zašeptal, že se omlouvá. Za co? Za to, že se do ní zakousl svými zatracenými zuby? Že ji unesl? Dobrý bože, do čeho se to kruci namočila?

Kristi se hrozně točila hlava, až měla pocit, že se pozvrací, ale vzepřela se na rukách a nohách. Pokud nedokázala chodit, rozhodně mohla lézt. V hlavě jí tepalo, jedno oko měla nesnesitelnou bolestí zavřené, ale dala se do pohybu. Třeba to byl jen sen. Skutečně ošklivý sen. Na okamžik se zarazila, vzpřímila se na roztřesených kolenou a svázanýma rukama si sáhla na krk.

Spolkla výkřik, když špičkami prstů nahmatala ránu: dva otvory na krku nebyly zavázané, byla na nich její zaschlá krev.

Zvedl se jí žaludek a musela spolknout žluč, která jí vyběhla do krku.

Nebyl to ani špatný trip, ani noční můra. Doktor Grotto se jí skutečně zakousl do krku a sál její krev. Dotkla se krůpějí krve, která jí stekla po ramenou a na prsa. Hnus, hnus!

Bojovala s oslepující bolestí hlavy a říkala si, že z téhle temné kamenné díry musí najít cestu ven.

V hrobce, Kristi, ocitla ses v další hrobce.

Naskočila jí husí kůže, když si vzpomněla na poslední zážitek, kdy byla odříznuta od světa a byla si jistá, že zemře.

Nevzdávej se.

Posledně se to nestalo a rozhodně se to nestane teď. Určitě ne bez pořádného boje.

Pomalu se posunovala po chladných kamenech a svázanýma rukama si hledala cestu. Snažila se zachytit nějaký zvuk skrz kapající vodu, ale slyšela jen škrábání maličkých drápků, jako kdyby se jí myši a krysy rychle klidily z cesty.

Přestože se pohybovala hrozně pomalu, nakonec narazila do zdi. Na pohmat se jí zdálo, že i ta je kamenná. Věděla, že odtud musí existovat cesta ven. Mysl se jí pomaličku rozjasňovala. Nějak ji sem museli dostat, a pokud nebyla v nějaké obrovské nádrži s jediným otvorem ve stropě, musely tu někde být dveře. Jen je potřebovala najít.

Nevzdávej se. Ještě nejsi mrtvá.

Právě začala jasně uvažovat, když zaslechla blížící se kroky.

Pospíšila si zpátky a znovu si lehla. Zatím nebyla dost silná, aby se mohla prát. Bude muset předstírat, že je ještě v bezvědomí.

To bylo ono.

Její šance.

Ve dveřích zarachotil klíč.

Kristi zavřela oči. Dej mi sílu, modlila se tiše, a pomoz mi zabít toho zmetka.

28

Takže všechno dospělo k tomuhle, pomyslel si Dominik Grotto. Seděl s mobilem v ruce a ledové kostky v jeho netknutém pití tály. Ani Vivaldi linoucí se z ukrytých reproduktorů připevněných nad knihovnou v jeho pracovně neuklidnil jeho duši. Co začalo jako jedinečný způsob, jak studenty přivést k zájmu o různé literární žánry, skončilo smrtí.

Zatím byly mrtvé čtyři dívky.

Nejspíš jich bylo víc. Ariel O’Toolová a Kristi Bentzová bezpochyby také zemřely a jejich těla budou nalezena v řece.

Teď to věděl. To, před čím tak ochotně zavíral oči, teď viděl naprosto jasně. Už si nenamlouval, že dělá správnou věc a pomáhá dívkám, jejichž životy nestály za nic, začít znovu.

Když se vrátil z neveřejného představení, ze svého posledního představení pro soukromé publikum, pustil si televizi a zachytil zprávy o tělech vytažených z Mississippi. Neposkytly příliš mnoho detailů, neuvedly žádná jména, dokud nebudou vyrozuměni příbuzní, ale on si byl jistý. Hluboko v srdci přesně věděl, co se těm dívkám stalo.

A byla to jeho vina.

I teď cítil krev Kristi Bentzové na svých rtech. Všechno jako součást představení. Všechno bylo součástí plánu. Všechno mělo posloužit vyššímu cíli.

To určitě!

Všechno bylo součástí tvého vlastního osobního zviditelnění.

Osobně se s dívkami seznámil a říkal si, že to jsou dobrovolné účastnice, že strach, který vidí v jejich očích, je součástí představení, a že důvod, proč jsou ochromené a slabé, vězí v jejich hereckých schopnostech.

Přesvědčoval se, že se nestalo nic nezákonného, že nebylo žádných obětí, že nikdo nikomu neublížil.

Ale hluboko v srdci znal pravdu.

Mohl by však zachránit Ariel O’Toolovou a Kristi Bentzovou. Možná je ještě čas. Mohl by zarazit tu hrůzu, aby se už nikdy neopakovala. I kdyby se musel sám udat a přiznat svůj podíl na celém debaklu – svou spoluúčast.

Venku zuřila bouře, déšť bičoval okna, blesky rozsvěcovaly oblohu v žhnoucích salvách a hromy na sebe nenechaly dlouho čekat.

Měl se přiznat, když za ním do kabinetu přišla Kristi Bentzová a chtěla po něm odpovědi. Ach sakra, měl kápnout božskou před rokem, když se dozvěděl, že se ztratila Dionne.

Už tehdy měl tušení, že se věci zvrtly.

Přes tichou hudbu a běsnící bouři uslyšel, jak hlavní dveře zavrzaly. Sevřelo se mu srdce. Přeci je zamkl, ne? Nebo zapomněl?

Jdou si pro tebe.

Oni to vědí.

Po zádech mu přejel mráz. Postavil se, aby zjistil, co se děje. „Haló?“ ozval se znechucený sám sebou. Byl silný muž. V životě nikdy nezažil skutečný strach.

Chodbou se rozléhaly odhodlané kroky.

„Kdo je tam?“ Byl už u dveří pracovny, které se před ním rozletěly a v nich stála žena roztřesená zuřivostí, žena, které tvrdil, že ji miluje.

„Už ne, Dominiku,“ prohlásila Lucretia chraplavým hlasem. Její oči byly jakoby propadlé a pleť bledá jako smrt. Vlasy měla mokré a po tvářích jí stékala řasenka. Z dlouhého černého pláště kapala voda. Neobtěžovala se zavřít dveře a ty uhodily do zdi a studený vítr se prohnal chodbou. „Už žádné lži. Žádná další zmizení. Už mě nebudeš přesvědčovat, že jsem blázen.“

„Lucretie, chystám se na policii…“

„Teď? Když našli těla? Teď se tam chystáš?“ Vrtěla hlavou.

„Milovala jsem tě,“ zašeptala a oči se jí zalily slzami.

„Já vím, já tě taky miloval…“

„Lháři!“ vyjela a nozdry se jí rozšířily.

Vytáhla ruku z kapsy pláště a prsty sevřela kolem malé černé pistole.

Ztuhl. „Ach bože, Lucretie, co to děláš?“ zeptal se, ale dobře to věděl. V hloubi srdce to věděl. „Ne!“ Sevřel se mu žaludek, když zvedla pistoli, tu pistoli, kterou jí před několika měsíci daroval.

„Zabils je,“ prohlásila chvějícím se hlasem a ruka se jí třásla.

„Pokusil jsem se je zachránit! Jen jsem dělal představení pro ostatní, ale všechno to byla jen hra. Přísahám!“

„Ne…“ Pistole se jí v ruce zakymácela.

Třeba by jí to dokázal rozmluvit. Možná by se mu podařilo sebrat jí zbraň.

