Netvor

Peter James

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Thriller

Přeložila Barbora Klasová

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2000 Peter James

Ali rights reserved

Z anglického originálu Faith

(First published by Orion in 2000)

přeložila O 2002 Barbora Klasová

Redakce textu: Jaroslava Janačíková

Grafická úprava obálky © 2002 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Mia Matysová

Tisk: CENTA s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-650-X

Na památku mé matky Cornelie,

v jejíž osobě jsem ztratil nejlepšího přítele.

Poděkování

Jsem hluboce zavázán spoustě lidí, kteří se se mnou velkoryse podělili o svůj drahocenný čas, své znalosti i svou moudrost, a přispěli tak ke konečné podobě mé knihy. Zejména bych chtěl poděkovat Anně-Lise Lindeblad-Daviesové, policejnímu lékaři a koronerovi Dr. Christopheru Foresterovi, neuvěřitelně nápaditému hlavnímu policejnímu inspektorovi Davidu Gaylorovi a doktoru Nicholasi Parkhousovi, který mi dovolil nahlédnout zblízka do světa plastické chirurgie.

Neocenitelnou pomoc mi dále poskytli pan David Albert, Dr. Andrew Davey, Dr. Celina Dunneová, Dr. Ian Dunn, Dr. Bruno Von Ehrenberg, Dr. Dennis Friedman, Danny Green, Mick Harris, Amanda Hemingwayová, sestra Marion Heathová, sestra Bečky Hollandová, Dr. Bruce Katz, Rob Kempson, Dr. Nigel Kirkham, Tracy Lewis, Lynn Magos, Dr. Richard G. Mathias, Tim Parker, Dr. Rick Ross, sestra Jacqui Scottová, Dr. Geraldine Smithová, Roy Shuttleworth, pan Brent Tanner, Dr. David Veale, Elizabeth Vealeová a Arnie Wilsonová.

Jako vždy ze srdce děkuji svému anglickému agentovi Jonu Thurleyovi, své vynikající neoficiální redaktorce Sue Ansellové, své zesnulé matce a nejlepší velvyslankyni Cornelii, svému redaktorovi Hazelu Ormeovi a svým vydavatelům Simonu Spantonovi a Selině Walkerové. Mnoho slov mých díků patří Heleně, a to z tolika důvodů, že je ani není možné vyčíslit. A v neposlední řadě musím samozřejmě poděkovat trpělivému Berniemu, který vždy ležel stočen do klubíčka pod mým stolem a občas se probral ze svých dřímot, upšoukl si, rozžvýkal některý z mých kabelů k počítači, anebo rozcupoval některou z mých stránek rukopisu, která mi náhodou upadla na zem…

Peter James

Sussex, England, 1999

Prolog

Maddy Williamsová od někoho jednou slyšela, že lidé prý dokážou poznat, že se blíží jejich smrt. Anebo to někde četla. V novinách? Nebo v nějakém časopise? Četla spoustu ženských časopisů – obzvláště ty stránky, kde se probíraly lidské problémy a trápení, o lidech, kteří trpěli stejně jako ona komplexy kvůli svému zevnějšku. Příliš velké nosy, povislá prsa, odstálé uši, krysí zuby.

Existují poruchová auta, kterým se říká zmetky. Je docela možné, že stejně tak existují zmetky i mezi lidmi – z jejich genů vypadl nějaký nenápadný kód, anebo došlo k nepřesnému předání informace a v důsledku toho mají oči příliš blízko u sebe, málo prstů či zaječí pysk, anebo – podobně jako v jejím případě – mají přes půl obličeje mateřské znaménko v podobě skvrny barvy portského tvarově připomínající stát Texas. A tyto vady na kráse musí jejich oběti ukazovat na odiv po celý zbytek svého života, jako by chtěly světu říct – tak tohle mi udělaly moje geny.

S Maddy Williamsovou to bylo ale jinak. Spořila si již od svých deseti let, kdy poprvé zaslechla o plastické chirurgii v nějakém dokumentárním pořadu v televizi. Po celou dobu, kdy se na ni Danny Burton a další spolužáci či úplně cizí lidé, se kterými se náhodně setkala, dívali takovým způsobem, že si připadala jako nějaká zrůda či monstrum, si šetřila na sérii operací, které měly změnit celý její život. A měl je vykonat jeden z nejuznávanějších plastických chirurgů v Británii.

Před několika měsíci si načrtl na papír několik skic a potom jí na počítači ve své poradně ukázal, jak bude vypadat s novým obličejem, a před třemi týdny na něm začal pracovat. Nešlo jen o skvrnu připomínající mapu Texasu – nos, který měla ve tvaru skoby, bude přeměněn na nosík Cameron Diazové, její rty budou naplněny, její lícní kosti dostanou nový tvar. Po jedenatřiceti letech pekla nastane změna!

Nyní na operačním stole, obluzená tlumícími léky, s myšlenkami volně se honícími hlavou, se až bála pomyslet, že ta chvíle je tady…

že se to vážně děje! V životě se jí nepřihodilo nic dobrého. Když už se konečně k něčemu pozitivnímu schylovalo, kolečka pohánějící její osud najednou upadla a ona zůstala stát na mrtvém bodě. O takových případech už taky četla – o lidech, kterým se smůla lepí na paty. Možná, že má smůlu danou geny.

Dvě operace, které už měla za sebou, nedopadly zas tak skvěle, jak doufala. Byla rozčarovaná tvarem svého nosu, který se jí zdál příliš široký, ale chirurg jej měl dnes napravit. Dneska ji čeká jen drobná operace – nějaké prášky na obluzení, lokální umrtvení, párkrát ji zatahají za nos, a čárymáry fuk!

Až se proberu, budu mít nos jako Cameron Diazová.

Za chvíli se mi splní všechno, po čem jsem kdy toužila. Budu jako ostatní. Bude ze mě úplně normální člověk. Jako každý jiný.

Na stropě byla krémová omítka; připadala si jako v nějakém starém domě, kde ze stropu visí pavouci a lezou tam štěnice. Jsem jako kukla, ze které se co nevidět vylíhne překrásný motýl.

Stůl se pod ní lehce zachvěl a ozval se slabý drnčivý zvuk – kolečka? Najednou se ocitla pod zářícími světly. Cítila jejich žár. Jako kdybych se opalovala, pomyslela si.

Objevily se nad ní dvě postavy v zelených sterilních pláštích s obličeji skrytými za rouškami a pod pomačkanými čepicemi. Sestra s lékařem. Zahleděla se mu do očí. Minule byl jeho pohled vřelý a jiskřil dobrou náladou, teď byl však jiný – ledový bez jakýchkoliv emocí. Otřásla se náhlým pocitem chladu a neurčité předtuchy přerostly v hrůzný pocit – tuhle operaci nepřežiju.

Lidé prý dokážou poznat, že se blíží jejich smrt.

Ona však neměla důvod k žádným obavám. Vždyť jejím lékařem je Pan Miláček. Je to ten muž, který jí ukázal na počítači, jakou krasavici z ní dokáže udělat, který ji držel za ruku, když jí chtěl vrátit ztracenou sebedůvěru, který se ji dokonce snažil přesvědčit, že žádnou operaci nepotřebuje. Že skvrna na tváři a zahnutý nos jen dokreslují její charakter…

Avšak dnešní operace probíhala v nějakém zvláštním prostředí – anebo se jí to všechno jen zdá? Úzkostně pohlédla na sestru. Vřele opětovala její pohled. Její oči byly naprosto klidné a vyrovnané, snad je tedy vše v pořádku. Ale přece…

Lidé přece dokážou poznat, že se blíží jejich smrt.

Tato slova zněla hluboko v její mysli. Tuhle operaci nesmí podstoupit, musí okamžitě pryč, zrušit svou objednávku, zapomenout na celou nemocnici.

Maddy se pokusila promluvit, avšak v té chvíli se chirurg nad ní naklonil, v ruce navlečené do gumové rukavice držel bavlněný tampon, který umístil nejdřív do její levé nosní dírky a potom do pravé. Chtěla se pohnout, zavrtět hlavou, vykřiknout, ale bylo to, jako by někdo odpojil její tělo od mozku.

Pomozte mi, prosím! Bože, pomozte mi někdo! Upadala do temnoty a prázdna, poslední zbytky myšlenek zmizely dřív, než mohly být zformulovány a přeměněny v slova. Když se znovu zahleděla do chirurgových očí, najednou se jí zmocnil pocit, že v nich vidí úsměv, jako by předtím něco tajil, co už tajit nemusí.

Teď už s naprostou jistotou věděla, že dnes zemře.

1

Jednoho májového pozdního odpoledne Faith Ransomeová procházela místnostmi v přízemí svého domu, pátrala po zatoulaných kostkách lega a přitom si v duchu říkala: tak tohle je ono? Tohle je můj život? Takhle vypadá opravdu celý můj život?

Alec na ni z kuchyně volal: „Mami, mamííí! Pojď se na něco podívat!“

Ohnula se, aby sebrala jasně žlutou rohovou kostičku zpoza pohovky, a oddychla si. Ross by si jí určitě všiml. A potom by…

Zachvěla se a ucítila lehké zamrazení v žaludku. Po třech týdnech horkého, vysušujícího slunka v Thajsku se jí zdálo být v Anglii chladno. Byli doma teprve čtyři dny, avšak jí to připadalo jako celá věčnost. Přinejmenším jako čtyři století.

„Mááámííí!“

Nevšímala si jeho křiku a pokračovala nahoru. Byl to běžný rituál, při kterém kontrolovala každý schod, zda na něm nejsou šmouhy od bláta či otisky psích tlapek, nové skvrny na zdech a prasklé žárovky v lampách. Očima přejela koberec na odpočívadle a sebrala další kostičku lega, potom vešla do Alecova pokoje a obě kostičky vložila do krabice na jeho stole. Pozorně se rozhlédla kolem sebe, sebrala ze země robota-kosmonauta, Alecovy tenisky vecpala do skříňky a zavřela její dvířka, srovnala přehoz na posteli s motivy Hvězdných válek a načechrala polštář s prachovým peřím.

Spike, tlustý Alecův křeček, pobíhal v otáčecím kole ve své kleci. Smetla ze stolu několik rozsypaných zrnek krmení pro křečky a vhodila je do odpadkového koše.

Jakmile dokončila úklid, uslyšela zezdola štěkot Rasputina, jejich černého labradora, haf… haf… haf…

Ucítila nával adrenalinu. Následně zaslechla nezaměnitelný zvuk pneumatik drtících štěrk před domem.

Ucítila další vlnu adrenalinu – jako rozbouřené moře v jejím nitru. Za ustavičného štěkotu se Rasputin přesunul z kuchyně přes halu do obývacího pokoje, kde, jak Faith věděla, skočil do svého křesla přistaveného k přednímu oknu, aby viděl na svého pána.

Přijel dnes domů brzy.

„Alecu! Tatínek je doma!“ Přeběhla k ložnici, vklouzla dovnitř a vše zkontrolovala. Peřiny v dubové posteli s nebesy ustlané. Pantofle, pyžama, svršky – vše uklizené. Koupelna en-suite. Nablýskané umyvadlo. Ručníky pověšené tak, jak to má Ross rád.

Rychle ze sebe stáhla džíny, svetřík a plátěné boty, což bylo její běžné domácí oblečení. Nedělala to proto, že by ji tak těšilo vítat manžela vyparáděná, chtěla se pouze vyhnout jeho kritice.

V koupelně se zadívala na svou tvář v zrcadle. Ve skříňce měla plastikovou nádobku s pilulkami. Se svými veselými pilulkami. Bylo to už víc než měsíc, co si vzala poslední a co se rozhodla vydržet bez nich. Rozhodla se vlastními silami překonávat deprese, které se jí v posledních šesti letech od narození syna zmocňovaly. Chtěla se jich jednou provždy zbavit!

Nanesla si na oči stíny, řasy si nabarvila maskarou, rty přejela růží a na svůj nádherně tvarovaný nos (práce jejího manžela, nikoliv genů) si nanesla trochu pudru. Natáhla si dlouhé dámské kalhoty značky Karen Millen, bílou blůzu, zelenkavou vestu značky Betty Barclay a černé střevíce.

Potom si před zrcadlem pročísla vlasy. Byla přirozenou blondýnkou a měla ráda klasický styl účesu. Právě teď měla pěšinku k jedné straně, vzadu měla vlasy střižené těsně k ramenům a vepředu šikmo dolů přes čelo.

Nevypadáš špatné, holka, určité ne jako dvaatřicetiletá mamina.

Za podstatnou část svého zjevu musela samozřejmě děkovat Rossovi.

V hlavních dveřích zarachotil klíč.

Honem spěchala dolů po schodech. Dveře se otevřely a objevil se vyčerpaný obličej Rosse s rozevlátým pláštěm do deště a kufříkem rozkomíhaným pod radostnými skoky psa.

Vzala od něj kufřík i plášť, on ji odsunul stranou jako nějakou šatnářku a mechanicky k ní sklonil tvář pro letmý polibek.

„Ahoj,“ řekla. „Jak ses měl?“

„Příšerně. Ztratil jsem jednu pacientku. Zemřela mi pod rukama.“ V hlase mu zaznívala zlost i bolest, když za sebou zavíral dveře.

Ross, vysoký sto osmdesát čtyři centimetrů, s černými vlasy sčesanými dozadu a upravenými gelem do lesklých vln, vypadal jako roztomilý gangster. Na sobě měl naškrobenou bílou košili, červenozlatou hedvábnou vázanku, elegantní tmavomodrý oblek, kalhoty s ostře řezanými puky, černé polobotky vyblýskané jako podle vojenských předpisů. Zdálo se, že nemá daleko k slzám.

Při pohledu na syna se mu tvář rozjasnila.

„Tatínku, tatínku!“

Alec s obličejem opáleným z Thajska se vrhl otci do náruče.

„Ahoj, chlapče!“ Ross přivinul syna pevně k sobě, jako by ve vášnivém objetí svého dítěte hledal novou naději. „Tak co?“ zeptal se. „Co se dneska dělo? Jak ses měl?“

Faith se usmála. Ať už se cítila sebevíc bídně, pohled na lásku mezi manželem a synem jí dodával sílu a odhodlání vydržet i nadále v tomto manželství.

Pověsila jeho plášť, uložila kufřík a odešla do kuchyně. V televizi právě Homera Simpsona plísnil jeho šéf. Nalila do skleničky tři centimetry Macallanu a potom zmáčkla páčku na mrazáku značky Maytag. Do skleničky s cinkotem spadly čtyři kostky ledu.

Ross šel za ní a posadil Aleca na židli. Chlapcova pozornost se vrátila k televizi.

„Kdo zemřel?“ zeptala se Faith a podala manželovi skleničku.

Pozvedl okraj sklenky proti oknu a dřív, než dopustil, aby se ho dotkly jeho posvátné rty, se přesvědčil, zda je čistý, zda na něm nezůstaly stopy od rtěnky anebo bůhví od čeho.

Jeden centimetr whisky zmizel v jeho útrobách. Natáhla k němu ruce, uvolnila jeho kravatu a vlažně ho objala. To bylo maximum, co v dané chvíli mohla udělat a co chtěla udělat. Potom se odtáhla.

„Dneska jsem dal dva góly, tati!“

„Ano, dal dva góly,“ potvrzovala synova slova s hrdostí Faith. „To je skvělé!“ Ross se postavil za svého syna a znovu ho objal. „Dva góly?“ Alec přikývl a svou pozornost přitom dělil mezi projevy chvály a pořad na televizní obrazovce.

Úsměv se z Rossova obličeje pomalu vytratil. „Dva góly!“ opakoval znovu, ale jiskry z jeho očí již zmizely. Pohladil Aleca po hlavě a řekl: „To je vážně skvělé!“ Potom odešel do své pracovny. Tam se usadil do kožené sedačky značky Parker Knoll, aniž se převlékl, což bylo značně nezvyklé. Sklopil opěradlo, co to jen šlo, opěrku na nohy dal do nejvyšší polohy a zavřel oči.

Faith ho pozorovala. Očividně trpěl, avšak ona s ním necítila žádný soucit. Část jejího vědomí si dosud přála, aby to mezi nimi bylo zase jako dřív, teď už si to však víceméně přála jen kvůli Alecovi, a ne kvůli sobě.

„Zemřela. Nemůžu tomu uvěřit, že mi mohla něco takového udělat.“

Zeptala se tiše: „Pacientka?“

„Ano, jedna zatracená pacientka. Proč musela ksakru chodit právě ke mně a umřít mi pod rukama?“

„Co se stalo?“

„Alergická reakce na anestetika. To už je letos druhý případ, panebože.“

„Kdo jí je podal? Nějaký anesteziolog? Tommy?“

„Ne, Tommy je pryč. Nikoho jsem k tomu nezval. Jednalo se jen o drobnou opravu, proboha – jenom úprava velikosti nozder. Použil jsem lokální umrtvení – u takového zákroku není nutná celková anestézie. Mohla bys mi podat doutník?“

Faith přešla k tabákové skříňce v jídelně, vyndala z ní doutník značky Montecristo číslo 3, ořízla jeho konec tak, jak to měl Ross rád, a odnesla jej zpátky do místnosti. Potom škrtla zapalovačem značky Dupont a on několikrát zhluboka zatáhl a otáčel koncem doutníku, dokud se rovnoměrně nerozhořel.

Vypustil ke stropu dlouhý obláček kouře a potom se se zavřenýma očima zeptal: „Jak ses měla?“

Nejraději by odpověděla Nestálo to za nic, ostatně jako téměř každý den, ale neudělala to. „Dobře. Měla jsem se fajn,“ řekla.

Mlčky přikývl. Potom pronesl: „Miluju tě, Faith. Nemohl bych bez tebe žít. Ale ty to, doufám, víš?“

Ano, věděla to. A to byl právě ten největší problém.

2

Malý chlapec stál na temné pěšině v zahradě ukryté před dopadajícím světlem z ulice. Nad jeho hlavou, v této teplé zářijové noci, prosvítala slabá záře žárovky skrz zatažené závěsy za otevřeným oknem.

Po silnici se blížilo auto a on se přitiskl zády ke zdi. Bylo slyšet, jak řidič v zatáčce přeřadil, a potom vůz zmizel v dáli. Odkudsi z ulice sem zaznívala slova nové písničky s názvem „Love Me Do“ puštěné hlasitě z rádia. Skrčil nos, když k němu zavanul zápach z popelnic vedle něj.

Vítr pohnul závěsy a přes boční zeď bez oken, kterou měl za zády, přelétl světelný pruh. Někde poblíž zaštěkal pes a potom se rozhostilo ticho. V nastalém tichu slyšel ženský hlas. „Ano, ach, můj bože, ano! Udělej mi to, prosím, ano, udělej mi to, ještě, ještě, ano, ach, ano!“

V pravé ruce svíral chlapec těžký olejový kanystr s kulatým šroubovacím uzávěrem a ostrým držadlem, které se mu bolestivě zarývalo do dlaně. Na boku kanystru byla natištěna slova SHELL OIL. Kanystr byl cítit stejně jako motor nějakého auta. Teď v něm byly necelé čtyři litry benzinu, které odčerpal z nádrže otcova morrise.

V kapse měl krabičku se sirkami.

V srdci ho tížila nenávist.

3

Rossovo semeno jí stékalo po stehnech. Faith ležela bez hnutí a z dálky naslouchala proudu jeho moče. Skrz roztažené závěsy dopadalo do místnosti tlumené světlo rozbřesku a na horizontu se rýsovaly ostré tvary košatých buků obsypaných zeleným listím. Z rádiového budíku umístěného na opačné straně postele se linul tlumený tok zpráv s ponurými novinkami z války v Kosovu. Potom nezbytná kontrola času – je právě 6 hodin 25 minut, středa 12. května.

Natáhla se pro kontaktní čočky. Zvedla nádobku a odšroubovala její uzávěr. Ještě dvacet minut, a bude muset vzbudit Aleca, dát mu snídani, odvést ho do školy a potom…?

Poslední dobou měla žaludek jako na vodě, a dnes to snad bylo ještě horší. Najednou jí hlavou bleskla myšlenka. Jsem snad těhotná? Bože, jen to ne.

Rok po narození Aleca se začali pokoušet o druhé dítě, ale nepodařilo se jim to. Po roce jí Ross vyjednal nějaké testy, ukázalo se však, že u ní je všechno v pořádku. Problém byl zřejmě na jeho straně, jenže on se s tímto faktem nedokázal smířit a striktně odmítal návštěvu jakéhokoliv specialisty.

Zpočátku se na něj Faith zlobila, ale postupem času si uvědomila, že je to pro ni vlastně požehnání. Milovala Aleca celým svým srdcem, ale dával jí pořádně zabrat bez nároku na oddech a odčerpával jí tolik energie, že si nedovedla představit, jak by se dokázala starat ještě o další dítě.

Zároveň si uvědomovala, že hlavním důvodem, proč stále zůstává v tomto manželství, je fakt, že si nedokáže představit život bez Aleca. Kdyby odešla, Ross by v žádném případě nedovolil, aby Alec zůstal při jejích depresivních náladách s ní. Ve svém stavu by ho snad sama ani nezvládla. Nehrálo v tom roli, jak moc měl Ross Aleca rád. Alec měl v sobě Rossovy geny a s tím se nedalo nic dělat. Láskyplným přístupem a výchovou se jí snad podaří rozvinout v něm všechny kladné vlastnosti, které po Rossovi podělil, a ty špatné odsunout do pozadí.

Z koupelny se ozval Rossův hlas. „Co si vezmeš dnes večer na sebe, miláčku?“

Rozum do hrsti, rychle. „Myslela jsem si, že si vezmu ty tmavě modré šaty – od Vivienne Westwood, jak jsi mi je koupil.“

„Můžeš se mi v nich předvést?“

Natáhla si je na sebe. Vyšel z koupelny, nahý s mokrými vlasy a kartáčkem v ústech zůstal stát a zíral na ni. „Ne. To není to pravé. Pro dnešní večer se mi zdají být příliš frivolní.“

„Tak ty černé z taftu – Donna Karan?“

„Ukaž mi je.“

Zašel zpátky do koupelny a potom se znovu objevil s pěnou na tváři a jedním hladce vyholeným pruhem.

Otočila se kolem své osy.

„Ne – ty se hodí spíš do bálu. Jdeme jen na večeři.“ Přešel přes pokoj k jejímu šatníku, očima přelétl ramínka, vytáhl jedny šaty a odhodil je na pohovku, potom další a další.

„Musím vzbudit Aleca.“

„Hoď na sebe ještě tyhle. Musíš vypadat dobře – je to dnes velmi důležité.“

Odvrátila hlavu a rty se jí zkřivily do úšklebku. Vždycky je to velmi důležité. Přesto si šaty navlékla. A další. A další. Pohled do zrcadla jí na náladě nepřidal. Vlasy vypadaly příšerně, byly celé pocuchané, a to odporné deštivé počasí v posledních dnech ji připravilo o poslední stopy po opálení, takže se její barva pleti vrátila k obvyklé ranní bledosti. Připadala si, jako by právě vylezla z hrobu. Její přítel, Sammy Harrison, jí před několika lety důvěrně sdělil, že když jí to výjimečně sluší, tak se trochu podobá Meg Ryanové po flámu. Dnes jí to neslušelo ani za mák.

„Potřeboval bych tě ještě vidět v botech,“ volal na ni z koupelny, dlouhými tahy přitom odstraňoval poslední zbytky pěny ze své tváře a pozoroval její odraz v zrcadle. „A s kabelkou.“

Deset minut před sedmou byl oblečen a kouskem gázy si vysoušel krvavý flíček na bradě. Na posteli byly rozloženy šaty, boty, kabelka, náhrdelník a náušnice. Alec ještě stále spal.

„Fajn, tohle vypadá dobře. Večer si vyčeš vlasy nahoru.“ Uchopil její obličej do svých dlaní, políbil ji lehce na rty a zmizel.

Jak je ten život proklatý, pomyslela si Faith. Ne snad proto, že se člověk svým životem blíží pomalu, ale jistě k smrti, ale proto, že se z něj postupem času stává někdo docela jiný, než kým si na počátku přál být.

Všechny ty vytoužené sny, které má člověk na škole, všechny ty zázračné příběhy, o nichž se člověk dočítá v časopisech, o boháčích, kteří mají snad úplně všechno. Po ničem takovém Faith nikdy netoužila a nikomu nic nezáviděla. Její otec, laskavý a trpělivý muž, byl upoután na lůžko, a ona si ze svého dětství nepamatovala nic jiného než to, jak pořád musela pracovat, aby pomohla matce uživit rodinu. Každou sobotu a neděli trávila v obývacím pokoji na zemi a stehovala palce k rukavicím vyráběným v místní továrně, ve které byla její matka zaměstnaná na půl úvazku. Od dvanácti let odcházela z domova ve tři čtvrtě na šest, aby před školou stačila ještě roznést noviny.

Faith nikdy netoužila po bohatství. Bojovala však proti lhostejnosti a usilovala o to, aby si našla platné místo ve společnosti. Nebyl to žádný plán, pouze jednoduchá filozofie. Vždycky doufala, že když bude mít jednou děti, naučí je vážit si světa a vychová z nich slušné lidi. Přála si, aby se jí podařilo zajistit pro ně šťastnější dětství, než měla ona sama.

Teď, ve dvaatřiceti letech, byl však její život na hony vzdálen jejím skromným představám i snům z mládí. Byla provdána za plastického chirurga, zámožného perfekcionistu, a žila v domě, který byl až nesmyslně impozantní a velkolepý. Věděla, že by to měla považovat za boží požehnání, jak jí jednou řekla matka. Ale ona bude vždycky vidět věci jinak než matka – alespoň v to doufala.

Rozhodla se, že nepojede do místní lékárny, a namířila si to raději do Burgess Hill, nejbližšího města, kde byla velká lékárna Boots.

Když čekala ve frontě na parkoviště a pozorovala zataženou oblohu, měla pocit, jako by ji mraky tlačily svou tíhou k zemi. Prstem si netrpělivě poťukávala do předních zubů a uvědomila si, jak se v důsledku napjatých nervů chvěje. Ten nedefinovatelný strach, který byl součástí jejích depresí, spolu s naprostým nedostatkem energie a občasným, velice znepokojivým zjištěním, že se pohybuje někde mimo svou tělesnou schránku, ji nikdy nadlouho neopouštěl. Byla ráda, že nechala kapsle Prozacu ve skříňce v koupelně. Kdyby je měla s sebou v kabelce, určitě by si teď jednu vzala.

Před sebou měla jen jedno auto řízené starší dámou, která zastavila příliš daleko od automatu a teď musela otevřít dveře, aby dosáhla na parkovací lístek. Faith pohlédla na počítadlo tachometru: 13,2. V duchu tuto vzdálenost zdvojnásobila na cestu domů. A potom ji ještě jednou zdvojnásobila, protože večer bude muset odjet na nádraží, odkud se vlakem přesune do Londýna na večeři s Rossem, a potom se autem z nádraží zase vrátit. Dohromady to dělá 52,8 kilometru, které se na počítadle objeví – Ross kontroloval tachometr každý den.

Aby měla pro svůj výlet vysvětlení, zastavila se v supermarketu a udělala veliký nákup potravin. Takhle to bylo jednodušší – nejlepší bylo vyhýbat se minám a léčkám, které jí Ross v každodenním životě nastražoval. Tímto způsobem se jí podařilo dosáhnout jakéhosi klidu – alespoň v době plného vědomí, když ne v době spánku, kdy ji tížily horečnaté sny. Sny, ve kterých se bez přestání opakovalo stále stejné téma.

Kdy se začal můj život s Rossem měnit?

Najde v minulých dvanácti letech moment, ve kterém se Ross změnil z milého, starostlivého a dobrosrdečného manžela, kterého milovala celým svým srdcem, v odporného netvora, jehož příjezdu domů se dennodenně hrozila? Byla v něm tato stránka osobnosti vždycky skryta? Zaslepila ji snad v těch předcházejících opojných letech její láska k němu, anebo vyhlídky na přepychový život, že si nikdy ničeho nevšimla?

Anebo to tak dokonale maskoval?

A proč to teď vidí pouze ona? Proč to nevidí i její matka a přátelé? Na to ale již znala odpověď. Ross jim nikdy nedal možnost něčeho takového si všimnout – dokázal každého okouzlit. Ačkoliv medicína nebyla schopná otci ani v nejmenším ulehčit jeho pomalý, bolestivý a nedůstojný odchod c tohoto světa trvající dvacet mizerných let, její matka stále chovala ke všem lékařům bezmeznou úctu. Obdivovala Rosse – a možná do něj byla dokonce sama tak trochu zamilovaná.

Občas se Faith v duchu ptala, jestli snad chyba neleží v ní samé. Očekávala toho snad od svého manžela příliš? Dokáže snad kvůli své depresi vnímat jen to špatné a přehlížet vše dobré? I teď spolu občas prožívají šťastné chvíle a příjemné dny, ačkoliv nakonec stejně všechny pod vlivem jeho nálady a kritiky zhořknou. Během nedávné dovolené v Thajsku se snažila ze všech sil, jako by to byl její poslední pokus o záchranu manželství a o návrat k tomu, jaké to bylo na začátku. Snažila se ze všech sil, ale city, které k němu chovala dřív, se nevrátily. V životě existují určité hranice. K nim můžete každého dostrkat, ale dál to nejde. Pokud je překročíte, vše se nenávratně změní. Piloti tomu říkají kritický bod – je to ten okamžik, kdy už je ranvej příliš krátká na to, aby se přerušil start, kdy už se musí jenom vzhůru. Buď vzhůru, nebo se rozbít. A v tomto bodě byla právě ona. Až sem ji Ross dotlačil. V prvních letech ho Faith tolik milovala, že mu dovolila cokoliv. Tolik mu důvěřovala, že překonala bolest a vydržela nesnáze šesti operací. Změnil ji z obyčejné ženy na ženu, řekněme, méně obyčejnou. Určitým způsobem to bylo lichotivé. Nejdřív ji bavilo, když s ním jezdila po konferencích a on ukazoval přihlížejícím, jaké změny udělal na jejích rtech, očích, puse, nosu, tvářích, bradě a prsou. Po dvanácti letech manželství to byla určitá odměna – dokázal jí tím zvednout sebevědomí. V současné době ho ovšem se stejnou vervou podkopával.

Ukrytou v podkrovní ložnici, kterou jen zřídkakdy používali, shromažďovala hromadu knih a časopisů s články o manželských problémech. Stále dokola četla Muži jsou z Marsu a ženy z Venuše, a dokonce nechala tuto knihu několikrát ležet různě po domě, v naději – či lépe řečeno v sebeklamu – že by ji snad Ross mohl zdvihnout a začíst se do ní. Nedávno se také připojila na internetu do diskusního kanálu pro zneužívané ženy. Měla plnou hlavu rad. A plánů.

Život může být zase pěkný, pomyslela si. Musím najít způsob, jakým ho znovu pěkným udělám – pro Aleca i pro mě.

V náhlém záchvatu rozhazovačnosti nakoupila na zítřejší večeři několik zmrzlých humrů – Rossovo oblíbené jídlo, několik kořeněných kuřecích křidélek, kterým přišel Alec na chuť v Thajsku, a také jeho oblíbenou křupavou karamelovou zmrzlinu. Potom si vzpomněla, že koupí ještě dvě balení pudinku s rozinkami pro matku, která má dnes večer přijít na hlídání.

Ach, Rossi, proč se stále snažím tě potěšit? Chci si snad vykoupit pár okamžiků klidu? Anebo si sama sobě snažím namluvit, že když k tobě budu dostatečně milá, že mě necháš odejít z našeho manželství a dovolíš mi odvést s sebou i našeho syna?

Zahnula se svým Range Roverem na soukromou příjezdovou cestu, minula obrovské kamenné koule umístěné na vrcholcích sloupů s módní mosaznou cedulkou hlásající Panství Little Scaynes. Příjezd k alžbětinskému sídlu byl přímo fantastický – po oblázkové cestě lemované stromy a rododendrony vzhůru k domu se štítem porostlým břečťanem – srdce jí vždycky vzrušením poskočilo, když se vracela domů.

Bylo to nádherné místo, o tom nemohlo být sporu, v překrásném prostředí, na úpatí měkkých zaoblených tvarů pohoří South Downs. Deset ložnic, přijímací salon, knihovna, pokoj s kulečníkem, jídelna se stolem pro třicet osob, pracovna, prostorná kuchyně s dubovou podlahou a další akr různých užitkových prostorů. Přesto žádná z místností – snad až na jídelnu – nepůsobila příliš velkým dojmem, když byli doma pouze sami. Dům byl dostatečně útulný na to, aby se v něm člověk cítil doma, a zároveň dostatečně veliký, aby s ním mohl Ross udělat dojem na své kolegy a na občasné novináře či reportéry z televize.

K domu patřilo čtrnáct akrů zahrad a pozemků. Kdysi, když tu bylo ještě skutečné manské panství, patřilo k domu několik stovek akrů polí a pastvin, ale během několika minulých století rozprodali předešlí majitelé mnoho akrů pozemku i s hospodářskými staveními. Co zůstalo, bohatě stačilo – krásné trávníky, vzrostlý sad s jabloněmi, hrušněmi, švestkami a třešněmi, jezírko a hustý lesík, který by bylo potřeba prořezat. Návštěvy, které přijížděly na odpoledne či víkend, si tu připadaly jako v pohádce.

Přesto se tu Faith necítila moc dobře. Tísnivou atmosféru umocňovala úzká okna s tabulkami zalitými do olova, díky kterým bylo uvnitř stále šero, hustý les, neuvěřitelně pompézní a zdobené komíny – a pověst o ženě, která byla do jednoho z nich zazděna. Šlo o manželku muže, který to tu vše postavil, a jak se ve vesnici povídalo, v noci tu bývalo slyšet bušení a klepání, jak se pokoušela dostat ven. Faith nikdy nic podobného neslyšela, ačkoliv pověsti beze zbytku věřila a někdy měla pocit, že je tu uvězněná úplně stejným způsobem. Občas když vešla do prázdného domu a procházela prostornou temnou chodbou, uvědomovala si ostrý tikot dědečkových hodin, umístěných v úpatí vyřezávaného schodiště, a s hrůzou hleděla do úzkých štěrbin v hledí brnění, která Ross sbíral, zda se tam neobjeví nějaký duch.

Dnes se nemusela bát samoty. Byla středa a v domě byla posluhovačka: Faith slyšela z jedné z ložnic vzdálený bzukot vysavače. Byla ráda, že tu je paní Foggová, zároveň však byla ráda, že pracuje nahoře. Uklízet uměla skvěle, ale nedokázala mluvit o ničem jiném než o Anglii a o řadě neštěstí, která ji přivedla k tomuto povolání. Stále zdůrazňovala, že není jen tak ledajaká uklízečka, kdyby bylo po jejím, je něčím mnohem víc.

Faith spěšně zanesla nákup do kuchyně a než se dala do vybalování, vyndala z igelitové tašky testovací balíček na graviditu a přečetla si pozorně návod. Paní Foggová stále nahoře luxovala.

Faith vyndala z balíčku malou plastikovou nádobku, pipetu a plastikovou testovací destičku, odebrala se do koupelny v přízemí a zamkla za sebou dveře. Vyprázdnila se do nádobky. Potom natáhla do pipety trochu své moči a přesně podle instrukcí nakápla asi pět kapek do zářezů na destičce.

Vrátila se jí ranní nevolnost a v hlavě cítila horkost jako při slabé horečce.

Červené znaménko znamenalo minus.

Modlila se za červené znaménko.

Dívala se všude kolem sebe, jenom ne na hodinky. Prohlížela si malby koní na zdech, staromódní mosazné kohoutky nad zářivě bílým umyvadlem, smaragdově zelené tapety, kupu časopisů National Geographic vyskládaných na poličce vedle mísy. Všimla si pavučiny nahoře v rohu a v duchu za ni vyčinila paní Foggové. Potom pohlédla dolů a pozvedla destičku k očím.

Pro jistotu se podívala dvakrát a potom porovnala výsledky s instrukcemi na papíře.

Negativní!

Červené záporné znaménko zaplňovalo centrální okénko na destičce. Spolu s úlevou ji opustila i žaludeční nevolnost.

4

Oliver Cabot byl dnes večer rozptylován spoustou věcí, ze všeho nejvíc však jeho pozornost přitahovala žena sedící u vedlejšího stolu. Už dvakrát se mu podařilo zachytit její pohled – zdálo se, že je velmi znuděná svými společníky u stolu.

Přijal pozvání na tuto večeři v Královské lékařské společnosti pořádanou jednou z největších farmaceutických společností Bendix Schere nikoliv z lásky ke své profesi, ani snad z obdivu vůči hostitelské společnosti, protože ve skutečnosti touto organizací opovrhoval. Spíše měl zájem udržet krok s nejnovějšími objevy v medicíně a zcela se nevyčleňovat z profese, které stále méně důvěřoval. Teď mu však žena, sedící na vzdálenějším konci kulatého dvanáctimístného stolu za zubatou siluetou lahví od vína a džbánků s vodou, s prameny blonďatých vlasů rámujících její obličej – velice jemný obličej, spíš milý než klasicky krásný – někoho začala připomínat, a on stále nemohl přijít na to, kdo by to mohl být. Konečně to má.

Meg Ryanová!

„Dovedeš si to představit, Olivere, trvalo nám dvanáct let, než se nám podařilo vyvinout Tyzolgastrine.“ Johnny Ying, viceprezident společnosti Zámořský marketing, napůl Číňan, napůl Američan s brooklynským přízvukem a ježatými vlasy, ochutnával právě pěnový dortík. „Šest set milionů dolarů padlo na výzkum. Dovedeš si představit, kolik společností na světě by si mohlo dovolit pustit takový balík?“

Tyzolgastrine byl považován za revoluční lék proti vředům. Nedávno byl zařazen Etickou komisí Světové zdravotnické organizace mezi sto nejvýznamnějších objevů medicíny ve dvacátém století. Málokdo ovšem věděl, že Etická komise Světové zdravotnické organizace je financována právě Bendix Scherem.

„Nemuseli jste utrácet tolik peněz,“ poznamenal Oliver.

„Jak to?“

S pokřiveným úsměvem pronesl: „Vy jste nevynalezli Tyzolgastrine, pouze jste jej ukradli. Začali jste ho prosazovat na trhu ve chvíli, kdy jste utratili čtyři sta milionů dolarů ve snaze pohřbít projekt léčení vředů antibiotiky. Nemusíš ze mne dělat vola.“

Meg Ryanová naslouchala hubenému, plešatému muži, který jí něco nadšeně vypravoval, zatímco ona pouze pokyvovala hlavou. Řeč jejího těla Cabotovi napovídala, že si toho muže nevšímala ani za mák. Uvažoval, o čem si asi povídají. Zahleděný jejím směrem se s ní najednou setkal očima, ona však svůj pohled okamžitě odvrátila.

„Ten motor úplně normálně chodil, rozumíte, úplně normálně chodil. A oni, že se to musí celé vyměnit. Víte, co jsem udělal já? Vzal jsem hlavy do jedné firmy v Tucsonu, vyleštil jsem je, seškrábal jsem z nich povlak…“

Faith se musela podívat na visačku s jeho jménem, aby si připomněla, s kým vlastně mluví. Dighton Carver, viceprezident, marketing. V uplynulých patnácti minutách jí vyprávěl o automobilových motorech. Předtím si povídali o jeho rozvodu, o jeho nové ženě a staré ženě, o jeho třech dětech, jeho domě, jeho silné lodi a o jeho práci. Zatím se jí ještě nezeptal ani na jednu věc týkající se její osoby. Společník, kterého měla po pravici, se jí na začátku jídla silným a znělým hlasem představil a potom se začal bavit s ženou sedící po jeho levici a vydržel to po celých pět chodů, které byly zatím podávány.

Její moučník ležel netknutý na talířku. Ranní nevolnost se opět vrátila, a tak nesnědla téměř nic. Tyto společenské akce Ross miloval a ona nenáviděla. Byla ráda ve společnosti jednotlivých lékařů, avšak když se sešla podobná smetánka a začala tvořit tuto nepřehlednou en masse, cítila se být tak trochu outsiderem.

Rossovi, synovi úředníka, dnes slavnému plastickému chirurgovi, ostatní kolegové nadbíhali a projevovali mu svou úctu. Jeho jméno bylo vytištěno na menu, na levé stránce, přesně naproti jehněčím medailonkům v cibulové omáčce a naproti Bâtard Montracher ’93 a Langoa Bartoň ’86. Bylo zařazeno abecedně ve stejném sloupci jako královský gynekolog a spousta dalších významných lékařů. Byl jedním z čestných hostů: MUDr. Ross Ransome (Plast, chirurg).

Navzdory všemu byla pyšná, když viděla jeho jméno vytištěné na slavnostním menu, uvědomujíc si, že svým skromným podílem také trochu přispěla k jeho úspěchu. Na Rossovo naléhání navštěvovala hodiny řečnického přednesu, aby se zbavila svého provinciálního londýnského přízvuku a naučila se mluvit vytříbeně a kultivovaně. Čtyři roky se poslušně prokousávala seznamem knih, který pro ni Ross vypracoval: klasiky, velkými básníky, Shakespearem, velkými filozofy, starověkou i moderní historií. Chvílemi si připadala jako Eliza Doolittleová v My Fair Lady – anebo, jak by Ross spíše řekl, jako v Shawově Pygmalionu (ten už měla na svém seznamu také odškrtnutý).

Mnohokrát se sama sebe ptala, proč se do ní Ross vlastně zamiloval. Změnil jí tvář, prsa, hlas a doplnil její vzdělání. Občas ji napadalo, že ho přitahuje snad právě proto, že je tak tvárná a poddajná. Snad v ní viděl něco jako tabula rasa, ze které mohl dle svých představ vytvořit dokonalou ženu. Možná právě to vyhovovalo jeho zvláštní povaze.

Teď ji zrovna pozoroval, seděl naproti u velkého kulatého stolu vedle krásně opáleného muže s ještě nádhernějšími zuby, který mu něco soustředěně vykládal a hlavní body svého projevu podtrhoval máchavými pohyby ruky. Po Rossově pravici seděla žena s mohutnou, peroxidem vybělenou hřívou, která si evidentně nechala několikrát vyhladit vrásky na obličeji. Její kůže budila dojem naprosté nepřirozenosti, vypínala se od lícních kostí a svalů směrem k očím, takže se dívala na své okolí poněkud vyděšeným a vytřeštěným pohledem, zatímco ústa měla stažena do permanentního úsměvu. Není žádná naděje, že by se Ross o ni mohl zajímat jinak než z profesionálního hlediska, pomyslela si Faith.

Škoda.

Faith přejela pohledem po ostatních hostech, zda tu neobjeví nějaké známé tváře, když tu zjistila, že muž, který ji pozoroval před několika minutami, se na ni opět dívá. Pohlédla na Rosse, avšak ten byl pohroužen do rozhovoru, potom se znovu zahleděla na neznámého muže. Jejich pohledy se setkaly a on se usmál. Polichocena uhnula očima a s pocitem zvědavého dítěte se snažila potlačit provinilý úsměv. Už je to dávno, co s někým flirtovala, a musela uznat, že je to docela pěkný pocit, zkalený pouze Rossovou přítomností a jeho případným hněvem, kdyby si něčeho všiml.

Pohlédla zpátky. Muž se na ni stále díval. Rychle sklopila zrak, uvědomujíc si, že se začíná červenat.

„Nechal jsem taky zkontrolovat pružiny tlumičů, tlumiče, brzdy – dali mi tam matice ze závodního speciálu…“

Znovu přestala vnímat nepřetržitý tok informací ze strany svého společníka a nenápadně se zadívala k druhému stolu. Její nápadník byl zabrán do rozhovoru s nějakým mužem z Orientu sedícím po jeho levici, a tak si ho mohla blíže prohlédnout. Byl asi tak stejně starý jako Ross, něco přes pětačtyřicet, odhadovala, něčím se však lišil od ostatních, zatím však nedokázala přijít na to, čím.

Seděl se vzpřímenými zády, vysoký a štíhlý. Na očích měl moderní brýle s drátěnými obroučkami a jeho obličej, pod změtí kudrlin, měl vážný a intelektuální výraz. Na krku měl poněkud větší, nepříliš dokonalý motýlek, a na sobě úhledný černý saténový oblek předepsané úrovně, ve kterém působil poněkud lehkomyslně.

Kdo jsi? pomyslela si. Musím přiznat, že se mi vážně líbíš.

Snad by to mohl být nějaký vědec – možná pracuje ve výzkumném a vývojovém úseku hostitelské farmaceutické společnosti.

Z úvah ji vytrhlo bouchnutí kladívka. Olivrejovaný řečník pronesl: „Dámy a pánové, povstaňme laskavě a připijme na počest hostitele.“

Když se znovu posadili, Ross vyndal z kapsy tubu, odšrouboval z ní uzávěr a vyndal z ní dlouhé havana. Teď se na ni díval s pokřiveným, drsným úsměvem, který říkal: „Viděl jsem, jak ses na něj dívala, moje milá. Moc dobře jsem to viděl.“

5

V domě byly dva byty. V zadní části budovy byl kovový požární žebřík, vedoucí ke dveřím se skleněnými výplněmi v kuchyni bytu v prvním patře.

Chlapec právě vyšplhal po žebříku, balancuje pod tíhou pětilitrového kanystru s benzinem, neslyšně našlapoval teniskami na kovové příčky. Bylo mu jedenáct, na svůj věk byl však vysoký a cizí lidé jen zřídkakdy odhadli, kolik mu ve skutečnosti je; náhodný pozorovatel by mu mohl hádat tak šestnáct. Věděl, že si nikdo nevšimne šestnáctiletého chlapce, který se projíždí v jedenáct večer ztichlými ulicemi v jižní části Londýna, a nikdo si ani nemohl všimnout kanystru, který převážel ukrytý pod větrovkou.

Písnička ‚Love Me Do‘ od Beatles, nové skupiny, kterou teď ukazovali pořád v televizi, ještě nebyla u konce. Zároveň bylo slyšet vzdálené výkřiky a smích, jako by dole v ulici někdo pořádal večírek. Refrén písničky se stále dokola opakoval, což v něm umocňovalo jeho nenávist.

Přede dvěma hodinami vešel do jeho pokoje otec, aby mu dal dobrou noc, a o hodinu později ho chlapec slyšel, jak si Šel sám lehnout. Půl hodiny po otcově odchodu vylezl oknem ven ze svého pokoje a sešplhal po okapové rouře. Až se vrátí, dostane se nahoru stejnou cestou.

Plánoval už měsíce každý detail, od náplastí na propíchnutou duši, přes náhradní žárovky do světla na kole zabalené do hedvábného papíru v brašně na nářadí pod sedlem, až po staré gumové rukavice, které si právě nasadil. Nic mu neušlo, měl obrovský smysl pro detail a zároveň byl velice zručný. Nekonečně dlouho se cvičil v tom, aby dokázal uměle vytvořit ze svých peřin iluzi spícího těla. Na polštář uložil paruku, kterou zakoupil v obchůdku s žertovnými předměty, ostříhanou a nabarvenou, aby připomínala jeho vlastní vlasy.

Na kole si nesčetněkrát projel trasu od svého domova sem, a časy si pečlivě měřil, zároveň si připravil i odpověď, kdyby ho náhodou zastavil policista, včetně smyšleného jména a adresy. Musel jen čekat na noc, kdy nebude svítit měsíc, avšak zároveň nebude ani pršet, aby zminimalizoval možnost jakýchkoliv stop.

Minulé noci, když ležel s otevřenýma očima a přemýšlel o všech možných komplikacích, které by mu mohly pokazit jeho plány, byl nervózní. Teď, když už byl na místě, se cítil být klidný a uvolněný.

Klidnější, než kdy v životě vůbec byl.

6

Ve tři čtvrtě na jednu ráno v bývalém podkrovním ateliéru nedaleko Portobella Road usedl Oliver Cabot ke svému pracovnímu stolu vyrobenému ze dveří jednoho zničeného indického chrámu.

S rukou na myši hleděl na obrazovku svého Maca, zatímco se na ní centimetr po centimetru odkrývala barevná fotografie Rosse Ransoma.