„Poslouchej. Ještě je možná čas. Kristi a Ariel jsou možná ještě naživu.“

„Kristi? Kristi Bentzová? Tys ji do toho zatáhl? A Ariel? Ji taky?“ Oči jí ztvrdly a zamířila přímo na jeho hlavu. „Je pohřešovaná. Od minulého týdne… A je to tvoje vina. Ach bože, je mrtvá. Vím, že je mrtvá. Měla jsem je varovat, povědět jim to.“

Postoupil k ní o krok, ale její prsty na spoušti se pohnuly. Zarazil se. Zvedl obě ruce ve snaze ji uklidnit. „Musíme najít Prestona. Je…, on je ten, kdo se s nimi seznámil, kdo jim pomáhal… Má tajný úkryt, je starými tunely spojený s Wagnerovým domem, které využíval Ludwig Wagner.“

„Ty jsou už sto let zatarasené,“ prohlásila tupě. „Tohle je další lež.“

„Ne, ne, přísahám. Preston tvrdil, že jim pomáhá začít znovu, získat nový život, zmizet…“

„Pomáhal jim zemřít.“

„Lucretie, já to nevěděl. Přísahám, já to nevěděl,“ řekl a snažil se, aby s ním dál mluvila, a mezitím přemýšlel, jak jí sebrat zbraň, zpacifikovat ji a pokusit se využít příležitosti.

„Ale měl jsi podezření. Stejně jako já.“ Namířila na něj a zbraň už byla klidná, ale mířila na jeho hruď.

Zachvělo se mu srdce a na okamžik měl dojem, že přes skučení větru ječícího v chodbě kvůli otevřeným dveřím něco zaslechl. Kroky?

„Jsi vinen, Dominiku. Oba jsme vinni.“

„Ne! Lucretie, počkej. Dej si říct. Zavolám policii a řeknu jim o Prestonovi, o dívkách, o mé účasti v celé záležitosti. Přiznám se. Prosím, lásko, dej mi šanci,“ žadonil, změnil taktiku, usmíval se na ni a vykročil k ní. Chtěla uvěřit, že ji stále miluje, a tak do toho dal všechno. „Je mi to tak hrozně líto,“ pronesl hlasem, který ji pokaždé dojal. „Vždycky jsem tě miloval. To víš. Řeknu policii o Prestonovi a o hrách a o tunelech z Wagnerova domu. Třeba se jim podaří najít Kristi a Ariel. Můžou být stále naživu. No tak, miláčku. Věř mi.“

Ustoupila a zadívala se mu přímo do očí.

„Lucretie, zlatíčko…“

„Uvidíme se v pekle, a až k tomu dojde, nezapomenu na tebe plivnout.“

Pak stiskla spoušť.

~~~

Jay na nic nečekal.

Spolu s Mai uviděli otevřené dveře Grottova domu a považovali to za pozvání. Prolétli deštěm, vyběhli schody na verandu a s připravenými zbraněmi vrazili do domu. Uviděli světlo na konci chodby, kde se vzrušené hlasy hádaly, což bylo slyšet i přes sílící vítr a bubnování deště.

Mai mu naznačila, aby se držel zpátky, že to zvládne sama, ale on jí byl stále po boku a slyšel každé slovo rozhovoru, Kristino jméno i zmínku o tunelech vedoucích z Wagnerova domu. Grottovo prohlášení „Můžou být stále naživu“ ho popohánělo. S tasenou pistolí rozrazil dveře.

Prásk!

Domem zaduněl výstřel.

Bum!

„FBI!“ zakřičela Mai a vletěla do místnosti za ním. „Odhoďte zbraň!“

Prásk!

Jay bezmocně sledoval celý výjev, marně křičel, když Lucretia padla na podlahu. Zbraň jí vyklouzla z prstů a z rány na hlavě, kterou si sama zasadila, vytékala krev.

Grotto ležel na zemi, krvácel z hrudi a po koberci se šířila rudá skvrna. Oči měl otevřené a tupě zíral do stropu.

Jay na svém telefonu vyťukal 911 a klekl si vedle Grotta. „Je naživu!“ zavolal a nahmatal pulz, zatímco operátor na tísňové lince zvedl telefon.

„Je mrtvá.“ Mai sundala ruku z Lucretiina krku a přešla ke Grottovi.

Jay hovořil s operátorem, sděloval mu adresu i to, co se přihodilo.

„Zůstaňte se mnou, doktore Grotto,“ řekla Mai. „Vydržte.“

Přes naříkající vítr se ozval jekot sirén, Jay stále mluvil s operátorem, ale oknem viděl policejní vozy s blikajícími majáky, které se skřípěním brzd zastavily před domem. Společně dorazila ambulance a hasiči.

„Jsou tady,“ řekl Jay do telefonu, ale přitom neustále horečně přemýšlel. „Díky!“ V chodbě se ozval dusot kroků.

„Tady vzadu!“ zakřičela Mai.

„Kde je?“ chtěl vědět Jay, naklonil se ke Grottovi a jeho obličej měl od svého jen několik centimetrů. „Kde je Kristi?“

„S… Prestonem…“

„Kde?“ naléhal Jay.

„Tunely…,“ zasípal slabým hlasem Grotto.

„Běžte z cesty. Ustupte.“ Zdravotník je odstrčil stranou, převzal velení a snažil se zachránit život toho zmetka. „Odveďte ty lidi pryč!“

Jay zklamaně vycouval od zraněného muže. Bál se o Kristi víc než dřív. Vyšel do haly – rovnou do cesty Ricku Bentzovi.

„Kde je sakra Kristi?“ spustil na něj Bentz.

„S Prestonem.“

„Kdo je to?“

„Doktor Charles Preston. Profesor na zdejší katedře anglistiky,“ vysvětloval Jay. „Grotto tvrdí, že ji má Preston, snad někde ve Wagnerově domě. Tipoval bych sklep, který je pořád zamčený. Vede do starých tunelů, tak to alespoň tvrdí Grotto. Kristi byla přesvědčená, že se tam odehrávají nějaký podivný upírský rituály.“

Připojila se k nim Mai Kwanová. „Ty tunely jsou celé století zatarasené. Já to vím. Prověřovala jsem to. Wagnerův dům jsme prohledali.“

„Kdo kruci jste?“ obořil se na ni Bentz připravený začít se prát.

„Mai Kwanová, FBI. A vy?“

Jay neměl náladu na vyměňování zdvořilostí. Zatímco si Bentz, Montoya a Kwanová vyříkávali soudní okrsky, pravomoci a postupy, vyšel ven do noci.

Kdyby utíkal a vzal to přes areál školy, mohl by se k Wagnerovu domu dostat za míň jak pět minut.

~~~

Portia Laurentová strávila celý den procházením informací týkajících se zaměstnanců školy. Našla několik lidí, kteří vlastnili tmavou dodávku, a pochopitelně ji hned jako první podezřelý napadl sám doktor Grotto alias Profesor upír. Ale to nedávalo žádný smysl. Proč by byl tak nápadný? Nikdy jí nepřipadal jako idiot. Chorobný egocentrista, to ano, rozhodně ale žádný kretén.

Takže pátrala ještě dál, nic nenašla, ale stále doufala, že objeví další střípek důkazu, na který ještě nenarazila. Telefonovala, psala e-maily, pátrala na internetu i v kriminalistických a bankovních záznamech, na registru motorových vozidel, zkrátka všude, kde ji napadlo.

„Pokus tři sta tři a jsi vyautovaná,“ řekla si a zavolala Jayi McKnightovi. Nezvedl to. „Tohle je ten můj mizernej život,“ pomyslela si. Pak vzhlédla a uviděla e-mail, který byl napsán sice už během dne, ale nejspíš kvůli filtrům vyřazujícím spamy mu trvalo hodiny, než se dostal až k ní.

Přečetla si ho třikrát, než si uvědomila, co v něm vlastně stojí. Byl ze soukromé vysoké školy v Kalifornii a stálo v něm:

Musela jste se splést; člověk, na kterého se ptáte, je mrtvý. Litujeme, ale musíme vám sdělit, že doktor Charles Preston zesnul 15. prosince 1994.

Portia se okamžitě podívala na internet a našla nekrolog, který potvrzoval slova v mailu. Prestonovi se stala nehoda při surfování. Fotografie byla jasná a bylo naprosto zřejmé, že se nejedná o muže, který na Všech svatých učil tvůrčí psaní.

Cestou k autu zavolala Dela Vernona a nechala mu vzkaz. Rozhodně na něj nehodlala čekat. Ona a Charles Preston – nebo kdo to byl – si od plic popovídají.

~~~

Dveře do Kristina vězení se tiše otevřely. Nepohnula se. Srdce jí bušilo a ona musela nutit své svaly, aby vypadaly jako ochablé. Oči nechala zavřené až na nepatrnou škvírku, kterou chtěla letmo pozorovat okolí.

Dokud se jí přímo do obličeje nerozsvítilo světlo z baterky.

„Hej!“ Kobkou se ozýval mužský hlas. „Vzbuď se!“

Doktor Preston?

Ten surfař, co učil tvůrčí psaní?

Ne Grotto?

V hlavě jí stále tepalo, ale mysl už začínala být naprosto jasná. Věděla, že ruce a nohy ji poslouchají, ale ještě ne úplně. Nikdy by nedokázala přemoct svého uchvatitele. Ale doktor Preston?

„Kristi! Probuď se!“ zařval na ni, když se přiblížil. Sklonil se, popadl ji za ruce a trochu s ní zatřásl. „Vzbuď se. Dělej.“

Jak s ní třásl, nechala hlavu padat dopředu a dozadu. Přestože ho toužila praštit do zubů, věděla, že musí počkat na správný okamžik, až bude zpátky při síle a celé tělo bude poslouchat její mysl.

Ale co když bude pozdě? Co když tě nejdřív zabije? Copak se vzdáš bez boje?

Přemýšlela o tom, že se ho pokusí přemoct, ale věděla, že by měla počkat. Musela, pokud chtěla uniknout.

„Blbá píčo,“ zamumlal a nechal ji ležet na podlaze. Zavřel dveře a otočil klíčem.

Promeškalas svou jedinou příležitost! Mělas bojovat, pokusit se utéct!

Ne… Věděla, že by to nezvládla. Třásla se, ale několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Musela toho hajzla přelstít.

Z uplynulých hodin si pamatovala jen málo. Vybavovala si rozmazané vzpomínky na to, jak byla nahá na nějakém pódiu a doktor Grotto se jí zakousl do krku, ale potom, když omdlela strachy, nebo díky drogám, které dostala, nebo snad kvůli něčemu jinému, si nepamatovala nic.

Znovu zkusila nohy. Třásly se jí, i když je měla svázané, ale mohla hýbat rukama, a kdyby se jí nějak podařilo rozvázat provazy…, ne, nebyly to provazy ani řetězy, ale kotníky jí u sebe držela silná lepicí páska.

Posadila se na podlaze a poprvé ve svém životě zatoužila mít ostré nehty. Prsty jí byly téměř k ničemu, když se pokoušela roztrhnout pásku z umělé hmoty.

Pomyslela na Jaye. Proč mu neřekla, že ho miluje?

Teď existovala možnost, velmi pravděpodobná možnost, že už ho nikdy neuvidí, a on se nikdy nedozví, co k němu cítí a jak se do něj zamilovala.

Teď musíš přemýšlet o důležitějších věcech.

Znovu se pokusila roztrhnout pásku, ale marně. Její tělo však už reagovalo, mohla vydávat příkazy a její svaly poslouchaly, co jim nařídila.

Zvedla nohy nahoru, přitáhla si kotníky co nejblíž k tělu a pak se naklonila dopředu. Díky rokům cvičení bylo její tělo pružné. Taekwondo a plavání jí rozhodně prospěly. Narovnala páteř a pusou dosáhla až na pásku mezi kotníky. Pak se silně zakousla a trhla hlavou dozadu. Zuby jí po pásce sklouzly. Žádný úspěch.

Sakra!

Zkusila to znovu.

Neuspěla.

Ještě jednou. Usilovně se soustředila. Napínala svaly. Musela se osvobodit, než se vrátí. Pokud se jí to podaří, dokáže vstát, nachytat ho nepřipraveného, podrazit mu nohy.

Dělej, Kristi, snaž se, hergot!

Silně skousla. Prudce trhla hlavou dozadu. Tentokrát jeden její zub protrhl plast, zachytil se a ona dokázala udělat v pásce malou trhlinu. Popadla oba malé konce prsty, které po pásce hladce sklouzly. Sakra! Smáčel ji pot, srdce jí bušilo a čas se krátil.

Znovu uchopila konce pásky a zatáhla.

Trrrrh!

Dostala se skrz!

Rychle se postavila na bosé nohy. V té chvíli uslyšela v chodbě zvuk kroků.

Tak pojď, ty svině, pomyslela si. Stále ještě byla maličko nejistá. Stiskla ruce k sobě a hodlala je použít jako palici, jakmile toho zmetka srazí k zemi. Tak dělej, dělej. Byla nabuzená. Připravená. Všechny svaly v těle měla napjaté, když uslyšela zarachocení klíče v zámku dveří.

Jakmile se dveře otevřely, přiskočila k němu a bosou nohou ho prudce udeřila do holení.

Překvapením zavyl, ale nesložil se k zemi. Kristi ho znovu neuhodila, jen kolem něj proletěla otevřenými dveřmi a přibouchla je za sebou.

Zámky zapadly na své místo.

Horečně dýchala a cítila vzrušení. Získala nad ním výhodu! Ale na jak dlouho? Vyrazila temnou chodbou a neohlížela se. Měla jen několik vteřin.

On měl pořád klíče.

~~~

Jay vyběhl zadní schody Wagnerova domu a zkusil dveře.

Zamčené.

Žádný problém. Vykopl nejbližší okno a protáhl se dovnitř, když uslyšel další kroky dusající na verandu: Bentz, Montoya a Kwanová. Jay našel dveře do sklepa a zkusil je.

Další zatracený zámek.

Tentokrát kopal do panelů, ale dveře se ani nehnuly. Zanadával, rozhlédl se po kuchyni a našel kovovou stoličku. Chtěl s ní urazit kouli na dveřích, když se oknem, které rozbil, dovnitř protáhla Mai Kwanová.

Mai se postavila na nohy a zakřičela: „Ustupte.“ Zbraň už měla tasenou z pouzdra. Vystřelila na kouli, rozstřelila zámek a rozštípla dřevo. I Bentz se dovnitř dostal oknem a Montoya vlezl hned za ním.

Jay na nic nečekal. Rozsvítil maličkou baterku a pospíšil si dolů ze schodů. Čekal, že někde bude čekat ostřelovač, který ho oddělá. Ale s Mai za zády to zvládl bez zranění.

Bentz rozsvítil vypínač a všechno se najednou zalilo ostrým světlem.

Velká prostorná místnost byla plná beden, starého nábytku, krabic s drobnostmi a fotografiemi. V jednom rohu stál ohromný kotel s potrubím, které trčelo vzhůru jako kovové ruce, ve druhém pak stál prázdný uhlák, krabice s pojistkami a ustřižené dráty vedle nového elektrického panelu.

„Prohledejte zdi,“ přikázala Mai. „Hledejte další cestu ven.“

Byly tam několikerý dveře, ale všechny zatlučené prkny, zaprášené a očividně nepoužívané. Žádné nešly otevřít. Mai nespokojeně potřásla hlavou. „Říkala jsem vám, že už jsme to tady prohledali.“

„Musí existovat nějaká cesta.“ Zatuchlý vzduch plnil Jayovi nos. Prohrábl si rukou vlasy a zíral na dveře. Začal je znovu zkoušet, tentokrát pomaleji a s rozmyslem, ale žádné se nehnuly. Bentz přestavoval krabice a bedny a Montoya procházel celou místnost.

Copak se Kristi mýlila?

Jay se podíval na hodinky a cítil, jak čas ubíhá. Pevně doufal, že tady Kristi najde, ale teď…, co dál?

„Musíme si promluvit s otcem Mathiasem. Kristi si myslela, že něco ví.“

Mai přikývla. „Bydlí hned za kostelem. Já tam dojdu.“ Okamžitě se vydala po schodech nahoru.

Montoya šel za ní. „Budu jí krýt záda.“

Jay a Rick Bentz se na sebe podívali přes zaprášený, zatuchlý sklep. „Jestli Kristi řekla, že se tu dole něco děje, pak se tu něco děje,“ prohlásil Bentz. Zamžoural, jak se díval na okna umístěná vysoko u prastarých trámů, ze kterých visely pavučiny a trčely z nich hřebíky.