Už byla téměř celá. Jako by mu to mohlo pomoci, klikl kurzorem na posuvnou lištu a posunul obraz, napravo, potom nahoru i dolů, ale bezvýsledně. Jediné, co teď viděl, byla horní půlka chirurgovy hlavy a zřejmě nějaké poličky s knihami v pozadí.

Zívl. V nastalém nočním tichu mu hučení počítačového větráku připomnělo zvuk motorového letadla. Ze stolu se na něj smála fotka Jakea v rámečku z želvoviny, zalitá ostrým světlem z jeho lampičky.

Pihovatý Jake, s hnědou ofinou a děravým úsměvem – dva horní zuby mu chyběly, ukradla mu je nedávno Zubní víla a bylo mu odepřeno, aby mu mohly narůst nové.

Jake, jakoby zmrazený v čase, jak vybíhá z dveří jejich domku Santa Monica v Benátkách, obráceného čelem k vodě, s výhledem na kanál s děsivým puchem vypouštěných splašků. Jake, na svém zbrusu novém horském kole, netušící ještě, jaká hrůza na něj za pouhých pět dnů čeká.

Zase se mu stáhlo hrdlo, jako vždycky, když dovolil vzpomínkám vystoupit napovrch. Oliver pohlédl zpátky na obrazovku, pohnul kurzorem a posunul obrázek nahoru. Teď už viděl Rosse Ransomea v celé jeho kráse, avšak k jeho zklamání nikdo jiný na obrazovce nebyl. Žádná Faith Ransomeová.

Nejseš náhodou praštěnej, pomyslel si, co jsi to za melancholickýho blázna, když v tuhle noční hodinu pátráš po fotce manželky úplně cizího chlapa, po fotce ženy, se kterou se vůbec neznáš?

Jo, jsem praštěnej. Jsem praštěnej a melancholickej Oliver Cabot.

7

Ve voze bylo ticho. Ross jel velmi rychle. Silnice byla zalitá ve tmě, ze které se občas vyřítila oslnivá světla, ve chvíli je minula a celý prostor se znovu zahalil do tmy. Z přehrávače se linuly tóny Brahmse, truchlivá melodie houslí, jako by to byla předehra k něčemu špatnému, co je čeká. Interiér Astonu Martina byl prosycen vůní Rossových doutníků a kůže.

Její otec také kouřil doutníky, a tak si na něj při této vůni vždy vzpomněla, i na jejich malý řadový domek. Vzpomínala na chvíle, kdy otcovy paže konečně přestaly pracovat, a ona si sedla na kraj jeho postele, zatímco on sevřel tvrdošíjně rty okolo promáčeného konce doutníku, pohlédl na ni se zoufalým úsměvem a pronesl: „Alespoň pusa mi ještě funguje. Můžu ještě pořád děkovat Bohu, že mě stvořil.“

Faith se myšlenkami vrátila k muži, k cizinci, který stál v tlačenici u baru, když bylo po proslovech. Byl tam sám. Stačilo udělat čtyři kroky, a ocitla by se vedle něj. Ross v té chvíli dokonce ani nebyl v místnosti; zůstal u stolu a s někým diskutoval. Pouhé čtyři kroky. Nakonec potlačila pokušení a místo toho se vložila do rozhovoru mezi Felicity Beardovou – jednou z mála manželek lékařů, kterou měla ráda – a ještě nějakou jinou dámou a hovořila téměř výhradně o jejich dovolené v Thajsku, dokud se po jejím boku nezjevil Ross a neoznámil přítomným, že se budou muset bohužel rozloučit, protože ráno musí brzy vstávat.

„Viděl jsem tě,“ pronesl chladně.

„Co jsi viděl?“

Znovu ticho. Pouze tklivé tóny houslí uprostřed temné noci. Vedle silnice se zaleskla cedule ukazující směr na Brighton. Dvacet kilometrů. Věděla přesně, co viděl. Nebyl důvod pouštět se do zbytečného zapírání. Ross byl zatím ledově klidný, avšak v jeho nitru narůstal hněv. Je lepší ho nechat vychladnout, než dojedou domů, potom už bude příliš unavený, než aby tropil nějaké scény. Dnes neměla sílu na žádný boj.

Vzpomněla si na Aleca, jak je asi zachumlaný do peřin a sladce spí. Určitě byl hodný, zbožňoval svou babičku, která ho rozmazlovala. Matka u nich ráda přespávala – Ross jí vyčlenil luxusní prostory v domě, celou řadu pokojů. Teď je asi vzhůru, sedí metr a půl před velkou obrazovkou televize, kterou jí Ross koupil, zapaluje si jednu cigaretu od druhé a do brzkých ranních hodin se bude dívat na různé filmy, jako to dělávala za jejího dětství, nechávajíc Faith ve společnosti otce upoutaného na lůžko a trpícího nespavostí.

Z toho, co četla a co jí lidé říkali, měla pocit, že tchyně se svými zeti většinou moc dobře nevycházejí. Její matka a Ross si však padli do oka od samého počátku a Ross se k ní choval vždy velice hezky – stejně tak i k jejímu otci během posledních let jeho života. Tím se Faith všechno zkomplikovalo – nemělo smysl, aby své matce vyprávěla o problémech v manželství. Její obvyklá odpověď byla, že v každém manželství je něco a že Faith si musí uvědomit, jaké je to pro ni požehnání mít Rosse za muže, a že musí mít pochopení pro jeho nálady, které jsou způsobeny stresem normálním pro lidi jeho postavení.

Bylo dvacet minut po půlnoci. Znovu si vzpomněla na cizinče u večeře a zauvažovala, jaký by byl asi její život, kdyby se provdala za někoho jiného. Jak by se mohla vymanit z Rossových pout? A co Alec –? Najednou se jí prudce zvedl žaludek.

„Zastav! Rossi, rychle, zastav!“

Zdálo se jí, jako by se kolem ní uvnitř auta všechno semklo. Ruku přitiskla k ústům a když se konečně blížili ke krajnici, opakovala si horečně jedinou myšlenku. Nesmím… Tady v autě nesmím…

Prudce zastavili. Vymanila se z pásů, nahmatala kličku, zatlačila do dveří a vyklopýtala ven na mrazivý vzduch. Klesla na kolena na kraji silnice a začala dávit.

Za okamžik ucítila na čele Rossovu dlaň. „Holčičko moje, drahoušku, to bude dobré, teď se ti uleví.“

Orosená potem začala znovu dávit a Ross držel stále svou dlaň pevně na jejím čele, jako to dělávala matka, když byla ještě dítě a ona ji pevně držela svou uklidňující dlaní a potom jí čistila ústa kapesníkem.

Když byla zpátky v autě, Ross sklopil její sedadlo a pustil topení naplno. Potom pronesl: „To asi ten mořský koktail. Dali tam určitě zkažené krevety. Otrava rybou se projeví během několika hodin.“

Chtěla mu říct, že se mýlí: ví přece, že se cítí špatně už několik dnů, ale bála se promluvit, aby znovu nezačala zvracet. Ležela na zádech, zahalená tmou přerušovanou občasným mihnutím světla kolem ní i v ní, s kontaktními čočkami řezajícími do uslzených očí. Podle pohybu auta, měnících se zvuků pod jeho koly, zastávek a zahnutí, si matně uvědomovala, že se blíží k domovu.

Ke sklenici s čistou vodou.

Seděla u širokého borového stolu před kamny a slyšela Rasputina, jak venku štěká, zřejmě honil nějakého zatoulaného zajíce, a Rosse, jak se ho snaží odvolat. Hodiny na kuchyňské zdi ukazovaly deset minut po jedné.

Potom zaslechla svižné cupitání tlapek, a už tu byl Rasputin a tiskl jí hlavu do klína. „Ahoj, hochu, ty naše sluníčko, jak se máš?“ Pohladila psí hedvábnou srst, a on se na ni v očekávání něčeho dobrého zahleděl velikýma moudrýma očima. Potom do ní něžně šťouchl. Usmála se a řekla: „Chtěl bys sušenku?“ Odstrčila ho stranou a vyndala jednu z kredence. Nechala ho způsobně sednout a potom mu ji hodila. Zatímco vesele chroustal, odešla k dřezu a vypláchla si ústa vodou, ve snaze zbavit se nepříjemné kyselé pachuti zvratků.

Z dálky uslyšela rachocení klíče v zámku a potom cinkání bezpečnostního řetězu, jak Ross zamykal dům na noc. Za okamžik přišel za ní, objal ji kolem ramen a pohladil po krku. „Alec tvrdě spí. Jak se cítíš?“

„Trochu lépe, děkuju.“

„Prášky zabraly?“

„Asi ano. Co to bylo zač?“

„Zklidní trochu tvůj zažívací trakt.“

Zlobilo ji, že jí nikdy nechtěl říct, co jí dává za prášky, jako by byla malým dítětem.

Poklekl před ní a zkoumavě si prohlížel její oči. Potom jí přikázal, aby vyplázla jazyk, a se stále stejným zachmuřeným výrazem si ho důkladně prohlížel. „Co mi je?“

„Nic.“ Usmál se. „Potřebuješ si odpočinout. Než ale půjdem nahoru, chtěl bych ti ještě něco ukázat – zabere to jen pár vteřinek.“

Cítila, že se snaží svým úsměvem skrýt určité znepokojení. „Co mám s jazykem?“

Po chvilce váhání pronesl sebejistým hlasem.

„Nic, kvůli čemu by sis měla dělat jakékoliv starosti.“

Zvedla ze stolu svou večerní kabelku a následovala ho dlouhou chodbou, vyzdobenou reprodukcemi historických válečných uniforem, štíty a meči zavěšenými na skobách, až do jeho pracovny. Nevěděla, jestli je to v důsledku předchozího zvracení či pilulek, ale teď se cítila opravdu mnohem lépe – a naprosto probuzená.

Ross odešel ke svému počítači, dotkl se klávesnice a obrazovka se rozzářila. Potom rozsvítil stolní lampu, rychlým pohybem otevřel aktovku na dokumenty, vytáhl z ní disketu, kterou zasunul do příslušného otvoru. Dříve Faith milovala solidní a mužnou atmosféru této místnosti, ale teď měla trochu nepříjemný pocit, asi jako dítě předvedené do ředitelny.

Celý prostor byl úzkostlivě čistý, uprostřed stála hluboká kožená křesla a vedle nich pohovka. Na stěnách visela nádherná viktoriánská zátiší s mořem, byla tu též busta Socrata na malém podstavci a poličky plné lékařských knih a periodik. Pracoval u krásného starodávného ořechového stolu, který mu koupila k narozeninám krátce poté, co se sem nastěhovali, a který jí udělal pořádnou díru do úspor našetřených během krátké kariéry ve firmě dodávající občerstvení.

Práce nechala na Rossovo naléhání krátce po svatbě. Teď už to bude dvanáct let. I když svou práci milovala, stejně jako malou firmu, ke které nastoupila hned po škole a která se specializovala především na manažerské obědy, byla tenkrát šťastná, že se může plně soustředit na zařizování domova pro sebe i Rosse. Jakmile se zabydleli, mohla si konečně splnit své dávné přání – zapsat se na univerzitu, obor gastronomie.

Avšak Ross zamítl jak její nápad vrátit se do školy, tak i snahu sehnat si práci alespoň na částečný úvazek. Zatímco se zaštiťoval důvody, že nechce, aby se nechávala zbytečně vyčerpávat studiem či prací, teď už jí bylo jasné, že hlavním důvodem bylo, aby zůstala doma a on měl stále jistotu, kde je.

Místo všech svých původních plánů se tedy alespoň zapojila do činnosti místních spolků. Sousedící vesnička Little Scaynes ale čítala jen pár ulic, kde se nacházely staré viktoriánské domy, původně vystavěné jako ubytovny pro železniční dělníky pracující na výstavbě trati Londýn – Brighton, dále několik náhodně roztroušených modernějších přízemních i vícepatrových domů a nakonec normanský kostel pyšnící se nejen raně gotickými freskami, ale i prohnilou podlahou, rozrůstající se kolonou červotočů, a kaplanem, kterému se vždycky rozklapaly falešné zuby, když pořádal chabě navštěvovanou bohoslužbu.

V Little Scaynes nebyl žádný obchod a jediná hospoda tam byla zavřena v roce 1874, když byla přesunuta hlavní silnice mezi Lewesem a Londýnem o pět kilometrů na jih. Nejbližší prodejna byla vzdálená tři kilometry: byl to jen malý venkovský obchůdek, který bojoval o přežití s nedalekým supermarketem. Faith pracovala v komisi za záchranu tohoto obchůdku, i když se jí příliš nezamlouval a nakupovala v něm jen občas, když doma náhodou něco nečekaně došlo, aby ulehčila svému svědomí.

Přes svou zanedbatelnou velikost byla vesnice Little Scaynes střediskem místních politiků, s početnou armádou aktivistek s rezavými vlasy, tvídovými sukněmi a těžkými botami. Faith měla pocit, že vesničané tráví většinu svého času buď tím, že se snaží něco zachránit, anebo tím, že se snaží zastavit pokrok. Od chvíle, kdy se sem před více než deseti lety nastěhovali, se účastnila spousty podobných projektů, částečně proto, že chtěla přispět ke společné věci, částečně proto, aby se seznámila s místními lidmi, a částečně proto, že nikdy nedokázala nikoho odmítnout.

V současné době byla, kromě zmíněné kampaně na záchranu venkovského obchodu, členkou výboru na záchranu kostelní střechy, místní knihovny, letitého bukového porostu, na jehož místech by měly být nové stavební parcely, veřejného chodníku blokovaného již po léta jedním tvrdohlavým farmářem, a navíc byla aktivní členkou místní pobočky Ligy proti týrání dětí. Byla zapojena do akcí proti modernizaci rustikální brány na kraji vesnice, za změnu nově schváleného obchvatu, proti výstavbě dalšího golfového hřiště a proti snahám o sloučení místní rady sociální péče se sousední radou.

Úspěchem, ze kterého měla za poslední léta opravdu největší radost, však byla sbírka více než padesáti tisíc liber, díky které mohla být poslána dcera místního pastevce trpící leukémií na operaci do Ameriky – v pozadí celé akce stál Ross – a jejím výsledkem byla záchrana života pětiletého děvčátka.

Na obrazovce se objevila její vlastní tvář. Za okamžik byla fotografie nahrazena dalším záběrem z profilu.

„Takhle vypadáš nyní,“ pronesl Ross.

Zívla, najednou opět k smrti unavená, a snažila se vzpomenout si, odkud fotografie jsou. Ach, ano, před třemi týdny ji fotil na pláži před hotelem v Phukertu, vzpomněla si při pohledu na jejich pozadí.

Ross ukazoval na obrazovce na její nos. Prstem udělal oblouk kolem jeho profilu. „Jednoduchá operace, jen pár nepohodlných dní a potom…“ Klikl na klávesnici a její obličej zmizel, potom se znovu objevil z profilu, avšak nyní již s upraveným nosem.

I když na základě několika ledabylých poznámek pronesených poslední dobou něco tušila, když došlo na věc, byla šokována. Ze všeho nejvíc jí vadilo, že s tím přišel právě teď, v tuto dobu, kdy se necítila dobře. Vzápětí ji napadlo, že možná zvolil tento okamžik úmyslně.

„Mohli bychom si o tom promluvit ráno, Rossi. Teď jsem unavená.“

„Už jsem ti zařídil pokoj na klinice na příští pondělí. Tvoje matka se může postarat o Aleca…“

„Ne,“ pronesla. „Už jsem ti přece řekla, že nechci žádné další operace.“

Vztek, který v něm vřel již od večeře, najednou vytryskl na povrch. „Faith, víš, kolik žen by bylo ochotných dát svou ruku za to, co ty můžeš dostat zadarmo?“

Se sarkastickým úsměvem zvedla svou pravou ruku. „Tak mi ji usekni – rozsekej mi ji na kousíčky, stejně jako’s to udělal už s jinými částmi mého těla.“

„Nebuď směšná.“

„Nejsem. Jestli se ti nelíbím taková, jaká opravdu jsem, vezmi si za ženu někoho jiného.“

Zatvářil se, jako by se ho její slova vážně dotkla, až se jí na okamžik zmocnil pocit provinění. Vzápětí však dostala vztek, že nechá svými city tímto způsobem manipulovat. Ross se uměl chovat jako vynikající herec, který má publikum na své straně. Hrál si již léta s jejími pocity a názory a ona mu vždycky naletěla. Teď už to ale bude jiné.

„Miláčku,“ pronesl, „všichni plastičtí chirurgové na celém světě operují své vlastní ženy. Vždyť taky, ksakru, když si tě vezmu s sebou na konferenci, jsi tím nejlepším důkazem mé profesionální úrovně, jaký můžu mít. Lidé si tě prohlížejí a vnímají tvou dokonalost. A vzápětí si pomyslí, podívej se na jeho ženu – jaká je to skvělá práce!“

„Takže pro tebe jsem jen ukázkou tvé skvělé práce? Víc pro tebe neznamenám? Pouhou ukázku?“

Teď se zdálo, že je jejími slovy ještě víc raněn. „Zlatíčko, vždyť jsi mi vždycky říkala, jak jsi byla nešťastná kvůli své podobě – nelíbila se ti tvá brada, přála sis mít větší lícní kosti. To všechno jsem ti splnil a mělo to ohromující účinek, jak jsi mi ostatně sama několikrát potvrdila.“

„A co má prsa?“

„Neuřízl jsem ti ani kousek z tvých prsů, jenom jsem jim maličko přidal.“

„Protože pro tebe nebyla dost velká.“

Přistoupil k ní blíž a zvýšil hlas. „Poslouchej, nezapomínej, že jsi nebyla nic, byla jsi jen obyčejná malá holka. Já jsem poznal, že s trochou pomoci máš na víc. Udělal jsem z tebe nádhernou ženskou. Já a ty jsme si byli navzájem prospěšní. Musíš se na tu věc dívat z obou stran. Já jsem pomohl tobě, ty jsi pomohla mně v mé kariéře, svým vzhledem, svou osobností, svým…“

„Mě by jen zajímalo, proč jsi mne nenechal raději takovou, jaká jsem byla dřív, když ti teď vadí, že se na mě ostatní muži dívají. Proč jsi mne nenechal, abych zůstala ošklivým káčátkem?“

Pohlédl jí tvrdě do očí a lehce se zachvěl. Ačkoliv ji ještě nikdy neuhodil, měla pocit, že teď by se tak mohlo stát.

„Vy jste se s tím chlapem při večeři na sebe jenom nekoukali. Ten dobytek tě svým pohledem přímo šoustal.“

Odvrátila hlavu. Jestli tu je někdo směšný, tak jsi to ty. „Jdu si lehnout.“

Ross ji uchopil tak pevně za rameno, až vykřikla bolestí. Její kabelka spadla na zem a vysypala se z ní rtěnka a pudr. „Já jsem s tebou ještě nedomluvil.“

Klekla si a začala sbírat své věci. „Já už jsem s tebou domluvila. Není mi dobře a jdu si lehnout.“

Když se vydala nahoru po schodech, vykřikl: „Faith, já s tebou…“

Zbytek věty už neslyšela, protože dostala další záchvat nevolnosti. Pokusila se zachytit zábradlí, ale smekla se jí ruka a ona se skutálela ze schodů dolů.

Ross ji chytil do náruče. Vzepřela se, avšak jeho stisk byl najednou jemný a hlas plný něhy. „Je mi to moc líto, nechtěl jsem na tebe křičet. Ty si jen neuvědomuješ, jak moc pro mne znamenáš. Strašně tě miluju, Faith. Jsi pro mě úplně všechno. Ty a Alec. Než jsem tě poznal, snad jsem ani nežil. Nevěděl jsem, co je to láska a něha, dokud jsem nepoznal tebe. Já vím, že to se mnou někdy není jednoduché, ale snad je to proto, že mám o tebe stále takový strach. Rozumíš mi?“

Dívala se na něj bez jakéhokoliv výrazu. Tuhle řeč slyšela už tolikrát, a i když si myslela, že v té chvíli mluví vážně pravdu, stejně jeho slova pro ni už neměla žádný význam.

„Víš, jak mne vždycky vyděsí, když se necítíš dobře. Musíš co nejdřív k lékaři, zajdeš hned zítra k Julesovi. Ráno řeknu Lucindě, aby mu tvou návštěvu ohlásila.“

Lucinda byla Rossova sekretářka a Jules Ritterman byl jejich rodinným lékařem, kterého Ross znal ještě z dob, kdy u něj studoval. Faith neměla zvláštní zájem se s ním vidět, ale zároveň byla tak slabá, že neměla sílu dál se o něčem dohadovat. Teď si chtěla jen lehnout a spát.

Točila se jí hlava. „To bude dobré,“ pronesla. „Zítra už to bude dobré.“

„Chci, aby tě prohlédl Jules.“

Něco na tónu jeho hlasu se jí nelíbilo. Byl příliš naléhavý. „Budu v pořádku. Snad trpím ještě únavou z časového posunu po dovolené v Thajsku.“

„Je ti špatně už týden a stále se to nezlepšuje. Mohla jsi chytit v Thajsku nějaký virus a pokud ano, musíme ho co nejdřív vyhnat z těla ven. Capisce?“

Odešla do ložnice, posadila se na postel, vyndala si z očí kontaktní čočky a uložila je do lahvičky, potom se s úlevou natáhla. Ross zůstal stát vedle postele a ona napjatě čekala, co se bude dít. V té chvíli to však byl už zase starostlivý a něžný Ross.

„Capisce?“ opakoval znovu.

Snažila si všechno promyslet. Znamenalo to odjet zítra do Londýna. Za pár týdnů bude mít Ross narozeniny, a tak by měla alespoň možnost nakoupit pro něj nějaké dárky.

„Dobrá,“ pronesla váhavě.

„Musíš se dát do termínu operace do pořádku,“ pronesl a pevně ji sevřel v náručí.

8

Bylo 13. května, pět minut po šesté ráno. Už jen pět týdnů scházelo do nejdelšího dne, ačkoliv venku bylo stále tak chladno jako v únoru. Ve zprávách říkali, že během noci napadla v některých severních oblastech země vrstva sněhu.

Oliver Cabot, oblečený do teplákové soupravy, rukavic a sportovních bot, odstranil ze svého starého tmavě červeného kola řetěz se zámkem, otevřel přední dveře a drkotaje zimou vyvedl kolo ven ze společné chodby domu na chodník. V londýnských ulicích je mlha tak vlhká a ledová, že je schopná vlézt člověku až do morku kostí, pomyslel si, a rozleptat všechno, co zůstalo v těle ještě teplé. Byl to šok po životě ve slunné jižní Kalifornii, stále si nemohl na místní drsné podmínky zvyknout a pochyboval, že si vůbec kdy zvykne.

Nasadil si cyklistickou helmu, nasedl na kolo, vynuloval počítadlo kilometrů a potom šlápl do pedálů. Během jízdy po Portobellu Road, o víkendu klidném a liduprázdném, nabral na rychlosti a na jejím konci zahnul doleva do Ladbroke Grove.

Cítil na obličeji ledový chlad, a tak zuřivě šlapal, aby se alespoň trochu rozehřál. Bez ohledu na mráz miloval Londýn touto dobou. Byl to zvláštní pocit být ve městě daleko dřív než všichni ostatní. Rád pozoroval metaře na ulicích, roznašeče novin, mlékaře a občas i nějakou dámu, pocuchanou a s lhostejným výrazem, jak vystupuje z taxíku oblečená stále ještě do svých večerních šatů.

Dnes se ulice zdála být ještě pustší než obvykle. Minulo ho jen několik aut, potom se kolem s kodrcáním přehnal taxík s anonymní siluetou pasažéra v zadním okénku. V hlavě se mu vynořil jeden verš o Londýně a on se snažil vzpomenout si na jméno autora. Snad Thom Gunn?

Netečný k netečnosti, jejímž výsledkem jsi ty…

Stále udržoval ostré tempo. Ten anonymní svět, který míjel, k němu zůstával stejně netečný jako každé ráno. Uvnitř jeho vědomí však přesto k jedné změně došlo. Byla to vzpomínka na ženu z předchozího večera. Faith Ransomeová. Její pohledy přes přeplněný sál. Její pohledy nebyly netečné. Byly –

Vždyť je vdaná, Olivere Cabote. Pusť ji radši z hlavy, radím ti dobře, chlapče.

Šlapal si to po krásných vedlejších ulicích směrem k Bayswater Road, potom zahnul do Hyde Parku a namířil si to k jezírku Serpentine. Několikrát ho objel dokola a pozoroval přitom kachny a jejich odraz ve vodě.

V těchto dnech, týdnech a měsících po Jakeově smrti běhával za brzkého jitra podél kanálů v Benátkách. Běhal i v Kalifornii, podél pláží, uběhlou vzdálenost měřil podle hlídkových věží, které se vždy před ním vynořily tajuplně ze tmy, jako hlídkové věže v koncentračním táboře.

Přesně tak si teď připadal. Jako vězeň ve vlastním životě. Vězeň vlastních myšlenek. Utíkající do světa snů, ze kterého se každé ráno budí do zamračené reality, a je nucen žít v tomto krutém světě, který dokázal připravit Jakea o život, a tím i je o to nejcennější, co kdy měli.

Teď, po osmi letech, již nebyl smutek tak palčivý, avšak pocit naprosté bezmocnosti trval a kamkoliv otočil hlavu, stále mu něco Jakea připomínalo. To byl též jeden z důvodů, proč měl tak rád tuto hodinu: v posledních několika týdnech začal vstávat takto brzy, aby se nepotkával s ostatními dětmi.

Na kole právě míjel partu dělníků, kteří si sundávali z korby náklaďáku pracovní náčiní na opravu silnice. Vzduch už nebyl tak mrazivý. Faith Ransomeová. Líbí se mi tvé jméno. Faith. To znamená vlastně naději a víru. Něco mi však říká, že nejsi ve svém životě spokojená, Faith. Minulé noci jsi se mnou flirtovala. V obličeji se ti zračilo zoufalství. Jsi tak krásná, i když tak zoufalá.

Sesedl z kola, opřel ho o strom a popošel ke svému obvyklému místu těsně vedle masivního porostu rododendronů, s výhledem na stromy na vzdálenější straně jezírka, jejichž obrysy se rýsovaly jako temné stíny na jeho ploché hladině.

V duchu si několikrát za sebou vybavil tři slova – jako tichou mantru. Člověk. Země. Nebe. Zůstal stát, nehybný a tichý jako strom, a nechal chi, vesmírnou životní energii, aby do něj vplula. A když vstoupil do stavu meditace, jeho myšlenky se točily kolem jediné osoby.

Z čeho jsi tak zoufalá, Faith?

Setkám se s tebou ještě nikdy?

9

Na tvrdé lavici za plentou v ordinaci, s gumovým pásem přes ruku, Faith zadržela dech. Nikdy neměla ráda injekce. Jehla se právě dotkla její kůže a chystala se do ní zapíchnout. Sledovala to, ale zároveň se snažila dívat se jinam. Když jehla pronikla skrz její kůži, lehce ucukla. Při ostrém píchnutí měla pocit, jako by jí jehla pronikla až do samého morku kostí, potom už následovala pouze tlumená bolest. Koutkem oka vnímala, jak se ampulka plní karmínově zbarvenou krví.

Skláněly se nad ní dva obličeje v zamračeném soustředění. Jeden patřil sestře doktora Rittermana, zatrpklé ženě okolo padesátky, a druhý doktoru Rittermanovi osobně.

„Dobrá, Faith,“ pronesl a přešel na druhou stranu ordinace. „Už se můžete obléknout.“

O pár minut později se Jules Ritterman, usazený za stolem velikosti malého ostrova, zahleděl do její složky. Vážný, drobný šedesátník s popraskanou výrazně suchou pletí, s hlubokými horizontálními rýhami po celém obličeji a mělkými vráskami působil vzhledem bystré želvy. Se svým šedivým oblekem s úzkým proužkem, vlnitými vlasy a nemoderními obrovskými brýlemi vypadal tak trochu jako diplomovaný účetní či právník, kdyby neměl svou okázalou lososově růžovou košili a motýlka barvy rozjeté žáby.

Místnost byla mnohem větší, než bylo potřeba a Faith, usazená v čalouněném křesle před stolem, pozorovala stěny okolo sebe, alabastrově bílou římsu krbu, kapky deště na skle a šedé mlhavé květnové ráno za oknem. Podle Rosse byl Jules Ritterman praktickým lét arem té největší společenské honorace. Dělal lékaře každému, kdo něco znamenal. Bylo pro jejího muže typické, že ve snaze zcela zapomenout na své kořeny vyhledal právě tohoto muže a udělal z něj svého blízkého přítele.

Ritterman možná také začal z ničeho, napadlo Faith. Možná byl dítětem chudých židovských uprchlíků a vybudoval svou grandiózní praxi vlastní odhodlaností, talentem a silnou vůlí. Nikdy k němu nenašla blízký vztah, ani k jeho stejně chladné ženě, avšak chápala, proč tak zapůsobil na Rosse, a uznávala, že seznam jeho vybrané klientely svědčí o jeho kvalitách. Přála si pouze, aby měla lékaře, se kterým by si mohla popovídat. Když se však o tom v minulosti před Rossem zmínila, začal okamžitě zuřit. V jeho očích byl Ritterman tím nejlepším; nechtěl ani slyšet o tom, že by si snad našla někoho s nižším společenským postavením.

Ritterman se opřel lokty o stůl. „Nu dobrá, Faith, myslím, že se nemusíte ničeho obávat. Zřejmě jste na své cestě do Thajska chytla nějaký nepřátelský vir. To už je holt riziko cestování, je mi líto – setkáváme se s viry, na které není náš imunitní systém zvyklý. Myslím, že si vaše tělo poradí s tímto vetřelcem samo. Avšak uděláme pro jistotu přece jen nějaké rozbory vaší krve a moči, a pokud by se tam náhodou něco objevilo, dám vědět Rossovi.“

„Proč nedáte vědět mne?“ zeptala se mírně podrážděně. Takto to s Rittermanem chodilo vždycky: měla pocit, že s ní jedná jako s malou školačkou.

„Nemyslíte si, že je to štěstí mít manžela, který vám všechny lékařské záležitosti dovede doma vysvětlit?“

„Ne, nemyslím,“ odpověděla. „Mnohem raději bych to slyšela od vás.“

Smířlivě se na ni usmál, avšak bez sebemenší známky pochopení. Rozzlobilo ji to, avšak neříkala nic. Takhle to s Rittermanem vždycky dopadlo. Dokonce i když se tenkrát snažili o miminko a testy ukázaly, že čeká Aleca, byl to Ross, komu Ritterman zavolal, nikoliv jí.

„Už jsem vás docela dlouho neviděl. Kromě těchto potíží se cítíte jak?“

„Máte na mysli mé deprese?“

„Ano.“

„Mnohem lépe. Už více než měsíc jsem si nevzala ani jeden Prozac.“ Nedokázala z jeho výrazu přečíst, zda to schvaluje, či nikoliv. „A cítíte se být více pozitivní?“

„Myslíte, co se života týče?“

„Tak, obecně.“

„Myslím – ano, myslím, že docela ano.“

„Neměl bych nic proti tomu, kdybyste užívala Prozac dále, kdyby to mělo pomoci vašemu pozitivnímu náhledu…“

„Je mi docela dobře i bez něj,“ pronesla.

„Dobrá,“ přikývl. „Moje sekretářka zatelefonuje recept na pilulky proti nevolnostem Rossovi.“

„Proč ho nemůžete dát rovnou mně?“

„Takhle to bude mnohem jednodušší. Nemusíte se obtěžovat stáním fronty v lékárně.“

„Mně by to nevadilo.“

Pohlédl na hodinky. Výmluvnější gesto by asi těžko hledal. S pocitem nespokojenosti a ponížení odešla.

Bylo půl dvanácté. V hustém lijáku mávla na taxík a odjela směrem k luxusnímu obchodnímu centru na Sloane Street. Ross se vždy držel těch nejmódnějších značek. Košile a kravaty směly být nakupovány pouze na Jermyn Street a pouze od Turnbulla a Assera, Hilditche, Keye či Lewin’s, jídlo u Fortnum & Mason, Jackson’s či Harrods, všechno okolo kouření jedině se značkou Dunhill.

Faith milovala bohatou atmosféru tohoto nákupního centra. Člověk se cítil jako v nějakém soukromém klubu, ty malé propojené místnosti přeplněné samými poklady, prozvoněné hlasy prodavačů vyjadřujících se tím nejvybroušenějším stylem. Hedvábné šátky, halící krk a ramena, byly de rigueur pro každou ženskou zákaznici, jako nějaké amulety soupeřících kmenů – Cornelia James versus Hermes versus Gucci.

Faith měla také jeden – s podpisem Cornelie James pyšně splývajícím přes přední díl černého pláště značky MaxMara. Než se seznámila s Rossem, zajímala se jen málo o módu či značky módních tvůrců, částečně i proto, že vždycky měla hluboko do kapsy. Ross z ní udělal značkového snoba, ale jí se to líbilo. Nakupovací terapie, dělala si vždycky legraci. Když byla v tom nejhorším stadiu deprese, zvedala si vždycky náladu tím, že odjela do Londýna a vzala útokem všechny nejdražší značkové obchody. Rossovi nikdy nezáleželo na tom, kolik utratila – naopak ji v tom podporoval. Vždycky chtěl, aby se oblékala podle nejnovější módy těch nejvybranějších značek. Nikdy se však ve svých nejskvostnějších modelech necítila přirozeně.

Věděla, že navenek s tímto prostředím splývá, že v jejím zevnějšku není stopy po jejím prostém původu a vzdělání ve státních školách, ale přesto se tu cítila být outsiderem. Zdálo se, jako by se lidé v tomto obchodě už od pradávna znali, jako by spolu vyrůstali. A v tom právě spočíval ten rozdíl, pomyslela si. V jejich tvářích se zračila určitá sebedůvěra, která jim byla dána výchovou v té nejvyšší třídě. Nic takového si člověk nemohl koupit, ani to nešlo vytvořit řezem chirurgického skalpelu. Buď se člověk mezi nimi narodil, anebo ne.

Faith poklepala prsty na skleněnou vitrínu, ukazujíc na peněženku z krokodýlí kůže, a požádala téměř absurdně elegantního a krásného prodavače, jestli by jí zboží nemohl ukázat.

„Je to nádherná peněženka,“ poznamenal Adonis, když odemykal vitrínu. „Překrásná.“

Otáčela ji ve svých dlaních a potom ji zvedla k nosu a přičichla k bohaté vůni její kůže. Nakonec ji otevřela a zkoumala systém vnitřních přihrádek. „Nevíte, jestli se dovnitř vejdou americké bankovky? Můj manžel si vždycky stěžuje, že anglické peněženky jsou příliš úzké.“

„Raději to půjdu vyzkoušet,“ pronesl mladík.

Než se však stihl pohnout, někdo za zády Faith natáhl ruku a položil na pult vyhlazenou jednodolarovou bankovku vonící novotou. „Tady máte,“ pronesl americký hlas, „můžete to zkusit.“

Faith se otočila a napůl v úžasu a napůl nevěřícně zůstala koukat na vysokého štíhlého muže v černém kabátě. „Eee – děkuju – ehm – dobrý den,“ pronesla nejistě, skrývajíc své vzrušení pro případ, že se mýlí.

Usmál se. „Dobrý den! Jak se vám líbila večeře?“

Byl to on. Její ctitel sedící předchozího večera u vedlejšího stolu.

10

„Bylo to fajn,“ pronesla Faith. Jeho úsměv prozrazoval, že jí příliš nevěří.

Líbil se jí jeho vzhled. Nedalo se říct, že by byl krasavcem v tradičním slova smyslu. Měl protáhlý obličej, téměř koňský, a jeho nos – který byl také dlouhý a hrbolatý – vypadal, jako by si ho na poslední chvíli vypůjčil z kůlny z krabice s nářadím, protože nic lepšího po ruce nebylo. Přesto se v jeho obličeji zračilo teplo, vtip a moudrost. Měl laskavý výraz a ačkoliv měl šedivé vlasy, svou délkou a loknami působily velmi mladistvě. Měla zvláštní, velmi příjemný pocit, jako by se s ním znala už dávno. Jeho oči, titánově šedé a hypnoticky silné, s ní flirtovaly, ačkoliv v jejich hloubi se dal tušit smutek.

„Popravdě řečeno,“ přiznala nakonec, „se mi tam vůbec nelíbilo. Byla tam příšerná nuda.“

Ze všech sil se donutila odvrátit oči, věděla, že musí tuto hru skončit. Přesto bylo příjemné mít alespoň na okamžik pocit, že s ní tento muž v černém roláku, v černých džínách a dramaticky černém kabátu flirtuje.

Mít pocit, že ji někdo chce.

Jejich pohledy se znovu setkaly.

Hlas za jejími zády vítězoslavně pronesl: „Ano, podívejte se, vejde se tam naprosto dokonale!“

Otočila se a uviděla prodavače, jak vítězoslavně třímá peněženku s jednodolarovou bankovkou uvnitř.

„Výborně, děkuju,“ řekla. „Vezmu si ji.“ Ponořila ruku do útrob své kabelky a nahmatala peněženku. Podala prodavači zlatou kartu a znovu se otočila ke svému obdivovateli.

„Krásná peněženka,“ poznamenal.

„Pro mého manžela,“ řekla a okamžitě svých slov litovala. „Šťastný to muž.“ Jejich oči spolu stále flirtovaly.

Hledajíc s námahou ta správná slova řekla: „Myslíte – ehm – že je to – že to může být dobrý dárek od manželky?“

„Hmm…“ Natáhl se za ni a zvedl peněženku z pultu. Ucítila vůni jeho kolínské, silnou a mužskou, nedokázala ji pojmenovat, ale zdála se jí být velmi přitažlivá. Otočil peněženku několikrát v ruce a potom řekl: „Je doopravdy hezká. Myslím, že je dokonce krásná, pokud si ovšem člověk nedělá těžkou hlavu kvůli krokodýlům.“

Nevěděla, jestli to myslí vážně, anebo si dělá legraci. „A vy si ji děláte?“

Odložil peněženku zpátky na pult. Jeho hlas, sytý a lakonický, zabublal hluboko v jeho hrdle. „Myslím, že jako peněženka jsou mi bližší než jako společník při koupání.“

Faith se zasmála.

„Měla byste čas na šálek kávy?“ zeptal se.

Zahleděla se znovu do jeho flirtujících očí. Hlavou jí kmitly varovné signály. Krom toho musí ještě dnes nakoupit další dárky a nesmí také zapomenout na čokolády Godiva. Je jedno, co jiného Ross dostane, ale pokud mu do jeho narozeninového balíčku zapomene vložit tyto čokolády, bude otrávený. Pohlédla na hodinky: 11.45. Její matka dnes vyzvedne Aleca ze školy, takže se může trochu opozdit – a Rossovi může říct, že byla shánět dárky k jeho narozeninám. „Chvilku ano,“ odpověděla. „Proč ne?“

Podal jí ruku a pronesl: „Já jsem Oliver.“

„Faith.“

Stiskli si ruce. Měl dlouhé prsty a pevně sevřel její ruku ve své dlani.

„Faith Ransomeová,“ řekl.

Na okamžik zauvažovala, jak to jen může vědět. Přečetl si snad jméno při večeři na její visačce?

Zadíval se jí znovu do očí a řekl: „Faith. To je hezké jméno. Znamená to víru. Spisovatel H. L. Mencken definoval víru jako ‚nelogické přesvědčení o tom, že se stane cosi nepravděpodobného‘. Mohla by se tato definice vztahovat i na vás?“

„Snad ano,“ odpověděla s úsměvem a podepsala paragon.

V kavárně v suterénu budovy přemýšlela Faith, jestli si objedná capuccino, ale nakonec se rozhodla, že vzhledem k trvalé nevolnosti bude lepší zelený čaj. Zatímco její obdivovatel odnášel podnos k jedinému volnému stolku v rohu, Faith ho následovala s patřičným odstupem a přitom se nervózně rozhlížela kolem sebe, zda neuvidí nějaké známé tváře.

Uklidni se, holka! říkala si sama sobě. Vždyť s tím mužem nic nemáš, proboha, jdeš si s ním jen vypít šálek čaje!

Přesto měla nervy napjaté k prasknutí. Napjaté, protože věděla, jak moc tohoto muže přitahuje, a protože věděla, že kdyby se Ross náhodou dozvěděl, že byla v kavárně s cizím mužem, bude mít doma peklo. Usadila se na židli u malého kulatého stolku, zády přitisknutá ke zdi plné květin, které byly cítit zetlelou vlhkou hlínou. „Jak se jmenujete dál?“

„Cabot,“ odpověděl.

„Jako ten vynálezce?“

„Jo. Jsem jeho vzdálený příbuzný.“

„To musíte být pořádně vzdálený.“

„Proč myslíte?“

„Protože je už pět set let po smrti.“ Zasmál se. „Touche‘.“

Normálně si nikdy čaj nesladila, ale v náhlém nedostatku energie roztrhla sáček a vsypala si jeho obsah do šálku.

„Řádně vylouhovaná čínská rostlina oslazená dužinou indické třtiny,“ pronesl okázale, jako by citoval úryvek nějaké poezie.

„To zní o poznání elegantněji než hrnek čaje s kostkou cukru.“

Věnoval jí další hřejivý pohled a ona se rázem přestala zajímat o to, jestli ji někdo vidí. Zničehonic se jí zmocnil lahodný pocit svobody. Jako by se tím, že tu sedí v koutě s tímto excentrickým cizincem, dopouštěla takové malé revoluce proti Rossově tyranii.

„Proč jste sem vlastně přišel?“ zeptala se.

„Přišel jsem se podívat na nějaké dárky – jeden kolega z práce se chystá oženit.“

„Je to skvělé místo pro nákup dárků ke svatbě…“

„Tohle je můj nejoblíbenější obchod na celém světě. Je tu všechno tak dokonale anglické. Mnohem víc než v Harrods či Harvey Nicholsu.“

„A co v Liberty’s?“

„Víc než v Liberty’s. Co vy si o tom myslíte?“

„Já to tu mám také velmi ráda.“

Na okamžik se odmlčeli. Potom pronesla: „Řekněte mi – možná jsem příliš zvědavá – ale jak je možné, že znáte moje jméno?“

„To nebylo tak těžké zjistit.“ Jste přece vdaná za věhlasného plastického chirurga?

Vyzývavě napřímila hlavu a řekla: „Chtěl byste mi prozradit o mé osobě ještě něco dalšího?“

Tak se mu jeho sen přece jen splnil. Přesto se Oliver Cabot snažil nadmíru ovládat. Ještě stále tomu nemohl uvěřit. Byl to sice jeho oblíbený obchod, to byla pravda, ale nebyl tady už od Vánoc. Dnes také nic zvláštního nepotřeboval. Svatební dar už zakoupil po telefonu – porcelánovou žardiniéru.

Přece jen to funguje, pomyslel si. Když člověk něco doopravdy chce, může dokázat, aby se to stalo. Je to síla lidského vědomí.

Kdyby tomu věřil již před osmi lety, je možné, že by byl Jake ještě stále naživu…

Dnes ráno, při projížďce na kole, myslel na Faith a potom ji úmyslně vytěsnil ze svého vědomí. Ovšem myšlenka na ni se mu vrátila s obrovskou intenzitou, jako by s ní navázal určitou telepatickou komunikaci. Nejdříve si myslel, že se jedná jen o jeho zbožné přání, ale teď tu sedí vedle něj, s úsměvem na tváři, s nádhernou hedvábnou šálou a elegantním kabátem, a napjatě očekává, jakou jí dá odpověď. Před osmi lety by bez zaváhání prohlásil, že je to náhoda. Jeho lékařské vzdělání mu jasně říkalo, že nic takového, jako je telepatie, neexistuje. A přece se naučil stejně jako ostatní lékaři jednu věc – tím nejmocnějším lékem na světě je placebo. Síla mysli.

Měla na tváři jen lehkou vrstvu make-upu a její oči byly milé a zároveň bystré, avšak zoufalství, které v nich přečetl minulé noci, z nich nezmizelo. Bylo viditelné i v jejích pohybech, v její auře. A bylo tam ještě něco, co se mu vůbec nelíbilo.

Aniž by cokoliv řekl, natáhl se k ní přes stůl, uchopil její levou ruku za zápěstí a začal si soustředěně prohlížet její dlaň. Její zápěstí bylo pevné, štíhlé, smyslné, avšak on se všechna tato fakta snažil zapudit. Snažil se nemyslet na vůni jejího parfému, nevšímat si příjemného pocitu, když držel tuto teplou, jemnou dlaň, a pouze se soustředil.

Když Oliver Cabot přejel prstem něžně Faithinu čáru života, ucítila, jak jí projelo žaludkem dráždivé erotické zamrazení.

Pokračoval svým prstem po ostatních liniích. „Čára lásky, čára zdraví.“ Zamračil se.

Pocit, který se jí zmocnil již nahoře, jako by byl Oliver jejím dávným přítelem, se ještě prohloubil.

„Tohle je vaše čára života,“ ukázal na druhou čáru, která ji přetínala. „Zhruba ve třetině je přerušená, což znamená, že okolo třiceti vás čekají významné změny.“ Odmlčel se. „Předpokládám, že jste právě v tomto věku?“

„Jaké změny?“

„To se může týkat čehokoliv. Ale v každém případě se jedná o pořádné změny.“ Po chvilce pokračoval. „Může jít i o změnu partnera. Rozvod.“ Rozpačitě pohlédla stranou. „Můžete mi vyčíst z mé dlaně ještě něco jiného?“

„Samozřejmě. Kolik toho chcete ještě vědět?“

„Chtěla bych znát jen ty příjemné věci – ostatní si raději nechte pro sebe.“

S úsměvem se znovu zahleděl na její dlaň. Najednou však jeho výraz zvážněl. Když na ni znovu pohlédl, zračila se v jeho očích starost. „ Jak jste na tom se zdravím?“

Nesvěřila se mu se svou nevolností. „Vcelku dobře, díky.“ S nádechem nervozity dodala: „Proč se ptáte?“

„ Jen tak.“

„Co jste viděl?“

Měl hezké ruce a bylo vidět, že dbal na jejich úpravu. „Nechci vás zbytečně znepokojovat.“

„Před minutou jsem ještě byla docela klidná, teď jsem ale vyděšená k smrti.“

„To je vážně zbytečné. Vaše čára zdraví ukazuje…“ Na okamžik se odmlčel. „Ukazuje co?“

„Že se může vyskytnout nějaký problém. Jenom abyste o tom věděla. Nemusí to nutně znamenat nic vážného.“

„ Jaký problém?“

Pokrčil rameny. „To může být cokoliv. Dbejte jen, abyste chodila pravidelně na lékařské prohlídky.“

Teď jsem pravé na jedné byla, vyhrkla málem. Dnes ráno. Musel přijít na to, že má v sobě nějaký virus. Možná ho vidí v jejích očích či na její kůži, anebo kdoví kde. „Tak tohle je vaše profese?“ zeptala se nevěřícně. „Jste věštec?“

Zasmál se. „Dokážu číst z ruky, ale nejsem žádným věštcem. Pouze se zajímám o všechny možné způsoby, jakými nám tělo svou vnější stránkou sděluje cokoliv o té vnitřní.“

„Takže co vlastně děláte? Jste lékař?“

„Už jste někdy slyšela o Cabotově centru alternativní medicíny?“

Ten název jí byl povědomý. Měla pocit, že ho zahlédla někde v tisku. Najednou si vzpomněla. „Nebyl o něm asi tak před měsícem článek v Timesech? Byl jste to snad vy, kdo tam tak vehementně brojil proti lékařské profesi?“

Zamyšleně zamíchal své espresso. „V žádném případě bych nechtěl urážet vašeho manžela, avšak každý průměrný doktor vykonávající tuto praxi je jen obyčejnou loutkou jednající podle toho, jak mu zatahají za provázky. Je to prachobyčejný úředník, který má svázané nohy i ruce a desítky let zbytečných školení a instruktáží za sebou. Je to vlastně oběť.“

„Jaká oběť?“

„Oběť systému, který napomáhal budovat, protože si myslel, že se díky němu stane svět lepším. Místo toho ovšem pomohl pouze vzniku několika málo společností, které jsou dostatečně bohaté, aby si mohly dovolit pořádat absurdní večeře, jako byla ta včerejší.“

„Avšak nezdálo se, že by vám bylo proti srsti přijmout jejich pohostinnost,“ poznamenala.