I Jay se rozhlížel po celé místnosti, hledal něco, co jim uniklo, něco, co měli přímo pod nosem. Prohlížel si kotel a začal se potit, jak minuty odtikávaly. Všechno se zdálo být na svém místě. Bentz přesunul kupu beden, aby se podíval na podlahu, a Jay se vydal ke krabici s elektrickými jističi. Uvnitř byly všechny spínače v poloze „zapnuto“. Několik jich zkusil. Nic se nestalo, jen sklep se na pár okamžiků ponořil do tmy.

„Hej,“ houkl na něj Bentz.

Jay spínač vrátil. Nic neobjevil. A pojistky ve staré krabici nebyly připojeny a dráty byly přestříhány. Nicméně železná dvířka otevřel a zadíval se na panel starých pojistek. Pamatovaly zašlé časy, ale stále byly na svém místě. Vyšrouboval první a nic se nestalo. Ztráta času. A pak si všiml, že vzadu z krabice vychází tenoučký novější drát.

Pocítil záchvěv vzrušení a naděje. Nad sebou zaslechl kroky. Bezpochyby policisté přivolaní na místo střelbou.

„Haló!“ zavolal zvučný hlas, jak Wagnerovým domem dusaly kroky. „Co se to tu do prdele děje?“

Vyšrouboval další pojistku. Nic. Pak další. Najednou se ozval skřípot převodů. Jay ukročil zpátky a celá jedna část zdi, ta bez dveří, se začala otevírat.

Bentz zaklel a jako blesk přeběhl celou místnost.

Bez dalších slov vykročil spolu s Jayem do těsného prostoru s úzkým schodištěm. Dveře se za nimi pomalu zavřely a uvrhly je tak do téměř naprosté temnoty.

~~~

Kristi neměla nejmenší ponětí, kam běží. Tunel byl dlouhý, úzký a osvětlený slabými, pomrkávajícími světly v liště na stropě. Dorazila na roh, když se dveře za ní otevřely a ona uslyšela křik.

Doktor Preston!

Poháněl ji strach, ale stále byla slabá, ruce měla svázané a její mozek ještě nepracoval na plné obrátky.

To je jedno. Prostě utíkej. Dokud nenarazíš na konec, prostě utíkej. Musíš utéct.

Honil ji, jeho kroky dusaly po chladné kamenné podlaze a odrážely se úzkou chodbou připomínající spíš tunel. Jak se sem vůbec dostala? Přemýšlela, ale nepřestávala utíkat.

„Stůj, mrcho!“

Nenamáhala se ohlížet přes rameno, jen věděla, že ji dohání.

Rychleji, Kristi, rychleji!

Srdce jí divoce bušilo, nohy pleskaly o nerovnou podlahu a odíraly se o kameny. Ona byla běžkyně…, to zvládne!

Přesto ji stále pronásledoval.

Ach bože, musela mu uniknout. Vpředu se objevil otvor. Viděla ho. Uvnitř bylo světlo. Třeba cesta ven!

S posledními zbytky sil přidala a proběhla klenutým průchodem. Ocitla se ve veliké místnosti…, vypadala jako temná podzemní lázeň. Tmavá jeskyně byla plná svíček a zrcadel a uprostřed stála kamenná vana plná vody, která se hrnula přes její okraje.

Ve vodě spočívala žena, nádherná žena s černými vlasy a ostrými rysy. Ona se koupala, zatraceně.

„Musíte mi pomoct,“ vyhrkla Kristi a znovu přemýšlela, jestli se jí zdá nějaký podivný sen, nebo jestli má halucinace z těch drog, které jí před hodinami podaly spolužačky. Vážně to mohla být jen šílená, příšerná reakce.

„Pochopitelně že ti pomůžu,“ prohlásila žena a oči jí zazářily takovou nenávistí, až Kristi ztuhla.

Moment. Tahle koupající se žena rozhodně nebyla přítelkyně.

Kristi začala couvat, ale nemohla dál, protože vchod teď blokoval doktor Preston.

„Tak, Vlade, chceš vyzkoušet něco nového?“ zeptala se žena.

Vlade? Ona říkala doktoru Prestonovi Vlad?

Kristi si byla naprosto jistá, že se stejně jako kdysi Alenka před ní i ona propadla do nějaké hrůzostrašné země kouzel. „Kde to jsem?“ zeptala se, ale bála se odpovědi, když si horečně prohlížela místnost a hledala možnost úniku. Byl tam opravdu jen jeden vchod a ten byl pevně zahrazený doktorem Prestonem nebo Vladem nebo kdo si myslel, že je.

„Něco nového?“

„Co kdybychom ji vypumpovali rovnou do vany?“ navrhla žena. „Jen ji svaž, dej ji ke mně do vany a přeřízni jí zápěstí. Je to o mnoho snazší než vypumpovat všechnu krev a po kapkách ji vpouštět do vany.“

Kristi vyschlo v ústech a začala couvat. Určitě špatně slyšela. Ani náhodou nechtěla, aby jí vypumpovali krev z žil.

Doktor „Vlad“ Preston se obrátil na Kristi. „Elizabeth se chce vykoupat v tvojí krvi.“

Kristi jen civěla, její mozek odmítal jakoukoli rozumnou myšlenku, když se to snažila pochopit. „Elizabeth?“ opakovala.

„To je jméno, které jsem přijala. Po předkovi. Možná jsi o ní slyšela. Hraběnka Elizabeth či Alžběta Báthoryová.“

Kristi si okamžitě vzpomněla, co se učila na hodině doktora Grotta. O sadistické ženě, která zabíjela mladé nevinné dívky, které pro ni pracovaly, a koupala se v jejich krvi, protože se snažila omladit své tělo.

Elizabeth spočívala s hlavou opřenou o okraj vany a vzdychla, jako kdyby byla v extázi. „Měla pravdu, víš. Od chvíle, kdy využívám její postup, jsem zaznamenala rozdíl.“

„Krvavé lázně,“ zašeptala Kristi. Sotva poznala svůj vlastní, strachy přidušený hlas. Koutkem oka viděla, že se k ní blíží Vlad.

Postupoval opatrně, ale blížil se. „Tohle se stalo těm druhým? Monique? Dionne?“

„Ano, ano, a Taře a Ariel, těm, které jsou dost dobré.“ Napřímila se a dodala: „Ale žádnou podřadnou bych nepřijala. Žádnou špinavou krev.“

„Karen Lee nebyla špinavá,“ prohlásil Vlad.

„Tak pro mě prostě nebyla dost dobrá.“ Elizabeth se uvelebila zpátky ve vodě a dodala: „Dělej, než se tu scvrknu jako sušená švestka.“

Kristi nehodlala dát téhle pošahané ženě ani kapku svojí krve. Jak se Vlad přiblížil, otočila se a znovu ho tvrdě udeřil do holeně. Chtěla proběhnout kolem něj, ale on ji prohlédl. Vrhl se po ní a strhl ji k zemi, kde zápasili a prali se. Byl silný jako býk a mnohem těžší, lehce ji tedy přitiskl k zemi.

„Mizerná čubko,“ zavrčel, popadl ji za svázaná zápěstí a ruce jí natáhl za hlavu, takže pod ním těžce oddychovala a potila se.

Elizabeth vstala. „Neznič ji! Nepotrhej jí cévy… Já chci…“

„Já vím, co chceš!“ vyštěkl Vlad, ale zíral dolů na Kristi. Ke své hrůze ucítila přes černé kalhoty jeho pevnou a mocnou erekci. Potlačila nutkání zvracet, když mu přes rty přeběhl úlisný úsměv a o maličko víc na ni přitlačil svůj rozkrok, aby jí bylo jasné, co se stane.

Znásilní ji a připraví o všechnu krev.

Ach bože, musela bojovat. To se nesmělo stát!

Snažila se svíjet, ale nepomohlo to, a během okamžiku jí znovu svázal nohy a strčil jí do krku prášek tak, že jí přidržel nos, dokud nezačala lapat po dechu a kašlat.

Během několika minut začala ta zatracená droga účinkovat a ona byla slabá jako kotě. Mozek jí vypnul, jako kdyby byla opilá.

Snažila se kolem sebe tlouct, protože jí přeřízl pásku, kterou měla omotanou kolem zápěstí, ale její rány našly jen vzduch. Zatímco mdle protestovala, dovlekl ji do teplé, téměř uklidňující vody.

„Už bylo načase,“ zavrčela Elizabeth rozmrzele.

„Musel jsem počkat, než začne prášek účinkovat.“

„Já vím, já vím.“ Elizabeth se ve vaně posunula na stranu. Její pokožka ve srovnání s Kristinou nebyla tak krásná. Vypadala pouze hladká. „Podívej se na její kůži. Bez nejmenší vady. Dokonalá…“ Vzhlédla na Vlada. „Ona je ta pravá. Její krev to dokáže.“

Co dokáže? Zachránit ji před stárnutím? „Ne. Ty jsi skončila,“ dokázala ze sebe vymáčknout Kristi, ale nevšímali si jí, a přestože se pokoušela vykroutit, nemohla. Nechtěla tomu věřit a jakoby z velké dálky pozorovala Vlada, jak velice pečlivě přeřezává její pravé zápěstí.

Její krev začala v roztřepaném víru barvit vodu.

~~~

Mathias byl mrtvý. Zavražděný. Právě ve chvíli, kdy se modlil vedle postele.

Mělo to být nějaké sdělení? Mai Kwanová o tom uvažovala, když volala svému nadřízenému, aby mu podala hlášení, pak prohledala knězovy malé pokoje a snažila se přijít na to, proč se ten muž stal obětí. A proč si Kristi Bentzová myslela, že je zapletený do událostí ve Wagnerově domě a nějakého podivného upírského kultu?

Na místě vraždy nebyl žádný upír.

Zbylo tam příliš mnoho krve.

Za hřmění hromů proběhli deštěm a Montoya ji sledoval na každém kroku a kryl jí záda, když vstoupili do Mathiasových místností. Moc toho neřekl, ale pečlivě si prohlížel hrůznou scénu.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se, když se nakláněla nad tělem.

„Rozzuřil nesprávného člověka. Podívejte se na tohle,“ prohlásila a ukázala na knězův krk. „Jeho hrdlo je přeťaté, krční žíla, krkavice, skoro až k páteři.“

„Téměř sťatý,“ přisvědčil Montoya ponuře.

„Vztek. Člověka, který tohle udělal, ovládala slepá zuřivost.“

„Vůči knězi?“

„Vůči tomuhle knězi. Tohle je osobní záležitost.“

Což pro Kristi Bentzovou a Ariel O’Toolovou nevěstilo nic dobrého.

Mai překročila tělo, přešla ke knězovu stolu a začala se probírat spisy, ale stále uvažovala, co našli Bentz s McKnightem. Pokud vůbec něco.

Mai na to nechtěla myslet, ale měla tušení, že Kristi Bentzová je už mrtvá. A soudě podle stavu otce Mathiase, byla brutálně zavražděná.

~~~

Kristi se vší silou pokoušela otevřít oči, sebrat v sobě sílu bojovat, ale stěží zůstávala při vědomí. Její svaly odmítaly poslušnost a ona ležela v uklidňující lázni, zatímco voda se barvila do ruda.

„Cítím to,“ zašeptala jí Elizabeth do ucha, když se Kristi pokoušela dostat pryč od hladkých končetin, které se na ni lepily. „Cítím, jak mě to omlazuje.“

Ach, pro lásku boží. Ani náhodou! Znovu se pokusila od ní odstrčit, ačkoli tušila, že kdyby ji Elizabethina paže nepodpírala, nejspíš by klesla do vody, zaplula pod kalnou hladinu a utopila se ve vlastní krvi. Zrcadla v místnosti jí umožňovala s hrůzou a nevěřícně sledovat, jak její obličej bledne. Vlad Hrozný stál na okraji vany připravený přidat se k nim.

Když na to pomyslela, udělalo se jí zle a chtěla křičet, spílat nebesům, volat o pomoc. Ale bylo pozdě. Její hlas vydával jen tichounký šepot a Vlad, který ji probodával pohledem, to věděl. Úsměv na jeho bezbožných rtech a záblesk očekávání v jeho očích jí napovídaly, že si užívá její utrpení, její konečný osud.

Byla to zrůda. Smrtelník, který se považoval za něco víc. Kdo byl tenhle úchyl, který olizoval krev, který předstíral, že je upír, který vyučoval na vysoké škole a zároveň lovil mezi svými studentkami? Nebylo pochyb, že obdivuje Elizabeth, která jako by byla jeho vládkyní. Téměř.

„Jsi jako pejsek na vodítku,“ zašeptala mu Kristi. „Ona tě využívá.“

„Jako já využívám ji,“ odpověděl popuzeně. Sáhl jí ke krku a Kristi čekala, že se ji pokusí uškrtit. Místo toho jeden prst zahákl za zlatý řetízek a sevřel ampulku s krví v ruce stejně, jako svíral kousek křídy při svých nudných hodinách. Sklouzl pohledem na Elizabeth. „Budeme muset uchovat pár kapek její krve pro další ampuli.“ Rty se mu zkřivily do krutého úsměvu a odhalily zuby ostré jako jehla.

„Ty seš teda ubožák,“ vydechla Kristi. Cítila se omámená a sotva se dokázala soustředit. Když se k ní Vlad znovu sklonil, plivla mu do obličeje, až sliny odkáply do vany.

„Cože! Ne!“ vyjekla poděšená Elizabeth. „Voda nesmí být znečištěná!“

Lehce nabral do ruky plavající plivanec a zavrčel: „To je v pořádku.“

„Ale…“

„Ticho. Řekl jsem, že to je v pořádku,“ pronesl důrazně a Elizabeth, přestože byla podrážděná, zmlkla.

Kristi bezmyšlenkovitě plivla znovu. Tentokrát její sliny přistály Elizabeth na noze.

Žena zaječela a Vlad znovu ukázal své zuby. „Vyrvu ti to tvoje podělaný hrdlo,“ varoval ji. Oči mu žhnuly.

Výborně! Skonči to! Ale slova se jí netvořila v ústech a Kristi unikala síla. Vlad viděl její slabost a škodolibě se radoval, vítězoslavně se usmíval a jeho hrozivé, falešné špičáky se ve světle svíček blýskaly. „Je naše,“ prohlásil tak zvučně, až se jeho hlas v podzemním sále odrážel od stěn.

Kristi otevřela ústa, aby mu odporovala, zaječela, ale přes rty jí přešel jen sotva slyšitelný zvuk.

Bylo pozdě.

Viděla, jak její vlastní kůže ztrácí barvu, věděla, že se navzdory horké koupeli třese, cítila, jak pomalu ztrácí vědomí. Temnota se kolem ní stahovala a svým způsobem to bude vítaná úleva od mučení.

Nepřicházela žádná pomoc.

Nedokázala se prát.

Její krev prýštila a barvila vodu na tmavší odstín.

Věděla, že umírá. Že její život zvolna uniká.

Už nikdy neuvidí Jaye.

Nikdy se nepohádá s otcem.

Vše bylo ztraceno…

Jak se jí před očima rozprostírala černá opona, nejasně přemýšlela, jestli existuje nebe. A co peklo? Vystoupá její duše vzhůru a ona se znovu setká se svou matkou? S Jennifer Bentzovou, která se stala jen něčím o málo víc než stejně vybledlou vzpomínkou, jako byly fotografie ve starém albu, které našla na půdě. Opravdu ji znovu uvidí?

Hrdlo se jí stáhlo neprolitými slzami, když si vybavila svou matku, kterou si sotva pamatovala, zatímco ji na hladině držel šílenec, který chtěl hlavně její krev.

Dobrý bože…, možná by to měla vzdát.

Ještě nikdy se necítila tak sama.

Jayi, pomyslela si slabě a málem se rozplakala, když si uvědomila, jak moc ho miluje.

Byla jí zima a temnota, která si s ní zahrávala, ji pomalu začala vtahovat do sebe. Celý život byla Kristi bojovnice; možná konečně nastal čas, aby se vzdala.