„Byl jsem tam tak trochu jako špeh, protože ačkoliv jsem vystudoval lékařkou fakultu a platím řádně členské příspěvky lékařské asociaci, můj styl práce je poněkud jiný.“

„Řekněte mi něco o Cabotově centru alternativní medicíny.“

„Musíte se k nám přijít podívat – naše činnost je opravdu velmi různorodá a zajímavá.“

„Jakého druhu?“

„Zabýváme se několika disciplínami. Máme homeopatickou praxi, dále se u nás můžete setkat s osteopatií, akupunkturou, hypnoterapií, chronoterapií…“

„Chronoterapií?“

„To je úplně nový druh terapie, která je teprve ve vývinu a vychází z vnitřních hodin lidského těla. V současné době u nás probíhá spousta vědeckých pozorování takzvaných biorytmů. Existují určité důkazy, že lidé vlastně nežijí ve čtyřiadvacetihodinových cyklech. Místo toho je pro nás přirozenější cyklus o délce dvacet pět a půl hodiny, což je na této planetě poněkud zvláštní a unikátní. Vypracoval jsem takovou teorii, že tento fakt je příčinou spousty zdravotních potíží. Rád vás někdy seznámím s celým problémem blíž – anebo má snad žena plastického chirurga přísný zákaz bavit se s takovými mastičkáři, jako jsem já?“

Usmála se. Ross byl vždy odpůrcem alternativní medicíny i jiných netradičních postupů. V minulosti se kvůli tomu párkrát pohádali. Ross zuřil, když zjistil, že Faith vyzkoušela po úraze na lyžích na doporučení přítelkyně akupunkturu. Zuřit je snad slabý výraz. Byl přímo bez sebe vzteky.

Ross uznával jedině moderní vědeckou západní medicínu a žádným jiným alternativním druhům postupů nehodlal věnovat pozornost. Ostře odsuzoval lidi, kteří se přihlásili do několikatýdenního kurzu alternativní medicíny a po jeho skončení se prohlašovali za alternativní léčitele, zatímco on strávil téměř dvanáct let jako student a začátečník, který se naučil snad vše, co se lze o každé molekule lidského těla dozvědět.

Ross nenáviděl alternativní léčitele ještě víc, než nenáviděl šarlatány v oboru plastické chirurgie – lékaře, kteří si zřizovali kliniky kosmetické chirurgie, aniž měli patřičnou kvalifikaci v tomto oboru, i když jim bylo oficiálně povoleno tento obor vykonávat.

„Možná by se k nám přišel podívat i váš manžel?“ zeptal se Oliver. „Spousta našich léčebných postupů a terapií se zabývá pooperační péčí.“

Ucítila zklamání. Tak proto se o ni zajímá? Představila si Rossův obličej. „To asi těžko – chci říct, on je totiž neuvěřitelně zaneprázdněný.“

Všimla si jeho úlevy, což ji potěšilo. Pozval Rosse pouze ze zdvořilosti, nic víc. Přece jen to bylo ona, o koho má zájem.

„Což takhle zítra? Musím se podívat do diáře – možná byste mohla přijet k nám a potom bychom si mohli zajít někam na oběd.“

„To by bylo příjemné, ale já bydlím v Sussexu. Nejezdím do města tak často.“

„Nádherná oblast. Dobrá. Kdy tedy budete příště ve městě?“

Jejich pohledy se znovu setkaly. Bylo to tak vzrušující a zároveň nebezpečné. Byla polichocená jeho zájmem, avšak její zdravý rozum ji nabádal, aby dopila čaj, slušně poděkovala a zmizela z jeho života. Zaplést se s jiným mužem byla poslední věc, která by jí v dané chvíli scházela. Potřebovala především vyřešit svůj život s Rossem a najít nějaký možný únik pro sebe i Aleca. Je tu malá naděje, že se Ross smíří s jejím odchodem a osamostatněním se, ale bylo jí naprosto jasné, že by se v životě nesmířil s tím, aby odešla za jiným mužem.

Přesto jí s ním bylo velmi příjemně. Jako by se před ní rozevírala malá štěrbina z hluboké temnoty, za kterou se jí naskýtaly možnosti jiného života, než jaký vede nyní.

Oliver Cabot jí podal navštívenku. „Až se tu příště zase objevíte, zkuste se mi ozvat.“

Zastrčila ji do kabelky s úmyslem vyhodit ji do koše dřív, než dojede domů. Bála se, aby ji Ross nenašel. „Díky,“ pronesla. „Určitě se vám ozvu.“

Toužebně na ni pohlédl, jako by říkal: Moc bych si to přál, ale bojím se, že se tak nestane.

11

Chlapec stál na vrcholu požárního žebříku a položil co nejjemněji kanystr s benzinem na zem, takže se ozvalo pouze jemné cinknutí.

Potom vlhkýma rukama v kožených rukavicích rozepnul náprsní kapsu na své větrovce, opatrně vyňal zbrusu nový klíč a zastrčil ho do zámku ke kuchyňským dveřím. Se zatajeným dechem klíčem pomalu otočil. Ve ztichlé a klidné noci přesto znělo závěrečné cvaknutí jako hlasitý výstřel z pistole.

Ztuhl. Zdálo se mu, že trvá celou věčnost, než ten nepříjemný zvuk dozněl. Úzkostlivě se díval skrz skleněnou výplň do potemnělé kuchyně a jeho klid ho pomalu opouštěl. Zmocňoval se ho panický strach. Snažil se své pocity ovládnout a po několika minutách se uklidnil.

Pohlédl dolů na malý dvorek za domem, potom nahoru na siluetu výškové budovy přilepené k zadní stěně. Nikde nikdo. Všechno probíhalo, jak doufal. Zatím bez problémů.

Vzal za kliku a otevřel. Dveře se nehlučně pohnuly v pantech, které před několika dny vlastnoručně naolejoval. Uvítal ho zápach žluklého oleje a vrčení motoru ledničky. Zvedl kanystr a vešel dovnitř. Potichu za sebou dveře zavřel a potom zůstal stát nehybně ve tmě přeplněné malé místnosti a naslouchal.

Slyšel tlumené výkřiky a vzdechy ženy za zavřenými dveřmi. „Ach, bože, ano, ano, takhle mi to dělej, ano, ano!“

Znal dobře uspořádání bytu – byl tu už dvakrát, vždycky, když ona byla v práci.

Při těchto návštěvách bylo jednoduché odhadnout, jak dlouho tu může být. Stačilo zastavit s kolem před prodejnou a z dobře ukryté pozice za polorozpadlou zdí mohl pozorovat, kdy jí začne směna. Čekal, až se objeví za pokladnou, a od toho okamžiku měl před sebou osm nerušených hodin. Ve skutečnosti mu vždycky stačily jen dvě.

Rozhodl se až při druhé návštěvě. K té první ho dovedla pouhá zvědavost. Ohledával si terén. Přehraboval se v zásuvkách, vyndával kusy jejího prádla a snažil se rozpoznat vůni ženy, kterou téměř neznal. Vyndal i černé luxusní kalhotky s podprsenkou a byl zmatený zvláštními pocity, které se ho zmocnily, když si přitiskl košíčky podprsenky k nosu.

Posláním první návštěvy bylo zjistit, zda má u sebe doma nějakou jeho fotografii, dozvědět se, co pro ni ještě znamená. V malém obýváku, ložnici i kuchyni byla spousta zarámovaných fotografií, na kterých však byla pouze ona. Na té největší, s černobílým rámem, byla poněkud rozmazaná. Byl to pohled z bezprostřední blízkosti na její obličej a krk, s černými loknami vlasů sčesanými dozadu. Na někoho se usmívala a v jejím výrazu se zračila domýšlivost a vyzývavost.

Další fotografie měla v zásuvkách a ve dvou albech. Byla na nich buď sama, anebo ve společnosti nějakých mužů. Na lodích, při koňských dostizích, na automobilových závodech, v restauracích, v nočních klubech.

V celém bytě objevil jedinou fotografii, na které byl i on.

Našel ji ležet rubem vzhůru zahrabanou hluboko v jedné zásuvce dřevěného prádelníku, spolu s hromadou lejster, dopisů a dokladů. Byla malá, na šířku měla asi pět centimetrů, byla celá pomačkaná, jeden roh měla ohnutý a její barvy už byly vybledlé. Byla na ní s ním, seděli vedle sebe na oblázkové pláži. Jemu mohlo být tak okolo čtyř let, měl na sobě plavky, byl hubený, kolena přitažená k bradě, rozcuchané vlasy, oči mhouřil před ostrým sluncem. Ona seděla sice vedle něj, avšak mohla být duchem na míle daleko. Oblečená do bikin, s černými brýlemi, špulila rty do objektivu. Byla to hlavně její fotografie. Pouze její. Ten kluk sedící po jejím boku… znala ho vůbec? Vzpomněla by si na něj ještě dneska?

Na lidi se nezapomíná. Alespoň ne na ty, kteří té milují. Nemůžeš je jen tak odložit a utéct od nich. To vážné nejde. To vážné nejde.

12

„No tak, miláčku, otevři pusu, vždyť tuhle dobrůtku máš tak rád.“

Alec seděl u stolu v mikině značky Rugrats, s hnědými vlasy – Rossovými vlasy – spadlými do čela, před sebou misku s chladnoucími boloňskými špagetami a s klidem si otáčel v ruce s helikoptérou postavenou z lega. Od návratu z Thajska odmítal jíst cokoliv jiného.

„S helikoptérou si můžeš hrát později,“ pronesla Faith nervózně. „Babička uvařila špagety kvůli tobě.“ Cítila se být podrážděná, zčásti kvůli menstruaci, zčásti kvůli dvěma vleklým schůzkám. Ráno strávila tři hodiny na zasedání výboru pro záchranu kostelní střechy, kde projednávali způsoby, jak sehnat finanční prostředky alespoň na ty nejnutnější opravy, a ihned po jeho skončení se konala schůzka v obci, kde se připravoval dotazník pro průzkum veřejného mínění ohledně plánovaného golfového hřiště. Po celou dobu ji trápila nepřetržitá nevolnost, ačkoliv jí dal Ross několik tablet Zantacu, které jí měly od nevolnosti pomoci. Přitom od návštěvy doktora Rittermana uběhl už téměř týden a ona od něj neměla stále žádné zprávy.

Aniž by Alec věnoval jejím prosbám jakoukoliv pozornost, vytrhl z trupu helikoptéry dvě žluté kostičky a se svraštělým obočím je zasadil do jiného otvoru.

Faith se zvedla s takovou prudkostí, až se její židle převrhla. Rasputin, který spal roztažený na zádech před kamny, překvapeně vyskočil. Faith popošla k Alecovi a vytrhla mu helikoptéru z ruky. „Okamžitě jez!“ vyštěkla.

„Nechci.“

Položila helikoptéru na pracovní desku z černého mramoru, chytla do ruky Alecův příbor a nakrájela špagety na malé kousky. Ross s matkou ho rozmazlili.

Její matka seděla v tichosti na druhé straně stolu, z úst jí visela cigareta, z jejíhož konce postupně odpadával popel, měla kvůli stoupajícímu cigaretovému dýmu přimhouřené oči a s pokrčeným obočím si soustředěně prohlížela stránky časopisu Hello, který ležel otevřený před ní na desce velkého borového stolu. Čas od času vzhlédla k televizi, v níž běžel na Faithin vkus až příliš hlasitě seriál Sousedé.

Faith televizi neztlumila. Koneckonců její matka se starala o Aleca téměř celý den. Problém však vězel v něčem jiném. Nezáleží na tom, jak je člověk starý, pomyslela si, stejně stále zůstává dítětem svých rodičů, a to byl jeden z důvodů, proč se nikdy neodvážila říct matce, aby nekouřila u stolu v době, kdy Alec jí. Přes vzájemnou odlišnost si navíc své matky vážila. Margaret – takové praktické a seriózní jméno, přesně vystihovalo matčin charakter. Seděla tu zamyšlená, oblečená tak, jak se očekává na venkově. Ve velkém svetru s copánkovým vzorem, v manšestrových kalhotách a pohodlných botách.

S šedesátkou na krku, s krátce střiženými šedými vlasy, s hezkým obličejem zbrázděným vráskami a mnoha lety náruživého kouření. Zkusila si své. Dvacet let se starala o Faithina otce upoutaného na lůžko, dvacet let sledovala, jak se jeho stav neustále horší.

Ross se choval úžasně během několika posledních let, kdy na tom byl otec jen o maličko lépe než živoucí mrtvola. Zaplatil ošetřovatelky, které u něj držely čtyřiadvacetihodinovou službu, vypomohl matce finančně a zařídil pro otce tu nejlepší péči, jaké se mu v zemi mohlo dostat, ačkoliv toho pro něj již mnoho udělat nemohli. To byl důvod, proč se v matčiných očích Ross nemohl dopustit nikdy ničeho špatného.

Faith nabrala část špaget, smíchala je s masem a držela je před Alecovými ústy. Alec sevřel pevně rty.

„Jez,“ zasyčela.

S cigaretou pohupující se mezi rty matka pronesla: „Dnes jsme prožili báječný den, viď, miláčku?“

„Alecu! Otevři pusu!“

„Nemám hlad.“

„Dnes jsme byli v přírodovědné stanici,“ pokračovala matka. „Řekni mamince, co jsme všechno viděli, Alecu.“ Vyndala si cigaretu z úst a rozkašlala se.

Faith se k ní otočila. „Dávala jsi mu snad celý den nějaké sladkosti?“

S očima upřenýma na Aleca matka pronesla: „Měli jsme jenom cheeseburger k obědu. V McDonald’s.“

„V kolik hodin?“ nevzdávala se Faith.

Všimla si spiklenecké výměny pohledů mezi matkou a Alecem. Bože, vždyť matka byla vždycky tak zodpovědná. Její šestiletý vnuk ji má omotanou kolem prstu. „Mami, v kolik hodin jste obědvali?“ opakovala Faith svou otázku.

„Bylo asi…“

„Říkala jsem ti přece, že vyžaduji řád. Rutina a řád jsou pro děti velmi důležité. Oběd v jednu, večeře v šest, takový je náš řád. Přesně takový řád jsem ksakru měla i já, když jsem byla malá.“

„Ross říkal, že…“

„Kčertu s Rossem. Ten tu celé dny není. Já jsem Alecova matka a to, co řeknu, platí!“

Opět zachytila, jak si ti dva vyměnili pohledy. Jako by spolu sdíleli nějaké tajemství, o kterém se nesmí dozvědět. Alec se hloupě uculoval. Faith se rozzuřeně vyřítila ven z kuchyně.

Rozhořčením se jí zatočila hlava. Prošla chodbou do haly a potom do salonku se starou pohovkou, křesly, poličkami s ohmatanými paperbacky a obrovskou televizí, která byla puštěná, i když bez zvuku. Právě tam neslyšně hovořil nějaký hlasatel, pohyboval němě ústy, potom se kamera přesunula na nějakou reportérku s mikrofonem v ruce.

Faith se posadila na pohovku, oddychujíc vzteky. Uvědomovala si, jak je její vztek absurdní a nesmyslný. Řád byl pro Aleca sice důležitý, ale vůbec nevadilo, když byl občas něčím narušen, anebo když ho matka čas od času s radostí rozmazlovala. Bůh ví, že si ve svém životě moc radosti neužila. To, že jí člověk mohl kdykoliv zavolat, aby sem přijela ze svého ponurého bytu v Croydonu a postarala se o Aleca, bylo přímo požehnáním.

Bylo tu však ještě něco, co bylo příčinou její špatné nálady. Stáleji to leželo v hlavě – celé dny a noci, ráno se probouzela před rozbřeskem a musela na to myslet, stále znovu a znovu. Několikrát se snažila tuto myšlenku zapudit, ale nedokázala to.

Její vzpomínka na setkání v obchodním centru zůstávala stále svěží a urputně se jí držela. Už mnohokrát dostala chuť zvednout telefon a využít pozvání, aby se podívala na jeho kliniku, ale pokaždé ji zdravý rozum – anebo spíš strach – od něčeho takového odradily.

Rasputin vešel váhavě do místnosti a přistoupil k ní. Objala ho kolem krku a pevně ho sevřela v náručí. „Hodný pejsek,“ pronesla. „Ty nikdy nemáš problémy s jídlem, viď?“

Zvedla se z pohovky a vyšla nahoru do ložnice. Pes ji následoval po schodech. Zůstal stát mezi dveřmi do ložnice a pozoroval ji. Posadila se na postel, otevřela kabelku, chvíli se prohrabávala jejím obsahem, až se dostala na samé dno, a potom vyndala vizitku, kterou předtím schovala pod hromadu účtů od benzinu. „Dr. Oliver Cabot. Cabotovo centrum alternativní medicíny,“ četla s pocitem provinění.

Pozorně si ji prohlížela, telefonní číslo, faxové číslo, e-mail a webová adresa. Vy jste ten pravý důvod, doktore Cabote, víte to? Vy jste ten pravý důvod, proč jsem tak nemožné nervózní.

13

„Braniborský koncert.“

„Jaký?“ zeptala se sálová sestra.

„Číslo dvě, F dur, Jane,“ odpověděl Ross, aniž vzhlédl od šití. „Já myslím, že tohle ráno je jako stvořené pro koncert číslo dvě, F dur, co říkáte?“ Jeho obličej se rozzářil širokým úsměvem. Byl to úsměv typu – přesně tohle si nejvyšší šéf přeje, a přesně tohle dostane.

Pod jasným operačním světlem ležela na stole mladá žena. S otevřenýma očima, strnulým pohledem, zcela nehybná jako mrtvola. Pouze digitální displej na anestetickém monitoru a vytrvalé píp, píp, píp informovalo šest přítomných v operačním sále o tom, že je stále naživu.

Imran Paterl, odborný lékař, studoval pozorně Rossovu techniku. Chirurgovi pomalu docházela nit. Instrumentářka mu beze slov podala novou. Ross měl rád, když to probíhalo tímto způsobem. Tímto starým stylem, aby mu instrumentářka stále byla po ruce a sloužila mu. Aby mu sloužili i všichni ostatní – sestra, anesteziolog či asistent. Operace musí běžet jako podle hodinek. Musí tu být hierarchie. Disciplína. Dokonalá sehranost.

A hezké sestřičky.

Měl rád okolo sebe hezké sestřičky a uvážlivě s nimi flirtoval. Dál však nikdy nezašel.

Místnost se zaplnila tóny Braniborského koncertu číslo 2. Ross prostrčil jehlu jemnou vrstvou kůže, kterou před pár minutami odřízl z dívčina stehna, a následně tuhou vrstvou zjizvené kůže, která jí po strašlivých popáleninách pokrývala horní část trupu. Sally Porterova, dvacet sedm let, krásná dívka, dokud ji oheň takhle nezohyzdil. Ross toho mnoho o ohni nevěděl, zaslechl pouze, že se to odehrálo na lodi. Když se zabýval nápravnou chirurgií, většinou se vyhýbal tomu, aby znal pravý důvod tragédie, protože by to mohlo ovlivnit jeho mínění. Když zjistil, že pacient udělal něco opravdu hloupého, jako že například lil benzin do otevřeného ohně, anebo že se sám úmyslně podpálil, mohlo ho to rozčílit, a on by potom nebyl schopen zdaleka tak dobrého výkonu jako za normálních okolností.

Sally Porterova bude pro něj vždycky nevinnou obětí. Trpělivá dívka, kterou v posledních dvou letech operoval desetkrát a která bude muset pravděpodobně ještě přinejmenším dalších deset operací podstoupit v budoucnosti, aby se krůček po krůčku mohla vrátit zpátky do života. Obdivoval její odvahu a klid, s jakým se vyrovnávala s dílčími recidivami.

K recidivám občas docházelo. Po jedné z minulých operací se dostala do nové kůže infekce, implantát odumřel a ona musela podstoupit celou operaci znovu.

Dnešní operace vlastně byla opakováním jedné z operací, kterou podstoupila zhruba před půl rokem. Došlo k problému s mikrocirkulací. Kůže se příliš smrštila a postupně jí začala táhnout hlavu dolů. To je nekonečná bitva, kterou vede každý plastický chirurg mezi krásou a zásobováním krví.

Došil poslední steh, poodstoupil stranou a kývl na fotografku, která se vrátila do operačního sálu. Popošla dopředu a udělala tři snímky jeho práce. Potom začal asistent obkládat ránu pruhy antiseptické gázy a sestra podávala Rossovi svorku.

O dvacet minut později Sally Porterovou nadzdvihli a vsunuli pod ni nosítka. Potom byla přemístěna na vozík a odvezena do pokoje s intenzivní postoperační péčí. Sestra vypnula CD přehrávač a atmosféra v místnosti ochabla. Potom pomohla Rossovi sundat rukavice a zahodila je.

Ross si stáhl roušku, povolil si pásek u pláště a začal si zapisovat poznámky, zatímco mu asistent pokukoval přes rameno. Byl vyrušen mladou sestřičkou, která držela v ruce bezdrátový telefon. „Pane Ransome, někdo vás volá.“

„Kdo je to?“ zeptal se podrážděně. Měli dnes zpoždění, operace Sally Porterové trvala déle, než předpokládal. Bylo už půl třetí, měl hlad a už mu nezbýval čas na oběd.

„Hm…“ Sestřička zakryla sluchátko dlaní. Jmenovala se Francine Westová, byla hezká a vypadala nervózně. „Já nekoušu,“ pronesl. „Zjistěte pouze, kdo to je.“

Vyšla ven z místnosti a za okamžik se vrátila. Je to doktor Ritterman. „Volá dnes už potřetí.“

Vysvlékl se z pláště, podal jej sestřičce, potom převzal telefon a vyšel ven na chodbu. Signál byl špatný, nedokázal však poznat, jestli je to kvůli jeho přístroji, anebo jestli doktor volá z mobilního telefonu.

„Rossi,“ pronesl Ritterman svým chladným, nevýrazným hlasem, „omlouvám se, že tě takto vyrušuji.“

„Nic se neděje. Co máš na srdci?“

Nastala dlouhá odmlka, až se Rossovi zdálo díky neutuchajícímu chrapotu ve sluchátku, že byl jejich hovor přerušen. Potom doktor znovu promluvil. „Chtěl jsi, abych se minulý týden podíval na Faith, že?“

„Ano,“ Ross vešel do převlékárny a jednou rukou si rozepnul kalhoty. „Ta nevolnost, kterou trpěla, Julesi, byla na můj vkus příliš vleklá.“

„Udělal jsem si pár testů ze vzorků její krve,“ pokračoval Ritterman a jeho hlas zněl poněkud váhavě, „a budu muset nechat udělat ještě nějaké analýzy. Já… Je vhodná chvíle, abychom o tom teď mluvili, Rossi?“

Ross se vyprazdňoval a přitom odpovídal. „Ve skutečnosti moc ne. Musím se vrátit na sál,“ avšak tón doktorova hlasu ho polekal. „Co se děje, Julesi? Co ukázaly testy?“

„Podívej, Rossi, myslím, že by bylo vhodnější, abychom si o tom promluvili v klidu. V kolik budeš volný? Mohl bych za tebou zajet.“

„Nemůžeme to vyřešit po telefonu?“

„Raději bych si promluvil z očí do očí, Rossi. V kolik dnes končíš?“ Ross se cítil být velmi znepokojený. „Tak okolo šesté, ale potom musím jet domů, abych se převlékl. Budu dnes večeřet v klubu.“

„Od kolika máš tu večeři?“

„Od půl osmé.“

„Mohl bych se u tebe objevit tak kolem půl sedmé – jen na pár minut. Před sedmou stejně budu muset odejít, večer jdeme na balet.“

„Co se s ní děje, Julesi?“

„Myslím, že bude lepší, když si o tom popovídáme večer, Rossi. Bohužel se musíš připravit na špatné zprávy.“

14

Při druhé návštěvě bylo jeho úkolem získat klíče.

Předtím se chlapec vždycky protáhl malým záchodovým okénkem, které bylo podle všeho nepřetržitě otevřené, a navíc mimo dohled sousedů. Potom ale musel seskočit asi metr osmdesát na zem – bylo tu příliš vysoké riziko, že by ho zaslechla, kdyby byla doma. A tak sundal klíč, který visel na skobě vedle kuchyňských dveří, zavezl ho do železářství a ze svých skromných úspor si zaplatil kopii. Jako další bezpečnostní opatření zakoupil ještě lahvičku s olejem a promazal všechny panty v domě.

Teď sem dopadalo dostatek světla z předsíně, aby viděl ten odporný nepořádek v kuchyni – ve dřezu byly naskládané špinavé talíře, na odkapávači stála otevřená konzerva se špagetami v tomatové omáčce, dva talíře s okoralými zbytky na umakartovém stole, z jídla vyčuhovaly cigaretové nedopalky. Na zemi vedle koše ležela skořápka z vajíčka a zakroucená kůra z pomeranče.

Bylo to nechutné. Trapné.

Bral si to velmi osobně.

Ozvalo se hlasité cvaknutí, jak přestal motor ledničky pracovat. V tichu se zdál být její hlas ještě hlasitější. „Ano, ano, nepřestávej!“

Zatímco naslouchal jejím výkřikům, v duchu si říkal: Tak ty jsi nesnášela nepořádek, který jsem jako dítě dělal, a teď žiješ takhle?

15

V domě bylo ticho. Alec odjel s rodinou svého spolužáka podívat se na divoká zvířata do Longleatu. Faith se stýskalo. Vždycky o něj měla velikou starost, když jí zmizel z dohledu. Znervózňovalo ji, když cestoval s někým cizím autem, doufala, že má řádně zapnuté pásy, aby nevypadl ven někde v safari parku. Nedokázala si představit život bez Aleca. Představovala si, kde teď asi je, zatímco seděla v koženém otočném křesle v Rossově pracovně. Zapnula právě počítač, který měla před sebou, zadala své tajné heslo a čekala, až se otevře její e-mailová schránka.

Mnoho zpráv v ní dnešního rána nenašla – datum příští schůzky týkající se zabraného chodníku, krátká zpráva od jedné staré přítelkyně, která se odstěhovala do Los Angeles, nějaké reklamní dopisy a každodenní sbírka zpráv ze sítě týraných žen, na kterou se přihlásila nedávno, když se cítila být obzvlášť na dně.

Vrátila se na internet, přečetla si webovou adresu na vizitce doktora Olivera Cabota a potom ji opatrně vyťukala.

Venku v hustém dešti prošel kolem okna Morris, jejich zahradník, oblečený do gumáku se zdviženou kapuci a tlačil před sebou naložené kolečko. Rasputin zavrčel, vyskočil předními tlapkami na okenní rám a začal štěkat.

„Tiše, Rasputine! Vždyť je to jen Morris,“ řekla. Zahradník se bál psů a Rasputin mu rozhodně nepomáhal, aby se svých obav zbavil. „Ven půjdeme až za chvíli, až déšť trochu poleví.“

Najednou se na obrazovce objevila slova:

I když jsem se vyléčil včera ze své nemoci,

pod péčí lékaře jsem zemřel.

Matthew Prior, 1664 – 1721,

„Léčení horší než nemoc“

Faith se usmála. Za okamžik se slova vytratila a velký nadpis hlásal:

VÍTEJTE V CABOTOVĚ CENTRU ALTERNATIVNÍ MEDICÍNY JSTE NÁVŠTĚVNÍKEM S POŘADOVÝM ČÍSLEM 111926.

Potom se objevila venkovní fotografie centra – budova připomínala vysoký, štíhlý kostel – a zároveň i fotografie Olivera Cabota. Byl celý v černém, s jiskřivým pohledem za malými oválnými obroučkami.

Při pohledu na něj ucítila, jak se jí vzrušením stáhlo hrdlo. Uchopila myš, pohnula kurzorem a klikla na pravý horní roh rámečku. Plocha obrázku se okamžitě zvětšila a o několik sekund později jeho obličej zaplnil celou obrazovku.

Zahradník se vracel těžkým krokem zpět kolem okna a ona si uvědomila, že se zcela nesmyslně odvrátila od obrazovky a zadívala na zeď, jako by si právě prohlížela zarámovanou fotografii, na které si Ross při nějaké charitativní akci potřásá rukou s princeznou Annou.

Znovu se zahleděla na portrét Olivera Cabota a ucítila silnou touhu opět se s ním setkat. Já jsem snad zešílela, pomyslela si. Chovám se jako nějaká zamilovaná puberťačka. Je to šílené, ale přesto…

Znovu klikla myší a jeho portrét zmizel. Na obrazovce se objevil seznam nabízených služeb – akupunktura a čínská medicína, aromaterapie, chronoterapie, poradenství a psychoterapie, homeopatie, hypnoterapie, ruční lymfatická drenáž, ruční masáže, osteoterapie, reflexologie, reiki, shiatsu.

Pod tímto výčtem bylo napsáno:

Všichni terapeuti Cabotova centra jsou na nejvyšší mezinárodní úrovni a všichni jsou, pokud to obecně platné normy dovolí, praktikujícími lékaři akreditovanými u těch největších zdravotních pojišťoven. Přijďte navštívit naši oázu klidu v samém srdci Londýna.

Následovala telefonní čísla, faxová, e-mailová adresa a odkazy na další stránky. Přečetla si telefony a potom si uvědomila, že je v duchu porovnává s čísly uvedenými na Cabotově vizitce. Váhavě se zadívala na Rossův elegantní tmavě šedý telefon. Znovu se jí stáhlo hrdlo.

Vždyť mne jen provede po klinice, nic víc. Není třeba z toho dělat vědu.

A možná by mi doktor Oliver Cabot dokonce mohl pomoci zbavit se konečně toho viru, který v sobě nosím od dovolené.

Zvedla sluchátko a začala pomalu vytáčet číslo, když tu zahlédla auto se zapnutými světly, jak projíždí přední branou a míří k domu. Bílý mercedes, stejšn, zastavil před vchodem a za předním oknem zmáčeným proudy vody se objevil obrys řidiče. Pozorovala auto se zamračeným výrazem, rozčarovaná tímto nečekaným vyrušením.

Jakmile se otevřely dveře, okamžitě poznala nezvaného hosta. Zahalená v jezdeckém kabátě a schovaná pod praktickým, avšak poněkud směšným kloboukem, byla ta nejnudnější ženská na světě.

Felice D’Eathová.

Doháje.

Faith byla společně s Felice členkou užšího výboru Ligy proti týrání dětí, který organizoval letošní ples v rámci svátku v předvečer Všech svatých. Ačkoliv měly ještě půl roku čas, ta ženská ji bombardovala již od Vánoc různými dopisy, potom faxy a nakonec k jejímu zděšení objevila internet a teď zahlcovala nepřetržitě její e-mailovou schránku nesmyslnými informacemi. Detailněji popisovala každý proklatý dar věnovaný do tomboly, a to už jich měly nashromážděných na tři sta dvacet.

Zavřela otevřený soubor a spěchala ke dveřím, zatímco se halou začalo rozléhat hlasité bouchání.

Svým mečivým hlasem Felice D’Eathová hlasitě pronášela: „Ach, Faith. Jsem tá-ák ráda, že jsem tě zastihla. Mám auto ú-úpplně přecpané cenami.“

Faith pohlédla za její záda na liják, který se spustil snad s ještě větší intenzitou. Felice si stáhla klobouk, načechrala své nevýrazné hnědé vlasy a začala si rozepínat kabát. „To je ale strašné odpoledne,“ pronesla, „ale od západu se to jasní – během půlhodinky je po dešti. Vyložíme auto až potom. Vypadáš nějak bledě, Faith – jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě.“

„Opravdu se mi nějak nezdáš. No, v každém případě se pojď na chvilku posadit a popovídáme si trochu o tombole – mám pro tebe několik návrhů – a taky se podíváme na seznam. Loni vážila celá tombola tři sta padesát kilogramů. Myslím, že by se nám mohlo podařit nasbírat alespoň dvakrát tolik, co říkáš?“

„Ano,“ pronesla Faith rezignovaně a zavřela za ní dveře. „Přinejmenším.“

Jakmile vešly do kuchyně, Felice pronesla: „Podívejme se, vy máte kamna s pecí. Příjemné na pohled, ale je s tím strašná práce. Navíc většinou hicují v době, kdy to člověk vůbec nepotřebuje. Když jsme koupili dům, měli jsme je tam také, ale hned jsme se jich zbavili.“

„Vážně?“ zeptala se Faith. „My jsme si je právě pořídili. Čaj, nebo kávu?“

Felice žuchla do křesla, odmotala si vlhkou hedvábnou šálu z krku a položila ji na stůl. „Máš nějaký bylinný čaj? Tanin není dobrý pro žaludek a u kávy jsem zjistila, že je to úplná pohroma – káva je schopná zničit všechny minerály v lidském těle.“

Faith postavila konev na plotnu. „To jsem nevěděla. Mám tady heřmánkový.“

„A ještě nějaký?“

„Ne, jenom heřmánkový.“

„Dobrá, tak si asi budu muset dát heřmánek, i když jsem po něm vždycky strašně ospalá.“ Faith jí dala do šálku dvojitou dávku.

16

Ross v ponožkách, s volně visícími šlemi u kalhot od večerního obleku, uvedl Julese Rittermana do obýváku svého malého bytu nedaleko Regenťs Parku a nasměroval ho k jedné ze dvou pohovek, které stály naproti sobě před krbem, oddělené nízkou dubovou skříňkou sloužící jako stolek. Z imitace polen šlehaly plynové plameny. Z CD přehrávače se linuly neklidné tóny Chopina.

Ross byl nervózní, Rittermanova slova ho trápila celé odpoledne a rozptylovala jeho pozornost. Myšlenkami se k nim stále vracel, dokonce i když se prořezával lícním svalem a málem by poškodil nerv, kvůli kterému by potom zůstala jedna tvář pacienta nehybná.

Zoufale si přál slyšet, co mu doktor přišel říct, přesto se ovládl a pronesl: „Můžu ti něco nalít, Julesi?“

„Dobrá, jen malou whisky, jestli máš chvíli času. Říkal jsi, že jdeš na večeři do klubu?“

Ross spěšně odešel do kuchyně a odtamtud zavolal: „Ano, jdeme do Barber-Surgeons Hall, po sedmé musím odejít. Ty jdeš na balet?“

„Na Les Sylphides.“

Bylo to jedno z mála představení, která Ross znal. Faith ho měla dokonce doma na CD. Nalil Macallan do dvou křišťálových sklenek a zavolal: „Sodu nebo led?“

„Kapku sody.“

Ach Bože, ať jsi co nejdřív v pořádku, Faith.

Když Ross vkráčel zpátky do místnosti, doktor právě uznale bloudil očima po starožitném nábytku a olejích na zdech, na kterých byly většinou námořní scény z osmnáctého a devatenáctého století. „Máš to tu vážně moc hezké, Rossi. Jsi tu často?“

„Tak třikrát, čtyřikrát do týdne. Je to tu dost malé, ale mně to stačí. Faith poslední dobou málokdy přijede do města. Měli byste sem s Hildou přijít někdy na večeři, až se mi podaří odlákat ji od Aleca a přivézt ji do Londýna na noc.“

„To by bylo milé,“ Ritterman se usmál. „Jak se ti vede v golfu?“

„Mizérie. Byl jsem teď párkrát na honu a pořád jezdím na nějaké semináře.“ Usadil se naproti lékaři, odložil skleničku na tácek na dubovém stolku, pohlédl nervózně na hodiny a pronesl: „Tak co se děje?“

Doktor se naklonil mírně dopředu a ruce si opřel o stehna, jako by chtěl vyžehlit drobné faldy na svých kalhotách. „Dobrá…,“ pronesl. „Já…“ Pozvedl skleničku a upřeně se na ni zahleděl. „Podívej, musím nechat udělat ještě několik kontrolních testů, abych si všechno znovu ověřil, ale v podstatě jsem přesvědčen, že se nemýlím, Rossi. Krom toho mi můj názor potvrdilo i několik jiných odborníků. Jak dalece jsi obeznámen s hydrofobií?“

Rittermanův tón ještě víc Rosse vyděsil. „S hydrofobií – myslíš se vzteklinou?“

Ritterman přikývl.

„Faith má vzteklinu?“

Ritterman ho přerušil se vztyčenou rukou. „Ne, ale obávám se, že má v sobě cosi, co napadá její neurochemický systém podobným stylem.“

„Stejně vážně?“

„Bohužel ano.“

„Co – co je to za onemocnění? Virové? Dědičné? Přenosné? Jaká je prognóza, Julesi?“

Ritterman si masíroval zadní stranu krku. Je to virové, získané zřejmě z vody. U všech dosud známých případů se tato nemoc projevila po návštěvě Dálného Východu, oblastí kolem Indického oceánu a Jihočínského moře, kam patří samozřejmě i Thajsko. Je to známé pod názvem „Lendtova choroba.“

„Lendtova choroba?“

„Pojmenováno po Hansi Lendtovi, americkém imunologovi, který ji poprvé rozpoznal. Podíval jsem se minulý týden na nějaké případy z historie, a všichni měli shodné příznaky. Prvním je dlouhodobá nevolnost – pacient jí obvykle trpí zhruba dva až tři měsíce. Následuje rostoucí dezorientace, přeludy, stihomam. Noční děsy. Konečná fáze se projevuje výkyvy ve ztrátě vědomí a halucinacemi. Potom dochází k naprosté ztrátě schopnosti ovládat motorické funkce.“ Ritterman se odmlčel.

Ross se snažil představit si všechny příznaky u Faith. Zvedl skleničku, otočil ji v prstech a znovu ji odložil, aniž se napil. Měl sucho v puse. „Jaký je způsob léčby?“ zeptal se, ačkoliv odpověď si dokázal předem přečíst z Rossova výrazu.

„Žádný, Rossi,“ odpověděl suše.

„Žádný?“ tato otázka zněla jako zoufalý výkřik.

„Dělají se určité klinické studie, ale ke specifikaci léčby zatím nedošlo. Tato nemoc byla objevena teprve před osmi lety a původně byla jen malá hrstka pacientů s těmito příznaky – převážně se jednalo o návštěvníky, kteří přijeli do této oblasti z Evropy, Spojených států a Austrálie. Poslední dobou se však jejich počet začíná zvyšovat. Bylo diagnostikováno již tři tisíce lidí a tento počet se může během příštích dvanácti měsíců zdvojnásobit.“

Ross si nervózně pohrával s jedním z knoflíků u košile. „Co to způsobuje?“

„To zatím nikdo neví. Snad celkové znečištění životního prostředí vyvolává vznik nových druhů virů. Příčinou může být i naše snížená odolnost – antibiotika pomalu ničí naši imunitu vůči některým nemocem.“

Ross pokýval zamyšleně hlavou – tyto teorie mu byly známé.

Ritterman usrkl ze své sklenice a potom se podíval Rossovi zpříma do očí. „Rossi, je mi to moc líto, ale naděje na přežití je velmi malá.“

„Na přežití?“ Ross se postavil, neschopen vydržet déle v kresle. „To je nemoc tak těžká?“

„Ve většině případů bohužel končí smrtí.“

Ross přešel k oknu a zahleděl se na hustý provoz na Wellington Road. Brzdová světla, blinkry, přední světla odrážející se nepravidelně na vlhké vozovce. Londýňané se vraceli domů ke svému běžnému životu. Měl pocit, že se mu celý svět hroutí před očima. Faith je smrtelně nemocná. Faith, kterou miloval víc, než si kdy dokázal představit, že je možné někoho milovat, a o které nikdy nepochyboval, že s ní stráví celý zbytek svého života.

Smrtelně nemocná.

V panické hrůze se znovu otočil k lékaři. „Julesi, řekni, že jsem se přeslechl.“ Doktor potichu pronesl: „Je mi to moc líto, Rossi.“

„A jseš si stoprocentně jistý svou diagnózou?“

„Všechna fakta bohužel tomu nasvědčují – krom toho jste se právě vrátili z Thajska. Poslal jsem testy pro jistotu do tří různých laboratoří a výsledky všech se shodují. Přesto bych byl rád, kdybys posoudil celou záležitost ještě z vlastního hlediska.“

Ross se cítil vyčerpaný. Obstoupila ho hrůza. Noční děsy… Halucinace… Postupná ztráta schopnosti ovládat motorické funkce… Smrt.

To není přece možné, že se všechny tyto věci mají stát právě jeho milované Faith.

Ne. Pane Bože, ty mizero, nesmíš nic takového udělat právě jí… ani nám. Jí se to nesmí stát, nezaslouží si to.

Cítil beznaděj. „Chtěl bych se s tou nemocí blíže seznámit, Julesi. Chci se o ní dozvědět všechno, co víš. Chtěl bych, abys mi řekl všechny prameny týkající se posledních výzkumů. Chci znát každou informaci, která se po celém světě najde. Faith je skvělá žena, je silná, dokáže bojovat.“

Ritterman přikývl, aniž by byl o jeho slovech plně přesvědčen.

„Cos jí řekl, když u tebe naposledy byla?“

„Řekl jsem jí pravdu,“ pronesl Ritterman. „Řekl jsem jí, že se jedná pravděpodobně o nějakou infekci, kterou se někde nakazila – zřejmě je to nějaký vir způsobující nevolnost.“

„Takže o diagnóze Lendtovy choroby neví nic?“

„Zatím ne.“

Ross se na okamžik odmlčel a zamyslel se. Potom pronesl: „Kdo dělá ty studie?“

„Moliou-Orelan.“

Moliou-Orelan byl americký farmaceutický gigant, který měl pověst nejrychlejšího dodavatele nových léků na trh. „To je dobrá společnost, jak by se nám mohlo podařit protlačit Faith do jejich zkušebních programů?“

„Už jsem se s nimi kontaktoval,“ odpověděl lékař. „Dělají se vším obrovské tajnosti, ale zaslechl jsem, že již v druhé fázi studií slavili obrovské úspěchy.“

Rossovy oči se rozšířily. „A dál?“

„Neznám žádné podrobnosti, Rossi.“

„Nic víc ses nedozvěděl?“

„Ne. Jedině…“

„Bude to trvat měsíce, než začnou se třetí fází,“ přerušil ho Ross. „Nebude, s tou už totiž začali.“

„Dokážeš do ní Faith dostat?“

„Mám dobré kontakty s jedním člověkem, který tam pracuje ve výzkumu…“

„Nechci, aby užívala placebo,“ znovu ho přerušil Ross. „Chci, aby dostala skutečný lék.“

Ritterman se melancholicky usmál. „Myslím, že bych ji tam mohl dostat, ale nemohu ručit za to, co jí tam budou dávat, to snad pochopíš. To nejde.“

Do třetí fáze podobných studií byly zahrnuty vždy dvě skupiny lidí – jedna dostávala lék, druhá pouze placebo. Studie byly vždy napůl naslepo, anebo zcela. Při napůl naslepo prováděných pokusech lékař věděl, kdo bere lék a kdo placebo. Při studiích naslepo, mezi něž patřily zejména všechny studie třetí fáze, nevěděl ani lékař, ani

pacient, kdo co bere. Potřebné kódy znala pouze hrstka zaměstnanců farmaceutické společnosti, která se podílela na výzkumu.

Julesi, chci, abys pro ni sehnal skutečný lék. Udělej pro to všechno. Musí existovat způsob, jak se dostat i při třetí fázi k pořádnému léku. „Tobě se určitě podaří dostat ji na seznam pacientů.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Ross pomalu poodešel od okna. „Chtěl bych od tebe ještě jednu laskavost, Julesi. Byl bych rád, kdybys jí nic neříkal, rozumíš? O tom, jak vážná je její nemoc. Rád bych jí to řekl sám, až nadejde správný čas.“

„Samozřejmě. A co jí mám tedy říct?“

Ross vytáhl roztřesenou rukou z malé skříňky na stolku havana a chvíli ho mlčky svíral v ruce. Nakonec, aniž by odpověděl na lékařovu otázku, pronesl: Julesi, ona nesmí umřít. Najdeme určitě způsob, jak ji zachránit. „Souhlasíš se mnou?“

V doktorově výrazu se zračila bezmocnost.

Ross klesl na opěradlo pohovky naproti Rittermanovi a po tvářích mu začaly stékat slzy. „Ty mi musíš pomoci, Julesi. Já nemůžu bez Faith žít. Nenávidím chvíle, kdy nejsem s ní.“

„Samozřejmě udělám všechno, co půjde.“

Ross vytáhl kapesník a osušil si oči. Potom řekl: „Musíš mi rozumět, Julesi, Faith je jako dítě. Emocionálně nikdy nedospěla. Je velmi zranitelná, potřebuje ochranu – a tu jí dávám já.“

„Podle mého názoru je dostatečně vyzrálá a vnímavá. Myslím, že se mýlíš, Rossi.“

Ross popotáhl nosem a řekl: „Možná, že se tak chová při návštěvách v tvé ordinaci, ale to je pouze její hra.“

Ritterman se znovu usmál. „Já mám jiný názor, Rossi.“

Ross začal škubat papírový pásek okolo doutníku. Do sedmé hodiny zbývalo pouhých deset minut, ale on se již přestal starat o dnešní večeři. Já vím, co je pro ni nejlepší, Julesi. Myslím si, že by nebylo dobré, aby věděla, jak je její nemoc vážná, rozumíš? „Ani teď a možná ani nikdy jindy.“

„Ty po mně chceš, abych jí lhal?“

„Neřekl jsem, že máš lhát. Pouze nechci, abys jí říkal pravdu. Panebože! Když pro ni nemůžeme nic udělat, alespoň jí můžeme nechat iluze.“

„Stavíš mne do velmi složité pozice.“

„Julesi, neříkej mi, že jsi každému, kdo měl poslední stadium rakoviny, řekl, že umírá?“

„Pokud mi dali přímou otázku, řekl jsem jim pravdu. Snažil jsem se to vždycky zaobalit, aby to nebylo tak kruté, ale v jádru jsem jim vždycky řekl pravdu.“

Ross se na něj zahleděl. „My máme mezi sebou dobrý vztah, co říkáš? Vždycky jsme si důvěřovali. Teď bych potřeboval, abys důvěřoval mému názoru na Faith.“

Ritterman mu pohlédl do očí. „Faith je velmi nemocná žena. Co si slibuješ od toho, že ji ponecháš v nejistotě a nevědomosti?“

„A co si slibuješ od toho, když jí řekneš pravdu? Pouze ji vyděsíš a nemůžeš jí nabídnout víc jak dvacetiprocentní šanci na přežití.“

„Jsem přesvědčen, že když zná pacient pravdu, je lépe připraven…“

„Na smrt?“

„Ano.“

„Nepřipadá ti, že se vzdáváš bez boje?“

„Ne, jsem pouze realistou.“

„Co je prvním pravidlem medicíny?“ Ritterman pokrčil rameny. „Neublížit.“

„Výborně. Pokud řekneš někomu, obzvlášť někomu, kdo je tak křehký jako Faith, že umírá, on skutečně zemře. Dostaneš ho do stavu naprosté paniky – tvá předpověď se sama naplní. Faith má mnohem větší šanci na přežití, když nebude nic vědět.“

Ritterman pohlédl na svého přítele a v duchu si pomyslel ‚Možná jsi to ty, Rossi, kdo se nedokáže vyrovnat s realitou, ne Faithz „Já s tebou nesouhlasím,“ pronesl jednoduše.

To nemůže být pravda, že se tu bavíme o takových věcech, to je snad jen zlý sen. Ross zavřel oči a zatřásl hlavou, jako by se mohlo

stát, že až oči znovu otevře, Ritterman už tu nebude a po jejich rozhovoru tu nezůstane žádná stopa.

Jenže Ritterman tu stále byl a jeho klid začal Rosse dráždit. Jak kčertu může zůstávat tak klidný? Protože Faith byla jen jednou z mnoha set – možná i tisíců – Rittermanových pacientů. Faith Ransomeová. Pouhé jméno na seznamu ostatních.