~~~

Hlasy.

Jay slyšel zvuk hlasů.

Zvedl ruku, aby upozornil Bentze, který přikývl.

Nervy měli napjaté k prasknutí, přikrčili se a očekávali útok z temnoty. Každý na jedné straně dlouhého tunelu, který se otevíral do velkého, temného sálu. Místnost byla prázdná až na půl tuctu židlí umístěných v půlkruhu kolem zvýšeného pódia připomínajícího jeviště, na kterém spočívala ošoupaná sametová pohovka. Z podlahy se zvedala mlha osvětlená červeným světlem, které pulzovalo skoro jako srdce.

Hlasy přicházely z otevřeného vstupu vedoucího dál do tunelů.

Beze slova se rozdělili, každý si vybral jednu stranu dalšího tunelu. Míjeli odbočky a dveře, které vypadaly zamčené. Ale na konci temné chodby zářila jakási místnost mihotavým světlem, jako kdyby ji ozařovaly stovky svíček.

Tiše se blížili ke vchodu a k Jayovým uším se donesly hlasy.

„Její krev teče, Elizabeth…, omývá tě…, je to téměř u konce.“

Jayovi se málem zastavilo srdce.

S odhodlaným výrazem si vyměnil pohled s Bentzem, ten přikývl a oba vrazili do místnosti, kde ležela Kristi bílá jako smrt ve vaně, ze které přetékala hustá krvavá voda. Vedle ní ležela ještě jedna žena, která vzhlížela na nahého muže chystajícího se vstoupit do lázně.

„Ruce vzhůru!“ zaburácel Bentz.

Doktor Preston trhl hlavou.

Žena se otočila a Jay se málem složil.

Althea Monroeová? Žena, kterou nahradil? Profesorka, která se měla údajně starat o nemohoucí matku? To ona ležela ve vaně naplněné krví spolu s Kristi?

„K zemi!“ přikázal Bentz. „Hned, ty zmetku!“

„Vlade!“ zaječela Althea. „Zab je!“

Bylo to, jako kdyby ho zcela ovládala, protože Preston se okamžitě zatočil a v ruce se mu objevil nůž. S neuvěřitelnou přesností ho hodil na Jaye a v tomtéž okamžiku se vrhl přes místnost rovnou na Bentze. Skočil po něm s rozpřaženýma rukama a odhalenými zuby.

Jay se přikrčil, nůž ho zasáhl do ramene a vyslal prudkou bolest do celé paže.

Bentz vystřílel do nahého muže celý zásobník v okamžiku, kdy na něj padl. Jay se vrhl k vaně a vytáhl Kristi z kalné rudé vody. Byla v bezvědomí, tělo měla ochablé a bledé a řezné rány na zápěstích tmavě rudě zamazané. Roztrhl košili a udělal z ní obvazy. Nemohl ji teď ztratit. Ani náhodou. Musel ji zachránit. Horečně obvazoval její pravou paži.

„Ne!“ zuřila Althea. „Já ji potřebuju!“ Vyškrábala se z vany a vrhla se po něm holýma rukama. Oči jí zářily šílenstvím.

Prásk, prásk, prásk!

Vystřelila pistole a Altheino tělo se zazmítalo, jak jí kulky rozervaly maso.

Zalapala po dechu, přikryla si rány, když padala a ječela: „Ne, ne…, ach ne… Jizvy… Nemůžu mít… jizvy…“ S posledními slovy jí z pusy začala vytékat zpěněná krev.

Montoya stál ve vchodu a stále na ni mířil zbraní.

„Zavolejte 911!“ zařval Jay, když omotával pruhy bavlněné látky kolem Kristiných zápěstí.

„Jsou na cestě.“ Mai přiskočila k Bentzovi a odstrčila Prestonovo tělo stranou. „Jste v pořádku?“

„Jo.“ Okamžitě vyskočil na nohy a přeběhl místnost, aby poklekl vedle Jaye, který kolébal Kristi v náručí. Na jejím krku byl patrný slabý pulz, ale Jay věděl, že ztratila příliš mnoho krve.

„Vydrž, Kristi, prostě vydrž. Neopovažuj se mě opustit.“ Hrdlo měl stažené, a ačkoli věděl, že se Bentz touží dotknout své dcery a sevřít ji v náručí, Jay ji nedokázal pustit. Dýchala, ale jen mělce, a on si přál, aby přežila, zatímco Althea Monroeová vydechla naposledy.

~~~

Jako přes závoj zaslechla Kristi salvu výstřelů, cítila spálený střelný prach a slyšela hlasy…, zoufalé hlasy. Lidé křičeli. Lidé utíkali. Lidé řvali. Někdo ji vytáhl z vody a jeden hlas byl silnější než ostatní.

Jayův?

Pokusila se otevřít oči, ale nedokázala to, a přestože cítila jeho paže, které ji svíraly, a slyšela jeho tlumený hlas, který jí říkal, aby vydržela, nebylo to možné.

„Neopovažuj se mě opustit…“

Další hlas. Jejího otce?

Kdyby se tak dokázala probrat, kdyby našla sílu otevřít oči, odhrnout oponu, aby…

„Kristi! Zůstaň se mnou, miláčku! Kristi!“

Jayův hlas byl pevný, odhodlaný, jako kdyby ji vůlí táhl zpátky k sobě, ale bylo pozdě. Toužila mu říct, že ho miluje, že si o ni nemá dělat starosti, ale její rty se nedokázaly pohnout, slova z nich nesplývala a ona cítila, jak se propadá ještě hlouběji a odplouvá…

~~~

Zdálo se, že trvalo celou věčnost, než přijeli záchranáři, ale když konečně dorazili, Kristi ještě dýchala. Sice mělce, ale byla stále naživu. Zdravotníci ji ošetřili, dali jí na obličej kyslíkovou masku a odnesli ji na nosítkách.

„Jedu s nimi,“ dožadoval se Jay.

„Já taky.“ Bentz byl celý od krve, krve Charlese Prestona – Vlada, ale sám neměl žádné zranění. Jayova rána byla jen lehká a on ujistil zdravotníky, že se nechá ošetřit až v nemocnici. Požádal Mai, aby se podívala na Bruna v dodávce, a pak odspěchal, aby dohonil nosítka s Kristi.

Venku zuřila a skučela bouře a blesk stíhal blesk. Bentz se díval, jak Jay nastoupil do ambulance s Kristi, pak přešel před Wagnerův dům, kde měl zaparkovaný ford. Z nebe se valil déšť a ulicemi kvílel vítr.

„Budu řídit,“ prohlásil Montoya, když se Bentz zastavil, aby se naposledy podíval na Wagnerův dům.

V té chvíli rozčísl oblohu blesk. Jako kdyby ho vrhli rozlícení bohové, zasáhl veliký dub na prostranství před Wagnerovým domem.

„Dávej pozor!“ zařval Montoya.

Bentz se přikrčil, jak dřevo zapraskalo a začalo doutnat. Strom se rozštípl vejpůl a Bentz s Montoyou se snažili dostat pryč, ale k zemi už se řítila obrovská větev.

Bentz utíkal, ale těžké dřevo mu padlo na záda a ulomená větev mu protrhla šaty a poranila tělo. Páteří mu projela bolest a na okamžik nemohl dýchat.

Pak už nebylo nic než jen temnota.

~~~

Kristi otevřela kalné oči.

Díval se na ni Jay.

„Vítej zpátky,“ pozdravil ji a vyloudil na tváři úsměv.

Rty měla suché a popraskané a jazyk těžký. „Vypadáš příšerně,“ zaskřehotala. Uvědomila si, že leží na nemocničním lůžku a k zápěstím jí vedou kapačky.

„Ty vypadáš nádherně.“

Začala se smát, rozkašlala se a vymáčkla ze sebe otázku: „Co se stalo?“

„Ty si to nepamatuješ?“

„Všechno ne, ne to, co se stalo dřív, ale včerejší noc…“ Podívala se na něj a on zavrtěl hlavou.

„Noc před třemi dny. Nějakou dobu jsi byla mimo.“

„Pověz mi všechno,“ naléhala a cítila, že se dotýká jejích prstů.

Vyhověl jí. Vyprávěl, že se Althea Monroeová, která podlehla svým zraněním na místě činu, spojila s doktorem Prestonem a zabíjeli dívky pro jejich krev, protože se snažili udržet Altheu mladou a krásnou.

„Alžběta Báthoryová,“ řekla Kristi.

„Přesně.“ Jay jí pověděl, že doktor Preston byl podvodník. Po převozu do nemocnice zemřel, ale otisky ho identifikovaly jako Scotta Turnblada, muže hledaného v Kalifornii, kde před smrtí žil skutečný doktor Preston.

Doktor Grotto byl součástí jejich plánu. Byl v něm až po ostré špičáky, a přestože byl stále naživu, trval na tom, že vše dělal pro vyšší blaho. Preston ho prý přesvědčil, že dívkám, které měly potíže, pomůže zmizet a začít nový život. Za to dostal Grotto jeviště pro svá zvrácená představení, ve kterých předváděl své vlastní odporné upíří fantazie. Jeho diváci – dívky, pro které hrál – byly stejně zkažené jako on, a navíc pod jeho vlivem vyhledávaly „novou krev“ a nestaraly se o to, že nedobrovolné účastnice mizely.

„Myslíš Trudii, Grace a Marnii?“ zeptala se.

„A ještě pár dalších, včetně servírky, která ti do pití přidala něco navíc. Všechny byly do Grotta napůl zamilované a nechaly se unášet jeho představami.“

„Další Elizabethy na cestě,“ prohlásila a on jí stiskl prsty.

„Spíš další čas strávený ve vězení. Taky budou postaveny před soud.“

„A co otec Mathias? A Georgia Clovisová?“

„Vypadá to, že Wagnerovi dědici jsou nevinní, ale Mathias je mrtvý. Nejspíš ho zabil Vlad, protože toho moc věděl. Nejsme si jistí, ale zdá se, že Mathias mohl potížistky nasměrovat k jejich smrti. Nejspíš nevědomky. Domníváme se, že se při zpovědi nebo snad ve chvílích, kdy se na něj obrátily o radu, dozvěděl o jejich potížích. Pokusil se jim pomoct, přidělil jim role ve hrách a dovolil Dominiku Grottovi, aby je ‚vedl‘, což je slovo, které se dá vykládat různě. I když Grotto nemusel vědět, co se s dívkami nakonec stalo, nebyl žádný svatoušek. Nejspíš s nimi měl poměr.“

Otřásla se a pomyslela na nevinné oběti.

„Ale největší šílenec ze všech byl Scott Turnblad alias Vlad alias doktor Preston. Odhadujeme, že příliš mnoho lidí vědělo příliš mnoho. Lucretia se postarala o Grotta, ale zbýval otec Mathias. Vlad ho nemohl nechat uniknout.“

„Byl to totální magor. I Elizabeth.“

„Althea. Ano. Všechny nás oklamala. Ukázalo se, že její matka nikdy v New Orleansu ani nežila. Jenom chtěla strávit víc času jako Elizabeth.“

„Odkud se to vzalo?“

„Myslím, že byla nějakou její vzdálenou příbuznou.“

„A šílenou.“

„Duševně chorou. Cele se oddala snaze nezestárnout. Našli jsme její deníky. Kromě toho, že byla příbuznou Krvavé hraběnky, věřila, že dokáže zvrátit čas a znovu získat mládí, když se bude koupat v krvi mladých žen.“

„Magor.“

„Jo. Navíc byla vdaná a její manžel ji opustil kvůli mladší ženě, přesně jako její otec opustil dvakrát její matku kvůli mladičkým kráskám.“

„A co má být? To se stává spoustě žen. A nezmění se kvůli tomu ve vraždící maniaky.“

„Řeklas to sama. ‚Magor.‘ Althea alias Elizabeth našla spřízněnou duši ve Vladovi. Jejich vztah začal už dávno. Zkoumáme Tumbladovu špinavou minulost. Nejspíš začal vraždit v mládí u svých rodičů. A prošlo mu to.“

„Takže už v mládí zjistil, že to dokáže.“

Jay zamyšlením našpulil rty, tak, jak to dělal vždycky, když narazil na problém, kterému nerozuměl. „Ukázalo se, že on a Althea…“

„Tedy nová Alžběta Báthoryová?“

„Ty dáváš pozor,“ prohlásil a mrkl na ni. „Zjistili jsme, že se znali od dětství.“

„Neumím si představit, na co si jako děti hráli.“

Zašklebil se. „Ani to nezkoušej. Takže, detektiv Portia Laurentová si dala dvě a dvě dohromady a našla Vladovo, tedy Prestonovo, doupě pod starým hotelem. U ledu tam bylo Arielino tělo stejně jako tělo další ženy, striptérky z New Orleansu jménem Karen Lee Williamsová, která vystupovala pod jménem Svůdná Esther.“

„Copak má každý přezdívku?“

„Aspoň jednu,“ prohlásil Jay s úsměvem a pak jí pověděl o Mai Kwanové z FBI a kameře v jejím bytě. Právě Mai honili tu noc, protože nechtěla odhalit svou pravou identitu.

Kristi informace nevěřícně vstřebávala. „Věděla jsem, že je Hiram prvotřídní pošuk, ale Mai…, FBI…“ Vrtěla hlavou a začala se usmívat, ale pak se všimla Jayova vážného výrazu. „Cos mi ještě neřekl?“ zeptala se a její úsměv se vytratil. Když hned neodpověděl, naléhala: „Jayi?“

„Jde o tvého tátu.“

Srdce se jí zastavilo.

„Je v nemocnici v New Orleansu. Má poraněná záda.“

„Poraněná záda?“ opakovala pomalu a vzpomněla si, kolikrát viděla, jak jeho obličej mění barvu na černobílou.

„Bude v pořádku.“

„Určitě?“ Dobrý bože, ne…, nedokázala si představit život bez svého otce. Smrtelným stiskem svírala Jayovu ruku.

„Myslím.“ Ale on se jen vytáčel; viděla mu to na zlatých očích.

„Sakra, Jayi, pověz mi pravdu!“

Vzdychl. „Dobře, máš ji mít,“ řekl. „Tvůj otec má pohmožděnou páteř…“

„Cože?“ Ach bože, ne! Její otec by nikdy nepřežil, kdyby se nemohl sám pohybovat.

„Hej, zpomal. Já řekl ‚pohmožděnou‘, ne přeraženou, takže nakonec bude v pořádku.“

„Nakonec?“ zeptala se.

„Ochrnutí bude dočasné.“

„Ach bože.“

Sevřel jí ruku o něco pevněji. „Doktoři jsou si jistí, že bude znovu chodit, ale chce to čas.“

Kristi nemohla věřit svým uším. Přežil její otec vlastní smrt jen proto, aby zůstal ochrnutý? „Ale… bude zase chodit,“ ozvala se plná úzkosti.

„Taková je prognóza.“

„Pak ho chci vidět. Hned.“ Vzhlédla a snažila se najít sestru. „Potřebuju to vyndat.“

„Kris, budeš muset počkat, až ti bude líp.“

„Ani omylem! Mluvíme tady o mém tátovi. Byl tam, jasný? Přišel mě zachránit! A…, a postřelili ho a…“ Hlas ji zradil. „Ach bože, tu noc byla bouřka.“ Viděla ten výjev tak jasně, jako kdyby ho byla sama svědkem. „Do stromu uhodil blesk, tak se to stalo, viď?“

Jay na ni vytřeštil oči.

„Mám pravdu?“

„Ano, ale…“

„A zasáhla ho větev?“

„Řekl jsem, že bude v pořádku.“

„Já vím, co jsi řekl,“ vyhrkla. „Teď dělej, co umíš, abys mě dostal z tohohle zatracenýho špitálu. Potřebuju vidět svýho tátu.“

„Dobře, dobře…, uklidni se. Půjdu s tebou.“

„Nemusíš…“

„Já vím,“ odsekl. „Nemusím dělat nic, ale chci to udělat, jasný? A nedovolím, abys na tak těžkou chvíli byla sama. Budu s tebou.“

Už byla dole z postele a brala si šaty, když ji jeho slova naráz zarazila. „Jayi…“

„Miluju tě, Kris.“

Otočila se a viděla, že se usmívá. „Vážně?“

„Jo. Stejně jako ty miluješ mě,“ prohlásil sebejistě.

„Já tě miluju?“

„Tos pořád opakovala, když jsi byla v bezvědomí.“

„Lháři!“ obvinila ho, ale musela přikývnout. „Tak jo, dobře, miluju tě,“ vrátila mu jeho slova. „Co s tím teda provedete, McKnighte?“

„Já nevím.“

„No…, možná byste mě mohl požádat o ruku?“

„Hm. Možná.“

Rozesmála se. „Vy jste ale mizera, McKnighte,“ řekla a oblékla si džíny.

„Takže se k tobě dokonale hodím, ne?“

„Hm.“

„No tak pojďme za tvým tátou, a cestou bys mě mohla zkusit přesvědčit, abych si tě vzal.“

„To určitě!“

Epilog

„… zatím se drží…“

Rick Bentz slyšel slova, ale nemohl otevřít oči, nemohl pohnout ani jediným svalem, aby lidem kolem sebe naznačil, že se probouzí. Pochopitelně je slyšel, doktory i sestry hovořící tlumenými hlasy, i svou dceru Kristi, která se už určitě zotavila, díky bohu, protože u něj bývá často…, mluví na něj, je si jistá, že se jeho stav zlepší, že s ní musí projít uličkou k oltáři, protože si bude brát Jaye McKnighta a bude psát nějakou zatracenou knihu a…

Dobrý bože, jak dlouho tu byl? Den? Dva? Týden?

Pokusil se otevřít oči. Stavili se u něj i Montoya s Abby a samozřejmě i Olivia, která u něj bděla. Slyšel její tichý hlas, věděl, že mu předčítá, všiml si, že se občas zajíkala a její hlas, její sladký melodický hlas se nepatrně třásl.

Přišel i Jay McKnight a stejně jako Kristi hovořil o sňatku a žádal Bentze o požehnání nebo něco takového. Či se mu to jen zdálo?

Bylo načase, aby se jeho dcera usadila a držela se stranou potíží…

Zaskřípěly podrážky bot a lékař odešel. Bentz zůstal znovu sám. Uslyšel pravidelný zvuk, tiché píp, píp, píp, jako kdyby činnost jeho srdce sledoval monitor. On se toužil pohnout. Bože, potřeboval si protáhnout svaly.

V puse měl odpornou pachuť a matně si všímal kroků v chodbě, rachotícího vozíku, lidí, co si povídali…, ztratil vědomí na minutu…? Na hodinu? Na den? Kdo ví? Čas se pro něj zastavil.

Zase přišla Kristi a tiše hovořila o svatbě…, té zatracené svatbě. Chtěl se usmát, chtěl jí povědět, jak je za ni šťastný, ale ta mizerná slova z něj nevyšla.

Kristina řeč se zpomalila, hlas utichal, až nakonec úplně zmlkl. Odešla? Kdyby tak dokázal otevřít oči.

Pokusil se o to. Marně.

Ucítil nepatrný pohyb. Jen závan chladného větru.

V té chvíli věděl, že není sám.

V místnosti byl ještě někdo jiný, ještě někdo další kromě Kristi.

Naskočila mu husí kůže. Teplota v místnosti prudce poklesla, jako kdyby otevřeným oknem pronikl dovnitř tichý poryv větru. V tom chladném vzduchu byla vůně…, něco známého a nezřetelného, co mu podráždilo nos, dámský parfém s vůní gardénií.