Ross si uvědomoval Rittermanův nesouhlasný pohled. Rozvážně si zapálil doutník a poslal ke stropu oblak hustého kouře. „Já jsem její manžel. Nepochybně mám právo i dostatečnou kvalifikaci, abych jí to řekl sám.“

„To samozřejmě máš. Ale pokud mně položí přímou otázku, dám jí přímou odpověď – nemůžu lhát.“

„Jediné, co jí řekneš, bude, že se nakazila určitým virem a že ji podrobíš léčebné kúře. To je celé.“

„Dobrá,“ pronesl Ritterman váhavě. „Budu se podle toho řídit – alespoň v této chvíli – ale nelíbí se mi to.“

Roztřesený vztekem Ross vstal a zlostně se podíval na doktora. „Tobě se to nelíbí? Mně taky ne, Julesi. A víš, co se mi ksakru ze všeho nejvíc nelíbí? Že moje žena trpí Lendtovou chorobou. Takže nejsi sám, komu leží něco v žaludku.“

17

Na televizní obrazovce záplava lidí, především mladých dívek, propukla v jekot. Rossovi, který stál před ní, se zdálo, že tam musí být snad všechny dívky z celého světa. A teď se z temných útrob boeingu vynořily čtyři postavy mladíků, všichni v tmavých brýlích, se zplihlými vlasy a širokými úsměvy, mávající davu osvětlenému nepřetržitými záblesky fotoaparátů.

Reportér pronesl: „Davy fanoušků dnešního rána téměř ochromily londýnské letiště Heathrow, když se Beatles vrátili domů ze svého posledního turné po Americe.“

Jeho otec, Joe Ransome, se přiřítil z druhé strany pokoje, sklonil se k vypínači a Beatles zmizeli. Ve škole mluvil každý jenom o Beatles. Jeden z Rossových kamarádů, Thomas Norton, přinesl do školy časopis, který se jmenoval New Musical Express, a byl plný jejich fotografií i fotografií Rolling Stones. Někteří jeho přátelé měli na stěnách svých pokojů pověšené plakáty skupin a zpěváků. Ross neměl ve svém pokojíčku v malém řadovém domku v Streathamu v jižním Londýně vůbec nic. Otec mu to nedovolil. V celém domě byly jediné dva obrázky, oba notně vybledlé. Jedním byla zarámovaná reprodukce domku Anne Hathawayové a druhá reprodukce nesla název The Haywain. Byla umístěna nad elektrickou imitací krbu.

Když obrazovka potemněla, jeho otec, oblečený do hnědého obleku, košile, vázanky a hnědých kožených bot – které mu Ross každé ráno čistil – se usadil do křesla s otevřenými novinami Sporting Times, s perem a cínovým korbelem s pivem, zakašlal a potom otevřel čerstvý balíček deseti kensitas s filtrem. Ve srovnání s jeho mužnou postavou vyhlížela místnost, která byla přecpaná třídílnou koženou sedací soupravou, pianem a stoličkou, ještě menší, než ve skutečnosti byla.

Ross se postavil vedle křesla, pozoroval tento každodenní rituál a čekal, aby splnil svou povinnost. Nejdřív byl z krabičky odstraněn celofánový obal, který otec pečlivě vyrovnal, potom přeložil, znovu vyrovnal a znovu přeložil a ještě jednou přeložil, až byl tak malý, že to víc nešlo. Teprve potom ho otec opatrně odložil na malý stolek, který Ross po příchodu ze školy vyleštil tak, až se blyštěl jako zrcadlo, ostatně jako všechny prázdné plochy v tomto domě.

Dokonce i otcova kštice černých vlasů se leskla, uhlazená pomádou k lebce. Cítil jemnou vůni pomády i sladkou vůni Old Špice, kterou si každé ráno vtíral do tváře.

Teď přišla řada na zlatou fólii. Opět, s koncentrací muže vykonávajícího ten nejdůležitější úkol, jaký kdy lidstvo vynalezlo, Joe Ransome vyrovnal fólii a začal ji skládat. Potom ji odložil opatrně vedle celofánu a začala třetí fáze rituálu, vyndání a zkoumání dárkového kuponu.

Zatímco si otec vytáhl a zapálil sirkou značky Swan Vesta první z deseti cigaret dnešního, večera – vždy jich vykouřil právě deset, nikdy víc a nikdy míň – Ross vynesl fólii a celofán z místnosti a zahodil je do odpadkového koše v kuchyni. Potom se vrátil pro kupon a aniž by rušil otce, který byl pohroužen do čtení rozpisu dostihů, odnesl ho také do kuchyně, kde ho vhodil do bílé sklenice uzavřené korkovou zátkou. Na bloček za sklenicí dopsal tužkou, která tu byla pro tento účel připravena, nový součet: 437.

Katalog dárků, které bylo možné za kupony vyměnit, ležel na kuchyňské poličce z borového dřeva, hned nad dózou na pečivo, na které mívala matka kuchařky. V katalogu byly skvělé věci, jako například rybářské pruty nebo kola, ale také nudné věci, jako například elektrické kávovary nebo sekačky na trávu. Ross v sobě choval tajnou naději, že otec šetří kupony, aby mu mohl pořídit nové kolo značky Raleigh Blue Streak, které si zoufale přál.

Něco mu ale říkalo, že se tak asi nestane.

„Chlapče!“

Ross odběhl zpátky do obýváku, vyděšený tónem otcova hlasu. Ukazoval na zem, obličej bílý vzteky. Ke své hrůze uviděl Ross malé autíčko Dinky, ležící u nohou pohovky. „Proč to tu leží?“ Ross v tichosti pohlédl na otce. „Proč to tu leží, chlapce?“

Koktaje strachy Ross odpověděl: „Já – já – nevím, tati.“ Cigaretu sevřenou mezi ukazováčkem a palcem si Joe přiložil k ústům, zhluboka vdechl, a potom, drže ji jako šipku, s ní vztekle ukázal směrem k Rossovi. „Víš, proč tvá matka utekla, anebo to nevíš, chlapče? Nemohla vystát ten nepořádek, který jsi všude po sobě nechával. Nemohla vystát tvůj neuklizený pokoj, tvé hračky, které se všude válely. To kvůli tobě matka utekla, Rossi. Rozumíš mi, chlapče?“

Ross zvedl malou limuzínu, potom se postavil, hlavu zahanbeně sklopenou, s očima zvlhlýma, třesoucí se strachy. „Dones mi rákosku, chlapče.“

„Tati, ale já…“

„Rákosku.“

Ross se nahnul za piano, vytáhl odtamtud bambusovou rákosku a přinesl ji otci.

„Klekni si, chlapče!“

Ross vstrčil autíčko do kapsy u kalhot, poklekl před otcem a natáhl před sebe ruce, dlaněmi vzhůru. Otec zdvihl rákosku a potom udeřil – vší silou, šestkrát na každou dlaň. „Teď jdi do svého pokoje a dělej úkoly, chlapče.“

Se slzami koulejícími se po tvářích, se znecitlivělými a pálícími dlaněmi uklidil Ross rákosku zpátky za piano a opustil místnost.

Když šel nahoru po schodech, ruce přišly k sobě a on se celý zkroutil pod novou vlnou bolesti. Zvedl ruce do výšky, potom je zase spustil, otevřel prsty a znovu je zaťal. Praštil o sebe kotníky, snažil se dělat cokoliv, co by tu strašnou bolest mohlo zastavit. Ruce pálily, jako by byly ponořené do vařící vody anebo neředěné kyseliny. Přes své vzlyky slyšel, jak otec dole vztekle křičí.

„To tys ji od nás vyhnal. Pamatuj si to. Nikdy na to nezapomínej.

18

Ta budova byla vážně kostelem, zjistila Faith, když vystoupila z taxíku. Kostel byl umístěn ve vilové ulici, zastrčený v mezeře mezi dvěma viktoriánskými domy, kde vypadal poněkud skrčeně, a přesto hrdě. Působivá stavba z červených cihel, s chrliči a kouřovými skly.

Londýnskou čtvrť Winchmore Hill téměř neznala. Byla to luxusní, hodně zelená čtvrť pro boháče. Vzpomněla si, že tu před pár lety byla na večeři pořádané jedním obzvlášť neotesaným reklamním agentem, který jí celý večer vyprávěl o tom, jak mu Ross zlepšil jeho sexuální život. Vzápětí trval na tom, aby si jeho žena při večeři obnažila téměř celá prsa, aby přítomná společnost viděla, co je Ross za machra. „Udělal jí i bradavky,“ chlubil se. „Předtím žádné bradavky neměla a byla úplně plochá, jako malý kluk.“

Teď Faith přistoupila k masivním dubovým dveřím a četla mosaznou cedulku upevněnou vedle nich: CABOTOVO CENTRUM ALTERNATIVNÍ MEDICÍNY.

Nervózně si vstrčila ruce hluboko do kapes a přitáhla si plášť proti dešti těsně kolem sebe, aby se ubránila studeným poryvům větru. Vlasy jí šlehaly do tváře.

Tak béž, teď už se nemůžeš otočit, holka.

Jenže ona věděla, že se může otočit, že se může vrátit zpátky na silnici, mávnout na taxík a odjet domů. A potom?

Zkusila vzít za kliku a dveře se na pár centimetrů otevřely. Tentokrát se do nich opřela s větší vervou, otevřely se dokořán a ona vstoupila dovnitř. První dojem ji velmi překvapil. Na rozdíl od vnějšího vzhledu byl vnitřek prostorný, nový a naprosto senzační. Mohla by tu být klidně nějaká umělecká galerie – zvýšená podlaží, podlahy z borového dřeva, měkké bílé zdi, na nichž visely abstraktní obrazy, které jí připomínaly pohledy do mikroskopu, květiny a sochy strategicky rozmístěné tak, aby zaplňovaly prázdný prostor, masivní bílé svíce hořící v nástěnných i volně stojících svícnech. Z reproduktorů se ozývala relaxační hudba a Faith cítila příjemnou a sytou vůni vonných olejů.

Přesně před sebou měla pult recepce, za kterým stála atraktivní mladá žena s nagelovanými zrzavými vlasy. Měla na sobě námořnicky modrou halenku s vyšitými slovy „Cabotovo centrum“ a překypovala takovou dávkou vitality a zdraví, že se Faith cítila jako troska. Odhalila nádherné zuby a obdařila Faith uvítacím úsměvem.

„Přišla jsem za doktorem Cabotem,“ pronesla Faith a všimla si přihrádky s propagačními letáky centra, umístěné na pultu. „Máte smluvenou schůzku?“

„Ano.“

Recepční ji požádala, aby se jí představila, a potom ukázala k několika velice technicky vyhlížejícím sedadlům, umístěným za vzrostlými květinami, na kterých už posedávalo několik lidí.

„Je tu někde toaleta?“

„Ano, dolů a doprava.“

Faith si jí mohla všimnout. Sešla chodbou dolů a vešla do prostorné místnosti obložené bílými dlaždicemi, se zapálenou bílou svící. Vešla do kabinky, sedla si a zavřela oči. Nevolnost, která se po celý týden stále vracela, udeřila s novou intenzitou. Dr. Ritterman se ještě neozval jí ani Rossovi s výsledky testů. Proč? Týden mu přece musí stačit. Přemýšlela, jestli by měla říct Oliverovi Cabotovi o svých problémech. Rosse by ale strašně rozčílilo, kdyby zjistil, že se rozhodla pro alternativní léčebné postupy.

A Ross by to určité zjistil. Pořád ji šmíroval, prohlížel skříňku s léky a kritizoval všechny přípravky a vitaminy, které koupila. Dokonce jí prohlížel i kabelku.

Klekla si u mísy a začala dávit. Točila se jí hlava a ona zůstala tak, jak byla, svírající okraj mísy, blízko mdlob.

Trvalo několik minut, než se jí ulevilo. Spláchla a potom si vypláchla ústa. Pohlédla na svůj obličej do zrcadla a potom si nanesla rtěnku a upravila vlasy. Když se cítím takhle mizerně, Ross alespoň nemluví o další operaci, pomyslela si.

Otočila hlavu doprava a zahleděla se zblízka na svůj obraz v zrcadle. Jizva byla trochu viditelná, ale moc ne. Na protější straně obličeje byla podobná, přesně v místech, kde se stýká čelist s ušním lalůčkem, na každé straně měřila něco přes pět centimetrů. Účelem této operace bylo zvýraznění lícních kostí.

Během dne, když měla make-up, si jizev nikdo nemohl všimnout. Pouze v noci byly viditelnější. Ross však trval na tom, že je nevidí, a na ničem jiném nezáleželo. Přesto jí působily starosti. Prozrazovaly, že toto není její přirozený vzhled.

Občas si říkala, jestli snad Ross neudělal jizvy schválně nápadnější, aby měl později důvod k další operaci. Říkal, že až ji bude příště operovat, snad by se mu mohlo podařit udělat je méně nápadné. Pod prsy měla jizvy také, byly to řezy, kterými se vkládají do prsou implantáty. S těmi se prý Ross vypořádá, až bude starší a bude potřebovat prsa trochu přizvednout. Krom toho, jak poznamenal: „Nikdo jiný než já je stejně nikdy neuvidí – takže kde je problém?“

Když byla Faith zpátky v čekárně, usadila se na kraj jedné sedačky, která byla mnohem pohodlnější, než se na první pohled zdálo. Před sebou měla malou zenovou zahradu s fontánkou, ze které prýštila voda na naskládané oválné a ploché kameny. Pohlédla na ostatní lidi v čekárně – pohublý muž, kterému mohlo být tak kolem třiceti, jeho šaty na něm visely, oči měl zapadlé, snad nemocný AIDS; obtloustlá matka zahalená do čehosi, co vypadalo jako indiánská houně, seděla se zavřenýma očima a v náručí držela malé dítě, kterému visela z nosu zelená nudle; mladá, hezky oblečená Asijka, v úzce proužkovaných dvoudílných šatech, začtená do časopisu Health and Fitness.

Faith pohlédla na časopisy rozložené na stolku. Byly tam především různé informační bulletiny o alternativní medicíně a celý štos propagačních letáků Cabotova centra. Potom si všimla jednoho výtisku časopisu Hypnoterapeutické společnosti, na jehož obalu byla upoutávka na článek od Olivera Cabota, který byl uvnitř. Zvedla časopis a otevřela ho. Článek se jmenoval „Remise rakoviny prostřednictvím změn v denním cyklu“. Dala se do čtení, ale měla problémy se soustředěním. Někde vzadu bylo slyšet tlumené vyzvánění telefonu.

Dala si dnes velmi záležet na tom, co si vezme na sebe. Chtěla být oblečená neformálně, avšak vkusně a citlivě. Nakonec se rozhodla pro slabý kašmírový rolák v šedém odstínu, černé dyftýnové kalhoty, černé vysoké boty a dlouhý kožich barvy velbloudí srsti. Slušelo jí to, alespoň měla takový pocit. Den dobrých vlasů. Den dobré tváře. Vypadala dobře, ale necítila se dobře. Nevolnost, nervy.

Po zemi přelétl stín a potom se objevila udýchaná matka s dvěma malými chlapci, kterým teklo z nosů, a všichni se usadili vedle Faith. „Mami,“ ozval se mladší chlapec. „Mně se chce na záchod.“

„Vždyť jsi byl před půl hodinou. Musíš…“

„Paní Ransomeová?“ Faith se otočila. Žena oblečená stejně jako recepční ji pozdravila úsměvem. Nebylo jí ani třicet, měla krátké hnědé vlasy, latinský ušlechtilý vzhled, a podobně jako žena v recepci vypadala až nereálně zdravě. „Dr. Cabot vás může přijmout.“

Žena se lehce vznesla po schodech, jako by nevážila ani kilogram. Faith cítila přitažlivost zemskou každou molekulou svého těla.

Pokud je obklopen takovými ženami, jakou já můžu mít šanci?

Vzápětí okřikla v duchu sama sebe. Vždyť já nechci mít žádnou šanci. Je to pouze zdvořilostní návštěva. Jsem tu kvůli svým vleklým problémům s nevolností, protože mému lékaři se zatím nepodařilo stanovit žádnou přesvědčivou diagnózu. To je vše. To je jediný důvod, proč jsem tady.

Následovala ženu dlouhou chodbou, kolem cedulky hlásající ‚Relaxační terapie‘ a další, nadepsané jako ‚Hypnoterapie‘.

„Faith!“

Oliver Cabot stál ve dveřích oblečený do černého saka, šedé košile bez límečku, černých kalhot a černých kožených polobotek. Vypadal ještě lépe, než když ho viděla naposledy, ale tvářil se mnohem vážněji. Měla pocit, že navštívila spíše doktora Olivera Cabota než přítele Olivera Cabota. Jakmile se však k němu přiblížila, jeho strohý výraz se změnil ve výraz upřímné radosti. A když mu potřásla rukou a zahleděla se do jeho drsného, protáhlého obličeje zarámovaného do změti šedivých loken, věnoval jí široký, trochu pokřivený úsměv. Veškerá její úzkost se najednou rozplynula a ona necítila nic než vlnu vzrušení.

„Faith!“ pronesl znovu a zahleděl se jí zblízka do očí. „Faith! To je skvělé, že jsi tady! Ani nevím, jak bych vyjádřil svou radost! Ahoj!“

„Ahoj!“ řekla.

„Jak se máš?“

„Dobře, děkuju,“ odpověděla.

Faith si najednou uvědomila, že ji stále drží za ruce, ale v tu chvíli jí to připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě. Stála s ním ve dveřích a plnými doušky do sebe vstřebávala teplo z jeho rozzářených, křišťálově jasných šedivých očí.

Zaplavil ji pocit radosti. Bylo tak příjemné stát tu s tímto mužem, tak nepředstavitelně příjemné. Zaplavilo ji něco, co už léta nepocítila.

Ucítila naprostou svobodu.

19

Ross dokončil obhlídku lůžkového oddělení na chirurgii a odešel do lékařského pokoje dát si jeden rychlý šálek kávy. Byla to malá a úzká místnost s křesílky po obou stranách a malou kuchyňkou. Tommy Pearman, jeho obvyklý anesteziolog, ho následoval. Tommy byl malý, podsaditý muž s postavou připomínající nafouklou fazoli a v nadměrném modrém chirurgickém plášti působil ještě neforemněji než kdy jindy. Vdovec, který žil jen pro svou práci a rozmanité koníčky. Byl vášnivým sběratelem etruského umění, veteránů, starodávných námořních map, lékařských knih a trochu bizarně i nemocí. Nashromáždil za mnoho let, díky svým lékařským konexím, hrůzostrašnou sbírku bakterií a virů, které uchovával ve studeném sklepě svého velkolepého domu v Kentu. Jednou v neděli, když u něj byli Ross s Faith na obědě, vzal Rosse s sebou dolů a sbírku mu ukázal.

Mezi stovkami pečlivě označených nádobek se našla neštovicová kultura, pět kmenů hepatitidy, virová meningitida, antrax, dýmějový mor a sovětský vir zvaný Marburg, vyvinutý pro bakteriologickou válku, napadající vnitřní orgány. Když se ho Ross zeptal, jestli není nebezpečné mít doma takové věci – obzvlášť neštovice, které byly údajně vymýceny, odpověděl mu, že se cítí mnohem bezpečněji, když ví, že jsou ukryty v malém tady v jeho sklepě, než aby byly rozšířeny ve velkém kdekoliv jinde na světě. Byl opravdu skvělým anesteziologem a Ross mu bezvýhradně důvěřoval, i když ho občas vyváděl z míry neopodstatněnými obavami. A právě teď se o to pokoušel znovu. „Byl jsem zkontrolovat paní Jardineovou,“ pronesl. „Je strašně nachlazená a zahleněná. Dělá mi starosti.“

Ross pohlédl na rozpis operací. Elizabeth Jardineová byla uvedena jako první na dnešní odpoledne. Vyhlazení vrásek na celém obličeji. Bylo jí padesát sedm, za manžela měla filmového producenta a v půlce července ji čekala tříměsíční cesta do Los Angeles. Byla to příjemná žena, líbila se mu od prvního okamžiku, kdy k němu přišla. Nesmírně toužila po tom, aby měla do odjezdu do Států operaci za sebou.

V duchu si dělal časový rozvrh celého odpoledne. Po Elizabeth Jardineové přijde na řadu sedmiletá holčička s jizvou od spáleniny na krku, potom další dítě, devítiletý chlapec s ploškou velice silné kůže na lebce, takže mu v těchto místech nerostly vlasy, následovala žena s kožním nádorem na zadní části lebky, další žena s maligním nádorem na obličeji a pubertální chlapec s deformací penisu – měl bolestivé erekce, protože mu při obřízce uřízli příliš mnoho kůže. Má toho před sebou požehnaně. Přesto pronesl: „Nemůžeme u ní operaci znovu odkládat. Měla tu být už před měsícem, ale tenkrát dostala chřipku – byla by příšerně naštvaná.“

Pearman zavrtěl hlavou. „Ale já si vážně nemyslím, že by bylo moudré operovat ji v tomhle stavu.“

„Je jí doopravdy tak špatně?“

„Ano. Myslím, že bys ji měl ještě vyšetřit, přesvědčit se na vlastní oči.“

V normálním případě by Ross plně důvěřoval Pearmanovu úsudku. Jediná věc, která tomu dnes bránila, byly jeho sympatie k Elizabeth Jardineové. „Dobrá, za chvilku se na ni půjdu mrknout.“

Když si nalil šálek kávy, všiml si napůl sněženého dortu ve staniolovém obalu. Při pohledu na něj si uvědomil, jaký má hlad. Operoval od sedmi padesáti ráno a neudělal si ani přestávku na snídani. „Čí je tohle?“

„Sandry – dnes má narozeniny. Třicet sedm. Nevypadá na to, ona si bohužel myslí opak.“

V nemocnici se držela tradice, že když měl někdo narozeniny, přinesl svým kolegům dort. Sandra Billingtonová byla šéfkou administrativního oddělení. Ross si kousek uřízl a zvedl ho k ústům. Dort byl lepkavý a drolil se mu v prstech.

„Slyšel jsem, že Sandra chodí s Rogerem Houghtonem. Nevíš o tom něco? Je to jen obyčejná kancelářská myška, ale kdo ví, třeba jim to spolu klape?“ Tommy Pearman sledoval všechno, co se v nemocnici šustlo, byl hlavním dohazovačem a zároveň šiřitelem klepů.

Ross ignoroval jeho poznámku, stejně jako ignoroval i všechny ostatní klepy, protože ho jednoduše nezajímaly, místo toho si vstrčil kus dortu do pusy a pronesl: „Tommy, co víš o Lendtově chorobě?“

Anesteziolog byl milovníkem historie lékařství. Sám napsal již dvě knihy o vývoji moderní medicíny a v současné době pracoval na dějinách anesteziologie. Jeho malá postava, shrbený postoj a snaha každému vyhovět připomínaly Rossovi postavu Rattyho z knihy Vítr ve vrbách.

„Něco mi to říká, nedávno jsem o tom musel číst – možná v Nature. Myslím, že je to virové onemocnění. Zánětlivé příznaky. Poškozuje neurotransmitery v mozku. Je to ale velmi vzácné onemocnění. Mohl bych se na to podívat detailně, kdybys chtěl.“

„To bych ti byl vděčný. Na internetu je uvedena spousta odkazů – včera v noci jsem se na to díval.“

„Je to vlastně docela vzrušující nemoc,“ poznamenal anesteziolog nadšeně. „Vzrušující?“

Pearman si uvědomil nesouhlasný tón v chirurgově hlasu, a proto na svou obranu dodal: „Zní to možná divně, ale podle mého názoru jsou všechna nová onemocnění tak trochu vzrušující – bez nich by byla medicína nudnou a jednotvárnou vědou. Co si o tom myslíš ty?“

„Jeden můj příbuzný – přítel tu nemoc má.“

„Uvidíme, co se dá vypátrat.“

„Budu ti vděčný.“

Pearman najednou vypadal ustaraně. „Chtěl jsem ti ještě říct, že si pořád nevím rady s případem té Williamsové.“

Maddy Williamsová byla mladá pacientka, která zemřela během drobné operace, při níž jí měl Ross upravit velikost nozder.

Ross předstíral, že je plně zaměstnán dortem. „Ehm-m?“

„Už bylo stanoveno datum soudního vyšetření?“

„Ano, zhruba za tři týdny.“

„Myslím, že jsme měli neuvěřitelné štěstí.“ Bezmocně pokrčil rameny. „V jejích papírech nebylo uvedeno nic o tom, že by měla nějaké problémy se srdcem. Její osobní lékař ti sice poslal upozornění v dopise, ale ten dopis se ti nikdy nedostal do rukou. Já jsem o tom nevěděl a v záznamech nebyla ani zmínka. Mohla by zemřít při jakékoliv jiné velké operaci. Je to zřejmé pochybení v našem systému, když se takhle důležitý dopis může ztratit, co říkáš?“

Ross na něj pohlédl. Dort byl dobrý, a tak si uřízl ještě jeden kousek.

„Jediné možné vysvětlení je,“ pokračoval Pearman, „což je naprosto absurdní spekulace, že by někdo ztratil ten dopis úmyslně a vymazal by údaje o něm z počítače. Ale nedokážu si představit, kdo by mohl udělat takový hrozný podvod. Ty snad ano?“

Ross neodpověděl.

20

Myslel jsem si, že budeš dokonalá. Myslel jsem si, že budeš bydlet v domě, který je celý bílý a bez poskvrny, a že kamkoliv se pohneš, všechno se kolem tebe bude třpytit jako stříbro a zlato. Myslel jsem si, že budeš chodit oblečená do bílých kožešin a celý den budeš odpočívat na bílé pohovce jako jedna krásná dáma, kterou jsem viděl v reklamě v televizi.

Dveře do ložnice byly dostatečně pootevřeny, aby viděl dovnitř. Aby viděl ženu ležící na zádech, s nohama obemknutýma kolem mužova nahého pasu, zatímco se jeho bílá kostnatá zadnice krátkými trhavými pohyby zvedala a zase klesala mezi jejími stehny. Neviděl muži do tváře a ani ho nezajímala. Muž nebyl důležitý. Důležitá byla žena. Viděl část jejího obličeje, a to mu stačilo.

Odešla jsi od nás, protože jsi nemohla vystát nepořádek, který jsem dělal, a teď tu žiješ jako prase a děláš prasárny s chlapama.

Opustila jsi mě a nemáš tu vystavenou ani jedinou moji fotografii.

S kanystrem v ruce odešel po špičkách od dveří a potichu vešel do obývacího pokoje. Televize byla zapnutá, ale zvuk byl ztlumen. Na obrazovce právě hovořila nějaká redaktorka se členy skupiny Beatles. Několik chlapců ve škole nosilo účes ve stylu Beatles.

Jejich matky je neopustily.

V pokoji bylo další špinavé nádobí. Popelník na zemi byl tak přeplněn nedopalky obarvenými rtěnkou, že jich několik vypadlo ven na koberec. Kousek od popelníku ležel na talířku šálek od čaje převržený k jedné straně. Pod servírovacím stolkem viděl pohozené boty na vysokém podpatku a nylonky. Na něm další šálek, tentokrát s roztřepeným nedopalkem cigarety plovoucím v jeho obsahu.

Z vedlejší místnosti sem doléhal její křik. „Za chvíli budu, bože, už se to blíží!“ Zbývalo jen pár okamžiků. Uchopil víčko kanystru, silou s ním otočil a potom vylil obsah na podlahu.

21

Oliverovi se líbilo, jakým způsobem si Faith prohlížela jeho kancelář. Když někteří lidé vešli do této místnosti, zdálo se, že si nevšímají vůbec ničeho. Faith si všímala všeho. Její oči bloudily po nábytku, stěnách, obrazech, zarámovaných osvědčeních.

Pomohl jí sundat kabát a bylo velmi příjemné cítit její pevná ramena a vdechovat jemný parfém, který vycházel z teplého vnitřku jejího kabátu. Dnes vypadala ještě nádherněji, než když se s ní před týdnem potkal. Faith Ransomeová, ty jsi prostě úžasná!

Pověsil její kabát do šatní skříně za stolem, pečlivě ho urovnal na ramínku a znovu nasál vůni a teplo, které z něj vycházely.

Když se otočil zpátky, právě si prohlížela zarámovanou černobílou fotografii Jakea, která visela na stěně. Jake v tričku s Bartem Simpsonem sedící na zádi jejich jachty, nedaleko ostrova Catalina, s vlasy rozcuchanými větrem, na tváři svůj typický široký úsměv.

Faith přemýšlela. To je jeho dítě. Doháje, on je ženatý. Jak jsem si jen ksakru mohla myslet, že je svobodný?

Zachytila Oliverův pohled. Usmál se na ni, ale přesto si všimla, jak je nesvůj.

„Jake,“ pronesl.

„Tvůj syn?“

Přikývl, avšak na obličeji se mu objevily vrásky. Potom ji usadil do hluboké lenošky, a zeptal se: „Dáš si něco k pití? Máme tu skoro všechno.“

Uvalujíc, proč ho zmínka o synovi tak zneklidnila, odpověděla: „Ano, ráda…“ Na okamžik zaváhala, protože si nebyla jistá, co si má vlastně objednat. Něco na uklidnění. „Čaj.“

„Bylinkový? Zelený? Anebo klasický anglický?“

„Klasický anglický s mlékem, prosím.“

Posadila se a rozhlédla se znovu kolem sebe, zda by mohla vypátrat ještě nějaké nitky k životu Olivera Cabota. Líbila se jí atmosféra této místnosti – byla vzdušná a jasná, s moderním nábytkem příjemně rozestavěným. Člověk vůbec neměl pocit, že je v kanceláři – několik velikých zelených květin, horizontální okenní žaluzie napůl stažené, takže nebylo vidět ven přes ulici, původní starodávná frenologická lebka stojící na bílé skříňce s kartotékou. Několik zarámovaných lékařských osvědčení, na jednom z nich stálo, že je členem Společnosti hypnoterapeutů. Dále viděla několik dlouhých dosud nezapálených svící, ionizační přístroj, zarámovanou mapu reflexních bodů, působivou černobílou fotografii Stonehenge s paprsky vycházejícího slunce probleskujícími mezi kameny, další fotografii stejného chlapce převlečeného za upíra a nakonec otlučenou benzinovou pumpu značky Shell v životní velikosti, včetně hadice s nálevkou.

Žádná fotografie manželky.

Přemýšlela, proč tu žádná není.

Opět s úsměvem se Oliver usadil na opěradlo křesla naproti ní, přehodil nohu přes nohu a pohupoval s nimi nahoru dolů, jako malý chlapec, říkala si Faith. „Tak co,“ pronesl, „jaký úspěch měla peněženka?“

Podívala se na něj nechápavě. „Peněženka?“ Najednou si vzpomněla, o čem mluví. „Ach tak, Ross ji dostane až k narozeninám za čtrnáct dní.“

„Šťastný to muž.“

Faith se pousmála. S tou peněženkou bude určitě něco v nepořádku, buď bude příliš dlouhá pro Rossovy vnitřní kapsy u saka, anebo nebude mít dostatek přihrádek na kreditní karty a určitě nebude mít ten správný odstín. Za dvanáct let společného života s Rossem si nedokázala vybavit moc dárků, které by bez výhrady přijal. Ale teď se chtěla bavit o doktoru Oliverovi Cabotovi, a ne o Rossovi. Pohlédla na fotografii chlapce v upírském převleku a zeptala se: „Tohle je taky Jake?“

Přes obličej mu znovu přelétl bolestný stín. „Ano.“

„Kolik mu je?“

Přestal pohupovat nohama. Následovala dlouhá, zlověstná odmlka, a potom odpověděl: „Teď by mu bylo právě šestnáct.“

V tichu, které následovalo, cítila, jak se jí svírá hrdlo, jako by se jeho bolest přenesla i na ni. „To je mi líto,“ řekla, „nevěděla jsem…“

Několikrát se plácl do stehna a potom se postavil. „To nic, nemohla jsi to vědět. Ty máš děti?“

„Syna, Aleca. Je mu šest.“

Sekretářka vešla dovnitř s čajem pro Faith a s plechovkou minerálky pro Olivera.

Faith by se ráda dozvěděla víc o jeho synovi, který byl po smrti, ale vycítila, že Oliverovi se o tom nechce mluvit. Když sekretářka odešla, snažila se udržet téma u jeho osoby. „Co dělá tvoje žena?“

„Marcy je spisovatelka – pracuje v LA, píše scénáře seriálů do televize, ale už spolu…“ Dobromyslně se ušklíbl. „Řekněme, že žijeme oba na stejné planetě, ale to je asi tak všechno společné, co v současné době sdílíme.“ Potom dodal: „Rozvedli jsme se.“

„To je mi líto,“ řekla.

Sesunul se z opěradla a posadil se ukázněně do křesla. „Chceš něco vědět, Faith? Myslím si, že změna ve vztazích přináší lidem obvykle štěstí. Většinou se k ničemu takovému neodhodlají. Buď spolu zůstávají kvůli dětem, anebo ze strachu ze samoty, dál žijí svůj život plný zoufalství a nějak se jím probíjejí kupředu. Odcházejí jen ti stateční.“ Smutně se usmál. „Alespoň tak jsem si to sám sobě vysvětloval.“ Na okamžik se zamyslel a potom pokračoval. „Víš, tragédie většinou lidi sblíží, ale někdy je naprosto rozdělí.“ Znovu překřížil nohy, potom se předklonil, uchopil špičky svých sportovních bot a zůstal tak, jako svinutá pružina. „A co ty?“

„Já mám pocit… že patřím zřejmě do té kategorie přežívajících zoufalců!“

„Bylo by příliš osobní, kdybych se tě zeptal, proč si to myslíš?“

Nejradši by se mu se vším okamžitě svěřila, ale část jejího vědomí jí v tom bránila. Tady ne, teď ještě ne, je příliš brzy. Musíš počkat, teď je ještě příliš brzy.

Sekretářka strčila hlavu do dveří. „Omlouvám se, že vyrušuji, doktore Cabote, ale mám na telefonu paní Martynsovou. Potřebuje s vámi velice naléhavě mluvit o některých svých představách.“

Zvedl obočí. „To už je dneska potřetí. Řekněte, že se jí ozvu později, Tino.“

„Volala taky Sarah Conroyová, redaktorka z Daily Mail Připravují nějaký článek o londýnských klinikách alternativní medicíny. Říkala, že s vámi už dělala jednou rozhovor, když byla ještě v časopise Focus. Slíbila jsem, že se jí ozvete – potřebovala by s vámi mluvit do čtyř hodin.“

„Samozřejmě – ještě mi to připomeňte.“

Odešla a Oliver si otevřel plechovku s minerálkou. Trochu tekutiny vybublalo na povrch a rozlilo se po víčku. Napil se a ústa si otřel hřbetem ruky.

„Celou dobu mi vrtá hlavou,“ pronesla Faith, „na co tu máte tu benzinovou pumpu.“

Ohlédl se, jako by už dávno zapomněl, že tu něco takového je. „Objevil jsem ji v jednom vetešnictví. Myslím, že jde hlavně o to, že nemá žádný účel. Začali jsme příliš lpět na smyslu. Já mám rád věci spontánní, iracionální. Snažím se každý den udělat něco iracionálního. Taky jsi někdy iracionální, Faith?“

Dřív milovala iracionalitu a různé kašpařiny. Nadšeně sledovala Monthy Pythona hned od prvních dílů a nenechala si žádný ujít. V Rossově životě však chyběl prostor pro iracionalitu. Snažila se vzpomenout si na poslední spontánní věc, kterou by udělala jen tak, a s hrůzou si uvědomila, že to muselo být nepředstavitelně dávno. Už je to dávno, kdy rozepnula Rossovi kalhoty při jízdě po německém autobahnu, už je to spousta let, kdy jednou pozdě v noci ukradla obrovský mosazný popelník z foyeru hotelu přímo před očima nočního portýra, anebo když se opila s partou přátel a potom volala lidem s přihlouplými jmény, jako je například paní Pachová, které se ptali Dobrý den, nezapácháte náhodou? a vzápětí se všichni zhroutili v záchvatech smíchu.

Bože, jak vážný byl její život dnes.

„Nikdy jsem nechtěla být dospělou,“ pronesla.

Pokrčil rameny a zeširoka se na ni usmál. „Chvílemi mám pocit, že je život příliš krátký na to, abychom stačili dospět. Částečně bych si taky přál být malým klukem. Ale ty máš v sobě malou holku pořád schovanou, nebo ne?“

„Kéž by,“ poznamenala Faith.

„Přála by sis něco takového?“ zeptal se. „Kdyby se ti mohlo splnit jedno jediné přání, chtěla by ses vrátit do svých dětských let?“

„Ne. Nechtěla bych být úplným dítětem. Stačilo by mi vrátit se do svých osmnácti.“ Když si na tu dobu vzpomněla, cítila, že tenkrát byla šťastná. Ta opojná doba námluv – to je ale divné slovo. Tenkrát byla vážně šťastná, zamilovaná, s celým životem před sebou.

Jejich rozhovor přerušilo vyzvánění telefonu. Oliver jen letmo pohlédl na stůl. Najednou si Faith uvědomila, že zvonění se ozývá z její kabelky. Vytáhla mobilní telefon Nokia a s rozpaky pohlédla na displej. Ross volal z kliniky. Zmáčkla palcem tlačítko END a vyzvánění ustalo. Potom hodila telefon zpět do tašky, překvapená, že našla odvahu k tomuto drobnému projevu vzdoru. Bude mít doma peklo, ale teď se tím nemínila nechat znervóznit.

Ani trošku.

22

„Sem chodívám téměř každý den v době oběda,“ poznamenal Oliver.

V dálce pod nimi se táhly vrcholky londýnských střech, jejich barva se pod uhlově černou oblohou slévala do rozpité matné skvrny. Vítr jí cuchal vlasy a rozvíral kabát, jeho nárazy byly prudké a mrazivé, ale ona si ho téměř nevšímala, když kráčela po jeho boku po pěšince mezi hroby.

Oliver ve svém dlouhém černém kabátě a s vlajícími vlasy, v ruce papírový sáček se dvěma sendviči a dvě láhve minerálky, postupoval nevzrušeným krokem vpřed. Pohlédla na jména na náhrobcích. Mary Elizabeth Mainwaringová, milovaná choť, 1889 – 1965. Harold Thomas Sugden, 1902 –1974. William Percival Leadbetter, 1893 –1951. Odpočívej v pokoji.

Potom pohlédla zpátky na něj. „To tě smrt tak fascinuje?“

Zastavil se a ukázal dolů na náhrobek Williama Percivala Leadbettera. „Víš, co mě fascinuje? Pomlčka. To malé znaménko mezi daty narození a úmrtí. Dívám se na něčí hrob a v duchu si říkám, že ta pomlčka v sobě zahrnuje vlastně celý lidský život. Já a ty si právě naše pomlčky odžíváme. Není důležité, kdy se kdo narodil, anebo kdy umřel, důležité je, co dělal mezitím. Tady na hřbitově ale vidíme jen tisíce anonymních pomlček. A to mi je líto.“

„Ty si snad myslíš, že by lidé měli mít vyryté na náhrobcích celé životopisy? Anebo rovnou nějaký videohologram, na kterém by se pro kolemjdoucí přehrávaly všechny jejich úspěchy, kterých kdy dosáhli?“

„Já si jen myslím, že by tam mělo být něco lepšího než teď.“

„Myslíš někdy na svou vlastní smrt?“

„Snažím se přemýšlet spíš o životě. Snažím se myslet na to, co bych měl udělat se svou malou pomlčkou, aby nabyla na významu. Snažím se…“ Odmlčel se a určitou chvíli kráčeli beze slov. Potom pokračoval: „Když člověk ztratí někoho velmi blízkého, uvědomí si, jak je vlastně bezmocný. Dokážeme vyvézt lidi do vesmíru, dokážeme zmapovat celý lidský genom, na dno oceánu dokážeme umístit ty nejcitlivější sonary a možná že brzy i poručíme dešti, aby padal tam, kam chceme my. Je tu však stále spousta nemocí, které nás ohrožují.“ Lehce zavrtěl hlavou. „Myslím si, že bychom mohli porazit jakoukoliv nemoc, kdybychom jen dokázali využít veškerou sílu našeho mozku.“

„Já si to myslím také,“ pronesla. „Je pravda, že využíváme jen nepatrnou část svého mozku? Snad jen okolo dvaceti procent?“

„Asi dvacet procent z toho, o čem víme. Zatím toho zůstává mnoho neznámého, na co jsme vlastně napojeni, z čeho čerpáme.“

„Myslíš na nějakou jinou dimenzi?“

Blížili se k lavičce. „Tady bychom se mohli posadit,“ pronesl. „Není ti zima?“

Faith přímo mrzla, ale chladný vzduch, anebo možná Oliverova společnost, způsobily, že už jí nebylo špatně. „Ne, je mi fajn.“

Ponořil ruku do papírového sáčku a vyndal sendvič s tuňákem. Když jí ho podával, řekl: „Asi jsem tě měl radši vzít do nějaké krásné restaurace. Jenže…“

„Ne, jsem ráda, že jsme tady.“ Myslela to doopravdy vážně. Čím déle s Oliverem byla, tím jí připadal přitažlivější a jeho přítomnost jí byla čím dál příjemnější. Cítila se s ním uvolněně a svobodně.

Když začala rozbalovat celofán ze svého sendviče, její telefon začal znovu vyzvánět. Zkontrolovala displej pro případ, že by to byl někdo z Alecovy školy, ale byl to zase Ross. Znovu stiskla tlačítko END a vhodila telefon do kabelky.

„Odkud jsi ze Států?“

„LA.“

„Jak dlouho už jsi v Anglii?“

„Sedm let, za chvíli už to bude osm.“ Dlouhými štíhlými prsty rozbaloval svůj sendvič. Prsty klavírního virtuose, pomyslela si Faith, když ho pozorovala. Zdá se, že ji na tomhle muži přitahuje úplně všechno, pomyslela si, i způsob, jakým rozbaluje svůj sendvič.

„Přišel jsem sem, abych utekl vzpomínkám na svého syna. V Kalifornii mě stále pronásledovaly. A krom toho, tohle je přece krásné místo pro život, nemyslíš? Stačí jen najít způsob, jak překonfigurovat trošku systém obvodů v mozku, takže potom člověku připadá i takovéhle počasí přijatelné.“

Zasmála se. „Myslíš jako, že když je venku pronikavý a ostrý vichr, tak mu mozek říká, jak je ta zima příjemná?“

„Ano. Přesně na tomhle pracuji.“

Zahodila obal ze svého sendviče do koše. „Na co zemřel tvůj syn?“

„Na leukémii. Trpěl tou nejzhoubnější a nejagresivnější formou této nemoci. Věděl jsem, že v konvenční medicíně neexistuje nic, co by mohlo Jakeovi pomoci, ale moje žena striktně odmítla využít jakoukoliv alternativní metodu, protože si myslela, že by hazardovala s životem svého dítěte.“ Trpce se usmál. „Po jeho smrti jsem se s konvenční medicínou naprosto rozešel – je tam v sázce příliš mnoho zájmů, než aby se někdo staral o pacienta. Moderní medicína je uzavřena sama pro sebe a já jsem se rozhodl obětovat svůj život jedinému cíli – zlomit bariéry a otevřít ji okolnímu světu.“

„Jak to chceš udělat?“

Ticho bylo náhle přerušeno prolétajícím vrtulníkem a ve stejném okamžiku se znovu rozezněl Faithin telefon. S omluvným pohledem ho vyndala ze své kabelky. „Jenom se musím přesvědčit, jestli se něco neděje se synem,“ řekla. Na displeji nebylo identifikováno číslo volajícího.

Zmáčkla zelené tlačítko.

„Kde ksakru jsi?“ ozval se Ross.

Vrtulník jí prolétal právě nad hlavou.

„Neslyším tě!“ zakřičela.

Jeho hlas nabral na síle. „Faith, řekni mi, prosím tě, kde jsi a co děláš.“

„Jsem ve městě.“

„Kde?“

Na okamžik zaváhala. „Knightsbridge,“ odpověděla.

„A co je to tam za hluk?“

„Vrtulník.“

„Proč jsi mi neřekla, že pojedeš do Londýna, Faith? Mohli jsme večer spolu něco podniknout. V Covent Garden dávají Les Sylphides.“

Přemýšlela, co za tím je – Ross nikdy dřív neprojevil sebemenší zájem o balet. Hluk vrtulníku pomalu ustával. „Rozhodla jsem se až na poslední chvíli. Potřebuji ti koupit nějaký dárek k narozeninám.“

„Měla jsi mi to říct. Nemám rád, když přede mnou cokoliv tajíš, Faith. To snad víš. Vždycky chci vědět přesně, kde jsi, protože se o tebe bojím, miláčku.“

„Původně jsem sem chtěla jet až příští pondělí, ale to se bude konat zasedání výboru kvůli výstavbě golfového hřiště.“

„Na to kašlu. Jak se Alec dostane domů ze školy?“

„Tenhle týden mají prázdniny. Je s Ničem Lawsonem.“

„Včera byl taky u nějakých cizích lidí. Musíš s ním být víc doma, Faith. Není pro něj dobré, když tráví tolik volného času s cizími lidmi.“

Rozčileně pohlédla na Olivera, který skládal celofánový obal do malé kuličky. Jsi zatracený pokrytec Rossi, pomyslela si. Jedním dechem mi líčíš, co bychom dnes večer spolu mohli ve městě zažít, a vzápětí jsi rozčilený, že nejsem doma s Alecem. Jsem pořád doma s Alecem. Proto jsem taky neudělala žádnou kariéru. Raději si to však nechala pro sebe a pokračovala klidným hlasem. „Sám to tak chtěl – pozvali ho, protože má Nico narozeniny. Budu s ním celé odpoledne. Možná zajdeme na pouť.“

„Zdá se mi, že poslední dobou se to stává stále častěji.“

Znovu pohlédla na Olivera, tentokrát s určitými rozpaky. „Já si to nemyslím. Jak se dnes máš?“

„Dobře, Faith. S kým teď jsi?“

„S nikým.“

„Doufám, že mi říkáš pravdu.“

„Uvidíme se zítra. Zavoláš mi večer domů?“

„Nelíbí se mi tón tvého hlasu, Faith.“

„Není tu dobrý signál.“

„Signál je v pořádku. Ty máš ale něco divného s hlasem, Faith. Zní velmi nezvykle.“

„Já – nic zvláštního si neuvědomuji.“

Nastala dlouhá odmlka. Opět pohlédla na Olivera, který otáčel sendvičem v ruce, jako by ho podroboval nějakému hloubkovému výzkumu. „Jak se dnes cítíš, Faith?“

„Nic moc.“

„V jakém slova smyslu?“

„Stále totéž.“

„Nevolnost?“

„Ano. Nechápu, proč se mi Jules Ritterman vůbec neozval. Nevolal snad tobě?“ Najednou zněl jeho hlas mnohem smířlivěji. „Jules? Ne. Pokusím se ho sehnat. Miluju tě, Faith. Doopravdy tě miluju, lásko moje. Doufám, že to víš?“

„Ano.“

„Zavolám ti později,“ pronesl Ross. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

„Řekni mi, že mě miluješ.“

Dobromyslně ho ujistila: „To víš, že ano.“

„Chci slyšet, jak to říkáš. Řekni mi to, Faith.“

Znovu pohlédla na Olivera a potom co nejstručněji řekla: „Taky tě miluju.“ Telefon ohluchl.

Uložila ho zpátky do kabelky. Oliver na ni pohlédl. Je mi to líto. „Doufám, že nebudeš mít kvůli mně nějaké nepříjemnosti?“

„To nic.“ Pokrčila rameny. „Můj manžel si na mě dělá velmi majetnické nároky.“

„Myslím, že mu to ani nemůžu mít za zlé. Kdybys byla mou ženou, asi bych se choval stejně.“

Uhnula pohledem stranou, začervenala se, ale na obličeji se jí rozzářil úsměv. „Říkala jsi, že se necítíš nic moc.“

„Cítím se nádherné!“

Usmál se. „Víš, jednou jsem slyšel skvělou definici nudného člověka. Nudný člověk je někdo, kdo tě připraví o samotu, ale zároveň ti neposkytne společnost. Myslím, že tato definice platí pro spoustu manželství.“

„Ale Ross není nikdy nudný,“ pronesla, sama překvapená obranným tónem své odpovědi.

„Nechtěl jsem ho urazit – chtěl jsem jen říct, že…“

„Ne, to je v pořádku. Měla jsem jen na mysli, že…“ Nebyla si jistá, proč se s takovou vervou postavila na jeho obranu. Nic takového nechtěla říkat. Zdálo se jí, že je stín Rosse snad všude kolem ní, temná hrozba, které se už nikdy nezbaví. Může být od něj daleko, jak chce.

Alec byl součástí jejího strachu. Když se občas zasnila a představila si, že by někdy v budoucnu mohla ukončit své současné manželství, okamžitě se jí vybavil Alec. Představa, co by mu rozvod mohl všechno způsobit. Vědomí, že by ho Ross využil jako rukojmí a držel by se ho zuby nehty. Měla strašný strach, aby Alecovi něco neprovedl. O sebe se nebála.

Oliver se zakousl do sendviče. Pohlédla dolů na svůj sendvič, ale najednou ztratila chuť k jídlu. „Chtěla jsem říct,“ pronesla, „že Ross není nudný, to ale neznamená, že…“ její hlas jako by se náhle vytratil.

„Že?“ opakoval.

Usmála se. „Řekni mi teď něco o sobě. Vyprávěj mi o svém životě, co jsi dělal od té doby, co ses rozvedl.“

„Dobrá,“ zatvářil se ostýchavě, „od té doby žiju v celibátu.“

„Vážně?“

„Už osm let. Takže kdyby chtěl tvůj manžel žárlit, klidně mu to řekni. Je to pravda.“

„Proč?“ zeptala se. „Máš k tomu nějaký důvod? Anebo jsi jednoduše nenašel nikoho, kvůli komu bys ho porušil?“

„Říká ti něco Jing Chi?“ Faith zavrtěla hlavou.

„Je to název, který užívají Číňané pro sexuální energii. Věří tomu, že prostřednictvím celibátu ji člověk ovládá a může ji transformovat do vyšší energie, tu pak může využít k léčení na spirituální úrovni. Chtěl jsem to zkusit,“ řekl jednoduše a znovu se zakousl do svého sendviče. „Chtěl jsem se pokusit proniknout prostřednictvím naprosté koncentrace do vyšších úrovní vědomí. Přečetl jsem o tom spoustu literatury a došel jsem k závěru, že právě tohle mi pomůže. Proto jsem se rozhodl pro celibát. Navíc jsem nikdy nepotkal nikoho, kvůli komu bych chtěl své rozhodnutí měnit.“ Znovu na ni pohlédl a jeho šedivé oči se zabodly přímo do jejích. „Až do téhle chvíle.“

23

Byla pořádně potlučená. Bezpečnostní pásy v matčině historickém ruském křápu se přetrhly a ona vyletěla posledním předním sklem na celé planetě, které nebylo vrstvené, a tudíž ani bezpečnostní. První šel její obličej v rychlosti sedmdesát kilometrů za hodinu. Ani nože rotační sekačky by podle Rosse nebyly schopné takového zohyzdění.

Leah Philipsová byla dospívající slečnou. Na jedno oko slepá, bez podstatné části nosu, rtů a brady, a její obličej, zbrázděný jizvami, vypadal, jako by ho někdo spojil dohromady přinejmenším pájkou. Seděla na křesle před jeho stolem v ordinaci a neustále se dívala na svou matku, která seděla na pohovce jen kousek od ní.

Dokonce i s Rossem, který viděl za svou kariéru spoustu smutných případů a byl dostatečně otrlý, to pořádně pohnulo. Přesto se snažil, seč mohl, aby se v jeho tváři zračil klid a sebedůvěra.

Úkolem jeho kanceláře bylo budit důvěru. Byla zařízena stejným pánským stylem jako jeho pracovna doma. Drahý dřevěný nábytek, kožené čalounění, olejové malby se scénami námořních bitev, police zarovnané nespočetnými svazky lékařských knih vázaných v kůži, bílá mramorová busta Hippokrata na bílém podstavci ve tvaru patky dórského sloupu.

„Kdy ses narodila, Leah?“ zeptal se.

Pohlédla opět na matku, která svírala velikou hnědou obálku a která odpověděla za ni, nesmělým, nervózním hlasem: „Devatenáct set osmdesát tři.“

Zapsal si datum jejího narození elegantním perem značky Mont Blanc. „Můžete mi říct, jak jste našli naši ordinaci?“

Leah opět nechala odpověď na matce. „Víte, náš pan doktor nám dal seznam jmen. A můj manžel si prošel všechna na internetu. Vy jste nám přišel pro Leah nejvhodnější.“ Stále žmoulala obálku v ruce a na tváři měla zoufalý úsměv, říkající: Proboha, pomozte nám.

Pohlédl na budík na stole. Deset minut po třetí. Pokradmu otevřel svůj diář. Toho odpoledne to byl poslední pacient, a ve čtyři má být v divadle. Stálo ho velké úsilí, aby se donutil soustředit se na jejich odpověď, protože myšlenkami byl stále u Faith. Kde dneska kčertu byla?

Ve městě.

Ne, ty jsi nebyla ve městě. Určitě jsi lhala, ty děvko. Kde jsi doopravdy byla, Faith? Klidné mi to můžeš říct, protože já na to stejné přijdu, to ti je doufám jasné.

Pohlédl do poznámek, aby našel ztracenou nit. „Aha, na internetu.“ Zapsal si to a potom znovu vzhlédl. Jednou z dovedností, ke kterým se za ta léta dopracoval, bylo dívat se na pacienta, ať už byl sebehůř poškozen, aniž by dal svým výrazem najevo jakoukoliv emoci. Založil si paže a naklonil se nad desku stolu. „Tak co pro tebe můžu udělat, Leah?“

Její matka ji kývnutím povzbudila k hovoru. „Chtěla bych vypadat tak, jako dřív.“

„Leah pracovala jako modelka,“ pronesla matka, „u jedné z nejlepších agentur. V červnu předváděla módu na stránkách sedmnácti časopisů. Každý říkal, že měla – chci říct má – obrovský talent, když se vyšvihla rovnou na špičku.“

Na okamžik se všechny jejich pohledy propojily, jako kdyby místností přelétla jiskra.

Postavila se a podala mu obálku, kterou do té doby žmoulala v ruce. „Tady jsou její fotky.“

Ross otevřel obálku a vyndal několik profesionálně udělaných fotografií neobyčejně krásné mladé brunety. Přes veškeré zkušenosti bylo těžké uvěřit, že je to tatáž dívka. Zavalila ho vlna vzteku na toho, kdo ji po nehodě takhle zflikoval obličej. Vypadalo to, že se spíš dostala do ruky nějakého učedníka z továrny na plechy než doktora.

Odložil fotografie a pohlédl na matku a opět na dceru. Co nejjemnějším tónem pronesl: „Myslím, že bych tě mohl trochu napravit, Leah, ale bude to trvat dlouho a vyžádá si to několik operací. V žádném případě ti však nemůžu zaručit výsledek, a je nutné, abyste si to uvědomily obě dvě.“

„Jak hodně ji můžete vylepšit, pane doktore?“ zeptala se matka.

Jen málo, pomyslel si. Dokáže ji vrátit do normálního života, ale nedokáže jí vrátit kariéru modelky.

Řekl jí pravdu a přitom po celou dobu myslel na Faith – ty děvko, ty ani nevíš, jaké máš štěstí. To já jsem z tebe udělal krasavici. A stejně jednoduše bych tě mohl zdeformovat, abys vypadala takhle.

Když odcházely, dívka vzlykala. Vědomí, že bude během několika příštích let muset podstoupit deset operací, bylo pro holčinu jejího věku příliš silné sousto. Bylo však velmi důležité, aby se ona i její matka dozvěděly, jaké mají vyhlídky. Člověk musí být pořádně odhodlaný, když je ochoten projít tím, co Leah čeká, zároveň však Ross nechtěl, aby se mu vrátily do ordinace rozzuřené a zklamané konečným výsledkem.

Ross zavřel dveře a poprosil sekretářku, aby mu na několik minut nepřepojovala žádné hovory. Obrátil se ke svému počítači, zadal nějaký příkaz, potom vložil heslo a během okamžiku byl napojen na svůj domácí počítač v Sussexu. Brzy měl na obrazovce kompletní přehled všech telefonních rozhovorů, které Faith doma dělala i přijímala za posledních deset dnů. Jediným kliknutím myši si mohl dokonce poslechnout i jejich nahraný záznam.

Výborně, moje sladká čubčí královno, teď uvidíme, s kým ses poslední dobou sčuchla.

24

„Budu už muset jít,“ pronesla Faith a když si uvědomila, že za těchto pár hodin, které strávila s Oliverem Cabotem, si ani jednou nevzpomněla na Aleca, zmocnily se jí výčitky svědomí. Měla pocit, jako by se vrátila o čtrnáct let zpátky, když jí bylo sedmnáct a měla ještě celý život před sebou.

Když dopila poslední kapku capuccina a trochu rozmrzla, najednou se otevřely dveře. Ustrašeně se podívala na příchozí a její obavy ji vrátily zpět do reálného světa. Nějaký mladík s dívkou, mohlo jim být tak kolem dvaceti. Naštěstí je neznala. Znovu se uvolnila.

V kavárně bylo přetopeno a vládla tu pohoda, která jí připomněla studentská léta. Umakartové stolky, vzduch prosycený cigaretovým kouřem, vůně pražené kávy, švitoření lidí namáčknutých na sebe a noviny, které se na svém dřevěném držáku rozšustěly závanem čerstvého vzduchu, kdykoliv někdo vstoupil dovnitř.

Bylo půl čtvrté. Bude jí trvat dobrých čtyřicet minut, než se dostane na nádraží, potom půl hodiny Gatwickým expresem a dalších dvacet minut domů. Nedostane se domů před půl šestou, přemýšlela. Právě včas, aby s Alecem povečeřela.

Oliver sedící proti ní se svými neposlušnými vlasy ještě víc rozcuchanými větrem se najednou zeptal: „Už ses nechala prohlédnout, jak jsem ti minule říkal?“

Vzpomněla si, jak jí studoval dlaň v kavárně obchodního domu. „Dá se říct, že ano.“

„To jsem rád. A všechno bylo v pořádku?“

Na okamžik zaváhala. „Ještě čekám na výsledky – doktor mi odebral krev a poslal ji na rozbor.“

„Doufám, že ti nevadí, že…“

„Ne.“ V teple a cigaretovém kouři se její nevolnost vracela, ale nechtěla mu nic říkat. „Byl to dobrý nápad. Už dlouho jsem na žádné prohlídce nebyla.“

„A cítíš se dobře?“

Nechtělo se jí říkat mu o svých depresích, neměla chuť odhalovat před ním své nedostatky. „Překypuji zdravím, to je myslím ten nejpřesnější výraz.“ Zdálo se jí, že zahlédla v jeho očích pochybnosti – anebo to byl jen výplod její představivosti?

„To jsem vážně rád.“ Následovala další dlouhá odmlka, než Oliver znovu promluvil. „Víš, Faith, chtěl bych ti říct, že mi s tebou bylo vážně moc hezky.“

„Děkuju. Mně se to taky líbilo.“

„Můžu tě zase někdy vidět?“

Děsilo ji vědomí, jak moc ji přitahuje. Zároveň se s ním cítila tak dobře. Věděla, že by měla říct ne, místo toho však slyšela svůj vlastní hlas, jak říká: „Ano, budu ráda.“

„Mohla bys přijet zítra?“

„Teď jsou pololetní prázdniny a já musím vzít syna a jeho dva kamarády na den ven.“

„Tak někdy příští týden?“

Váhavě pronesla: „Snad, raději se domluvíme telefonem, musím se doma podívat do diáře. Čeká mě zasedání několika výborů a ve středu má Ross narozeniny.“

Hlavou jí bleskly samé černé myšlenky. Jestli Ross na všechno přijde, vyhodí ji z domu a zakáže jí stýkat se s Alecem.

Oliver k ní pozvednul obě dlaně se žoviálním úsměvem. „Pamatuj si, že kdykoliv budeš mít možnost udělat si trochu volna a zároveň budeš mít chuť se se mnou vidět, budu tu na tebe čekat. Nikam se nechystám.“ Objel lžičkou vnitřní stranu prázdného hrnku a seškrábl z ní zbytek zaschlé pěny. „Chci jen, abys věděla, že bych se s tebou doopravdy moc rád znovu viděl. Věříš mi?“

Jakmile vyšli ven, vlasy jí větrem vlétly přímo do obličeje. Náhle se jí zdálo, že se jí vítr dostal i dovnitř jejího těla a začal točit jejím žaludkem. Zachvátila ji taková zima, až se jí chtělo křičet. Nevolnost byla čím dál horší. Náhle měla pocit, že se celá ulice vlní, chodník se nějakým podivným způsobem sklopil a blížil se přímo k jejímu obličeji.

Jen částečně si uvědomila Oliverovu paži, která ji chytla a která byla silná a pevná. Obličej měl však celý rozmazaný. Zdálky slyšela jeho hlas.

„Faith? Co je s tebou, Faith?“

Pomohl jí zpátky na nohy a ona stála, nejistá, opírala se o jeho paži, která ji tentokrát svírala kolem pasu. Zhluboka se nadechla a ucítila čerstvý vzduch, který jí chladil její rozpálený obličej. Pohlédla na něj. V jeho očích se zračila starost a znepokojení.

„Chceš se vrátit dovnitř?“ zeptal se.

„Ne, už je to dobré – to jen – ten vzduch…“

„Pojď, vrátíme se a na chvilku si ještě sedneme.“

„Ne, jsem v pořádku, musím jet zpátky domů. Mohl bys mi zavolat taxi? Už to bude dobré, vážně.“

„Nemůžu tě strčit jen tak do nějakého taxíku. Odvezu tě.“

„Opravdu děkuju, už je to dobré.“

Cítila se o něco lépe, když tu náhle ucítila ostrou bolest přímo za očima, jako by jí probodávala celou hlavou. Vzápětí se dostavil další záchvat nevolnosti a ona se ho pevně chytila za paži. V krku ucítila žlučovitou pachuť a najednou bylo všechno kolem zase rozmazané. Podlomila se jí kolena.

Sedadlo v Oliverově tmavě modrém džípu bylo měkké, jako by seděla v křesle. Chvílemi měla pocit, že je někde na lodi, která se s ní pohupuje a kolébá ze strany na stranu. Naslouchala jemnému vrčení motoru a ševelení větráku, cítila, jak k ní proudí teplý vzduch. Zároveň vnímala jemné tóny nějaké skladby od Mozarta, která byla ztlumena až na minimum.

Vší silou se však soustředila na jedinou věc.

Nezvracej. Nezvracej. Nezvracej.

Přeřadil na vyšší stupeň a pomalu se vzdalovali od osvětlených ulic. „Co ti řekl doktor, Faith?“

Ozvalo se vyzvánění. Její mobil. Hluboko v její kabelce. Co mi řekl doktor? Nic. Telefon stále vyzváněl. Nahmatala zip, otevřela ho a zanořila ruku do kabelky. Potom vyndala telefon a podívala se na displej.

Opět Ross.

Vypnula telefon a vhodila ho zpátky do kabelky. Mluvení ji stálo obrovské úsilí. „Jen… že jsem se nakazila… v Thajsku… Mají tam jiné viry… Už jsem… v pořádku.“

„Starou belu, že jsi v pořádku.“

Znovu šlápl na brzdu a zastavil na světlech mezi dvěma tiráky. Slyšela hučení jejich motorů a cítila, jak se otřásají – měla pocit, že s ní vibruje snad celý svět. Oliver se jí zdál být tak silný, bylo příjemné být s ním. Najednou jí projel hluboký, strašný strach, pohltila ji tma, která se rozpíjela v její duši jako inkoust vylitý na papír, strach z toho, co se s ní děje, strach z Rossova hněvu. A tento džíp, její přechodné útočiště, ji odvážel k nádraží, na vlak k ní domů.

Na vlak do horoucích pekel.

25

Benzin vytékal z kanystru na podlahu nerovnoměrně. Rosse se zmocnila panika, musel kanystr narovnat a znovu naklonit, aby benzin tekl lépe. No tak, honem, prosím, prosím. Zápach byl stále silnější a od výparů ho začaly pálit oči. Nalil trochu taky na pohovku, rychle, jenom rychle, na koberec a stůl v jídelně. Potom za stálého vylévání benzinu začal couvat zpátky do chodby a pokračoval až ke kuchyňským dveřím.

Z ložnice se ozýval mužský hlas. Byla slyšet skřípějící postel a stále hlasitější mužské vzdechy.

Nepřestával vylévat benzin a spěchal zpátky k ložnici. Potom naklonil kanystr tak, aby z něj benzin nepřestával vytékat, a položil ho opatrně na zem.

Z kanystru se ozývalo monotónní bublání, jak benzin stále vytékal v nestejnoměrném proudu ven a po podlaze štěrbinou mezi dveřmi do ložnice. Tento zvuk byl ale mnohonásobně přehlušen zvuky, které vydával muž.

„Ano,“ křičel muž. „Ano, ano, ano!“

Ross prošel zpátky kuchyní až ke dveřím. Vyčkával co nejdéle a potom se pokusil vytáhnout z kapsy krabičku se zápalkami.

Tohle byl jediný okamžik, který předtím nenacvičil. Kožená rukavice mu uvízla v podšívce kalhot.

To snad ne.

Zpanikařený, kolem sebe všude zápach benzinu, si serval rukavici, zalovil rukou v kapse a vytáhl zápalky. Když je otevřel, několik jich vypadlo na zem. Když si klekl, aby je posbíral, vysypal se celý zbytek krabičky.

Uslyšel překvapený výkřik. „Co to je? Panebože – co se tu ksakru…“

Dveře od ložnice se z lomozem rozlétly. Ozvaly se kroky.

Nebyl čas na rozmýšlení, zbývalo udělat jediné – uchopit jednu zápalku, škrtnout a odhodit ji na zem.

PPPFFFFFÍÍÍÍÍÍÍ.

Rychlost, s jakou se oheň pohyboval po místnosti, ho naplnila úžasem. Odtrhl od něj oči právě včas, aby zahlédl – na zlomek jediné sekundy – nahého muže stojícího v předsíni, který se v následujícím okamžiku změnil za příšerného křiku bolestí a strachem v oslnivou hořící kouli.

Jeho křik byl teď ještě horší, bylo slyšet zoufalé a srdcervoucí kvílení. V témž okamžiku se k němu přidal další hlas, tentokrát to bylo ženské vřeštění plné hysterie a strachu.

Ross zůstat ještě několik vteřin stát, aby si vychutnal tyto výkřiky a steny, jako by to byla nějaká libozvučná hudba. Potom popadl kožené rukavice, zabouchl za sebou dveře, otočil klíčem, vytáhl ho ze zámku a stiskl ho mezi zuby, zatímco si navlékal rukavice a zároveň se spouštěl po požárním žebříku.

Přelezl zadní zídku a dopadl na cementové základy nějaké stavby, odkud se okamžitě sesul dolů po rampě do podzemních prostor, které budou zřejmě sloužit jako garáž. Viděl dobře, protože celý prostor byl zalit oranžovou září z hořícího domu.

Kolo na něj čekalo zastrčené opatrně za míchačkou, kde ho před tím nechal. Vyskočil na ně a zatím bez světel vyjel zběsile nahoru po rampě a ven na rušnou ulici.

Když urazil bezpečnou vzdálenost, zastavil a rozsvítil přední i zadní světlo. Potom šlapal dál, teď již v poklidném rytmu jen tak temnou nocí, aniž by poutal čímkoliv pozornost.

Uběhlo celých pět minut, než zaslechl první poplašnou sirénu.

26

„Pane Ransome, já prostě nechápu, jak je možné, že to nevidíte, když to všichni ostatní vidí,“ pronesla Lady Geraldine Reynes-Rayleighová. „Každý to vidí. Říkám vám, naprosto každý“

Vyslovovala pomalu s tak zjevnou pečlivostí a takovou dávkou přezíravosti, jako by právě kritizovala svého sluhu ovládajícího jen pouhé základy angličtiny a jako by hovor s ním považovala za něco, co je hluboko pod její důstojnost.

Měla tělo, pro které by byla spousta žen ochotná i vraždit – obzvlášť v jejím věku: vysoké, štíhlé, s nádhernými obrovskými prsy, za jejichž tvar a záchranu vděčila svému předchozímu plastickému chirurgovi, stejně nádherné nohy, za které vděčila svým genům, a naprosto senzační dlouhé blonďaté vlasy, za něž vděčila především, jak prozrazovalo světu její tajemné černé obočí, svému kadeřníkovi.

Na jejích biologických hodinách odbilo právě padesát dva, ale tisk jí přidělil věk čtyřicet sedm. Navenek jí její předešlý chirurg ubral pomocí šikovně vedených řezů a liposukce dobrých dvanáct let. Málokterá žena ve věku třiceti pěti let vypadá takhle dobře, pomyslel si Ross. Škoda, že se chirurgií nedá změnit i osobnost.

Usazená s povýšeně zdviženou hlavou v křesle v jeho kanceláři byla oblečená způsobem, jaký si mohou dovolit pouze nesmírně bohatí lidé. Na těch doopravdy drahých věcech bylo něco, co způsobovalo, že se jejich nositelé vyčleňovali z řad obyčejných smrtelníků. Lady Geraldine Reynes-Rayleighová byla ve srovnání s obyčejnými smrtelníky jakoby z jiné planety. Dlouho se snažil, aby i Faith kolem sebe šířila podobné fluidum, ale zdálo se, že bez ohledu na vynaložené peníze mu stále ten správný recept uniká.

„Přišla jsem za vámi, pane Ransome, protože každý, s kým jsem mluvila, mi potvrdil, že jste nejlepším chirurgem v zemi,“ pokračovala.

Ross věděl, proč odešla od předešlého chirurga, ale nedal to na sobě znát. Nicholas Parkhouse, vynikající odborník, totiž zjistil, že pro velké neshody je jeho spolupráce s ní nadále nemožná, a proto ji odmítl znovu operovat. Ross byl většinou schopen domluvit se i s pacienty, kteří dělali potíže. Přijetí této pacientky však hořce litoval.

Nalákala ho na své jméno – Reynes-Rayleighová. Velmi rychle se vypracovala z podřadného postavení obyčejné ženské mezi smetánku. Pomohly jí k tomu celkem tři sňatky, které uzavírala postupně vždy s bohatším a vlivnějším mužem. Její poslední trofej, prohnaný baronet stavící okázale na odiv své bohatství, byl v Sunday Times zařazen mezi sto nejbohatších mužů v zemi. Zmínka o jejich páru chyběla jen málokdy ve společenských sloupcích, ve kterých se psalo o vodním pólu a knížeti waleském, o Wimbledonu, o Tomu Cruiseovi a Nicole Kidmanové, o Glyndebourne a norském královském páru. Potřebovala vymazat pár vrásek na obličeji, aby se mohla nechat vyfotografovat do Hello! u jejich velkolepého sídla postaveného v palladiovském stylu. S výsledky však nebyla spokojena. Tomu se bohužel nedalo předejít, uvědomil si nyní rozmrzele. Nebyla ženou, kterou by bylo jednoduché uspokojit.

Zřejmě by se našlo i něco pravdy na kusých informacích, na které ho Faith upozorňovala v každodenním sloupku v Daily Mail Dvakrát až třikrát se tam dočetl o její neochotě platit účty, ačkoliv patřila k těm nejbohatším lidem.

„Každá půlka mého obličeje je teď jiná – není přece možné, abyste to neviděl.“

„Lady Reynes-Rayleighová, když si pořádně prohlédnete obličej Mona Lisy, zjistíte, že i ona ho má asymetrický.“

Koně ozdobené pštrosími pery, korzující mezi záhyby její elegantní hedvábné šálky, kterou měla přehozenou kolem krku, se pomalu nazdvihovali a zase klesali, podle toho, jak mluvila. „Jestli chcete znát můj názor, tak nějaká Mona Lisa mi nesahá ani po kotníky. Takovým srovnáním mi nemůžete lichotit. Navíc jste mi úplně zkazil nos. Teď ho mám naprosto rovný a přitom jsem vám výslovně říkala, že chci, aby byl na konci o trochu níž. V žádném případě vám za takovou zfušovanou práci nezaplatím. Snad byste mi teď mohl říct, co s tím hodláte udělat.“

Stálo ho obrovské přemáhání, aby se na ni neobořil. Ta žena se chovala naprosto nesmyslně, odvedl vynikající práci – nedalo se vůbec srovnat, jak vypadala dřív, a jak vypadala nyní. Věděl však, že když s tím nic neudělá, anebo když na ni bude hrubý, mohla by mu velmi uškodit.

S nadlidským sebezapřením promluvil. „Řekněte mi, co si myslí o vašem vzhledu manžel?“

„Názor mého manžela s tím nemá naprosto nic do činění. Důležité je, co si o tom myslím já.“ Kousl se do jazyka a potom poznamenal: „Samozřejmě.“

„Takže co s tím hodláte udělat?“

Zvedl ruce do vzduchu a pronesl: „Jste připravena podstoupit další operaci?“

„Nejsem žádný zbabělec, to snad víte. Vypadám snad jako zbabělec? S mým asymetrickým obličejem?“

„Samozřejmě, že nikoliv.“

„Je pro mne velmi nepříjemné zdržovat se další operací, je vám to, doufám jasné?“

„Mou povinností je dostatečně zdůraznit, že každá operace s sebou nese určitá rizika, Lady Reynes-Rayleighová.“

Kousavě mu odsekla. „Právě teď jsem vám říkala, že nejsem žádný zbabělec, ale mám naprosto přeplněný program. Přirozeně očekávám, že mi nahradíte veškeré mimořádné výlohy, které mne v souvislosti s další operací čekají.“

Chladně pronesl: „Mohla byste mi alespoň naznačit, s čím mám počítat?“

S úsměvem, který by dokázal roztavit i železo, pronesla: „Moji právníci vám již připravují přesný seznam.“

27

Přístřešek u benzinové pumpy fungoval jako větrný tunel. Faith stála vedle Range Roveru s hlavou svěšenou před bodajícími kapkami deště. Zdálo se jí, že pumpa dnes pracuje velmi pomalu. Zatímco pozorovala na displeji přibývající litry, ze všech stran se do ní opíral déšť bubnující do jejího obnošeného povoskovaného kabátu, vlhké džíny se jí lepily ke stehnům a vlasy měla úplně promáčené.

Alec připoutaný na zadním sedadle na ni mával a dělal přitroublé obličeje. Oplatila mu stejnou mincí. Natáhl se dopředu, nos připlácl k oknu a s jazykem volně visícím z pusy, se tvářil jako naprostý šašek. Zasmála se. Jsi tak skvělé dítě, pomyslela si. Jsi legrační a chytrý a milý a zatím naprosto nevinný. Chci tě dostat pryč od Rosse dřív, než z tebe udělá arogantního, hrubého a krutého člověka, jako je sám.

V posledních dvaceti čtyřech hodinách, od chvíle, kdy měla poslední záchvat na schůzce s Oliverem Cabotem, se cítila mnohem lépe – fyzicky i psychicky. Včera večer se jí vrátila chuť k jídlu, hlad měla i ráno, a dokonce i během oběda, kdy zhltla v jednom zábavním parku spolu s Alecem a jeho dvěma kamarády, které právě odvezli domů, odporný hamburger s rozmáčenými hranolky. Bylo to poprvé od jejího návratu z Thajska, kdy měla doopravdy chuť na jídlo. Hlad ji neopouštěl dokonce ani nyní, kdy umírala touhou po něčem sladkém.

Možná, že měl Dr. Ritterman nakonec pravdu a ten virus zmizel sám od sebe.

Ozvalo se cvaknutí. Nádrž byla po hrdlo plná a když vyndávala hubici ven, trochu benzinu vycáklo a stékalo po boku auta. Zavěsila hadici zpátky na držák, zavřela víčko od nádrže a honem spěchala do tepla a úkrytu benzinové stanice.

U pokladny byla fronta. Než se postavila na její konec, zastavila se ještě u přihrádky s časopisy a na okamžik jimi zalistovala. Pro časopisy měla slabost, obzvláště milovala stránky s recepty a nápady pro interiérový design. Nakonec si vybrala poslední vydání Dobré hospodyňky, Bydlení na venkově a Hello!, potom si vzala pro sebe ještě sáček karamel, pro Aleca tubu lentilek a zařadila se do fronty, zrovna před nervózního a uspěchaného muže v obleku.

Dnes měl službu prodavač, který jí byl nejmíň sympatický – přidrzlý mladík drobné postavy, mohlo mu být kolem dvaceti, mastné vlasy sčesané dozadu, náušnici v uchu, sebejistý úsměv na tváři.

Zdálo se jí, že trvá celou věčnost, než obslouží zákazníky stojící ve frontě před ní, a tak byla duchem nepřítomná, když na ni konečně přišla řada.

„Číslo?“

Tázavě na něj pohlédla, neschopná uvědomit si v tom okamžiku, co po ní vlastně chce.

„Číslo?“ opakoval svou otázku mnohem hlasitěji, než bylo nutné.

Konečně jí svitlo. Určitě moc dobře víš, jaké je číslo mého stojanu, parchante jeden, musíš přece znát moje auto. Beru tu benzin dvakrát týdně už bůhví jak dlouho. Stačilo by podívat se ven z okna. Věděla, že je to pro něj jen taková hra, chce, aby si každý všiml, jak je důležitý.

Vyhlédla ven a dala si na čas, nespěchala s odpovědí, chtěla mu oplatit stejnou mincí (smutné, ale člověku to hned zvedne náladu). Nakonec pronesla: „Číslo čtyři.“ Položila na pult časopisy a sladkosti a potom se zahleděla na tiket státní loterie. Už je to dávno, co si naposledy vsadila – Ross sázení neschvaloval.

„Šedesát devět liber sedmnáct.“

Podala mu svou platební kartu a s pokušením se zahleděla zpátky na prázdný tiket. Párkrát vyhrála po deseti librách a vždycky měla štěstí při tombole. Od tohoto namyšleného floutka se jí ale nechtělo nic podobného kupovat, určitě by jí přinesl smůlu.

Zdálo se, že ten zakrslík má nějaké problémy. Již podruhé protáhl její kartu čtecím zařízením. Zahleděl se zblízka na displej a nečekaně se s kartou v ruce obrátil přímo k ní. „Je neplatná.“

Nevěřícně se zahleděla do jeho vykutálených malých oček. „Neplatná? Co tím myslíte?“

„Vaše karta je neplatná.“

Vztekle mu ji vytrhla z ruky a řekla: „Nebuďte směšný.“ Vědoma si fronty za sebou zkontrolovala spěšně datum, kdy skončí její platnost. Do jejího vypršení zbývalo ještě víc než pět měsíců. Podala mu ji zpátky a povýšeně pronesla: „Ta karta je platná. Chyba bude zřejmě u vás.“

Beze slova vzal její kartu zpátky, zvedl sluchátko a vytočil nějaké číslo. Ucítila, jak se jí svírá hrdlo, a pohlédla dolů. Stál tam Alec a v ruce svíral Kačera Donalda. „Můžu si tohle koupit, mami?“

„Řekla jsem ti, že máš zůstat v autě, miláčku.“

Nasadil žadonící výraz a řekl: „Já vím, ale mohla bys mi tohle koupit? Tenhle nemám. Prosím…“

„Neplatná,“ opakoval prodavač znovu, dostatečně hlasitě, aby mu každý rozuměl. „Zřejmě jste při vybírání překročila limit.“

Může to být pravda? V duchu se zamyslela. To není možné. Měla na kartě limit deset tisíc a tento měsíc utratila jen pár set. „V žádném případě.“ Faith kartu rozzlobeně odložila, potom otevřela peněženku, vylovila z ní platinovou kartu American Express, kterou používala jen zřídkakdy, a podala ji s pocitem určitého zadostiučinění prodavači.

Bez jakéhokoliv projevu zdvořilosti ji popadl a protáhl přístrojem. „Ta je taky neplatná.“

Faith cítila, jak jí začínají rudnout tváře. „Musíte mít nějakou závadu na vašem přístroji.“

Za jejími zády se ozval podrážděný mužský hlas. „Podívejte se, já strašně spěchám.“

Prodavač si přestal všímat Faith a vzal od muže jeho kreditní kartu. Zasunul ji do přístroje, který o několik vteřin později vytiskl účet. S triumfálním pohledem vrátil muži jeho kartu a požádal ho o podpis. Potom se otočil zpátky k Faith. „Na naší straně není žádná závada.“

Zmocnil se jí vztek a zároveň úzkost. Co se to tu ksakru děje? Muselo dojít k nějaké počítačové chybě. Hned, jak se vrátí domů, tak to oběma společnostem, jejichž karty má, vytmaví. Donutí je, aby se jí písemně omluvily – a přinutí je, rozhodla se okamžitě, že napíšou i tomuto nafoukanému malému bastardovi. Teď však měla horší problém. Má s sebou vůbec nějaké peníze na hotovosti? „Kolik jste říkal, že to dělá?“

Jeho úsměv byl téměř nestravitelný. „Šedesát osm liber sedmnáct. Dohromady s Kačerem Donaldem to dělá…“

„Nezapomeň na můj časopis, mami, musíš mi ho koupit!“ pronesl Alec.

„Nejdřív se musím podívat, jestli mám dost peněz, miláčku.“ Otevřela peněženku, vyndala ven všechny bankovky, které tam měla, a začala počítat. Přesně šedesát liber. Vysypala všechny drobné na pult.

Za jejím zády se ozval další podrážděný hlas. „Prosím vás, mohl byste nejdřív obsloužit nás a potom to vyřídit tady s tou dámou?“

Faith si přála, aby se raději propadla někam do země, místo toho ustoupila stranou. Pět liber dvacet čtyři pencí. To bylo pořád ještě málo.

Dětská ruka položila na pult tři mince. Byla to Alecova ruka. „Mám tady šedesát pencí, mami, můžeš si je půjčit.“

Usmála se. „Děkuju, miláčku. Budu je potřebovat.“ Otočila se k prodavači. „Mám ještě nějaké drobné v autě – hned jsem zpátky.“

Spadl jí kámen ze srdce, když našla v malé peněžence sedm librových mincí, které si tu schovávala do parkovacích automatů. Vrátila se zpátky, zaplatila prodavači a potom znovu připoutala Aleca na zadním sedadle. Okamžitě se zahloubal do svého komiksu.

Nastartovala, odjela od stojanu, zastavila u kraje silnice a vytočila číslo na zadní straně své zlaté karty. Když se ozval hlas asistentky ze zákaznického servisu, zeptala se: „Mohla byste mi, prosím vás, pomoci? Právě mi odmítli přijmout kartu u benzinové pumpy.“

Žena se zeptala na číslo karty, potom položila Faith několik kontrolních bezpečnostních otázek na její adresu, datum narození, příjmení za svobodna, a potom ji požádala, aby okamžik počkala.

Zhruba po třiceti vteřinách se znovu ozval její hlas. „Je mi líto, ale platnost této karty byla zrušena jejím přímým majitelem.“

„Přímým majitelem?“ opakovala Faith užasle.

„Přesně tak.“

Faith poděkovala a zavěsila. Potom vytočila obě čísla ze zadních stran dvou dalších karet, kterými disponovala. Jejich platnost zrušil Ross také.

Rozzuřeně vytočila Rossovo číslo do ordinace. Ozvala se jeho sekretářka svým nadutým hlasem jako obvykle. Ta ženská šla Faith neuvěřitelně na nervy. Lucinda Pilná. Neukojená, rozvedená čtyřicátnice, jejíž sestra pracovala jako asistentka osobního sekretáře princezny Margarety. Lucinda s ní vždycky mluvila velice rezervovaně a chladně.

„Mohla byste mne přepojit na Rosse, Lucindo?“ zeptala se Faith. „Je to naléhavé.“

„V této chvíli nemohu pana Ransomea vyrušit, paní Ransomeová. Má u sebe pacienta.“

„Potřebuju s ním mluvit okamžitě, jakmile bude volný.“

„Vyřídím mu váš vzkaz, paní Ransomeová.“

„To bych vám doporučovala. A řekněte mu laskavě ještě něco. Pokud se mi neozve, nedostane dnes nic k večeři.“ Samozřejmě se neozval.

28

Kdysi, to už je ale dávno, byl zvuk skřípajících pneumatik na štěrku pro Faith cosi jako nádherná hudba. Ross přijíždí domů. Kdysi se na něj vrhla hned, jak vešel do dveří, a objímala ho a líbala. A jednoho letního večera, krátce poté, co se sem nastěhovali a ještě neměli Aleca, si lehli na zem přímo v hale a milovali se – ani přitom nezavřeli dveře.

Slyšela, jak Rasputin divoce štěká a jak se řítí dolů do haly, aby přivítal svého pána. Slyšela i Aleca, který běžel v pyžamu v jeho stopách. „Táta je doma! Táta je doma!“

Škvírou mezi záclonami v jejich ložnici Faith viděla, jak se u Astona Martina krátce rozsvítily všechny čtyři blinkry. Ustoupila dozadu. Měla na sobě stále ještě džíny a vytahaný rolák, ale tentokrát jí to nevadilo. Dneska může jít kčertu.

Vyšla z ložnice a nechala za sebou všechna světla rozsvícená, což mu ještě dodá, jak věděla. Na odpočívadle leželo malé policejní auto obrácené na bok a kousek od něj kostička lega, kterou tam Alec zapomněl, když se pokoušel sestavit garáž. Nechala všechno tak, jak to bylo. Přes štěkot psa slyšela, jak se dole otvírají dveře, a potom Rossův hlas, zdravící nejdříve psa a potom Aleca.

„Tati, můžu ti ukázat, co jsem namaloval ve škole?“

Potom znovu Rossův napomínající hlas. „Rasputine! No tak, tiše, chlapče. Tiše!“

„Můžu, tati? Můžu ti to ukázat?“

Poprvé za svůj život v tomto manželství se Faith rozhodla, že nepůjde dolů. Místo toho se vrátila na odpočívadlo a zašla do jedné z volných ložnic na vzdálenější straně chodby.

Rozsvítila, zavřela za sebou dveře a usadila se do hlubokého křesla. Okno pokoje vedlo za dům, bylo z něj vidět na terasovitý trávník, tenisový kurt, ovocný sad a louku, ale dnes večer, za zvuku bouře a zlověstně zataženého nebe, si všímala jen deště šplíchajícího do oken a stékajícího po skleněných tabulkách.

Zachvěla se. Místnost se jí zdála být chladná a opuštěná. Zařízení tu bylo taky chladné, vkusné, ale neosobní; neforemné závěsy ladící s květinovým přehozem na posteli, mahagonový nábytek, halda starých Bydlení na venkově a Vogue na nočních stolcích. Obrazy, které nechtěli mít pověšené v žádné z dalších místností, tu sloužily pouze k zaplnění prázdných stěn; nějaká lovecká scéna průměrných kvalit, několik jednotvárných kreseb starých domů a stejně monotónní akvarel pahorkatiny v Sussexu, který si zakoupili již řádně unaveni šampaňským a hudbou v Glyndebourne.

Ticho v místnosti jí bylo příjemné. Faith uvnitř spaloval vztek a potřebovala se uklidnit. Z žádné konfliktní situace s Rossem nikdy nedokáže vyjít vítězně a Alec nesl velmi těžce jejich občasné hádky. Vždycky velmi trpěl, byl vystrašen a dočista zmaten.

Zavřela oči a myslela na Olivera Cabota. Snažila se vybavit si znovu jeho obličej, ale jeho obraz jí stále někam unikal. Chvílemi měla pocit, že ho vidí jasně, avšak vzápětí z něj zbyl jen nejasný obrys. Nejvíce myslela na teplo, které z něj vycházelo. Na teplo a smutek, hluboký, něžný smutek, když mluvil o svém synovi.

Ucítila, jak se jí sevřel žaludek touhou, byl to pocit, o kterém si myslela, že už je pro ni minulostí a že už ho nikdy víc neprožije. Takovou touhu naposledy cítila, když jí bylo osmnáct a byla zamilovaná do chlapce, který se jmenoval Charles Stourton. Vypadal jako Alec Baldwin a zbožňoval ji. Byl roztomilý, uměl se skvěle chovat, byl výborným společníkem, úžasným milencem, a každý, kdo se s ním setkal, si ho okamžitě oblíbil. Dostal skvělé místo u Sotheby’s a jeho zaměstnavatel ho vyslal na dva roky do New Yorku. Chtěl tenkrát, aby tam jela s ním. A potom najednou, když měla pocit, že všechno je na nejlepší cestě, ji poslal k vodě.

Jediný stručný telefonní hovor. Suše jí oznámil, že má někoho jiného.

Několik měsíců byla naprosto zoufalá. Potom se vybourala na kole a seznámila se s Rossem. Zašil jí tenkrát čtyřmi stehy čelo a ona se bála, že už bude nadosmrti zohyzděná. Avšak během několika týdnů jí stehy vypadly a po jizvě nebylo ani památky. A od té doby s ním chodila.

Zdál se jí být tak silný, tak pozorný, ani stopa po jeho sklonu k tyranii – možná byla zaslepená láskou k tomuto vysokému, okouzlujícímu, neuvěřitelně hezkému a ambicióznímu mladému lékaři.

„Co tu sakra děláš?“

Otočila se a uviděla, jak stojí ve dveřích, s obličejem zrudlým hněvem. Zůstala sedět a on rozzuřeně vykročil směrem k ní.

„Povídám, co tu sakra děláš?“ Zastavil před jejím křeslem, tyčil se nad ní a třásl se vzteky. Sevřela pevně držadlo křesla, příliš rozčilená, než aby se ho bála, tak rozčilená, že kdyby ji uhodil, snad by mu byla schopná i ránu vrátit.

„Já tady bydlím,“ odpověděla chladně. „Tohle je můj domov. A tento pokoj je jedním z pokojů v mém domě, takže tu sedím. Máš snad nějaký problém?“

Zůstal na ni koukat, jako by si nebyl jistý, jak má na její otázku reagovat. „Je tohle snad pokoj, kde bys s ním chtěla šoustat?“

„O čem to proboha mluvíš?“

„Kde jsi byla včera, Faith?“

„Už jsem ti to říkala, v Londýně.“

„Takže ty s ním šoustáš v Londýně?“

„S kým? Byla jsem na nákupech – kvůli tvým narozeninám. Už jsem ti to říkala.“

„V Knightsbridge?“

„Ano. V Harrods, Harvey Nicks, potom jsem jela do Obchodního centra na Sloane Street.“

Dlouze a pochybovačně se na ni zadíval. „Já jsem byl mnohokrát v Knightsbridge, Faith. Pracoval jsem tam jako sekundant v St. George’s Hospital – v té budově na rohu Hyde Parku, kde je teď hotel Lanesborough. Já znám Knightsbridge moc dobře.“

Odvrátil se od ní a přešel k prádelníku, vzal do ruky proutěný košík se sušenými květy, který stál na jeho povrchu, a přičichl si k jeho obsahu. „Měly by se vyměnit, už ztratily svou vůni. Nestaráš se dobře o tento dům. Protože celou dobu myslíš jen na svého milence, nemám pravdu? Nechci, aby byl můj syn zanedbávaný vlastní matkou, protože ta se tahá někde venku s milencem, Faith. Rozumíš mi? Rozumíš?“

„Já nemám žádného milence, Rossi.“

Položil košík zpátky, vyndal z něj jeden uschlý kvítek a rozmačkal ho mezi prsty. „Nad Knightsbridge nelétají žádné vrtulníky, Faith. Je to tam zakázáno.“ Vyndal další kvítek a opět ho rozmačkal.

„Vrtulníky?“

„Když jsem s tebou mluvil telefonem, slyšel jsem vrtulník. Ty jsi nebyla v Knightsbridge, Faith. Kde jsi byla?“

„Tak proto jsi mi zrušil mé kreditní karty? Protože jsi slyšel vrtulník?“

„Nemysli si, že když máš mobil, že nevím, kde jsi. Zaregistroval jsem se u Vodaphone. Mají své operátory po celé zemi, to jsi nevěděla? Spojil jsem se s tebou pomocí jejich operátora ve Winchmore Hill v severním Londýně. S kým jsi byla, Faith? S Dr. Oliverem Cabotem? Tomuhle říkáš být dobrou matkou?“

Zůstala na něj překvapeně hledět. Jak se to kčertu mohl dozvědět?

Najednou nabral plnou hrst sušených květů a rozešel se přímo k ní s obličejem zsinalým vzteky. Tohle nebyl její manžel Ross, to byl démon. A ten démon pronesl: „Ty už jsi taky ztratila svou vůni, děvko!“

Hodil jí je takovou silou do obličeje, až se jí zaryly do kůže. Potom se otočil, vyšel ven z místnosti a bouchl za sebou dveřmi.

29

Faith seděla a naslouchala Rossovým krokům, vzdalujícím se po schodech do přízemí. Mizera.

Smetla si několik lístků z prsou a klína a přemýšlela, jak má reagovat na jeho obvinění.

A najednou jí blesklo hlavou. Kčertu, Faith, vždyť je ti třicet dva, nemusíš se přece nikomu zpovídat z toho, co děláš, anebo kam chodíš, dokonce ani svému manželovi.

Dokáže mu však něco takového říct přímo do očí? Ross měl v sobě něco, co ji děsilo.

Děsil ji její vlastní manžel?

Žen, které děsí jejich manžel, je spousta. Každou chvíli se v tisku objevil nějaký příběh ženy, která se provdala a po sňatku se z jejího partnera vyklubala nevypočitatelná zrůda – čas od času i muže, který na tom byl podobně.

Občas mívala strach, že Ross zajde při jejich milování příliš daleko a zabije ji. Během několika let si stále častěji všímala, jak ho vzrušuje, když s ní jedná surově. Byl děsivě silný a když dováděl s Alecem, točil s ním dokola, anebo s ním zápasil na zemi, bylo jasně vidět, že si vůbec neuvědomuje svou vlastní sílu.

Vstala a na zem dopadly další sušené květy z jejích kalhot. Přešla na druhou stranu místnosti a zadívala se na svůj obličej do zrcadla. Na levé tváři měla krvavý škrábanec.

Osušila si ránu kapesníkem, potom si vyndala lístek uvízlý ve vlasech a hodila ho do koše. Zem kolem křesla byla poseta uschlými lístky, květy a kousky sušené pomerančové kůry. To tu můžu klidně nechat. To je Rossovo dílo.

Jak mu mám kčertu vysvětlit ten vrtulník?

Vlastně mu nic vysvětlovat nemusí. Stejně ví, kde byla.

Mají své operátory po celé zemi, to jsi nevěděla? Spojil jsem se s tebou pomocí jejich operátora ve Winchmore Hill v severním Londýně. S kým jsi byla, Faith? S Dr. Oliverem Cabotem?

Rána jí ještě nezaschla a ona cítila, že jí po tváři stéká další pramínek krve. Znovu si ho musela osušit. Jak může kčertu vědět, že jsem byla s Dr. Oliverem Cabotem?

Potom jí všechno došlo. Ross v autě při návratu z večeře v Královské lékařské společnosti. Ten zlověstně tichý způsob, jakým to pronesl. Viděl jsem té.

Dal si snad dvě a dvě dohromady? Telefonní operátorka mu řekla, že mluvím z Winchmore Hill a on si zjistil – anebo to už věděl – že Oliver Cabot pracuje právě ve Winchmore Hill? Anebo ji snad stopoval? V případě Rosse nelze nic vyloučit. On se ale ptal, jestli byla s Oliverem Cabotem, takže je to pouhá domněnka. Nezbývá jí nic jiného, než zapírat a vymyslet si nějaké jiné příhodné důvody, proč byla právě tam.

Anebo poslat Rosse doháje.

A právě pro tuto variantu se rozhodla, povzbuzená nezkrotitelným vztekem. Jdi doháje, mizero. Přešla odhodlaně na druhou stranu místnosti a prudce otevřela dveře. Ty si myslíš, že mé můžeš zničit tím, že mi zrušíš kreditní karty, takže pak vypadám v obchodě jako naprostý blázen? Možná, že dřív tady s tebou žila Faith Ransomeová, která by přistoupila na tvou hru zcela pokorné, ani slovem by se ti nepostavila, ale to už neplatí.

Jsi na špatné planetě, Rossi.

Najednou se ozval zoufalý Alecův křik, jako by se mu něco přihodilo.

Faith se rozeběhla ke schodům, žaludek sevřený obavami. Dítě vřískalo ještě hlasitěji a jeho hlas byl naplněn hrůzou a bolestí. Viděla, jak leží na dlážděné podlaze, stočený do klubíčka a oběma dlaněmi si svírá hlavu.

Když doběhla dolů, podíval se na ni, s rukama přitisknutýma k hlavě a obličejem zkrouceným zoufalstvím. Poklekla vedle něj, vzala ho do náručí a řekla: „Co se ti stalo, miláčku?“

Nepřestával ve svém úděsném křiku.

„Miláčku? Řekni mi, prosím – spadl jsi ze schodů?“

„Ta – ta – tatínek mě uhodil.“

Teď to teprve viděla, skvrnu pod jeho levým okem, poraněnou kůži a zhmožděními.

Sevřela ji ta nejstrašnější noční můra. Ross ublížil Alecovi. Ross jí často vyprávěl, jak se k němu choval jeho vlastní otec. A ona věděla z mnoha různých článků, že lidé, kteří byli fyzicky trestáni svými rodiči, většinou bijí na oplátku své vlastní děti.

Potlačila své rozhořčení a pozorně prohlédla celou Alecovu hlavu, aby si byla jista, že nemá nic zlomeného, potom ho vzala do náručí a odnesla do kuchyně. Posadila ho na židli, odběhla k mrazáku, s trhnutím otevřela jednu přihrádku a vyndala ven zásobník s ledem. Zabalila led do utěrky a přitiskla mu studený obklad na tvář.

Otočil se na druhou stranu, vzpíral se, ale ona trvala na svém, až se postupně začal uklidňovat. „A proč tě tatínek uhodil, miláčku?“

„Pro – pro – pro…“ Začal opět neovladatelně vzlykat.

Na televizní obrazovce stál právě Bart Simpson před policistou a dostával přísné kázání. „Je čas jít spát. Maminka tě odvede nahoru.“ Spustil téměř hysterický řev. „Né – é – é – éééé!“

Odnesla ho nahoru, křičícího a vzpouzejícího se. Láskyplně k němu hovořila, aby se jí podařilo ho utišit. Přitom mu napustila vanu, svlékla ho a posadila do vody. Přestal plakat.

„Řekni mi, co ti tatínek udělal, miláčku.“

Seděl ve vaně v naprosté tichosti, zatímco ho namydlila, opláchla a nakonec osušila. „Řekni mi to, broučku.“

Jako by zapomněl mluvit. Odnesla ho do pokoje a tam ho zachumlala do peřiny. Ležel tam, zamračený a v naprosté tichosti. Ten pohled ji děsil – svou zamračeností a nemluvností jí tolik připomínal Rosse, když byl rozčilený anebo když se ho něco dotklo.

Snažila se přečíst mu pár řádek z jeho nejoblíbenější knihy, Charlie a továrna na Čokoládu, ale otočil se k ní zády s palcem zastrčeným v puse. Nakonec podrážděně odložila knihu, políbila ho na dobrou noc a zhasla světlo.

V té chvíli začal křičet.

Znovu rozsvítila. „Co se děje, drahoušku? Chceš, abych nechala rozsvíceno?“

V tichosti na ni zíral, s očima široce rozevřenýma strachy, levou tvář napuchlou a oteklou.

„Mám nechat rozsvíceno?“ zopakovala. „Mluv se mnou, miláčku. Řekni něco, prosím.“ Najednou začal něco šeptat. „Neslyším tě, zlatíčko.“ Přistoupila blíž.

„Nedovol, prosím, tatínkovi, aby sem přišel a zase mě uhodil.“

„Už ti nic neudělá,“ řekla. „To ti slibuju.“

Zhasla světlo, zavřela dveře a zůstala stát venku. Když si byla jista, že se už uklidnil, odešla dolů najít Rosse.

Byl ve své pracovně, usazený před počítačem, sako přehozené přes opěradlo křesla, hořící doutník odložený v popelníku. Po tvářích mu stékaly slzy.

Vešla dovnitř, zavřela za sebou dveře a potom zůstala stát s rukama složenýma. Cítila, jak se jí zmocňuje neudržitelná vlna vzteku. „Ty hajzle,“ pronesla. „Jak sis mohl něco takového dovolit?“

Neozvala se žádná odpověď.

Zvýšila hlas a začala na něj křičet. „Ty jsi uhodil moje dítě, ty tyranský bastarde!“ Stále žádná odpověď.

„Dávám ti deset sekund na to, abys mi odpověděl, proč jsi ho uhodil, jinak půjdu a zavolám policii,“ řekla. „A rozvedu se s tebou.“

Aniž by odpověděl, anebo odvrátil hlavu od obrazovky, zmáčkl tlačítko na své klávesnici. O vteřinu později slyšela svůj vlastní hlas, křišťálově jasný.

„Ahoj, Olivere! Tady je Faith Ransomeová.“

A potom stejně jasně slyšela hlas Olivera Cabota.

„Faith! To je ale překvapení, jsem rád, že tě slyším! Jak se máš?“

Ross se otočil k ní, zatímco se znovu ozval její hlas.

„Dobře, díky. A jak se máš ty?“

„Vede se mi náramně. Teď je to ale ještě mnohem lepší, když tě slyším.“

„Já – chtěla jsem se zeptat, jestli ještě stále platí tvoje nabídka, že mne provedeš po klinice?“

„A co oběd? Říkal jsem, za jediné podmínky, že mi dovolíš pozvat tě na oběd.“ Ve snaze dívat se v této chvíli kamkoliv, jen ne na Rosse, slyšela svůj vlastní smích a následně nadšenou odpověď. „Na oběd bych šla moc ráda!“

30

Uvědomovala si především ticho, které se rozhostilo. V okamžiku, kdy Ross vypnul přehrávání a opřel se loktem o desku stolu, s očima opuchlýma a zarudlýma pláčem, vypadal zoufale, naprosto zoufale a zlomeně.

Její předešlá verze, Faith Ransomeová před rokem, by reagovala naprosto odlišně. Zřejmě by se mu nepřesvědčivě snažila podat co nejpodrobnější vysvětlení. V tomto okamžiku už z něj ale neměla strach. Nikdy dřív nebyla tak blízka tomu, aby ho udeřila holou dlaní.

„Takže ty si nahráváš moje telefonické rozhovory?“

„Z pochopitelných důvodů.“

„Kde ksakru bereš tu jistotu, že máš právo něco takového dělat? Snad proto jsi uhodil naše dítě, ty zbabělce? Uhodil jsi naše dítě, protože to bylo jednodušší, než uhodit mě?“

Vyskočil tak divoce, až se křeslo za ním převrhlo. „Není pro mě žádný problém zbít i tebe, ty děvko!“

„Proč jsi uhodil Aleca? Jak sis mohl něco takového dovolit?“

„Protože ty nejsi schopná plnit svoje povinnosti jako matka, do hajzlu!“

„Neřvi na mě!“

„Dovoluješ mu, aby nechal ležet ty svý zasraný hračky kdekoliv po podlaze, zatímco ty se kurvíš se svými milenci.“ Začal se k ní nebezpečně přibližovat. „Někdo musí to dítě ukáznit, Faith, a pokud ty na to nemáš čas, protože máš plno práce s tím, abys uspokojila svoje milence, dobrá.“ Prstem se píchl do hrudníku. „Já to teda budu dělat místo tebe, ale budu to dělat svým způsobem, jazykem, kterému porozumí. Ty jsi na něj příliš hodná, potřebuje trochu disciplíny.“

„Disciplíny? To si mi dovolíš říct po tom, co jsi mi všechno navykládal o svém otci?“

Koutkem oka vnímala, jak zaťal pěsti, a s jistotou strnule čekala, že ji uhodí.

„Umí ti to udělat dobře, ten doktor Cabot, Faith? Má toho svýho ptáka aspoň velkýho? Řekni mi, jakýho ho má. Dvacet centimetrů? Nebo dvacet pět? Má udělanou obřízku? Jak to s ním děláš nejradši?“ Obličej měl zkroucený v opovržlivém úšklebku. „Kam si ho nejradši necháš strkat, Faith?“

Se zvýšeným hlasem, ale klidně, pronesla: „Proboha Rossi, on je lékař. Byla jsem za ním proto, že je lékař. Kdybys na to snad zapomněl, tak v posledních čtrnácti dnech jsem se cítila na umření. Byla jsem u tvého přítele, Julese Rittermana, u pana doktora, ‚který to s lidmi umí‘, víš? Je to už víc jak týden, co jsem u něj byla, blahosklonně mne přijal, ostatně jako vždycky, ale od té doby pro mne neudělal vůbec nic. Byla jsem u doktora Cabota, protože jsem byla zoufalá, Rossi.“

„Zoufalá z čeho? Že sis potřebovala vrznout?“

„Byla jsem za ním proto, že je to lékař.“

„On není žádný lékař, je to šarlatán.“

„A krom toho doktor medicíny.“

„Je to zasraný prodavač mastiček z hadího jedu.“

Je to doktor medicíny, který dokáže vidět trochu dál, za horizonty těsných ulit, do kterých se uzavírá většina ostatních doktorů, jasný? „Já jsem možná tvoje žena, ale to ještě neznamená, že mě vlastníš, a pokud budu chtít navštívit lékaře podle svého vlastního výběru, tak to jednoduše udělám. A pokud se ti to nelíbí, tak se se mnou klidně rozveď.“

Trochu se stáhnul ze své bojové pozice a promluvil chraplavým hlasem, ze kterého zaznívala spíš zoufalost než vztek. „Proč ses o tom se mnou neporadila?“

„Protože ty bys s tím nikdy nesouhlasil.“

Díval se na tu svou „čubčí královnu“ mlhou slz. Udělala jsi ze mne blázna. Donutila jsi mne, abych uhodil syna, kterého zbožňuju ze všeho nejvíc na celém světě, a teď si ještě dovoluješ mi odmlouvat.

Udělala jsi ze mne blázna, ty děvko. Tak jsi mě pobláznila, že jsem se naprosto přestal ovládat. Vidíš, co se mnou děláš? Vidíš to? Vidíš to?

Chtěl ji praštit. Chtěl jí vypálit setsakramentsky tvrdou ránu rovnou doprostřed toho jejího vyzývavého obličeje, udeřit ji do jejích rtů, vrazit jí zuby dovnitř, aby se potom mohl podívat, jak by se doktor Oliver Cabot tvářil, kdyby mu stiskla toho jeho dvaceticentimetrového ptáka do svých rozmlácených rtů a objala ho bezzubými dásněmi.

Dřív mu nikdy neodmlouvala. Naučila se to snad od doktora Olivera Cabota? Ten člověk se ji asi snaží poštvat proti němu. Faith mu nikdy neodmlouvala. A neodmlouvala by mu ani teď, kdyby znala pravdu o své nemoci.

Tommy Pearman mu donesl hory materiálů týkajících se Lendtovy choroby. Dvacet procent lidí s touto nemocí žilo ještě rok poté, co u nich byla diagnóza potvrzena. Osmdesát procent zemřelo, dvacet procent stále ještě žilo. Těch osmdesát procent by stejně zemřelo. Byli to negativní lidé. Člověk zemře pouze v případě, když chce zemřít. Zemře, pokud ho někdo přesvědčí, že umírá. Faith nezemře, protože jí to nikdo neřekne. Ona se nic nedozví, a proto bude v pořádku.

Popošel k ní a naprosto změnil tón svého hlasu. Já tě miluju, Faith. Miluju tě víc než cokoliv jiného na tomto světě. Ty to určitě víš. „Viď, že to víš?“ Objal ji kolem ramen a velmi se ho dotklo, když ucukla. „Panebože, ty si neuvědomuješ, jak moc tě mám rád? Já tě chci milovat, a ne ti ubližovat. Chci ti pomoct, aby ti bylo líp, a taky ti pomůžu. Ty nechápeš, že to je to jediné, o co mi jde?“

„Nechápu co?“

Studená jako led.

Snažil se ji přitáhnout blíž k sobě, obejmout ji, ale ona mu stále vzdorovala a udržovala mezi nimi odstup, jako by tam náhle vyrostla nějaká pomyslná stěna.

„Myslíš si, že bych tě poslal k Julesi Rittermanovi, kdybych si nemyslel, že je to nejlepší lékař v celé zemi?“

„Mně se nelíbí, a víckrát k němu už nepůjdu.“

Způsob, jakým se na něj dívala, ten pohled plný vzdoru. Jako by si myslela, že nad ním právě dosáhla nějakého triumfálního vítězství. To vítězství bylo jak rakovinové buňky odhalené biopsií. Je potřeba je okamžitě vyříznout.

Uhodil ji s takovou silou do tváře, až se zapotácela, udeřila hlavou o roh knihovny, ruce jí vyletěly nad hlavu a ona se sesula na zem, kde zůstala klidně ležet.

Ležela bez hnutí. Ze rtů jí kapala krev a ona na něj hleděla skleněnýma, ztrnulýma očima, jako leklá ryba.

Zdálo se, jako by v něm praskla nějaká záklopka, která vypustila nával krve, jež mu do té chvíle zatemňovala zrak.

„Bože,“ zašeptal a poklekl vedle ní. „Faith. Můj drahoušku, Bože. Panebože.“

31

Vůně první večerní cigarety. Ross pozoroval otce usazeného v jeho křesle, s vyleštěnými botami, v saku a pečlivě uvázané kravatě, na klíně otevřený Sporting Life, jak s malou cigaretou sevřenou v silných prstech zhluboka vdechoval kouř. Konec cigarety žhnul a tento žár pohlcoval papír i tabák jako nějaká ohnivá housenka, která za sebou nechává úhledně srovnaný trus ve formě popela.

Když vydechl, zahalil se do oblaku modrého kouře, který se záhy rozptýlil do matných pruhů vznášejících se po celé místnosti. Ross začtený do časopisu Eagle se nadechl. Miloval tu sladkou vůni.

Otec si něco poznamenal kuličkovým perem na stránku novin a potom pronesl: „V půl čtvrté v Chepstow. Vodní živel. Zní ti ‚Mořský příboj‘ jako jméno koně, který by měl vyhrát zítřejší závod, chlapče?“

Ross se už dávno naučil, že jediný způsob, jak přežít otcovy nepředvídatelné nálady, je držet se zlaté střední cesty a na každou otázku se snažit reagovat nějakou nejednoznačnou odpovědí. Když se ho otec už několikrát ptal na jeho názor a on mu špatně poradil a kůň prohrál, srazil mu potom sázku z kapesného. Nikdy mu ale nedal žádnou odměnu za radu, která byla správná.

„Jak dlouhý je závod, tati?“

„Tři kilometry.“

„Jsou tam skoky, anebo je terén rovný?“

Joe Ransome zpražil svého syna pohledem. „Je léto, chlapče. Sezóna sprintů.“

„Jak silný je mořský příboj?“ zeptal se Ross.

Jeho otec podrážděně odpověděl: „Co já vím? To záleží na tom, kde. Jak silné je moře? Co?“

„To záleží na tom, které.“

„Nehraj si na chytráka, hochu.“

Ross se vrátil ke svému časopisu. Otec se napil piva ze svého cínového korbele, otřel si ústa hřbetem ruky a potom se s doutnajícím oharkem cigarety sevřeným mezi rty znovu zahleděl do novin.

Najednou prohodil: „Sice to není důležité, ale měl bys vědět, že tvá matka měla nehodu. Zatím se neví, jestli to přežije.“

Ona ještě neumřela? Ross vzhlédl, ale otec byl už zase zahleděný do novin. Tři dny čekal na nějakou zprávu. Prohlížel si noviny v obchodě vedle školy, ale nenašel ani zmínku. Měli tu sice místní noviny, ale ty vycházely jen jednou za týden a příští vydání mělo být v oběhu až za dva dny.

Už tři dny se ho zmocňoval strach pokaždé, když jejich ulicí projíždělo nějaké auto. S obavou sledoval, jestli nezastaví a nepřijde si pro něj policista.

Ona je stále naživu a on si přitom přál, aby zemřela. Bylo to pro něj hrůzné zjištění, když se dozvěděl, že ještě žije, že se mu jeho záměr nevydařil. Zatím se neví, jestli to přežije. Snad ne. „Co se jí stalo?“

Otec beze spěchu vyndal cigaretu z úst a zamáčkl ji do popelníku. „Říkal jsem ti přece, že to není důležité.“ Otočil stránku a začal zkoumat další tabulku dostihů. Za okamžik pronesl: „Požár.“

Rosse to stálo obrovské úsilí, aby se vrátil ke svému Danu Dareovi a znovu se do něj začetl. Z dřívějších zkušeností věděl, že matka je pro jeho otce zakázaným tématem. Kdykoliv se pokusil o ní něco zjistit, otec byl nepříčetný. Když uběhlo několik minut, Ross znovu vzhlédl. „Co se stalo mámě?“

Joe Ransome si zapálil další cigaretu, vsunul si ji do úst a skrz kouř mžoural do novin. „Bůh ji potrestal za to, že tě opustila.“ Potom tiše, ale s ještě větší hořkostí dodal: „A za to, že byla děvka.“

„Co je to děvka?“

Otec si udělal další poznámku do novin. „Žena, která dělá s muži takové ty věci.“

Ross si vybavil nahého muže v hale zachvácené plameny a jeho příšerné skřeky. Muže, jehož nahý zadek se v rychlém tempu zvedal a zase klesal mezi matčinými nahými stehny. Doufal, že ten muž, který dělal s matkou ty věci, zemřel v těch nejkrutějších bolestech.

Když otec otočil stránku, zeptal se: „Co to bylo za požár, tati?“

„Dáváš mi příliš mnoho otázek. Nechceš si přinést rákosku?“

„Ne, tati.“

„Tak mazej do svého pokoje.“

Následujícího dne k nim přišli dva policisté. Zůstali u nich více než hodinu a po celou dobu hovořili s otcem v obývacím pokoji. Ross se vyplížil z pokoje a snažil se pochytit alespoň nějaká slova z jejich rozhovoru, avšak mluvili příliš potichu.

32

„Řekni mi, jaký máš pocit, když jíš.“

Kylie Spaldingová byla pro Olivera Cabota jednou z nejzajímavějších pacientek, se kterými se dosud setkal. Bylo jí devatenáct, měla dlouhé hnědé vlasy a její prerafaelistický obličej byl, navzdory jejímu nakost vyzáblému tělu, prostě úžasný.

Ležela na lehátku s dřevěným rámem v jeho kanceláři, v roláku, džínách a ponožkách, se zavřenýma očima a kostnatýma rukama podél těla. Když se s ní setkal poprvé, zhruba před třemi týdny, trpěla srdeční arytmií a prvním stadiem selhání činnosti ledvin, takže nebyla daleko od smrti. Teď už měla naději na návrat do života. „Když jím?“ Mluvila pomalu a polykala hlásky.

Usazený vedle ní, promluvil klidným a vyrovnaným hlasem, který užíval při hypnoterapii. „Máš přece ráda banány, nebo ne, Kylie?“ Následovala dlouhá odmlka a potom: „Hm.“

Kylie trpěla bulimií, které předcházela anorexie. Její tělo vyčerpalo veškerou zásobu minerálů, zuby měla proděravělé a našedlé působením žaludečních kyselin. Její rodiče ji sem přivedli v beznaději a již po pouhých dvou sezeních tu bylo vidět zlepšení – malé, ale podstatné.

„Chci, aby sis představila, že jíš banán, dobrá? Vezmi si ten banán do ruky a pořádně si ho prohlédni. Je to banán, vidíš?“ Žádná reakce, a to bylo dobře. Přemýšlela o tom a snažila se s tím faktem smířit. „Ten banán je krásně uzrálý, právě tak, jak má být, aby byl dobrý. Na jeho žluté slupce se rýsují matně zelené pruhy. Chtěl bych, abys tu slupku sundala – ale velmi pomalu – a podívala se, co je pod ní, prohlédla si tu nažloutlou banánovou dužinu… Je pevná, ale sladká, takhle dobrý banán jsi ještě nikdy nejedla. Teď bych chtěl, aby sis dala banán do úst, Kylie, a kus si ukousla.“

Předstírala, že kouše do banánu.

Hrdlo se jí stáhlo a zase roztáhlo.

„Výborně! A teď mi řekni, jaký je to pocit, když ses do něj zakousla?“ Prudce se posadila s očima široce rozevřenýma a začala dávit do pootevřených dlaní. Nehýbal se.

Hleděla na něj s hrůzou v očích. Po chvíli vytáhla kapesník a vytřela si ústa. „Já – je mi to líto.“

Podal jí sklenici s vodou a klidným hlasem pronesl: „Trochu se napij.“ Vděčně se napila a potom mu sklenici vrátila.

„Je mi to opravdu líto.“

„Nemusíš ničeho litovat, Kylie. Chci jen, abys zavřela oči a zkusila to ještě jednou. Chci, aby sis ještě jednu představila banán. Máš přece ráda banány?“ Přikývla a zavřela oči.

„Teď máš před sebou nový banán…“ a Oliver pokračoval stejným způsobem jako předtím, klidným a uvolněným tónem, avšak jeho myšlenky mu stále utíkaly od pacientky pryč.

Faith Ransomeová, jsi tou nejrozkošnější ženou, kterou jsem kdy potkal. Panebože, jak rád bych se do tebe zamiloval, ale ty jsi vdaná. Vím, že nejsi šťastná, ale nemám právo strkat nos do tvého manželství. Mohu se pokusit pomoci ti s tvým zdravím, ale musím přestat okamžitě s představami, které mne stále napadají. Nějakým způsobem se jich musím zbavit. Je to ale tak nepředstavitelně těžké.

„To je skvělé, Kylie, jsem na tebe doopravdy hrdý. Za několik okamžiků tě probudím, a ty se vrátíš domů a první věc, kterou uděláš, bude, že si vezmeš banán a ten sníš. Rozumíš mi?“

„Hm.“

Podíval se na fotografii Jakea a vzpomněl si, jaké to bylo, když spolu s Marcy cítili, jak jim pomalu uniká mezi prsty. Znovu pohlédl na Kylii Spaldingovou a pomyslel na její rodiče, kteří teď právě seděli dole v čekárně, vzpomněl si na beznaděj a zoufalství, které se jim zračilo v jejich tvářích, když se tu poprvé objevili, a slíbil si, že v žádném případě nedovolí, aby Kylie Spaldingová udělala něco podobného sobě a svým rodičům. Nedovolí, aby ji kdokoliv ztratil.

A potom se snažil tu myšlenku zahnat pryč, ale ona si stejně vždycky našla cestu zpátky do jeho vědomí. Nedovolí ani, aby ztratil ji – Faith Ransomeovou.

33

Klečel na kolenou, plakal a dotýkal se jejího obličeje svými dlaněmi. „Lásko moje. Miluju tě. Lásko moje. Jsi v pořádku?“

Ross přitiskl svůj obličej k jejímu obličeji, vdechl vůni jejích vlasů a zašeptal: „Lásko moje, miluju tě, ach bože, jak tě miluju.“

Potom se natáhl, uchopil její štíhlé zápěstí a zkontroloval její puls. Jednou mrkla, z čehož usoudil, že je v pořádku, byla to rána, ale je v pořádku, na podlaze, nehybná, ale v pořádku.

Ona to pouze dělá, nehýbá se a předstírá bezvědomí. Zvířata také předstírají bezvědomí, aby oklamali dravce, ale Faith to dělá proto, aby ho vylekala, aby si myslel, že ji zranil víc, než tomu bylo ve skutečnosti. Dělá to proto, aby si myslel, že je mrtvá. Je to trochu ubohý a smutný způsob, jakým se mu chce pomstít.

Ale ty nejsi mrtvá, čubko jedna. Kdybych chtěl, abys byla mrtvá, potom bys taky mrtvá byla.

Políbil ji na čelo a ona něco zamumlala.

Vzal její obličej do svých dlaní a zašeptal: „Miluju tě, lásko, Faith, tolik tě miluju.“

Kapky krve potřísnily béžovou barvu koberce – byla tam už celá zpropadená skvrna – a kontaktní čočky ležely vedle ní. „Hej!“ řekl. „Hej, Faith, opatrně!“ Trochu zvedl její obličej, lehce ji osušil ret kapesníkem, aby zastavil krev, potom uviděl ránu, kterou měla na levé straně hlavy, kam se musela udeřit o knihovnu. Byla to hrozivá rána, ve které byla odhalená bílá kost. Bože. To se musí zašít.

Vrazila jsi do knihovny, ty hloupá čubko. To se ti pomstila karma. Šoustala jsi s doktorem Oliverem Cabotem a knihovna tě za to potrestala. Mizerná karma.

Musím tě dostat z toho koberce, celý ho zašpiníš.

Vhodil si kontaktní čočky do kapsy u košile, zvedl ji na nohy a potom ji napůl odnesl a napůl odtáhl do chodby, protáhl se kolem Rasputina a pokračoval do kuchyně, kde ji usadil na židli. Byla zemdlená, ale při vědomí a nic neříkala. To byl její styl – často se tak chovala, když se rozzlobila. Zůstávala nehybná a sledovala ho pouze očima.

Ty si myslíš, že si budu dělat hlavu kvůli té tvé mlčenlivosti, že jo, čubko? Dobrá, tak mi dovol, abych ti sdělil jedno sladké tajemství. Vůbec si kvůli tomu hlavu nedělám, víš?

Očistil ránu, potom ji zmrazil lokálním anestetikem, a nakonec ji začal s obrovskou pečlivostí zašívat. „Máš štěstí, že ti to šiju právě já, miláčku – po takové ráně by ti mohla zůstat pěkně ošklivá jizva, kdyby ti ji zašíval nějaký sekundář, který by přišel s křížkem po funuse.“

Opatrně propíchl kůži a protáhl jehlu skrz. „Tři týdny,“ a po jizvě nebude ani památky. Snažil se jí pohlédnout do očí, avšak ona je vždy odvrátila, dívajíc se kamkoliv, jen ne na něj. „Možná, že teď to ještě nedokážeš ocenit,“ pronesl, „ale uvidíš potom.“

Když skončil, zalepil ránu kusem elastoplastu tělové barvy. „Tak, hotovo.“ Stále odvracela oči.

Ross odnesl svůj lékařský kufřík do pracovny, potom se vrátil do kuchyně pro vodu a hadřík, aby vyčistil krvavou skvrnu z koberce. Zrakem padl na kost, která ležela před kamny. „Rasputin tady jedl kost?“

Nevšímala si ho.

Zvýšil hlas. „Faith, ten pes tady jedl kost? V mé kuchyni?“

V hlavě jí tepalo v určitém rytmu zcela odlišném od zbytku celého těla. Takové hluboké temné bušení, které vysílalo nárazové vlny skrz až do samého nitra její lebky.

„Faith, já s tebou mluvím.“

Náhle se dostala další záchvat nevolnosti. Položila ruce na opěradlo židle a sevřela je křečovitě prsty, vyděšená, že se převrátí a spadne dolů.

Ross najednou nasadil něžný tón. „Miláčku – Faith, miláčku, víš, že ti krev vytekla na můj koberec? Půjdu a očistím to za tebe – chceš, abych to udělal?“

Její oči byly stále odvrácené.

„Faith, já vím, že mě slyšíš. Řeknu ti to všechno ještě jednou,“ pronesl, „a potom už to nebudu opakovat. Jsem hluboce raněn. Za celá ta léta, co jsi používala kreditní karty, jsi mi za ně ani jednou nepoděkovala. Víš to? Ani jednou. Ale v okamžiku, kdy jsem je zrušil, se najednou rozpoutalo peklo. Chováš se někdy jak rozmazlené dítě.“

Vyšel ven z pokoje, vyběhl nahoru po schodech a otevřel dveře do Alecova pokoje. Slyšel, jak jeho syn vzlyká.

Ačkoliv byly závěsy zataženy, v pokoji bylo světlo. Alec se od něj odvrátil s palcem v puse. Ross poklekl vedle jeho postele, položil ruku kolem Alecových ramen, syn se však z jeho sevření vykroutil.

„Tak co, ty můj chlapíku!“ pronesl jemně. „Ani jsi mi ještě neřekl, jestli se ti dneska podařilo dát nějaký gól. Ano nebo ne?“

Alec nepřestával vzlykat.

Ross se k němu sklonil a políbil ho na tvář. „Mám tě rád. Musíš se jen naučit být trošku pořádnější, to je všechno, víš?“ Ross stiskl pevně rty. Je to zase jako s ním a s jeho otcem. Ale on nechtěl, aby to bylo stejné, nechtěl, aby Alec musel projít stejným peklem, jaké si užil on, když byl ještě dítě. Slíbil si, že něco takového nikdy nedovolí. A zatím…

Dítě ale potřebuje kázeň. Dítě si musí uvědomit, že v každé společnosti platí určitá pravidla a že nemůže nechávat hračky rozházené, kde se mu zachce, že když nechá ležet autíčko u schodů, někdo na ně šlápne a spadne, a tím pádem si buď může zlomit nohu, anebo se dokonce zabít. Alec se to musí naučit, i když jsou takové lekce velmi bolestné.

Člověk nemůže udělat omeletu, aniž by přitom rozbil vejce.

Díval se na svého syna a potom se svým obličejem přitulil k Alecovému, jejich slzy se navzájem promíchaly a on si uvědomoval teplo jeho dětského tělíčka. Bože, tolik pro mě znamenáš. Nikdy nemůžeš poznat, jak moc. Jsi celý můj život, Alecu, víš to? Ty a tvoje maminka. Jste vším, co na tomhle světě mám a vším, co chci.

Znovu Aleca políbil. „Dobrou noc, chlapče, mám tě moc rád.“ S těžkým srdcem opustil místnost. Dnes vykonal pouze svou povinnost, ať už to bylo sebevíc bolestné.

Dítě potřebuje kázeň.

Faith zůstala sedět na židli. Když se Rosse zmocnila podobná nálada, začal se chovat jako naprosto cizí člověk, jako někdo jiný, koho má schovaného ve svém nitru. V minulosti vždy mlčela, protože si myslela, že se uklidní, když mu nebude odmlouvat, ale stejně to nepomáhalo. Dnes se mu postavila, a nepomohlo to taky. „Necítím, že by se vařila nějaká večeře.“

Pohlédla na Rosse, který stál ve dveřích do kuchyně s vykasanými rukávy a s houbou a kyblíkem v ruce.

„Kde je jídlo?“ zeptal se. „Večeře? Necítím, že by se tu vařila nějaká večeře. Co se děje, Faith? Můžeš mi to vysvětlit?“

Zavřela oči a ve tmě za víčky, která jí působila závrať, se snažila najít místo, kam by se mohla schovat. Původně mu chtěla říct, že večeře nebude, protože jí zrušil kreditní karty, a ona tudíž nemohla nic koupit. Teď ji však bolela strašně hlava a od toho, jak se jí točila, byla zcela zmatená a dokázala se soustředit na jedinou věc – aby zůstala vzpřímená a při vědomí. Najednou její emoce protrhly křehkou hráz, pomocí které je držela na uzdě, a ona propukla v neovladatelný pláč.

Během okamžiku ucítila Rossovu náruč, ve které ji kolébal jako malé dítě, a vzápětí se jí vybavily vzpomínky na všechny ty noci před lety, kdy se ještě tolik milovali, laskali se v posteli a její nahé tělo se cítilo být ve stejné náruči tak bezpečné.

Tiskl svou tvář k její a ona ucítila jeho dech vonící po doutníku. Zprudka odvrátila hlavu. „Miluju tě, Faith. Ty nevíš, jak moc tě miluju.“

Najednou uprostřed vzlyků promluvila: „Uhodil jsi Aleca a uhodil jsi i mne. Kdo jsi? Takového tě neznám. Bývala jsem na tebe tak pyšná, Rossi, tolik jsi mne toho naučil. O lidech, o životě, o tom, jak se má člověk dívat na věci kolem sebe. Naučil jsi mne těšit se z dobrého jídla, naučil jsi mne milovat víno a poslouchat hudbu. Vzhlížela jsem k tobě a myslela jsem si, že jsem ta nejšťastnější žena na světě, když jsem vdaná právě za tebe.“

Snažila se vyvléci z jeho náruče, ale on ji svíral pevně jednou rukou a druhou uchopil její obličej a donutil ji, aby se mu dívala do tváře.

„Já jsem tím nejšťastnějším mužem na světě, protože jsem si vzal právě tebe, miláčku. Miluju tě víc než cokoliv jiného na této planetě.“

„Já tě nenávidím,“ řekla a snažila se vyvléct z jeho sevření.

„Jsi tím nejkrásnějším, co se mi v mém životě přihodilo, Faith, lásko moje. Nemohl bych bez tebe žít.“

„Nenávidím tě.“

„Naučila jsi mne, co to znamená láska, Faith.“

„Ty jsi mne naučil, co to znamená nenávist.“

„Vždyť já tě tolik miluju.“

Konečně se jí podařilo vyprostit se z jeho náruče a přejít na druhý konec kuchyně. „Nenávidím tě víc, než jsem si kdy myslela, že je možné někoho nenávidět.“

34

Jste si jistý, že to chcete doopravdy vědět? Vždycky pokládám svým klientům tuto otázku před tím, než se dám do práce. „Jste si absolutně jistý, že to chcete vědět?“

Bylo pondělí půl hodiny před polednem. Ross, usazený za stolem ve své ordinaci na Harley Street, pronesl: „Proto jsem vás sem přece pozval.“

Ross se nikdy dřív nesetkal s žádným soukromým detektivem a Hugh Caven rozvalený v křesle, na kterém obvykle sedávali jeho pacienti, vůbec neodpovídal jeho představám. Byl to hubený muž s oduševnělým pohledem, mohlo mu být tak ke čtyřiceti, oblečený do obnošeného šedivého obleku, kravaty s králíčkem Bugsem a obnošených sportovních bot, s hlavou vyholenou a okázalým zlatým kroužkem v levém uchu.

Je možné, že když byl mladší, mohl působit docela zvláštním a neobyčejným dojmem při svém vyzáblém stylu podobném Terenci Stampovi, ale teď svým deformovaným obličejem, zlomeným nosem a povadlou kůží nažloutlého vzezření budil dojem, že platí daň za léta probdělých nocí a zneužívání různých omamných látek. Jeho vzhled připomínal spíš rockovou hvězdu než detektiva.

Ačkoliv se mu příliš nezamlouval mužův vzhled, Ross byl přesvědčen, že svou práci dělá velmi dobře. Připomínal chameleóna. Posaďte ho na pohovku, a on se ztratí ve vzorku čalounění. Navíc už získal i určitou proslulost – není to dlouho, co Ross zahlédl jeho jméno v novinách. Najala si ho jedna podezřívavá manželka. Kvůli výsledkům jeho pátrání musel dokonce odstoupit jeden ministr. Povedlo se mu ho totiž vyfotografovat, jak dovádí se svým bisexuálním partnerem. Hugha Cavena navíc velmi doporučoval jeden z partnerů Rossova právního zástupce, který se zabývá rozvody.

Mluvil s irským přízvukem, tlumeně, ale s určitou naléhavostí. „Vždycky to říkám, pane Ransome, protože mnohým lidem se líbí představa, že se dozvědí pravdu, ale potom nedokážou čelit realitě. Bible nám říká, že pravda člověka osvobodí, ale moje zkušenosti jsou jiné. Pravda se pro vás může stát pouty na celý zbytek života. Myslím si proto, že je správné varovat klienty před bolestí, které budou muset čelit, pokud se jejich podezření potvrdí.“

Ross ztuhl. „Podívejte, pokud bych potřeboval cvokaře, tak bych mu zavolal a objednal se na psychoanalýzu. Já ale chci nechat sledovat svou ženu, nechci poslouchat nějaké vaše zasrané kázání.“

Hugh Caven se postavil. „Potom je mi to moc líto, ale já asi nebudu tím pravým mužem pro váš úkol. Rád jsem vás potkal, pane Ransome.“ Uklonil se a zvedl ze země tašku s laptopem.

Ross se také zvedl, poněkud neobratně a velmi překvapeně. „Počkejte, co tím myslíte?“

Caven k němu otočil svůj obličej a Ross měl poprvé možnost všimnout si neústupnosti a tvrdošíjnosti v očích tohoto muže.

„Klienti si mne obvykle najímají, pane Ransome, protože mají nějaký problém. Já už jsem toho zažil, věřte mi, a jsem zvyklý o všem mluvit. Pokud chcete nějakýho mizernýho slídila s pořádným objektivem, stačí se podívat do Zlatých stránek. To, co chcete, je obrátit svůj život naruby, taky život své ženy, a pokud má opravdu milence, i jeho život.“

Oči měl doširoka rozevřené a působil velmi hloubavě. „Tři životy, pane Ransome. Měli bychom všichni žít svorně na téhle planetě, to je má filozofie. Já mám rád, když se lidi dokážou ovládat. Pokud se nechcete ovládat, já pro vás nebudu chtít pracovat. Je hezké ráno, vezmu si jeden den volna a zajedu si na své loďce zarybařit k ústí řeky Temže. Budu mnohem spokojenější, a možná budete spokojenější i vy.“

„Počkejte ještě chvíli – jsem trochu zmatený…“

„Nemyslím si, že muž vaší inteligence by měl zapotřebí být zmatený, pane Ransome.“ Položil tašku zase na zem. „Byl to Charles Darwin, kdo napsal, že nejvyšší možné stadium v morální kultuře nastává v okamžiku, kdy si uvědomíme, že bychom měli kontrolovat naše myšlenky. Vy jste velmi inteligentní muž, jste velice dobrým příkladem přežití na základě přirozeného výběru. Byl bych rád, kdybyste mne mohl vyslechnout, jinak zmizím za těmihle dveřmi a za chvíli budu na lodi.“ Rozhodil ruce dlaněmi vzhůru. „Tak řekněte, co uděláme?“

Chci, aby pro mě tenhle nafoukaný zakrslík opravdu pracoval? pomyslel si Ross.

Pokud ne, tak budu muset najít novou agenturu a začít zase od začátku. Ztrácet tak cenný čas. Zhluboka se nadechl a řekl: „Dobrá, poslouchám.“

Soukromý detektiv kývl. „Výborně, takže jsme zase klidní. Co kdybychom si znovu sedli?“

Vytáhl z tašky počítač, položil si ho na kolena a otevřel víko. „Chci, abyste přemýšlel o možných důsledcích velmi pozorně po celou dobu, co pro vás budu pracovat, pane Ransome. Kdykoliv byste chtěl skončit s šetřením, zavoláte mi na číslo mobilního telefonu, které vám dám.“ Zkoumavě se na Rosse zadíval a potom začal pracovat na svém počítači.

„Vypadá to, jako byste měl problémy se svým svědomím,“ pronesl Ross.

„Já rád v noci klidně spím.“

„Já bych taky rád v noci klidně spal,“ řekl Ross. „Radši bych v noci spal, než abych přemýšlel o tom, s kým se má žena tahá přes den.“

Caven se díval upřeně na obrazovku. „Adresu, na které bych měl s vámi komunikovat, prosím.“

Ross mu dal adresu své ordinace. „Jakou máte úspěšnost v podobných případech?“

Caven ještě stále zapisoval adresu do počítače. „Pokud má vaše žena nějaký milostný poměr, tak to pro vás, pane Ransome, určitě zjistím.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

Caven zvedl ruce do vzduchu. „Na něco takového nemohu odpovědět, aniž bych měl více informací. Záleží to také na tom, jak hodně je opatrná. Pokud budu mít štěstí, může to být týden, pokud je hodně mazaná, může mi to zabrat i několik týdnů či měsíců. Je otázka, jak daleko budete chtít, abych šel – a kolik jste za to ochoten zaplatit. Budete chtít, aby na případu pracoval pouze jeden muž, anebo budete chtít nepřetržitý čtyřiadvacetihodinový dohled? Devět mužů na tři směny, anebo jenom tři muže? Budete chtít platit za nahrávání telefonních hovorů? Za odposlouchávací zařízení? Za ‚očko? Za videonahrávky? Satelitní sledování? Mohu vám nabídnout celou řadu možností, záleží to pouze na vašem rozpočtu a na naléhavosti celého případu.“

„Kdy můžete začít?“

„Jakmile budu mít detailní informace o obou stranách a taky zálohu, pane Ransome, můžu se do toho dát tak rychle, jak budete chtít. Pokud byste měl zájem, mohl bych tu dámu nechat sledovat od dnešního odpoledne.“

„Chci fotografie,“ řekl Ross. „Pořádné, jasné fotografie jí a jejího milence, jak dělají cokoliv z toho, co spolu provozují. Zvětšeniny. Můžete to zařídit?“

„Jste mým klientem, pane Ransome, můžete mít fotografií tolik, kolik budete chtít.“

„Nejde o množství, rozumíte? Jde o kvalitu. Říkám to jasně?“

„Velmi jasně. Kvalita. Žádný problém. My si potrpíme na kvalitu. Na kvalitě nám velmi záleží.“

Ross se sklonil a vytáhl ze zásuvky svou šekovou knížku.

„Peníze pro mne neznamenají žádný problém, pane Cavene. Chci od vás dostat to nejlepší, co můžete nabídnout.“

35

Za deset minut dvanáct si Faith navlékla kabát, vystoupila z vlaku na nádraží královny Victorie a rozešla se po nástupišti s nervózním svíráním v žaludku.

Strávila celou věčnost rozhodováním, co si vezme na sebe, a třikrát se před zrcadlem převlékala. Nakonec se rozhodla pro tmavomodrý kalhotový kostým, jasně červené body a kotníčkové boty, za které zaplatila nehoráznou sumu. Byla ale ráda, že si je koupila – měla vždy velmi dobrý pocit, když je měla na sobě. Obzvláště nyní.

Svůj starý mobil měla schovaný ve vnitřní kapse kabelky a pro jistotu vypnutý. V ruce nesla malý zbrusu nový mobil značky Nokia, s novým číslem, který si koupila dříve toho rána za své osobní úspory.

Když došla na konec nástupiště, vytočila ze svého nového telefonu číslo mobilu Olivera Cabota.

„Olivere? Už jsem tady.“

Hřímající hlášení z amplionu téměř přehlušilo jeho odpověď. Slyšela pouze: „Dej se doleva – parkuji před hotelem Grosvenor.“

Zmocnilo se jí vzrušení a musela se velmi kontrolovat, aby se nedala do běhu.

Narazila do vysokého muže ze Středního východu, který nakládal právě zavazadla na vozík, a omluvila se mu. Potom se srazila s nějakým turistou s batohem na zádech. „Pardon,“ řekla a pokračovala v cestě, prodírajíc se davem, který zdánlivě proudil dovnitř a zároveň ven z nádraží.

Nakonec se jí podařilo dostat k východu. Na chladný jarní vzduch prosycený zápachem výfukových plynů, do hluku autobusových motorů, drnčení taxíků a bláznivého kvílení houkaček. Rychle minula malou směnárnu, prodavače s novinami, vyhnula se skupince japonských studentů, kteří ucpali celý chodník, zaslechla cinkání zvonku u kola a hlasité troubení dalšího klaksonu. Potom uviděla před sebou tmavomodrý džíp se zapnutým blinkrem.

Oliver!

Stál vedle vozu a úzkostlivě pátral očima v davu, kštice stříbrných vlasů, široký úsměv, černý rolák a ruce připravené k objetí. Vypadal dokonce ještě líp, než jak si ho vybavovala v posledních třech dlouhých dnech.

„Faith!“

„Ahoj! Omlouvám se, ale vlak měl zpoždění.“ Ucítila jeho náruč a potom se políbili – levá tvář a pravá tvář. Jemně ji od sebe odstrčil a na jeho rozesmáté tváři se objevily vrásky.

„Co to máš na spánku? Co se ti stalo?“

Doma se snažila nacvičit si odpověď, ale její naučená slova zněla dost neohrabaně. „To nic není. Jen jsem zakopla o synovy hračky a upadla jsem hlavou přesně na roh naší knihovny.“

„Bolí to?“

„Ne – bolelo to včera jako čert, když přestalo působit umrtvení…“ Zarazila se. Řekla toho víc, než měla původně v úmyslu. „Umrtvení? Máš to sešité?“

„Jenom pár stehů.“

„Kde? V nemocnici?“

„Ne, ehm, Ross byl zrovna doma.“ Její předstíraný klid zněl velmi nepřirozeně. „Nikdo by to nedokázal udělat líp!“

„To tedy ne,“ souhlasil se smíchem.

Blížil se hlídač parkoviště. Oliver usadil Faith do auta a zapnul motor. V džípu bylo teplo a jakmile vyjeli, zmocnil se jí příjemný pocit klidu a bezpečí. Je volná.

Otočil k ní hlavu. „Máš ráda thajskou kuchyni?“

Na okamžik zaváhala. Thajsko, kde byla nedávno s Rossem. A odkud si přivezla nákazu. Ta volba jí připadala až nebezpečně osudová, ale rozhodla se, že se tím nenechá vyvést z míry. „Přímo ji miluji.“

„Chodívám do takové skvělé malé restaurace. Je to jedno z nejlépe střežených londýnských tajemství.“

„Budu mlčet jako hrob.“

Stěrače setřely z oken několik dešťových kapek. Rádio bylo vyladěné na stanici s vážnou hudbou, živá povznášející skladba, ten druh hudby, kterou si nesou její milovníci ve svých srdcích, když vyrážejí do bitvy, při tomto druhu hudby se člověk najednou cítí být nepřemožitelný. A ona se cítila být plná radosti, žádné starosti si nepřipouštěla. Seděla vysoko v džípu a věděla, že by ji mohl kdokoliv známý snadno zahlédnout a že by měla být vystrašená, ale nebyla. Cítila se být v takové výši, kam by ji žádná z pilulek na radost nemohla vynést.

Oliver zahnul doprava, minul autobusové nádraží a namířil si to do Belgravie. V autě panovalo klidné a uvolněné ticho. Pozorovala provoz za předním sklem, izolovaná od něj kapotou džípu a hudbou.

Cítila se tak dobře. Tak zatraceně nebezpečně dobře.

Potom jí znovu vpadl do duše temný stín Rossova útoku na Aleca i na ni, ke kterému došlo ve čtvrtek večer. Poslední čtyři noci trpěla nočními můrami. Ačkoliv se snažila celou záležitost podvědomě co nejvíce bagatelizovat, nebylo pochyb o tom, že Rossovo chování bylo čím dál horší. V minulosti nikdy Aleca ani ji neuhodil.

Druhý den trpěl velkými výčitkami a lítostí. V sobotu odpoledne po golfu jí přivezl obrovskou kytici a Alecovi elektrické auto, ve kterém mohl doopravdy sedět a řídit. Večer ji vzal na večeři. V neděli jí připravil snídani do postele – něco podobného udělal za celé manželství snad jenom dvakrát. Potom si vyjel s Alecem na kole. Po nedělním obědě si všichni tři vyšli na dlouhou procházku, což dříve měli tak rádi, ale poslední dobou na něco takového neměli čas.

Nic z toho pro ni však nemělo žádný význam. Snažila se prožít celý víkend bez dalšího konfliktu, vyděšená skutečností, že Ross překročil určitý Rubikon v násilí, a teď může kdykoliv Aleca anebo ji znovu uhodit.

„Tvůj manžel tě uhodil, že je to tak?“

Oliver ji překvapil. Umí snad číst myšlenky?

Opatrně se zamyslela nad svou odpovědí. Byla hluboce pokořená a nebyla si jista, jestli chce, aby to věděl. Nakonec se k němu pomalu otočila a přikývla.

36

Trafikant nevěděl, kde mu hlava stojí. Krámek byl přeplněný školáky vracejícími se domů a nakupujícími sladkosti a cigarety. Nikdo si nevšímal vysokého chlapce, který postával u stánku a listoval v posledním vydání novin Streatham Advertiser, které přišly na pult právě dnes.

Ross našel, co hledal, na straně pět. Nemohl to přehlédnout. Čekal, že objeví několik řádků, ale nakonec našel článek téměř na půlku stránky s titulkem: MUŽ ZEMŘEL V PLAMENECH ZALOŽENÝCH ŽHÁŘEM a s fotografií jeho matky, pod níž stálo: ROSAMUND RANSOMEOVÁ V KRITICKÉM STAVU.

Rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že si ho nikdo nevšímá, a potom prolétl článek očima. Nakonec si ho přečetl ještě jednou pomalu a pozorně.

Za požár pondělní noci, který si vyžádal jeden lidský život a další zanechal v kritickém stavu, je téměř určitě zodpovědný žhář.

Streathamský taxikář, Reginald Malcolm Tyler, 24 let, byl v pondělí večer převezen po požáru v prvním patře domu na Lackham Road do Královské nemocnice, avšak zemřel ihned po příjezdu. Nájemnice bytu, paní Rosamund Ransomeová, 36 let, pokladní, byla převezena na jednotku popálenin v nemocnici East Grinstead s 60 % popálenin na těle a obličeji. Policie odmítla potvrdit zprávy o tom, že na místě činu byl objeven kanystr s benzinem. Policejní náměstek ve Streathamu David Gaylor prohlásil: „Vznik požáru je velmi podezřelý, a proto jsme zahájili šetření ve věci vraždy dotyčného muže. Uvítáme jakékoliv svědecké výpovědi od příslušníků veřejnosti, kteří viděli v pondělí večer v blízkosti Lackham Road cokoliv podezřelého.“

Policie nemá v současné době žádné stopy, avšak policejní náměstek David Gaylor potvrdil, že se chystají vyslechnout široký okruh známých paní Ransomeové. Jeden ze sousedů, jenž si nepřál uveřejnit své jméno ani adresu, se nechal slyšet, že rozvedená paní Ransomeová často přijímala pánské návštěvy.

V článku nebyla ani zmínka o tom, že měla syna. Na jednu stranu si oddychl, na druhou ho to rozzlobilo.

Následujícího jitra si Ross vysypal veškeré své úspory z malé kovové plechovky do kapsy u bundy. Místo toho, aby odešel do školy, nasedl na nádraží Clapham Junction do autobusu, kde si koupil zpáteční lístek do East Grinsteadu. Peníze mu akorát vystačily.

Události minulého týdne vyčerpaly veškeré jeho úspory. Ale stálo to za to.

37

„Jíš garnáty?“

„Garnáty?“

„Dělají z nich tady vynikající předkrm.“

„Ty myslíš krevety?“

„Jo.“ Vzápětí se mu objevil na tváři posměšný úšklebek a spustil s typickým anglickým přízvukem: „To ti říkám, děvenko moje, dělají tady ty nejbáječnější krevety, které se ti rozplynou v pusince jako ta nejbáječnější malina. Něco tip-top prima speciál.“

Faith se rozesmála a Oliverovi se zdálo, že radost vyzařující z její tváře zaplnila celou restauraci světlem a teplem. Hleděl na ni přes stůl s čistým ubrusem, vysoké, třpytící se sklenice a štíhlou vázu s nachovým květem orchideje. Bylo tak příjemné vidět její krásný obličej celý prosvětlený úsměvem, ty oslnivě modré, bystré oči, blonďatý lesk jejích vlasů a její elegantní oblečení. Chtělo se mu natáhnout ruku a dotknout se jí, podržet ji na okamžik v náručí a pevně ji stisknout.

Ochránit ji před jejím bezohledným manželem.

Avšak ona teď bránila sama sebe. Seděla vzpřímeně se založenýma rukama – typická obranná pozice. Potřeboval by ji vyvést z tohoto obranného postoje, aby k ní mohl proniknout trochu blíž. Začal ji napodobovat. Tak rafinovaně, aby si ničeho nevšimla. Nejdříve pozoroval rytmus jejího dýchání a nádech od nádechu se mu snažil přizpůsobit. Během několika minut dýchali naprosto synchronizované. Stále udržoval oční kontakt, a přitom si nenápadně založil ruce stejným způsobem jako ona. Za několik okamžiků se napila minerální vody a on učinil totéž, snažil se navázat spojení tím, že postavil sklenici zpátky ve stejném okamžiku jako ona.

Faith se naklonila mírně dopředu a pronesla: „Ve Státech se tolik věcí říká jinak než tady.“

Oliver se také naklonil dopředu s neproniknutelným výrazem v obličeji a řekl: „Víš, že jsem zjistil naprosto totéž?“

Po okamžiku zaváhání se rozesmála a Oliver se rozesmál také, tentokrát ne proto, že by ji napodoboval, ale protože byl její smích tak zoufale nakažlivý.

Přišel číšník. Oliver doporučil Faith, aby si vybrala krevety s kokosovou zálivkou, objednal si totéž, avšak vzápětí změnil svou objednávku na krevety s kořeněným mangem.

„Už jsi jedl krevety s kokosovou zálivkou?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Oliver s úmyslně potlačovaným nadšením, „ale myslím si, že s mangem jsou zajímavější.“

„Tak si je dám také,“ pronesla.

Oliver objednal kuře na citronech s kořeněným ořechovým salátem a k jeho tajné radosti si Faith objednala totéž.

Když se číšník vzdálil, Oliver zvedl svou sklenici a napil se trochu vody. Faith učinila totéž. Když odložil sklenici zpátky, opřel se pohodlně o opěradlo – o několik vteřin později se Faith opřela úplně stejným způsobem.

Teď ho podvědomě napodobovala, což znamenalo, že dané situaci vládne on a ona bude s mnohem větší důvěrou a ochotou odpovídat na jeho dotazy. Byla to metoda, kterou používal u svých pacientů. Potřeboval u nich vzbudit dojem, že oni sami svými rozhodnutími řídí průběh léčby. Pokud důvěřovali hned od začátku průběhu léčby, naděje na úspěch se viditelně zvětšila. Teď potřeboval, aby mu i Faith začala důvěřovat, aby se nebála být k němu otevřená.

Prstem si ťukl na levý spánek a řekl: „Řekni mu trochu víc o svém úraze.“

Zvedla ruku a dotkla se opatrně náplasti. Tvářila se rozpačitě. „Já…“ Její slova byla přerušena příchodem číšníka, který nabídl Oliverovi láhev Sancerre.

Oliver kývnutím poslal muže pryč a ona pokračovala: „Já… to nebylo úmyslné. Nechtěl mne doopravdy…“

„Proč ho obhajuješ, Faith?“

„Ne, to není, že bych ho chtěla obhajovat, chci ti jen vysvětlit celou souvislost.“

Číšník nalil trochu vína do Oliverovy sklenice k ochutnávce, a on ke svému zklamání zjistil, že Faith mezitím opět zaujala obranný postoj se založenýma rukama.

Když číšník odešel, Oliver také založil ruce, krátký okamžik tak zůstal, potom se naklonil dopředu a znovu uchopil sklenici. Pozvedl ji směrem k ní a řekl: „Na zdraví.“

Zvedla svou sklenici a lehce s ní ťukla do jeho. „Na zdraví.“ Trochu upil a sklenici postavil zpátky na stůl. Začala ho znovu napodobovat. „Chtěla jsi mi říct něco o svém manželovi,“ připomněl jí. „On má i spoustu dobrých vlastností.“

„Kdyby je neměl, tak by sis ho zřejmě nevzala.“

„Myslíš, že se mohou lidé změnit?“

„Herakleitos prohlásil, že nemůžeš vstoupit dvakrát do téže řeky.“

„Jako že postupujeme stále dopředu?“ zeptala se.

„Myslím si, že hloupí lidé se příliš nemění, protože nejsou ovlivněni ničím, co se jim přihodí, avšak inteligentní lidé se mění neustále.“

Přikývla. „Může se člověk změnit z laskavého a starostlivého na nestvůru? Na psychopata?“

Oliver zavrtěl hlavou. „Takovým lidem říkáme sociopati. Tím se člověk už rodí, nemůže se jím stát. Ti chytřejší to ovšem dokážou dokonale maskovat. Když se s nimi poprvé setkáš, chovají se navenek velmi laskavě a starostlivě, dokud nedostanou to, co chtějí. Potom se už nepotřebují skrývat pod maskou a jejich pravý charakter konečně vyjde najevo.“

Díval se na ni a viděl hrůzu v jejích očích, hrůzu, která v ní byla zřejmě hluboko zakořeněna. Byla však příliš krásnou a příliš inteligentní na to, aby musela žít ve strachu. Strach je jako odporná žíravina.

Tvůj manžel je sociopat, Faith. Možná si to ještě nedokážeš připustit, ale jakýkoliv muž, který dokáže uhodit ženu, je zrůda. A ty jsi teď v nebezpečí, protože on se může chovat čím dál tím hůř. A jednoho dne tě může uhodit takovým způsobem, že se už nezvedneš. Potom vyhlásí do světa, že si nedokáže ani v nejmenším vysvětlit, co se s tebou stalo. Že jsi jednoduše zmizela. Objeví se v televizi a sehraje tam náramné divadlo s tvým plačícím synkem, který zoufale touží, aby se mu maminka vrátila. A za dvacet let najdou zbytky tvého těla zalité do cementu na dvoře vašeho domu.

Zachvěl se, když si uvědomil, kam až dovolil svým myšlenkám zajít, ale přesně tak to cítil.

Faith na něj pohlédla velmi zvláštním způsobem a z obličeje se jí ztratila veškerá barva. Opřela se oběma dlaněmi o stůl a zoufale se snažila znovu nabýt ztracenou rovnováhu a kontrolu. Kontrolu nad čím? Má snad další záchvat? Jako minule?

Vylekaně se zeptal: „Jsi v pořádku?“

Byla čím dál bledší, přesto přikývla, nepromluvila však ani slovo. Číšník přinesl dva malé předkrmy s atraktivní zálivkou. „Faith?“

Chvěla se a dívala se na něj s doširoka rozevřenýma očima. Potom se zvedla a rozeběhla se k toaletám v zadní části restaurace. Když se vrátila, byla snad ještě bledší než předtím.

„Je mi to líto,“ pronesla. Kůže na čele se jí leskla potem, vypadala jako člověk po infarktu. „To je ten virus?“ zeptal se. „Ano – vždycky to přijde tak náhle.“

„Nechtěla by sis na okamžik lehnout?“

„Za chvíli budu v pořádku, vážně.“

„Nepotřebuješ na vzduch?“

Pohlédla na něj s tak odmítavým výrazem v tváři, že se cítil jako po ledové sprše. Byla snad její nemoc vážnější, než si přiznávala? Vždyť jsem tě právě potkal. Nedovol, abych tě ztratil dřív, než tě stihnu vůbec poznat. Nahlas pronesl: „Co se s tebou doopravdy děje, Faith? Mám pocit, že jsi mi neřekla celou pravdu.“

Uchopila svou sklenici, jako by se zoufale potřebovala něčeho držet. Vyděšeným hlasem, který se podobal jen trochu hlasitějšímu šepotu, řekla:

„Já nevím, nikdo mi to nechce říct.“

„Jsi vdaná za lékaře, a on ti nechce nic říct?“

„Ne.“

„Musíš přijet zítra znovu do Londýna, Faith, na kliniku, a já se na tebe podívám. Nechám ti udělat několik testů a zjistíme, co se s tebou doopravdy děje. Domluveno.“ To poslední nebyla otázka.

Faith přikývla a strach v jejích očích byl nahrazen výrazem vděčnosti, vlhkým a vybledlým jako záře lednového slunce.

38

V půl deváté následujícího jitra stál Ross v rohu operačního sálu na Harley Street, obličejová rouška se mu houpala pod bradou, a on si zapisoval poznámky po první provedené operaci toho dne. Minulou noc špatně spal a operování mu dnes nešlo.

Byla to práce, kterou měl ze všeho nejméně rád. Oprava – štěp, který transplantoval před měsícem na krk muže ošklivě popáleného při nehodě v chemické továrně, byl infikován a neujmul se. Teď musel odříznout z mužových hýždí další kus čerstvé tkáně a pokusit se znovu o totéž. Neúspěch prvního pokusu sice nebyl jeho chybou, ale on to viděl jinak. V jeho vědomí byly všechny neúspěchy pouze jeho chybou.

Neúspěšný sňatek s Faith byl také jeho chybou – dal jí příliš mnoho svobody, příliš mnoho volného času a příliš mnoho peněz. A určitým způsobem, kterému příliš nerozuměl, se dalo říct, že i její nemoc je jeho vlastní chybou. A je teď na něm, aby ji vyléčil. Všechny tyto problémy se však dají řešit: člověk je musí vzít pořádně do ruky a všechno špatné nadobro odstranit – stejně, jako se to dělá s mrtvou tkání, která se odstraní a nahradí novou. Vždycky se najde nějaké řešení. Koutkem oka zahlédl svého anesteziologa, Tommyho Pearmana, jak si to k němu šine, plešatý, upocený, celý přihrblý.

„Už jsem ti vyprávěl o tom, jak jsem se jedné neděle umístil v závodech na druhém místě?“

„Ty jsi chodil snad do nedělní školy, Tommy? To jsem vážně nevěděl,“ pronesl Ross.

„To se ví! Jezdil jsem tam ve svém bentley.“

„A há, v tvém bentley.“ Ross si vybavil obraz anesteziologa v zeleném bentley z roku 1930. Jednou se v něm Pearman dostavil k nedělnímu obědu, na hlavě měl koženou helmu a brýle, jako by se účastnil konkurzu na roli ve filmu Toad.

„Bylo to v jízdě do vrchu. Už jsem ti to vyprávěl?“

Ross ho přestal poslouchat, protože si právě zapisoval velice důležité podrobnosti.

Pearman však pokračoval, jako malé dítě, které si vynucuje pozornost. „Bylo to na kopci, který se jmenuje Prescott – tam je sídlo Bugatti klubu – otevřená soutěž pro všechny druhy veteránů, sporťáků i závoďáků.“

„A proč jsi nebyl první, Tommy? Musíš se vždycky snažit být první.“

„Ale já jsem se tam jel jen pobavit,“ pronesl anesteziolog obranným tónem.

„Tou největší zábavou je být první,“ řekl Ross, dokončil poznámky a podal je sálové sestře, aby je zanesla do počítače. „Nikdy se nesmíš spokojit s druhým místem, Tommy.“

Potom ho přerušil mladší sekundář. „Pane Ransome, fotografka by chtěla vědět, jestli ji budete potřebovat při příští operaci.“

Ross používal fotografie ve svých článcích a při přednáškách, ty nejlepší uveřejňoval na svých webových stránkách. „Paní Reynauldová?“ řekl. „Ano, ta přijde teď na řadu – budeme dělat docela zajímavou úpravu na jejích čelistech. Jistě, budu fotografku potřebovat.“ Potom položil jednu ruku kolem anesteziologových ramen. „Chtěl bych si s tebou na okamžik pohovořit, Tommy,“ řekl a postrčil ho směrem ke dveřím.

Venku na chodbě Ross řekl: „V září budu mít proslov na Světové konferenci plastických chirurgů v Praze.“ Kolem prošla sestra a on ztlumil hlas. „Budu mluvit o mikrocirkulaci a chtěl bych tomu dát trošku šťávu. Ty se zajímáš o všechny ty výkřiky budoucnosti v oblasti technologie, viď? Alespoň stejnou měrou jako o své veterány, mám pravdu?“

Anesteziolog váhavě přikývl.

„Mám v plánu zmínit se ve svém projevu o nanotechnologii. Víš o tom něco?“

„Miniaturní roboty.“

„Ano, to je přesně ono. Mohl bys pro mne vyšťárat nějaké podrobnosti?“

„Mám už pro tebe další informace k Lendtově chorobě, podrobnosti o testech s užíváním léku Moliou-Orelan, výsledky druhé fáze studií.“

„A?“_

„Po jednom roce užívání přežilo 35 % pacientů.“ Ross ho vzrušeně uchopil za paži. „Třicet pět procent?“ Pearman zakoulel očima na souhlas. „To je vynikající zpráva, Tommy!“

„Já bych to tak neviděl. Šedesát pět procent lidí s touto nemocí umírá do dvanácti měsíců – osmdesát procent, pokud neberou žádné léky – a to není zrovna velká výhra. Nemyslím si, že by 35 procent vyléčených bylo tak ohromujícím výsledkem.“

„Je to naprosto skvělý výsledek, Tommy! Před tím nebylo nic, a teď je třicet pět procent. Moc ti děkuju.“ Zanechal anesteziologa na chodbě a spěchal rychle do své kanceláře. Zavřel za sebou dveře a vytočil okamžitě Julese Rittermana.

„Rossi! Právě jsem se tě snažil dovolat!“ řekl Ritterman.

„Jeden kolega mi řekl o výsledcích druhé fáze studií v Moliou-Orelan.“

„O tom jsem ti chtěl zrovna říct. Není to sice žádný zázrak, ale je to určitý pokrok.“

„Musíš ji protlačit do třetí fáze studií, Julesi, hned teď. Musíš natáhnout všechny své sítě.“

„Už na tom pracuji. Ale je to pořád jen třicet pět procent,“ varoval ho, „proti dvaceti pěti procentům při léčbě placebem. Rozdíl je pouhých deset procent. A jak jsem ti už říkal, neexistuje žádný způsob, jak zjistit, jestli Faith bude dostávat vlastní lék, anebo placebo, které sníží pravděpodobnost úspěchu zase na polovinu.“

Ross vnímal jeho námitky jen napůl. „Faith je v dobré kondici, je to silná žena a má i správný psychický přístup. To rozhoduje. Určitě to zabere, Julesi, jsem si tím jistý.“

39

Zpráva č. 1. Úterý 17. května. Operativní sledováni.

09.15 – Pohyb sledované. Objekt opouští sídlo v Little Scaynes bez doprovodu, v tmavě zeleném Range Roveru s poznávací značkou S212 CWV. Objekt pokračuje k letišti Gatwicky na parkoviště, stání 3, kupuje si lístek v kanceláři gatwického expresu a v 10.00 nasedá do turistické třídy gatwického expresu směr londýnské nádraží Viktorie.

10.03 – objekt s někým krátce hovoří mobilním telefonem (podle následných událostí se jedná zřejmě o doktora Olivera Lindena Cabota – adresy bydliště a kanceláře jsou uvedeny v závěru zprávy). Následuje přepis nahrávky rozhovoru objektu pořízené směrovým mikrofonem:

„Ahoj, jak se máš? Už jsem na cestě – jela jsem vlakem v deset, měla bych být na nádraží okolo půl jedenácté. Neslyším – haló – neslyším…“ (spojení přerušeno vjezdem vlaku do tunelu).

V 10.05 objekt znovu vytáčí číslo na mobilním telefonu (pravděpodobně totéž). Pokračuje přepis: „Promiň, ale vjeli jsme do tunelu. Ta (nerozluštitelné slovo) je pořád špatná – (15 vteřin nerozluštitelných – vlak se míjí s protijedoucím vlakem) – na stejném místě jako v pátek? Já taky… Ahoj.“

10.07 – objekt podává lístek průvodčímu. Žádný rozhovor.

10.10 – objekt si kupuje kávu. Zbytek cesty tráví čtením novin Daily Mail. Žádná komunikace s ostatními lidmi.

10.32 – Pohyb sledované. Příjezd na nádraží Viktorie. Objekt vystupuje z vlaku a odchází západní halou a západním východem na Buckingham Paláce Road, kde se setkává s mužem, zhruba čtyřicet let, americký přízvuk, výška 180 cm, štíhlé postavy, vlnitých prošedivělých vlasů (později identifikován porovnáním digitálních portrétů dané osoby s fotografiemi na jeho webových stránkách jako doktor Oliver Cabot – totožnost se prověřuje. Fotografie – příloha 1.1). Oliver Cabot čekal v tmavomodrém džípu Cherokee, poznávací značka P321 MDF (registrovaný majitel – Cabotovo centrum alternativní medicíny). Přepis nahrávky směrovým mikrofonem:

Dr. OC: Faith, ahoj, to je skvělé, že jsi to zvládla. Rád tě vidím.

FR: Já tebe taky. Nemusel jsi pro mě zase jezdit.

Dr. OC: Jenže já jsem chtěl, víš?

FR: Odpověď nerozluštitelná kvůli hluku projíždějících automobilů. Objekt a Oliver Cabot nastupují do džípu Cherokee. Cabot řídí. Audio signál ztracen.

10.37 – Pohyb sledované. Objekt a Oliver Cabot vystupují z džípu a odcházejí do Cabotova centra alternativní medicíny. Pozorovatel nemá možnost dostat se dostatečně blízko, aby zachytil audio signál.

11.28 – na podvozek džípu Cherokee patřícího doktoru OC namontováno magnetické zařízení na sledování pohybu.

11.31 – radarovým mikrofonem zachycen rozhovor objektu a Cabota. Přepis nahrávky od okna v prvním patře:

Dr. OC: Říkala jsi sklenici vody? Může být perlivá?

FR: To je jedno.

Dr. OC: Pojď dál. Odlož si kabát. Teď se od tebe potřebuji dozvědět všechny informace o tvém zdravotním stavu od narození až po současnost. Začneme se základními otázkami – (Hlas ztracen).

40

Oliver se pokradmu plížil podél zdi a vykukoval ven skrz lišty žaluzií. Najednou zvednul prst k ústům a odebral se směrem ke dveřím, významně přitom pomrkávaje očima.

Faith, překvapená jeho chováním, se pomalu zvedla z křesla u jeho stolu a následovala ho napříč kanceláří jeho sekretářky až ven na chodbu.

Oliver za sebou zavřel potichu dveře a potom řekl: „Tvůj muž tě nechává sledovat, Faith?“

Panebože, to snad ne.

Když si vzpomněla, jak ji v pátek večer přehrával nahrávky jejích telefonických hovorů, zmocnila se jí panická hrůza. Bylo to docela dobře možné. „Proč se ptáš?“

„Cestou z nádraží nás sledoval taxík-jsem si jistý, že to byl po celou dobu ten samý. Schválně jsem si kousek zajel, ale on mi byl pořád v patách. Teď je venku nějaký muž a ukrývá se pod mým vozem – mluví s někým mobilním telefonem, pořád se kouká směrem k mé kanceláři a natáčí nějakou anténu k mému oknu, jako by se pokoušel nahrát náš rozhovor.“

Před několika okamžiky se tu ještě cítila být s Oliverem v bezpečí. Teď cítila, jak se kolem ní začíná svírat zlověstný stín Rossovy osoby. „U něj je všechno možné,“ pronesla.

Oliver pohlédl na náplast, kterou měla nad obočím. „O sledování toho moc nevím, jenom to, co jsem četl anebo viděl ve filmech,“ řekl, „vím pouze, že existuje zařízení, které dokáže zachytit zvukové vlny odrážející se od skla. Půjdeme do jiné místnosti, kde to bude bezpečnější.“

„Jak vypadá ten chlapík?“

„Je…“

Jejich hovor přerušil dobře vypadající muž, kterému mohlo být tak kolem pětatřiceti a byl oblečený do šedivého roláku a modrého saka. „Olivere, až budeš mít volnou chvilku, potřeboval bych, abys mi věnoval pár minut. Chci ti ukázat ten inzulínový graf.“

„Mohlo by to počkat do odpoledne?“ zeptal se Oliver.

„Jistě,“ pronesl muž po okamžiku zaváhání.

„Dr. Foerster – Faith Ransomeová,“ představil je Oliver.

„Ráda vás poznávám.“

„Potěšení je na mé straně.“

„Chrisi,“ řekl Oliver, „máš teď někoho v kanceláři?“

„Ne, čekám na jednoho pacienta,“ pohlédl na hodinky, „měl by tu být zhruba za deset minut.“

„Můžeme si ji na chvilku půjčit?“

„Ano – ano, samozřejmě,“ souhlasil a vypadal trochu překvapeně.

Oliver dal zdviženým prstem Faith znovu znamení, aby byla tiše, vrátil se do kanceláře, protáhl se kolem terapeutického křesla, aby nebyl vidět z ulice, a opatrně se odplížil k oknu. Tam se zastavil a ukázal směrem k džípu.

Faith vyhlédla ven směrem, kam ukazoval jeho prst, ale jediné, co zprvu viděla, byla zaparkovaná auta. Potom se jí do výhledu připletla nějaká starší žena, která se s námahou šourala podél chodníku s dvěma velkými nákupními taškami. Po cestě se mihnula bílá dodávka s žebříky na střeše. A potom ho uviděla. Štíhlý muž s ostříhanými vlasy, v kožené bundě, džínách a sportovních botách, se opíral o zeď a pokradmu pokukoval vzhůru k oknům kliniky. V ruce držel mobilní telefon, od něhož mu vedl kabel k jednomu uchu. Jeho rty se pohybovaly.

Odešla od okna a na chodbě se připojila k Oliverovi. Když za ní zavřel dveře, zeptal se: „Neviděla jsi ho už někdy předtím?“

„Myslím, že ne.“

Po chodbě se k nim blížila nějaká mladá žena a hlasitě přitom klapala svými podpatky do dlaždiček. „Susan, jak se máš?“ pozdravil ji Oliver.

Zastavila se a zadýchaně mu odpověděla: „Myslím, že docela dobře. Akupunktura mi opravdu pomáhá – zrovna běžím na další terapeutické sezení. Ale moc se mi tam nelíbí, dost to bolí.“

„Když chce člověk něčeho dosáhnout, občas musí překonat i nějakou tu bolest. To je stará moudrost, víš?“ Svá slova doprovodil takovým úsměvem, pod kterým by roztály i ledy. „Až přijdeš příště, zastav se u mě – rád bych se podíval na tvou nohu, abych viděl, jaké děláš pokroky. Vypadáš mnohem líp, než když jsem se s tebou viděl naposledy. Vážně.“

Faith ho následovala nahoru po schodišti a další chodbou. „Ty se tu znáš se všemi pacienty?“

„Snažím se setkat se s každým při první návštěvě, po které se rozhodujeme, jaká léčba by byla nejvhodnější. V konvenční medicíně se většina času věnuje pouze jednomu druhu léčby a člověk nesmí zasahovat do oboru svých kolegů. Riskoval by tím svou pověst, měl by problémy s pojišťovnami, popřípadě by si na něj mohli pacienti stěžovat, že mají pocit určitého zanedbání. V medicíně, kterou praktikujeme tady, posuzujeme každý případ z hlediska jeho různorodých potřeb. Ta mladá žena měla velice vzácnou formu revmatické artritidy. Její matka ji ke mně přivedla přede dvěma lety – tenkrát byla na kolečkovém křesle a v ruce neudržela ani pero. Teď už má problémy jen s jednou nohou. Dojíždí k nám vlastním autem. Vrátili jsme jí život.“

„To je úžasné.“

Zastavil se před jedněmi dveřmi. „My tu neděláme nic úžasného. Děláme pouze to, co by měl farmaceutický průmysl umožnit dělat všem konvenčním lékařům, bohužel se tak ale neděje. Měla bys vědět, čím je financována podstatná část farmaceutického průmyslu. Nejsou peníze na to, aby se při léčbě používaly speciální léky na potlačení speciálních druhů onemocnění – prostředky na vývoj takových léků jsou příliš vysoké. Ti nahoře to mají dobře vymyšlené. Průmysl má rád chronické stavy, které tě sice nezabijí, ale ponechají tě ve stavu permanentního špatného zdraví, takže je člověk po celý svůj život závislý na lécích a léčení. Jedině tak se zajistí návratnost těch stovek milionů liber, které stojí vývoj léků.“ Pohlédl jí do očí. „Náš hlavní zájem je vidět pacienta vyléčeného. To je důvod, proč farmaceutický průmysl dělá všechno, co je v jeho silách, aby poškodil naše jméno a zničil výsledky naší práce. Rozčiluje je, když léčíme lidi metodami, které se nedají patentovat, či přírodními léčebnými prostředky, které jsou volně dostupné.“

Podívala se na něj se šibalským úsměvem. „Tak proč tě ti velcí bosové zvou na večeře?“

„Zřejmě chtějí poznat své nepřátele.“ Zaklepal na dveře a vešel dovnitř. V místnosti bez oken byla tma. Tápavě nahmatal vypínač a vzápětí se na stropě rozblikaly dvě zářivky. Jedna z nich začala hlasitě bzučet.

Byla to malá místnost s moderním vybavením a vyšetřovacím křeslem. Faith ucítila silnou vůni, kterou si vždy spojovala s moderními kancelářemi a pronajatými vozy – těžká vůně umělého čalounění. Najednou si vzpomněla na toyotu, ve které jezdili v Thajsku.

Byli zpátky sotva měsíc, ale jí to připadalo jako celá věčnost. Vzpomínky na dovolenou jí připomínaly spíš nějakou reportáž, kterou zahlédla v televizi, než něco skutečného, co opravdu zažila. V té reportáži účinkoval vysoký muž se světlovlasou manželkou a malým synkem. Ten muž si hrál se svým synem a když si s ním právě nehrál, seděl většinou v baru a povídal si s kýmkoliv, kdo se tam právě nachomýtl.

Zdálo se, že blonďatá žena má trochu problémy. Byla ošklivě spálená na ramenou a hrudi a několik dnů musela strávil ve stínu. Seděla tam a četla – většinou samé detektivky a jen jednu náročnější knížku o psychologii mezilidských vztahů.

Celá rodina podnikla několik výletů po ostrově v pronajatém džípu, navštívili opičí prales a nádherný vodopád. Zajeli se svým malým synem také do obřího akvária, kde byli okouzleni obrovskou olihní a dělali drzé obličeje na žraloka kladivouna.

Vypadali jako jakákoliv jiná rodina na dovolené, která si užívá dohromady svých volných chvil. Je tak jednoduché, pomyslela si Faith, předstírat před okolním světem, jak je člověk šťastný. Stačí procházet se s tím druhým po pláži a držet se za ruce, a hned si každý myslí, že jste určitě velmi zamilovaní a prožíváte nádherný život. Jen málokdo tuší, co se děje za vašimi zavřenými dveřmi. Jen málokdo mohl vědět, jak se při večeři vždycky modlila, aby se Ross opil a usnul okamžitě, jak se dostane do postele, jen aby se s ní nechtěl milovat.

Oliver zmáčkl tlačítko na klávesnici a obrazovka se rozsvítila. Uviděla své jméno napsané v horní části prázdného formuláře.

„Tak. Teď bych si potřeboval zapsat několik údajů. Řekni mi datum narození.“

Začalo jí být zase špatně. Nevolnost, se kterou se probudila a která ji trápila celou cestu vlakem, ji opustila, když uviděla Olivera na nádraží. Teď se jí však zvedal žaludek z jiného důvodu – tentokrát to nemělo souvislost s jejím onemocněním, tentokrát byla příčina prostá, strach. Strach z muže v kožené bundě, který čekal dole na ulici.

Sdělila Oliverovi datum svého narození.

„Tvůj lékař – doktor Ritterman – ti udělal kompletní vyšetření, když jsi u něj naposledy byla?“

„Ano, zdálo se být pořádně kompletní.“

„A kromě problémů s nevolností jsi v pořádku?“

Pokrčila rameny. „Snažím se udržovat se v přiměřené kondici – denně ujdu pět šest kilometrů na procházce se psem, v létě hodně plavu, dvakrát týdně si chodím zacvičit nebo na aerobik, tak jsem to dělala aspoň před dovolenou. Ale Jules Ritterman…“ najednou utichla.

„Co je s ním?“ gestem jí naznačil, aby se posadila.

„Nikdy nebyl příliš hovorný, ale co se této věci týče, nedozvěděla jsem se vůbec nic. Nevím, jestli je to proto, že nezjistil nic závažného, anebo proto, že je to se mnou natolik vážné, že se rozhodl držet to raději v tajnosti.“

„Proč to dělá?“

Pohlédla vzhůru k hučící zářivce. „Protože na rozdíl ode mne mu chybí jeden chromozom X.“ Pevně sevřela rty. „Promiň, nechci být teatrální. Ale vždycky mne to vyvede z míry, když se mnou někdo nejedná narovinu.“

„To je přirozené. Bohužel s tímto svinstvem se člověk setkává v konvenční medicíně poměrně často. Stejně jako je zvykem lékařů psát všechno v latině, takže normální člověk si není schopný přečíst pomalu ani předpis.“

Oliver si přitáhl křeslo blízko k ní, na okamžik se odmlčel a zkoumavě se jí zahleděl do očí. Cítila jemnou mužskou vůni jeho kolínské, cítila energii, která z něj vycházela. Kromě svých intelektuálních schopností měl v sobě ještě něco velmi pozitivního, bylo to něco živočišného, mužného, byla to určitá kvalita příslušející lvům či gepardům. Měl na sobě decentní módní černé sako, černý rolák, černé kalhoty a boty značky Chelsea. Ta barva zdůrazňovala jemné rysy jeho obličeje, živost jeho titánově šedých očí skrytých za skly brýlí, stříbrné pramínky v jeho pocuchaných kudrnách.

Uvědomovala si však ještě něco, co předtím pouze tušila: vnitřní sílu tohoto muže, který si byl absolutně jistý tím, co dělá. Hluboko ve svém nitru pocítila zvláštní chvění – touha po tomto muži rostla každým okamžikem, který strávila v jeho společnosti. Musí však svou touhu potlačit a vrátit se k důvodům, proč je vlastně tady. Doufá, že jí pomůže vyléčit její nemoc. To je všechno. Měla by se donutit říct to tak i Rossovi a dívat se mu přitom zpříma do očí. Zřejmě ji čeká velice nepříjemná konfrontace, až mu detektiv podá své hlášení.

„Olivere, můžu se tě na něco zeptat? Chci ale, abys mi slíbil, že ke mně budeš naprosto upřímný. Když zjistíš, že se mnou není něco v pořádku, ať už to bude sebevíc vážné, nebudeš přede mnou nic tajit?“

„Za předpokladu, že nenajdeme nic, co by tě mohlo znepokojit, řeknu ti plnou pravdu. Souhlasíš?“

„Takže ani ty se mnou nechceš jednat narovinu…“

Zasmál se. „Máš pravdu, omlouvám se za svá slova. Chci jen, abys pochopila, že pokud opravdu najdu něco špatného, ať už je to cokoliv, začnu to okamžitě řešit.“ Poklepal se pěstí do hrudníku.

„Dobrá,“ usmála se.

„A ať už je to cokoliv, my se s tím vypořádáme. To ti slibuju.“ Jeho slibu věřila.

41

Líbají se. Obličeje těsně jeden vedle druhého. Faith a Oliver Cabot. Doktor Oliver Cabot.

Ten chlap má tu drzost říkat si doktor?

To si snad dělá legraci.

Detailní záběr braný z co možná největší blízkosti, na vysoce citlivý film s co nejmenší hloubkou záběru, úzký pruh pozadí se podobá jen rozmazané šmouze. Dotýkají se tvářemi.

Jeho žena a doktor Oliver Cabot. Přistiženi přímo uprostřed ulice, proboha!

Ross opřel fotografii o volant s dřevěnou obroučkou ve svém Astonu Martinu, s námahou potlačil vztek a otočil se k soukromému detektivovi, usazenému na sedadle vedle řidiče. Kolem muže se šířil nepříjemný pach zatuchlého oblečení a byl z něj cítit cigaretový kouř z předchozí noci.

Byli v západní části parkoviště u nemocnice královny Viktorie, v East Grinsteadu, v prostoru obestavěném budovami z červených cihel a několika roztroušenými montovanými domy.

Rossovi bylo vždy zatěžko uvěřit, že právě zde, na tomto nevábném místě, vznikla moderní plastická chirurgie. V roce 1939 byla tato skupina budov, které se podobaly spíš nějaké fabrice než nemocnici, přeměněna na centrum popálenin pro stíhací letce a brzy získala světový věhlas. Dodnes to tu vypadalo tak trochu jako v továrně, a možná je to i dobře, pomyslel si občas. Je dobré připomenout čas od času chirurgům, že dříve byli pouhými řemeslníky, ničím víc. Možná se dnes mohou honosit určitými tituly, které je staví ve snobském žebříčku trochu výš, než jsou obyčejní lékaři, ale dřív patřili k pouhým holičům, kteří se vedle stříhání vlasů a holení občas pustili i do nějaké té amputace. Dnes byl však myšlenkami někde úplně jinde. Myslel jen na to, že chce zabít muže, který se líbá s jeho ženou.

„On si snad dělá legraci,“ pronesl Ross. „Ten chlap je jen prachsprostý mastičkář. Řekněte mi, kde bere ten darebák tu drzost říkat si doktor.“

Hugh Caven vytáhl z kufříku s počítačem, který mu spočíval na klíně, list papíru a podal ho Rossovi. Lhostejným tónem pronesl: „Toto je životopis doktora Cabota.“

Ross pohlédl na papír.

1976 Dokončení studia na lékařské fakultě v Princetownu. Magna cum laude.

1979 Doktorát, imunologie. Pasteurův institut.

1980-82 Onkologie, odborný asistent, nemocnice Mount Sinai, Beverly Hills.

1982-88 Konziliář. Onkologie v nemocnici St. John’s, Santa Monica.

1988-90 Doktorát, psychologie. Titul magistr v klinické psychologii, potom speciální kurz hypnózy.

1993 Zakladatel Cabotova centra alternativní medicíny v Londýně.

Ross vrátil list papíru pohrdavě zpět detektivovi a pronesl: „Ten člověk je zrádce vlastní profese.“ Znovu zaměřil svou pozornost na Cavenovu zprávu. „Moje žena byla s tím mastičkářem víc jak dvě hodiny uvnitř této budovy, a vy nemáte tušení, co tam celou dobu dělali. Potom ji odvezl zpátky na nádraží. Takže tam mohli klidně celé dvě hodiny prošoustat.“

„Jestli dovolíte, pane Ransome, já si to nemyslím. Jsem přesvědčený, že se jednalo o pouhé lékařské vyšetření. Když se znovu objevili před budovou, na jejich řeči těla nebylo nic zvláštního. Stejně jako při loučení na nádraží. Podle mých zkušeností soudím, že nic nenasvědčuje tomu, že by se jednalo o něco jiného než o pouhý vztah mezi lékařem a pacientkou.“

Ross na něj pohlédl. „Mezi lékařem a pacientkou?“ Tak si klidně zajděte ke všem alternativním doktorům, co jich chodí po světě, pane Cavene. Můžete klidně spolykat kolik chcete homeopatických pilulek, které jsou naprosto k ničemu, můžete si nechat do sebe napíchat akupunkturní jehly, až budete vypadat jako ježek, můžete si nechat vyprávět bludy o tom, jak vás vyléčí, když vám budou palci mačkat na bříška prstů u nohou, můžete věřit klidně všemu, čemu věřit chcete. Já ale na žádné takové nesmysly nemám čas a absolutně odmítám jednat s jakýmkoliv podvodníkem, který něco podobného provozuje.“ Zavrtěl hlavou.

„Vy byste vážně věřil nějaké primitivní medicíně, kterou provozovali doktoři již před dvěma tisíci lety? Něco vám řeknu, pane Cavene. Když jste před sto lety dostal akutní zápal slepého střeva, bylo to téměř vždycky smrtelné – nemohli pro vás udělat vůbec nic. Druhá světová válka byla prvním mezníkem v historii lidského zápolení, kdy vojáci začali umírat téměř výhradně kvůli ranám, jež utrpěli. Nikoli kvůli infekci, která se jim dřív většinou do ran dostala. A víte proč?“

Detektiv zavrtěl hlavou.

„Penicilin. V západním světě se v minulých sto letech prodloužila průměrná délka lidského života, a to z jednoho prostého důvodu – díky vývoji ve vědě, které se říká medicína. Z lidí, kteří ohrnují nos nad moderní medicínou, se mi dělá nanic. A já nenechám nějakého mastičkáře, aby si zahrával s životem mé vlastní ženy. Rozumíte tomu, co říkám?“

„Velice jasně, pane Ransome.“

Ross pohlédl na hodiny na palubní desce. „Moje žena a doktor Oliver Cabot už spolu šoustají, a pokud ne, tak se k tomu zaručeně chystají. Já chci především fotografie. Další z darů, které nám přinesl náš moderní svět prostřednictvím vědy.“

42

Chlapec šel z nádraží pěšky. Bylo horké červencové ráno a on si cestou koupil pomerančovou zmrzlinu. Ještě ji lízal, když procházel vstupní branou do nemocnice. Vysoký chlapec s klátivou chůzí, v kraťasech, košili a školním saku se znakem našitým na náprsní kapse, s malou kyticí v ruce. Těšil se, až uvidí svou matku, ženu, která ho před sedmi lety opustila, protože se nedokázala vyrovnat s tím, jak je nepořádný.

Recepční s laskavým obličejem mu sdělila, na jakém oddělení jeho matka leží. Na okamžik zaváhala, ale potom pohlédla na květiny, smutně se usmála a řekla mu, kde najde sestru.

Když se ohlásil v sesterně, zavládlo tam překvapení. Menší, spíše upjatá žena, která měla na klopě visačku s nápisem ‚Marion Humphreysová, ‚vrchní sestra‘ a na hrudi řetízek s hodinkami, pohlédla nejdříve na kolegyni a potom zpátky na Rosse. „Tak ty jsi syn paní Ransomeové?“

Ross přikývl. V obličeji měl žalostný výraz, který si nacvičil v koupelně před zrcadlem.

Marion Humphreysová ho vzala do malé místnosti s umělohmotnými židlemi, usadila ho na jednu a zavřela za sebou dveře. „Takže ty jsi Ross?“ řekla. „Je to tvé jméno?“

„Ano.“

„Tvoje maminka je na tom velmi špatně. Je strašně popálená a utlumená léky. Možná by tě mohl pohled na ni rozrušit.“

Zahodil ocucané dřívko ze zmrzliny do koše. „Maminka umře?“

Zdálo se, že uvedl ženu do rozpaků. „Děláme všechno proto, abychom ji zachránili, ale když je člověk tolik popálený jako ona, většinou u něj dojde k poškození plic a i dalších důležitých orgánů. Dýcháme totiž z velké části kůží a jí zbylo jen málo kůže, která by nebyla poškozená.“

„A vy si myslíte, že zemře?“

„Já nevím, Rossi.“

„Bude mít hodně jizev, když přežije?“

Sestra po této otázce svraštila čelo. „Tady je to nejlepší místo pro péči o lidi s popáleninami. Máme tu nejlepší plastické chirurgy na světě. Jestli jí někdo dokáže pomoci, jsou to lékaři z této nemocnice.“

„Jste hodná,“ řekl Ross. „Líbíte se mi.“

„A ty jsi hodný chlapec, když máš takovou starost o svou maminku. Dneska ses musel asi omluvit ze školy, viď?“

„Učitel mi říkal, že by bylo dobře, kdybych za maminkou zašel.“

„A kde je tvůj tatínek?“

„Oni s maminkou moc dobře nevycházeli.“

„Aha.“

„Můžeme jít teď za ní?“

„Jen na pár minut.“

Vzala ho za ruku a vedla ho celou cestou dolů po chodbě a otevřenými dveřmi do malé místnosti.

Když vešel, všiml si silného zápachu chemikálií a ještě silnějšího sladkého pachu grilovaného masa. Pohlédl dolů za monitorovací přístroje a změť kapaček na zčernalou bezvlasou hlavu, pokrytou lepkavým, průhledným rosolem, vyčuhující z těla téměř celého zavinutého do bílého obvazu.

Na okamžik měl pocit, že od něj odvrátila hlavu ke vzdálenější straně pokoje, protože jediné, co viděl, byla masa tmavých puchýřů, které musela mít určitě na zadní straně hlavy.

Potom mu došlo, že je to obličej.

Oči měla zakryté rouškami. Její rty, mezi které byla vstrčena dýchací trubice, se podobaly bublině barvy pergamenu. Jediným zvukem, který se ozýval, bylo nepřetržité klapání a odfukování ventilátoru.

Sestra pronesla: „Paní Ransomeová, je tu váš synek. Ross. Přinesl vám nějaké květiny.“

Ozval se zvláštní zvuk, takové sípavé zamumlání někde hluboko v jejím krku, a v koutku úst se objevily drobné kapičky slin.

„Krásné květiny, paní Ransomeová!“ Sestra pohlédla na Rosse a potom pokračovala šeptem. „Dýchací cesty má celé spálené. Bohužel asi nemůže cítit jejich vůni. Ale pochopila, že jsi tady.“

„Vypadá velmi klidně,“ pronesl Ross.

43

CO JE U NÁS NOVÉHO! Na konci září jsme se přestěhovali do krásného starého domu u řeky přesně uprostřed Shrewsburry, pouze pět minut cesty od kina (pro Simona) a od Marks and Spencers (pro Bridget) a jenom dva domy od nás je skvělá restaurace. Dobře jsme se tu zabydleli, ačkoliv jenom tři týdny po našem nastěhování přišly nejhorší záplavy za posledních padesát let a v přízemí jsme měli po pás vody, ale takové věci jen posilují charakter!

Venku bez ustání pršelo. Faith seděla u kuchyňského stolu, usrkávala heřmánkový čaj ve snaze uklidnit rozbouřený žaludek, a přitom si pročítala ranní poštu. Cítila se dnešního rána mizerně, bolela ji hlava a pálily oči, jako by měla pod kontaktními čočkami zrnka písku. Shora slyšela, jak paní Foggová luxuje v jejich ložnici přímo nad ní. Lux narazil do nohy stolu a Rasputin, který do té chvíle ležel na zádech před kamny, se překulil, zvedl hlavu a zaštěkal směrem ke stropu. Byl v mrzuté náladě, protože ho vzala jen na velmi krátkou procházku.

„Já vím, že tobě nevadí déšť, ale mně dneska vadí,“ řekla mu. „Někdy, jenom velmi zřídka, musíme dělat to, co chci já, a ne to, co chceš ty.“

Pes se na ni zadíval a v jeho jasných očích se zračila naděje, vystrčil růžový jazyk a odfrkl si. Potom se postavil, odběhl do haly a za okamžik se vrátil s vodítkem v tlamě.

Faith se slabě zasmála. „Ne, je mi to moc líto, chlapče, ale já teď nepůjdu ven.“

Nevšímajíc si žalostného štěkání, které následovalo, vrátila se k upovídanému dopisu a se závistí se dočetla, jak je její přítelkyně šťastná. Byly s Bridget Nightingalovou nejlepšími kamarádkami ve škole, ale teď, když žily od sebe tři sta padesát kilometrů, spolu mluvily jen zřídka. Z Bridget se stala zdravotní sestra a taky se provdala za lékaře – neurologa, ale tady jejich podobnost končila. Bridget a Simon byli šťastní, měli nádhernou svatbu a žili úplně normálním životem. Prožili si okamžiky nahoře i dole, chvíle radostí i tragédií, ale nepřestávali se milovat.

Tón dopisu ještě prohloubil Faithin pocit životní prohry. Zvuk luxu v horním patře utichl a ona naslouchala pleskání dešťových kapek do oken. Najednou zazvonil telefon.

Rychle ho zvedla s bušícím srdcem v naději, že by to snad mohl být Oliver – ačkoliv ho požádala, aby jí zásadně volal na číslo nového mobilního telefonu. Byl to ale mechanik, který si chtěl domluvit návštěvu. Zvedla se a odešla na druhý konec kuchyně pro diář.

Potom si znovu sedla ke stolu, zvedla další dopis a otevřela velikou tlustou obálku. Byly to informace o kurzu správné výživy na Open University, o které si zažádala, spolu s přihláškou. Byla ráda, že přišly dnes a ne zítra, kdy by se dostaly do rukou Rossovi. Hned by měl zase důvod se rozčílit – neschvaloval nic z jejích aktivit, co zavánělo samostatností. Jen se zaťatými zuby toleroval její charitativní práci.

V dalším dopise byl oběžník – tentokrát od manžela její nejlepší kamarádky, Sammy Harrisona, se kterým měla jít dnes na oběd. John se přihlásil na charitativní cestu na kole po Ugandě na pomoc dětem v nouzi a v dopise byl přiložen formulář pro sponzory. Odložila ho stranou, aby se zeptala Rosse, kolik by mu mohli dát.

Potom si to rozmyslela a znovu vzala formulář do rukou. Jdi doháje! pomyslela si, podívala se na sloupek s ostatními dary a potom uchopila do druhé ruky pero. O tomhle rozhodnu já.

Zamnula si oči a otřela si je kapesníkem. Na hodinách na zdi bylo půl desáté a deset minut. Dnes byl pátek. Ross bude večer doma a Alec zůstane přes víkend u kamaráda na ostrově Wight. Měla z jeho výletu smíšené pocity. Na jednu stranu byla ráda, že ho uchrání před nepříjemnou atmosférou, která mezi ní a Rossem panovala, na druhou stranu se jí po Alecovi bude zaručeně stýskat. Taky to znamenalo, že tu bude vězet se samotným Rossem. To bude dlouhý víkend. V pondělí je navíc svátek. Celé tři dny volna.

Otevřela místní noviny, otočila je na zadní stránku s nemovitostmi a zadívala se na kolonku pronájem bytů. Dvoupokojové byty tu nabízeli zhruba od osmdesáti liber za týden a ona věděla, že i v těch nejchudších londýnských čtvrtích by to bylo ještě mnohem dražší. Bude potřebovat asi deset tisíc liber na rok jenom na nájemné a jídlo pro sebe a Aleca, a to si bude muset ještě sehnat auto a nepočítá s dalšími náklady na živobytí.

Snad by se jí mohlo podařit najít místo v nějaké společnosti dodávající občerstvení, ale v každém případě to bude boj, postarat se sama o sebe. Pořád je ale lepší bojovat, než žít stejným způsobem jako teď.

Zůstává tu ovšem otázka, jestli ji Ross nechá odejít.

Pokud ji nenechá svobodně odejít, bude muset s Alecem utéct. Ross by mohl zažádat o opatrovnictví na základě jejích depresí, ale teď, když ji i Aleca uhodil, by mohl mít u soudu problémy.

Slyšela teď paní Foggovou z pokoje pro hosty. Odešla nahoru do svého pokoje, vyndala si kontaktní čočky a vložila je do roztoku v malé nádobce. Potom si je znovu nasadila, ale oči ji štípaly stejně jako předtím. Snad to bylo způsobeno její únavou, protože špatně spala, trápila se kvůli Rossovi a kvůli obavám ze svého zdravotního stavu.

Už to byly tři dny, co ji Oliver vyšetřoval, a tehdy jí řekl, že výsledky z krevního rozboru přijdou až za několik dní. Musela na něj neustále myslet. K ničemu mezi nimi nedošlo, ale přesto jí scházel. Strašně moc, až nebezpečně moc.

Zvedla bezdrátový telefon a cestou dolů vytočila číslo do ordinace doktora Rittermana. Vzala to jeho sekretářka a ohlásila se svým obvyklým chladným tónem.

„Tady je Faith Ransomeová, chtěla bych mluvit s doktorem Rittermanem.“

„Volala jste již včera.“ Žena schválně pronesla své sdělení jako výtku.

„Ano, ale doposud se mi neozval zpátky. Byla jsem u něj před více než čtrnácti dny na vyšetření a chci znát výsledky testů.“

„Doktor Ritterman je velmi zaneprázdněný. Zavolá vám, jakmile bude vědět něco nového.“

„To mi nestačí,“ pronesla Faith. „Já očekávám, že můj osobní lékař mi odpoví na mé zavolání. Chci s ním mluvit právě teď, prosím.“

„Je mi líto, ale zrovna má u sebe pacienta a nemůže být vyrušován. Řeknu mu, že jste volala.“

„Podívejte se, já…“

Žena na druhém konci zavěsila.

Faith zůstala rozčileně hledět na sluchátko a právě se chystala vytočit volané číslo znovu, když tu Rasputin vběhl do haly a začal divoce štěkat. Za okamžik se rozezněl zvonek u předních dveří.

Faith se zmocnila úzkost. Pod přístřeškem u vchodu stála Felice D’Eathová v zářivě žlutém nepromokavém námořnickém kabátu a vypadala, jako by právě vylezla ze záchranného člunu. V jedné ruce křečovitě svírala zdobenou láhev panenského olivového oleje a v druhé košíček se sušenými květinami, pod paží měla vecpaného velikého růžového medvěda. Dveře od kufru jejího stejšnu byly otevřené a kufr byl naložený dalšími cenami do tomboly na ples, který pořádala Liga na ochranu týraných dětí.

„Odporné počasí. Počítala jsi s mou návštěvou, nebo ne? Říkala jsi přece, abych přijela v deset?“

Faith na to dočista zapomněla. Zatímco jí pomáhala vyložit náklad z auta a vynést všechno do místnosti v horním patře, kde skladovaly a postupně označovaly ceny, Felice jí nezapomněly dvakrát a pro jistotu ještě potřetí připomenout, že do plesu zbývá už necelých šest měsíců, a Faith si jen v duchu říkala, kde za šest měsíců asi s Alecem bude.

Poklekla mezi nepřeberným množstvím darů a jako správná členka výboru se jala každý označit malou visačkou podle příkazů Felice, která předčítala seznam se všemi pěti sty dary a jejich dárci.

„Panebože, lituju toho, kdo vyhraje tuhle příšerku,“ pronesla Faith a pozvedla nad hlavu porcelánovou sošku skákajícího koně s hodinami, které vyrůstaly z boule připomínající nádor na jeho břiše. „Kdo jen mohl něco takového darovat?“

„To jsem darovala já.“

Faith cítila, jak se jí po tváři rozlévá ruměnec.

„Dar od mého prvního manžela – nikdy se mi to nelíbilo.“ Faith se s úlevou usmála a řekla: „Nevěděla jsem, že jsi byla už jednou vdaná.“

„Zbavila jsem se ho před deseti lety. To byla ta nejlepší věc v životě, jaká se mi kdy povedla.“

„Vyprávěj mi o tom, Felice,“ řekla dychtivě. Najednou jí připadala ta žena velmi zajímavá.

S vysvlečeným kabátem do deště, v lehkém svetříku a širokých černých kalhotách působila křehce a zranitelně. Přesto byl její výraz odhodlaný a pyšný. „Jonathan se choval jako tyran a já jsem se jednoho dne rozhodla, že život je přítiš krátký a že už toho všeho mám právě tak akorát. Zabalila jsem si pár kufrů, vyzvedla děti ze školy a dřív, než se vrátil z práce, jsme byli pryč.“

„A co bylo dál?“

„Našel mě a pár let mi dělal ze života učiněný peklo. Štval děti proti mně, zmlátil mého přítele, ale,“ pokrčila rameny, „nakonec se to přece jen vyplatilo. Jsou okamžiky v životě, kdy se člověk nesmí vzdát. Máš štěstí, že jsi šťastně vdaná. Vypadáte s Rossem tak spokojeně.“

Faith se lehce pousmála. „Myslím, že by měl být člověk vděčný a i za maličkosti. Alespoň jsem od něj nikdy nedostala nic podobného.“

44

Ross vešel dovnitř se širokým úsměvem na tváři. Téměř si nevšímal Rasputinova radostného štěkání, pouze objal Faith kolem ramen a pevněji sevřel. „Faith,“ pronesl. „Miláčku, můj miláčku.“

Faith si v duchu říkala, jestli není náhodou opilý, ale necítila z něj ani stopu po alkoholu, pouze jemnou vůni dezinfekce, jaká se používá v operačních sálech.

„Bože, jak se mi po tobě stýskalo,“ mumlal. „Tolik tě miluju, Faith. Už nechci bydlet v Londýně, neměli bychom být tak dlouho odloučení. Strašně se mi stýská. Stýská se ti taky?“

Zaváhání v jejím hlase bylo příliš jemné, než aby si ho všiml. „Samozřejmě.“

Rasputin, který se stále víc snažil upoutat pozornost svého pána, začal štěkat s ještě větší důrazností.

„Samozřejmě? Jenom samozřejmě? Tobě se nestýskalo příšerně a k nevydržení každou vteřinu dne?“

S nejistotou, kam to povede, odpověděla: „To víš, že ano.“

Znovu ji políbil. „Jestli to vím? Ani mi nezavoláš, abys mi řekla, jak po mně toužíš. A přitom jsi to dělávala – pamatuješ? Těsně po svatbě?“

Našlapujíc v minovém poli, s vědomím, že jeho nálada se může každým okamžikem naprosto změnit, mu stáhla kabát z ramen a řekla: „Nemáš přece rád, když ti volám do práce – když jsem to v poslední době udělala, byl jsi velmi podrážděný.“ Odešla do šatny a kabát pověsila. Když se vrátila, Ross se probíral poštou uloženou na stolku v hale.

Jen tak mimoděk prohodil: „Už jsem vyřešil ten problém s tvými kreditními kartami. Měly by být zase v pořádku.“

„Už jsou v pořádku.“

„Ty jsi objednala lístky?“

„Ano.“

„Na Život je krásný?“

„Říkal jsi, že bys to chtěl vidět.“

Když to minule dávali, zrovna neměli čas. Dneska bylo jediné večerní představení v kině v Brightonu. „Kde je Alec?“ pronesl bezmyšlenkovitě. „Odjel s Caibornsovými na víkend na ostrov Wight.“ Protáhl se mu obličej. „Na celý víkend?“

„Ano.“

„Takže ho neuvidím? Vůbec?“

„Vrátí se v úterý brzy ráno.“

„Nepamatuji se, že bych s něčím takovým souhlasil.“

„Mluvili jsme o tom,“ pronesla.

„Nikdy bych něco takového nedovolil. I takhle se s ním vidím tak málo – chci říct, že mi nevadí, když si vyjede někam na jeden den, ale celý dlouhý víkend? Stýská se mi po něm – to nechápeš? Doopravdy se mi po něm stýská.“

„Mně taky.“

Uchopil ji za zápěstí a obličejem se přitulil k jejímu krku. „Alespoň tě budu mít pro sebe na celý víkend. Víš co? Něco ti prozradím. Mám na tebe ještě mnohem větší chuť než před dvanácti lety – to je dobré znamení, co říkáš?“

Cítila k němu pouze odpor, nejraději by ho od sebe odstrčila, ale místo toho se k němu přitiskla. Cítila, jak tuhne, tiskne se k ní se stále větší silou a oči se mu začínají blýskat. „Musíme za chviličku jít,“ pronesla. „Film začíná v osm.“

„Potřebuju se ještě trochu napít.“

„Hned ti přinesu skleničku,“ řekla šťastná, že má důvod vyprostit se z jeho objetí. „Budeš se převlékat?“

„Ano.“

Místo, aby odešel nahoru, následoval ji do kuchyně, kde se opřel o borovicovou kredenc, rozvázal si kravatu a rozepnul límeček u košile. „Nemusíme jít do kina, jestli se ti nechce.“

„Mně se ale chce, těším se tam.“

„Mohli bychom se místo kina někde navečeřet.“

„Už jsem koupila dva lístky. Dohodli jsme se přece, že se najíme až potom.“ Faith vyndala z prosklené skříňky křišťálovou sklenku a u mrazničky do ní vymáčkla několik kostek ledu.

Potom se vrátila ke skříňce, kde měla stále připravenou otevřenou láhev whisky. Ross si pozorně prohlížel zarámované fotografie rozmístěné na poličce z borového dřeva mezi porcelánem s motivy čínské krajiny s vrbou. Zvedl jednu, která stála mezi omáčníkem a hrnečkem. Byli na ní oni dva, když lyžovali v Zermattu. Za zády se jim tyčil majestátní vrchol Matterhornu. „Pamatuju si přesně, jak jsme se tenkrát fotili,“ řekl. „Bylo to v den našeho druhého výročí svatby. Bylo hodně pod nulou a ty sis chtěla na focení sundat vlněnou čepici, ale větrem ti strašně mrzly uši. Pamatuješ si?“

Nalila do skleničky na tři prsty whisky. „Ano.“

Zvedl další fotografii. „Vesuv! Tenkrát jsem položil foťák na skálu a spustil jsem samospoušť a ty ses mi smála, že tam budou vidět jen naše nohy. Pamatuješ?“ V obličeji se mu zračila chlapecká radost.

Podala mu skleničku a řekla: „Já si jenom pamatuju, jak jsme se škrábali celou cestu až nahoru, a když jsme tam konečně vylezli, zjistili jsme, že na druhé straně jezdí sedačková lanovka.“

Zvedl fotografii, na které Alec seděl na trávníku a objímal Rasputina, a začal si ji prohlížet. „Miluju tě, Faith,“ řekl a potom usrkl ze své sklenky. „Ty nemáš ani ponětí o tom, jak moc tě miluju.“

Byla zmatená projevy jeho náklonnosti. Bylo neobvyklé, aby jí tolik vyznával lásku, aniž by se předtím rozčílil, a ona nevěděla, jak má reagovat. Raději neříkala nic.

„Jak hodně si myslíš, že tě miluju?“ naléhal na ni. „Nevím. Řekni mi to.“

Jedním douškem vypil půlku sklenky, vrátil fotografii na poličku a opřel se o pracovní desku. „Na konec vesmíru a zase zpátky – tak moc.“

„Jenom na konec vesmíru?“ dobírala si ho.

Najednou, jako by se v něm přepnul nějaký vypínač, se zdálo, že ji sotva slyší. Zamyšleně otáčel skleničkou v ruce. „Mimochodem,“ řekl a bylo slyšet, jak se snaží, aby zněl nenuceně, „dnes jsem mluvil s Julesem Rittermanem. Omlouvá se, že se s tebou nestihnul spojit. V laboratoři měli nějaký problém – pomíchali vzorky krve a chvilku jim trvalo, než to všechno rozmotali.“

„Já jsem mu taky volala. Jeho sekretářka mi práskla s telefonem. Chci nového doktora, Rossi.“ Stále se díval na svou skleničku. „Ne, on je dobrý lékař.“

„Rossi, nedovolím, aby mi sekretářka mého lékaře třískala s telefonem.“

„Řeknu mu o tom.“

„Ne, Rossi, je mi líto, ale jeho domluva nic nevyřeší. Chci si sama najít doktora, se kterým budu spokojená.“

„Nicméně,“ pokračoval, jako by její slova ani neslyšel, „nemusíš se ničeho obávat. Nakazila ses jen nějakým virem – to se turistům občas stává. Místní lidé jsou proti němu odolní, ale náš západní imunitní systém se mu nedokáže ubránit. Je to totéž, jako by lidé odtamtud přijeli sem – nakazí se viry, o kterých ani nevíme, protože naše těla jsou na ně zvyklá.“

„A jak se toho viru zbavím?“

Zasunul pravou ruku do kapsy u saka a vytáhl odtamtud malou tubičku, kterou jí podal. Na jejím povrchu bylo vytištěno zelenými písmeny na bílém povrchu: ‚Moliou-Orelan (UK) plc. NEPRODEJNÝ VZOREK. PHS. 2’ a potom následovalo několik řad čísel a písmen.

Povzbudivě se na ni usmál a řekl: „To jsou úplně nová antibiotika – Julesovi se podařilo je pro mě tajně obstarat. Mají garanci na zničení jakýchkoliv žaludečních virů. Budeš je užívat po dvou kapslích třikrát denně těsně před jídlem.“

Z Rossova hlasu zaznívala zvláštní dychtivost, která se Faith nelíbila.

„Nebylo by lepší užívat nějaká zavedená antibiotika? Nejsem si jistá, jestli bych chtěla užívat něco úplně nového – jaké to má vedlejší účinky?“

„Ty, které jsi brala minulý týden, jsou sice zavedené, ale nepomohly ti,“ odpověděl Ross. „Moliou je obrovská firma, dobří lidé, mají dobrou pověst a já jim plně důvěřuji. Problém s běžnými antibiotiky je ten, že každý z nás jich už využíval tolik, že naprosto ztrácejí svou účinnost a viry jsou vůči nim čím dál odolnější. Ty potřebuješ tato antibiotika, věř mi.“

Odšroubovala uzávěr, vytáhla vatovou ucpávku a potom prsty vyndala dvě zelené kapsle a položila si je do dlaně. Na každé z nich byla řada čísel vytištěná v zářivě modré barvě, ale byla příliš malá na to, než aby se dala přečíst.

„Vezmi si je s sebou,“ naléhal Ross. „Spolkneš je v restauraci před večeří. Zajdeme si po filmu někam na cínu, co říkáš?“

„Anebo do indické restaurace, jestli bys chtěl.“

„Ne, já vím, že ty dáváš přednost čině. Zajdeme do Čínské zahrady, tam mají skvělý výběr předkrmů, souhlasíš?“

„Výborně.“

„A potom si dáme nějakou křupavou kachnu s omeletou. Ty máš přece ráda křupavou kachnu?“

„Nevěděla jsem, že bys o něco takového stál.“

„Ale já ji přece miluju!“

Chová se strašná divně, pomyslela si. Trápí ho snad, jak se minulý pátek choval, když ji uhodil? Že by mu to bylo líto? Anebo má jednoduše strach? Tenhle týden nemohl z jejích telefonátů z domácího telefonu vyšpiclovat vůbec nic – dávala si dobrý pozor, komu volá, a svůj nový mobil má vypnutý a schovaný na bezpečném místě ve sklepě. Každým okamžikem čekala, že ji začne vyslýchat kvůli její návštěvě na klinice u Olivera Cabota.

Ale vůbec se o tom nezmínil – ani slovem. Byl mírný a pokorný jako jehně.

Celý víkend.

45

Tři dny byly zatím nejdelší dobou, po kterou byla Faith odloučena od Aleca, a v úterý ráno už se jí příšerně stýskalo. Každý den spolu mluvili telefonem. Alec si užíval, co to jen šlo. Vždycky jí udýchaně vyprávěl o barevném písku na Alum Bay, o tom, jak viděl Jehly, které nebyly opravdovými jehlami, ale ve skutečnosti to byly skály, které se tak jmenovaly.

Se smíšenými pocity pozorovala z okna ložnice, jak Rossovo auto mizí v dálce. Dole v hale divoce štěkal Rasputin, ostatně jako vždycky, když jeho pán odcházel z domu.

„Ticho!“ vykřikla.

V koupelně hrálo rádio, ale ona ho nevnímala, toulala se myšlenkami všude možně. Kolem županu si uvázala pásek a odešla dolů. Přes chladné dlaždice v hale došla s pleskajícími pantoflemi až do tepla kuchyně.

Na stole měla prostřeno k snídani a na malém talířku měla připravené dvě kapsle, aby na ně náhodou nezapomněla, i když zatím necítila žádný účinek. Záchvaty nevolnosti se vracely celý víkend a ani teď se necítila příliš dobře.

Po cihlových schodech sešla do sklepa, rozsvítila, kolem polic s vínem došla až na vzdálený konec, kde stál skříňový mrazák. Rukou zalovila v prostoru mezi mrazákem a zdí, vyndala odtamtud svůj mobilní telefon a odnesla ho nahoru.

Rasputin se přiloudal do místnosti, chvíli očuchával podlahu, potom si vytáhl z košíku umělou kost a začal ji ohryzávat. Faith zívla. Na hodinách bylo 5.50.

Zapnula telefon. Měla tam tři nové zprávy.

Jenom jediný člověk znal číslo jejího nového mobilu.

„Faith, tady je Oliver, je půl osmé pátek večer, promiň, že jsem se ti neozval dřív, ale musel jsem čekat ještě na nějaké výsledky. Zavolej mi hned, jak to bude možné. Celý víkend budu dostupný na pevné lince domů i na mobilu.“

„Ahoj, Faith, tady je znovu Oliver. Je sobota ráno. Celé dopoledne mám sezení s pacienty. Ale odpoledne už budu na telefonu.“

Z je‘10 hlasu zaznívala úzkost, která se zvyšovala s každou zprávou. V poslední zprávě zněl jeho hlas se zřetelnou naléhavostí. Dostala strach.

„Faith, tady je Oliver, je neděle jedenáct dopoledne. Potřebuju s tebou vážně co nejrychleji mluvit o výsledcích testů. Chápu, že je pro tebe možná složité volat. Ale pokus se mi alespoň ozvat na hlasovou schránku a nechat mi tam číslo, na které bych se ti mohl ozvat zpátky.“

Faith čekala do osmi, než zkusila jeho číslo na pevnou linku domů. Nikdo to nebral. Zkusila číslo jeho mobilu a nechala mu tam vzkaz.

V devět jí Oliver zavolal zpátky. V deset seděla ve vlaku do Londýna.

46

V deset hodin přistál Boeing 737 na letišti v Malaze ve Španělsku. Když Ross s koženým kufříkem vystoupil ven, do vlhkého vzduchu zalitého sluncem a nasáklého pachem petroleje, zamhouřil oči před ostrým světlem.

Následoval ostatní cestující dolů po přistavených schůdkách a do autobusu. O deset minut později, stále pouze se svým koženým kufříkem, prošel celní kontrolou a vyšel do hlomozu příletové haly, kde se zadíval na množství postávajících a navzájem se postrkujících lidí s malými cedulemi v ruce. KUONI. THOMAS COOK. M. A. BANOUN. DR. PETER DEAN. AVIS. DAVID ROYSTON. Potom zahlédl ošumělý obdélník z kartonu, na kterém bylo napsáno: PAN ROSS RANSOME.

Muž, který držel karton, vypadal jako pasák a neuměl ani slovo anglicky. Trval na tom, že vezme Rossův kufřík, a potom ho vyvedl ven k sněhobílému mercedesu, za jehož volantem seděl šofér.

Pasák otevřel Rossovi zadní dveře, potom mu podal kufřík a sám se usadil na místo vedle řidiče. Kožený vnitřek auta byl načichlý doutníkovým kouřem a teplota uvnitř klesla snad pod bod mrazu.

Řidič ho pozdravil lámanou angličtinou. „Příjemný let, seňor Ransome?“

Ross si zapnul bezpečnostní pásy a odpověděl: „Děkuju, letělo se mi dobře.“ Otevřel kufřík, vyndal z něj mobilní telefon a výtisk Britského žurnálu plastické chirurgie, který nedočetl v letadle, a potom brýle proti slunci, které si vsunul do náprsní kapsy u saka. Otočil se k oběma mužům a zeptal se: „Jak se má il capitano?“

Řidič se odlepil s vozem od chodníku a otočil se k Rossovi se širokým úsměvem na tváři, odhalujícím dásně plné zlatých zubů. „Seňor Milward? Seňor Milward se má moc dobře.“

„To jsem rád.“

Ross vytočil číslo své sekretářky. Neměla tušení o tom, že je ve Španělsku, o ničem takovém ji neinformoval. Věděla pouze, že si vzal na dnešní den volno, aby si prodloužil sváteční víkend. Nechtěl, aby se kdokoliv dozvěděl, kde je.

Když měli letiště za zády a začali stoupat rychlými serpentýnami vzhůru do hor, Ross sotva vyhlédl ven, aby se pokochal pohledem na suchou křovinatou zem svažující se k břehům Středozemního moře, jak se soustředil na výčet schůzek a operací v příštích třech dnech, který mu přednášela Lucinda. Ve čtvrtek, sdělila mu, ho čeká opravná operace lady Geraldine Reynes-Rayleighové. Dnes ráno, dodala, otevřela dopis od právního zástupce této dámy, ve kterém mu dává na vědomí, že jeho klientka nebyla spokojená s jeho prací, obtěžuje ji, že se musí podrobit další operaci, a za tyto újmy bude žádat kompenzaci.

Když dokončil hovor, vytáhl si svůj Mac PowerBook a udělal si do něj několik poznámek. Potom se snažil soustředit na čtení a nemyslet na svůj vztek na Lady Geraldine Reynes-Rayleighovou.

Když po hodině opět vyhlédl ven, sunuli se právě ucpanou silnicí lemovanou po obou stranách luxusními obchody. Pohlédl na výkladní skříň Bang and Olufsen. Za pár minut zastavili u jachtového doku Puerto Basin.

Ross cítil, jak se ho zmocňuje stísněný pocit. Šofér se otočil, znovu ho obdařil svým zářivým úsměvem a řekl: „Už jen kousek, seňor Ransome. Dvě stě metrů.“

47

Taxík zatočil za Notting Hill Gate prudce doprava. Faith vyhlédla zadním oknem, aby se přesvědčila, zda je nesleduje nějaké jiné vozidlo. Nezdálo se. Po nějaké chvíli taxík odbočil doleva na Ladbroke Avenue. Znovu vyhlédla zadním oknem ven. Když se otočila zpátky, všimla si, jak ji řidič sleduje ve zpětném zrcátku.

Pohlédla na své rolexky – bylo za pět minut půl dvanácté. Aby nemusela jezdit na kliniku přes celý Londýn, Oliver jí navrhl, že se setkají u něj doma – v půl desáté má sice domluvenou schůzku s pacientem, kterého potřebuje osobně vyšetřit, hned potom se ale vrátí domů.

Nervózně polkla, vyděšená naléhavostí v Oliverově hlasu.

Faithy mám už výsledky testů. Potřeboval bych se s tebou vidět. Co mohou ksakru ukazovat?

Taxík zpomalil a potom úplně zastavil před číslem třicet sedm. Faith vylezla ven, zaplatila řidiči, dala mu spropitné a zatímco odjížděl, stála na chodníku a opatrně se rozhlížela. Bylo krásné ráno s jasným nebem bez mraků. Měla na sobě modré sako, džíny a kotníčkové boty a v duchu litovala, že si nevzala lehčí kalhoty a polobotky.

Najednou se otřásla. Na tónu jeho hlasu bylo něco zlověstného. Něco moc špatného.

Ladbroke Avenue byla impozantní široká ulice v obytné čtvrti, tichá, lemovaná po obou stranách platany obalenými jarním zeleným listím. Za nimi se tyčily honosné rodinné domy se sloupovými halami před vchodem a s vysokými svisle posuvnými okny. Četné příčky svědčily o tom, že podobně jako většina ostatních londýnských bytů této velikosti byly často členěny na další byty či ložnice. Podle kvality aut, zaparkovaných v ulici, se dalo soudit, že tu stále bydlí majetní lidé – mercedesy, BMW, audi, porsche a různé druhy terénních vozidel. Nikde nebylo ani stopy po Oliverově džípu. Možná parkuje za domem. Kolem projel jaguár, za ním dodávka následovaná náklaďákem vezoucím stavební lešení a dva mopedy s řidiči v helmách s deskami připevněnými k řidítkům – zřejmě adepti na taxikáře, kteří se připravovali na zkoušky.

Rozhlédla se oběma směry, jestli neuvidí stopu po muži v kožené bundě, kterého viděla minulý týden před klinikou, anebo jestli si nevšimne někoho jiného, kdo by ji mohl sledovat. Potom vystoupala po několika schodech pod zastřešeným vchodem do domu, znovu se rozhlédla a začala pročítat seznam jmen, až našla vizitku Olivera Cabota.

Za okamžik se ozval chraplavý hlas z mluvítka vedle zvonků. Jeho americký přízvuk zněl mnohem výrazněji než obvykle. „Haló?“

„Tady je Faith,“ řekla.

„Je to horní patro – bohužel bez výtahu.“ Ozvalo se zabzučení a potom ostré cvaknutí. Opřela se do dveří, ale nic se nestalo. Bzučák se znovu rozezněl a tentokrát se dveře na její zatlačení otevřely a ona stanula v úzké, temné hale s dřevěnou podlahou a sešlou malbou.

Prošla kolem řady poštovních schránek, horského kola opřeného o zeď, velké schránky s nalepenou visačkou doručovatelské služby DHL. Potom začala stoupat za hlasitého cvakání podpatků po schodech vzhůru.

Když vyšla do třetího patra, uslyšela, jak se nad ní otevřely dveře.

Bezstarostný anglický hlas pronesl: „Zkontroloval jsem všechny senzory. Ten v ložnici už byl na rozpadnutí, tak jsem ho vyměnil – nic po vás nebudu chtít, protože je to stále v rámci záruky.“

Potom se ozval Oliverův hlas: „Mockrát vám děkuju.“

Uslyšela kroky a potom ji minul na schodech muž, kterému mohlo být tak kolem pětatřiceti, měl na sobě modrou kombinézu s logem Languard Alarm našitým na náprsní kapse a v ruce brašnu s nářadím.

Nemohla popadnout dech, což ji překvapilo. Před Thajskem se cítila být docela fit. A v Thajsku? Tam každý den uplavala padesát bazénů.

Proč jsem tak zadýchaná? Že by to bylo tím, že už měsíc necvičím? Že by se to tak rychle projevilo?

„Faith?“

Ohlédla se a zůstala na něj překvapeně hledět. Byl to Oliver Cabot, ale zároveň jako Oliver Cabot nevypadal. Měl na sobě zelený svetr, pod ním tričko, široké modré džíny a sportovní boty. Stejná postava, stejné rysy, stejná barva vlasů a téměř stejný hlas. Ale tenhle muž vypadal o dobrých pět let starší a ve svých rysech se trochu lišil. Nevypadal tak dobře, byl…

Natáhl ruku a s pevným stiskem potřásl její. „Zdravím vás, já jsem Harvey, Oliverův bratr.“

Překvapeně pronesla: „Dobrý den. Promiňte, nevěděla jsem, že Oliver má bratra.“

Zasmál se. „Myslím, že kdybych měl za bratra sebe, taky bych se tím moc nechlubil.“

Opětovala jeho smích, zatímco on ji uvedl dovnitř a zavřel za sebou dveře. „Oliver právě volal, je tam strašný provoz, ale za chvíli je tady. Můžu vám nabídnout něco k pití?“

Jen stěží vnímala jeho slova. Rozhlížela se kolem sebe v neskrývaném úžasu. „Jenom čaj, prosím. To je nádhera!“

„Jo, je to tu moc pěkné,“ pronesl.

Bylo to tam obrovské a úžasné. Jako něco, co se dokonale vymyká televizní komerci. Podkrovní byt, který vypadal, jako by ho někdo nafoukl do obrovské dálky. Na opačné straně se elegantní kovové schodiště grandiózně zvedalo do obývacího mezipatra ve tvaru půlměsíce. Strop byl dobrých devět metrů vysoko, podpíraný neopracovanými dubovými trámy. Ze zdobených oken byl výhled na střechy okolních domů. Na leštěné dřevěné podlaze byl natažen přes celou délku bytu perský koberec a celý prostor byl s citem zaplněn nádhernými kusy orientálního nábytku. Byl tam překrásný čínský paraván, černý lakovaný jídelní stůl a židle, zdobený krb zasazený mezi poličkami s knihami, několika vysokými žardiniérami a několika masivními sochami znázorňujícími zřejmě indonéské bohy. Na stěnách visely tapiserie, zrcadla a abstraktní obrazy a na všech možných rozích stály květináče a vázy s květinami.

Faith byla uchvácena atmosférou bytu. „Tolik prostoru a světla! Bydlíte tu spolu?“

Znělo to téměř, jako by se omlouval. „Já jsem tu jen na návštěvě – žiju ve Státech, v Severní Karolíně. Byla jste tam někdy?“

„V Severní Karolíně ne. Jenom v New Yorku, Washingtonu a na Floridě.“

„U nás je nádherně. Mám to jen hodinu jízdy autem do hor. Je to překrásné místo k bydlení. Úplně jiné než Londýn, ale Londýn je také skvělé město, co myslíte?“

Vešli do strohé, moderní kuchyně. Naplnil konvici vodou. Stejně lakonickým tónem jako Oliver prohodil: „Musíte být dost odvážná, když necháte Američana, aby vám udělal čaj.“

S úsměvem se zeptala: „Jste tu na dovolené?“

„Trochu práce, trochu dovolená. Tak napůl.“ Sehnul se a vyndal plechovku se sušenkami. „Něco sladkého?“

„Ne, děkuju. Co děláte za práci?“

„Výzkum. Kvantová fyzika. Příští týden mám přednést nějaký referát na semináři ve Švýcarsku. Cestou jsem se zastavil v Londýně, nakvartýroval se ke svému mladšímu bratrovi a udělal si na pár dní volno.“

Bylo zvláštní pozorovat jeho pohyby a naslouchat jeho hlasu. Měl toho s Oliverem tolik stejného. Drobná gesta, výraz ve tváři, způsob, jakým se mu oči doširoka rozevřely, když o něčem vyprávěl, to, jak pohyboval rukama, dokonce stavba celého těla. Najednou za sebou zaslechla Olivera.

„Ahoj, omlouvám se, ale ulice byly úplně zacpané!“

Otočila se a uviděla ho, jak stojí mezi dveřmi do kuchyně.

„Faith, rád tě vidím.“

Ona byla také ráda, že ho vidí. Slušelo mu to, měl na sobě vestu a kravatu, čokoládově hnědé kalhoty a dyftýnové sako. Bylo to poprvé, co ho viděla v kravatě, a líbil se jí vážný dojem, jakým najednou působil.

Když se zasmál, všimla si starostlivého stínu v jeho očích. Políbili se na obě tváře a Oliver ji objal něžně, ale zároveň pevně. Přesto vycítila určitý odstup a její strach ještě zesílil.

„Staral se o tebe bráška dobře?“

„Dostalo se mi vřelého přijetí.“

Harvey zdvihl ruku do vzduchu. „Já se teď půjdu trochu provětrat – musím zkontrolovat vaši Královskou akademii a podívat se do Tate Gallery. Jo, ten chlapík od alarmů říkal, že našel chybu a opravil ji. Jeden ze senzorů byl přepálený.“

„Dobrá,“ řekl Oliver. „Díky.“

„Není zač.“ Potom pronesl úplně stejným legračním oxfordským přízvukem, jaký slyšela i u Olivera: „Jo, kamaráde, třeba mě odpoledne pozve velectěná anglická královna, abych k ní zaskočil na šálek vybrané kávy, kdoví?“

Faith se zasmála.

„Rád jsem vás poznal, Faith. Na shledanou.“ Potřásl jí rukou a potom se otočil k Oliverovi: „V kolik dneska začíná to divadlo?“

„V půl osmé,“ odpověděl Oliver. „Výborně,“ pronesl a byl pryč.

Na okamžik zůstali Faith i Oliver v úplné tichosti a jenom se na sebe usmívali. „Je milý,“ pronesla Faith.

„To je,“ odpověděl Oliver a bylo vidět, že to myslí vážně. „Má skvělou ženu a tři nádherné děti – ty ale teď musí chodit do školy, a proto přijel bez nich.“ Na okamžik se na ni zahleděl. „Jak ses cítila od naší poslední schůzky?“

„Střídavě. Nevolnost se pořád vrací.“

„Změnily se intervaly mezi záchvaty?“

Přikývla. „Řekla bych, že přicházejí stále častěji – a ve větší síle.“ Voda v konvici začala vřít a ke stropu stoupala pára. Za okamžik se konvice automaticky vypnula. „Dáš si čaj?“

„Ano, děkuju.“

Odšrouboval víko skleněné nádoby. „Čistý nebo s mlékem?“

„S mlékem.“

Vytáhl dva sáčky s čajem. „Mám tu trojité zasklení oken – nemám rád hluk. Mluvil jsem s jedním kamarádem, odborníkem, který toho hodně ví o radiových vlnách. I kdyby tu zase špicloval náš přítel z minulého týdne, přes ta skla nemá šanci nic slyšet.“

„Nikdo mě nesledoval,“ řekla.

Znovu na ni pohlédl a ona si všimla, že obavy v jeho očích jsou stále zřetelnější. Najednou se přestala cítit příjemně. Otočila se a odešla do rozlehlé obývací části bytu, jako by potřebovala trochu uklidňujícího prostoru.

Přešla na druhou stranu k policím s knihami a pohlédla na hřbety některých děl. Organická psychiatrie od Williama Alwyna Lishmana. Riskování a pravděpodobnost, Dr. David Veale. Sociální transformace americké medicíny, Dr. Zara Cholimsky. Zdraví a denní cyklus u lidí, Dr. Oliver Cabot.

Vytáhla poslední titul, otočila ho a podívala se na fotografii na zadní straně obálky. Oliver vypadal na malém černobílém čtverci velmi vážně. To není dobrá fotografie, pomyslela si. Není na ní zachycena podstata tohoto muže, náruživá láska k životu, která z něj vychází. Otevřela knihu a pohlédla na obsah, ale byla příliš nervózní, než aby dokázala číst. Její oči jen bezcílně bloumaly po slovech.

Oliver vyšel z kuchyně s dvěma hrnky čaje a usadili se do hlubokých křesel s výhledem na siluetu západní oblasti Londýna. Oliver se naklonil dopředu a soustředěně se na Faith zahleděl. Uchopila horký šálek do roztřesených dlaní a ve snaze uvolnit trochu napětí pronesla: „Tak mi prozraď, kolik hodin života mám ještě před sebou?“

Mírně se pousmál, ale vzápětí se začal tvářit zase vážně. „Spoustu, Faith. Ale výsledky testů nejsou dobré, a my s tím musíme něco udělat.“

V místnosti bylo najednou méně světla, jako by se venku zničehonic zatáhla obloha. „Co-co jsi zjistil z testů?“

„Doktor Ritterman ti nic neřekl?“

„Ne. Když jsem mu v pátek znovu volala a vynadala jeho sekretářce, ozval se Rossovi s tím, že mám v sobě nějaký virus, běžná turistická záležitost, a poslal mi nějaká antibiotika.“

„Máš je s sebou?“

Otevřela kabelku a podala mu ampulku s nápisem Moliou-Orelan. Přečetl si všechny údaje. „To ti poslal doktor Ritterman?“

„Ano – přes Rosse.“

Vyndal jednu pilulku a položil si ji na dlaň. „Jak je máš užívat?“

„Třikrát denně po dvou tabletách.“

„Faith, co ti o tom léku Ross řekl?“

Zneklidněná jeho tónem odpověděla: „Že jsou to nová antibiotika.“ Čaj jí vyšplíchl přes okraj hrníčku na ruku a ona položila šálek zpět na talířek. „Ty o nich něco víš?“

„Firmu Moliou-Orelan samozřejmě znám, ale tohle je nový lék, který ještě není na trhu – dokonce ještě nemá ani název, pouze kód. Neříkal něco o tom, že bys byla zahrnuta do klinických testů?“

„Ne.“

Oliver ještě chvíli zkoumal pilulku. „Neslyšela jsi, že by se Ross někdy zmínil o Lendtově chorobě?“

„Myslím, že ne. Co je to?“

„To je nemoc, kterou máš, Faith. Strašně bych si přál, aby tomu tak nebylo, ale bohužel je to pravda.“

Zahleděla se mu do tváře a hledala v ní útěchu. Poprvé tam však žádnou nenašla. Venku, někde mimo ticho této místnosti, se rozezněla siréna. A hluboko v jejím srdci se rozezněla další a celým jejím tělem roztřásly záchvěvy. „Co je to Lendtova choroba, Olivere? Chci vědět všechno. Řekni mi, prosím, pravdu. Řekni mi všechno, co víš.“

Pomalu a v co nejpozitivnějším světle, jak jen to šlo, jí všechno řekl.

48

Pasák otevřel Rossovi dveře, pomohl mu s kufříkem a varovným prstem ho upozornil na vyčnívající holec k vyvažování lodi, vedle kterého náhodou zastavili svůj mercedes. Ross vystoupil z klimatizovaného vnitřku auta na nábřeží Puerto Banus, do ostré záře slunce a slaného větříku prosyceného zápachem lan a námořních barev. Už tu jednou byl, zhruba před patnácti lety, na pánském víkendovém turnaji v golfu, ale moc si nepamatoval, jak to tu tenkrát vypadalo. Mezi Brity bylo toto místo známé – dřív se sem sjížděli především různí podvodníci využívající volných španělských zákonů a člověk se tu tenkrát mohl setkat i s několika stárnoucími představiteli Třetí říše, kteří zde hospodařili se zbytky svého ukořistěného bohatství. Teď to tu působilo vcelku moderně a zachovale.

Racek kroužící nad zaoblenými balvany vlnolamů v přístavní hrázi se na okamžik vznesl do výšky a potom se vydal v rozvážném tempu proti větru směrem na západ.

Ross si nasadil brýle proti slunci a rozhlédl se kolem sebe. Tady to patřilo bohatým. Celý přístav byl lemován exkluzivními loděmi s mladými blondýnami, slunícími se na jejich palubách. Pupkatí muži středního věku, oblečení do kraťasů a jachtařských čepic, se naparovali na lodních můstcích, v ruce plechovku s pivem a mobilní telefon.

Lůza byla pod stálým dohledem ozbrojené stráže a bylo jí povoleno dívat se na přístav pouze z nekonečné řady přeplněných barů a restaurací lemujících nábřeží. Veškerá její pozornost byla nyní upřena na motorovou jachtu Sunseeker v hodnotě dobrých dvou milionů liber. Výletníci a rekreanti se dívali, jak si to šine přídí do ústí přístaviště, a uneseně naslouchali hučení jejích motorů, jako by naslouchali nějakému orchestru.

Právě nastal ranní exodus. Doba, kdy lodě odrážely od břehu. Skupina filipínských trestanců nakládala na džinový palác chladící přepravky. Dřevěná Riva se začala nerovnoměrně stáčet od můstku, motor se rozeřval na plné otáčky, upocený kapitán pořvával nějaké instrukce na svou blonďatou společnici, která ve snaze zahnat ostatní lodě pryč mávala kolem sebe člunovým hákem jako smyslů zbavený krotitel lvů.

Ross následoval svůj doprovod kolem stráží a podél můstku, kolem kterého byly zakotveny ty největší jachty. Tady byl klid; ozývalo se pouze klapání prověšených zdvíhacích lan, pleskání lodních vlajek a slabé dunění hudby, vycházející z útrob jednoho plovoucího sídla.

Pasák se zastavil u vchodu do lodi, která vypadala spíš jako malý parník než jachta. Její jméno Soozie-B-too bylo vymalováno zlatým stínovaným písmem na zaoblené zádi a pod ním bylo trochu menšími písmeny napsáno jméno vlajky, pod níž byla zaregistrovaná – Panama. Ross, který toho o lodích moc nevěděl, odhadoval cenu tohoto fantastického plavidla přinejmenším na patnáct milionů liber.

Ze salonu na zádi lodi se vynořili dva poskoci v temných oblecích a značkových brýlích proti slunci a zadívali se na Rosse, který následoval pasáka po přístavní lávce pokryté červeným kobercem. Když stanul na podlaze z týkového dřeva, zastrčil si sluneční brýle do kapsy. V salonu lodi bylo přítmí a zařízen byl až s vulgárním přepychem – bílý kožený nábytek, vysoký bílý koberec, pozlacená zrcadla a bar zakřivený do oblouku, potažený z jedné strany leopardí kožešinou. Byl tu silný zápach kouře z doutníku a Ross, jehož oči rychle přivykly šeru, našel za malý okamžik jeho zdroj – okamžitě poznatelná, malá, podsaditá postava Ronnieho Milwarda.

Byl rozvalený na pohovce vedle baru, na sobě měl tmavou košili zapnutou až ke krku, bílé kalhoty, na nohou plátěnky a na očích tmavé brýle velké jako vrata od stodoly. Ze rtů mu visel zapálený doutník a byl plně soustředěn na hraní elektronické hry položené na skleněném stolku, který měl před sebou. Vysoká sklenička s kostkami ledu a zbytkem růžové tekutiny stála hned vedle popelníku.

Ronniemu Milwardovi bylo téměř sedmdesát, ale s hladkým a opáleným obličejem, který lidem připomínal zesnulého námořního obchodního magnáta Aristotela Onassise, a s černě obarvenými vlasy prokvetlými několika stříbrnými nitkami ponechanými stylově na skráních, vypadal na pětapadesát.

Aniž by pohlédl na přicházejícího Rosse, Ronnie Milward pronesl svým obhroublým východolondýnským přízvukem: „Ty jsi vždycky uměl hrát bridž, viď, Rossi? Já se to právě snažím naučit. Dneska to hraje každej. Chceš mít kámoše, musíš hrát bridž.“ Zatímco mačkal jedno tlačítko a potom další, od doutníku stoupaly prstýnky kouře. „Je to dobrý na mozkový buňky. To teď právě potřebuju, nový mozkový buňky. Tys mi dal všechno ostatní, Rossi, ale nedals mi to, co potřebuju nejvíc. Novou šedou hmotu. A možná taky novýho ptáka.“

„Jedno z toho bych ti mohl obstarat.“

Milward zmáčknul další tlačítko. „Doprdele, kvůli tobě jsem úplně vypadl z rytmu.“

Ross si se zájmem prohlížel mužův obličej. Bylo to téměř pět let. Nevypadal špatně. Milward vypnul přístroj, postavil se do plné výšky svých sto padesáti centimetrů a uchopil Rossovu ruku železným stiskem, který naprosto neodpovídal jeho rozměrům. Potom objal Rosse v oblasti bránice a sevřel ho do své medvědí náruče. „Ahoj! Rád tě vidím, Rossi, ty můj kluku!“

Ross ho také objal a řekl: „Taky tě rád vidím, Kapitáne.“

Milward si ho prohlédl zkoumavým zrakem. „Vypadáš dobře. Operuješ snad už i sám sebe?“

„To víš, spořádaný způsob života.“

„Na to ti seru.“

Posadili se. I když kotvili v přístavu, Ross cítil mírný pohyb.

„Tak jak se máš, Kapitáne?“

„Právě piju Mořský vánek. Chceš taky?“

Ross se zamračil.

„Vodka a brusinky. To je zdravý, víš? Brusinky. Ty jsou moc dobrý na cholesterol.“

Milward cosi zařval a ve dveřích se objevila dlouhonohá rusovláska, mohlo jí být tak kolem pětatřiceti, na sobě měla nadýchanou blůzu a spoustu různých cetek.

„Mandy, tohle je Ross Ransome, nejznámější plastický chirurg v Anglii.“

Ross se postavil. Přihlouple se na něj usmála a podala mu mdlou, vlhkou dlaň. „Ráda vás poznávám.“

„Až ti ty tvý cecíky povadnou, tenhle chlapík ti je zase zvedne.“

„Vážně?“ zeptala se.

„Taky by ti je mohl trochu nafouknout. Líbily by se mi větší.“

„Výborně,“ řekla a zahihňala se, jako by právě vyhrála hlavní cenu v loterii.

„Dones nám dva Mořské vánky, lásko, a pár kešu oříšků.“

Když odešla, Ross se zahleděl na tu část obličeje Ronnieho Milwarda, která nebyla zakrytá těmi směšnými brýlemi. „Vypadáš dobře.“

„Možná, ale klempíruju zevnitř,“ řekl. „Cukrovka. Prostata. Vysokej krevní tlak, cholesterol. Všechny radosti stáří.“

To tvoje stárnutí má alespoň styl, pomyslel si Ross. Stárneš si tu na jachtě za patnáct milionů, svobodně si utrácíš své nelegálně nabyté bohatství, místo abys byl zamčený ve vězeňské cele a dvakrát denně opíchaný svými spoluvězni rovnou do zadku, což by sis rozhodně zasloužil.

Ronnie Milward nebylo jeho pravé jméno, stejně jako se Aristoteles Onassis nesmířil s tím, které mu bylo dáno při narození. Ross mu je nechal vyměnit ve Švýcarsku mnohem diskrétnějším způsobem, než by to zvládla kdejaká banka. Dvě stě padesát tisíc liber tenkrát putovalo z ručky do ručky a obloukem se přitom vyhnulo britskému daňovému úřadu. Když ale Ross teď viděl tuhle loď, začal litovat, že si tenkrát neřekl víc.

Milword podržel plamen zlatého dupontu u sálajícího konce doutníku, zhluboka zabafal a potom pronesl: „Tak ty potřebuješ odejít do tří, abys stihl zpáteční let?“

„Ano.“

„Já jsem loni taky párkrát zavítal zpátky.“

„To je dost riskantní.“

„Moje vlastní matka mě nepoznala.“ Zasmál se. „Zazáplatoval jsi mi bříška prstů. Žádnej špion mě nemůže dostat. Škoda, žes mi nemohl naočkovat i novou DNA.“

Mandy jim přinesla namíchané drinky a chtěla se usadit, ale Milward ji poslal pryč. „Zmizni a nech nás na pokoji. Pan Ransome se sem netáhnul takovou dálku, aby si povídal o tvých ceckách.“

Když se volným krokem vzdálila, otočil se k Rossovi s poťouchlým úsměvem. „Takže ty jsi mě