~~~

Co to bylo?

Cítil, že ho někdo vzal za ruku a pak propletl hladké, štíhlé prsty s jeho. „Ricku,“ zašeptala žena tichým hlasem, který podráždil jeho duši. Známý hlas. Vzdálený hlas. „Miláčku, slyšíš mě?“

Srdce se mu v hrudi málem zastavilo. Místnost vypadala najednou tichá, všechny zvuky nemocnice byly ztlumené.

Prsty vyklouzly z ruky a závan větru znovu zesílil. Přejel mu po tváři, jako kdyby mu někdo vtiskl na kůži ledový polibek.

Ten parfém se kolem něj vznášel…, tatáž úchvatná vůně, kterou Jennifer používala, kdykoli se milovali…

Jennifer!

Prudce otevřel oči.

Jeho dech vytvářel v mrazu bílé obláčky. Několikrát zamrkal víčky a přemýšlel nad tím úkazem. Nedokázal pohnout hlavou, ale koutkem oka viděl dveře pokoje a vedle nich židli. Na ní spala Kristi a hlava jí padala dopředu.

Ve dveřích, ozářená světlem z chodby, stála žena v černých šatech.

Vysoká.

Štíhlá.

Mahagonové vlasy jí padaly na záda.

Ach bože. Nemohla to být…

Ohlédla se přes rameno a usmála se.

Přes rudé rty jí přeběhl sexy, vyzývavý úsměv, který tak dobře znal.

Měl pocit, jako kdyby se vrátil v čase. Srdce se mu málem zastavilo.

„Jennifer,“ zašeptal. Vyslovil jméno své mrtvé manželky poprvé po mnoha letech. „Jennifer.“

Zamrkal.

Byla pryč.

„Tati?“

Zabloudil očima na jedinou židli v místnosti. Kristi na něj zírala, její oči byly plné úzkosti a hladké čelo brázdila vráska znepokojení. Bože, vypadala jako její matka!

„Ty jsi vzhůru!“ Kristi okamžitě vyskočila ze židle a na řasách se jí zachytávaly slzy. „Ach bože, ty jsi v pořádku!“ vyhrkla, nakláněla se nad jeho postelí, vzala ho za ruku a tiskla ji. „Ty starej papriko, vyděsils mě k smrti!“

„Tvoje matka,“ pronesl zneklidněně a přemýšlel, jestli ztrácí rozum. „Byla tady.“

„Máma?“ Zavrtěla hlavou. „Panejo, na jakejch jedeš prášcích?“

„Ale ona tady byla.“

„Já ti říkám, že z tebe mluví morfium.“ Kristi se přes slzy smála.

„Tys ji neviděla?“

Kristi zavrtěla hlavou. „Nikdo tu nebyl. Byla jsem tu celou dobu. Jo, trochu jsem si zdřímla, ale… Bože, tady je zima.“ Otřásla se. „Jsem moc ráda, že ses probral,“ vyhrkla. „Hrozně jsem se bála… Chci říct, skoro se zdálo, že to nezvládneš… Ale ty jsi silnější než většina lidí.“

Bentz se nenechal odradit.

„Ale ona tady byla…, tvoje matka…, viděl jsem ji…, vycházela ze dveří…“

„Ani náhodou, tati, to jsem byla já. Jsi jen zmatený.“ Prohlížela si ho maličko kritičtěji a pak se podívala na dveře. Prázdné dveře. „Víš,“ řekla a obrátila se zpátky k němu, „byl jsi v komatu skoro dva týdny a já vím, jaký to je. Děsně divný. Když se pak nakonec probereš, máš to často v hlavě pořádně popletený.“

„Tys ji neviděla?“ Pokusil se posadit, ale nepodařilo se mu to. Paže měl slabé a jeho nohy… Sakra, pořád ho ještě neposlouchaly. Dokonce je ani necítil, ne tak jako paže a ramena.

„Nebyla tady,“ prohlásila Kristi s úzkostí a rychle. Jako kdyby i ona věděla, že se přihodilo něco podivného. „Podívej, musím zavolat sestru a doktora. A Olivii. Stejně už je na cestě sem, ale zabila by mě, kdybych jí nezavolala. A kolegům. Musím dát všem vědět, že jsi vzhůru.“ Vyběhla ze dveří, z těch dveří, ve kterých jen před několika okamžiky stála Jennifer.

„Byla tady, Kristi,“ zavolal Bentz. Byl si jistý, že má pravdu. To nebyla halucinace. Žádný špatný trip. Žádné pomatení z léků. Ať už mu to věřili nebo ne, on znal pravdu.

Jennifer Bentzová se vrátila.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai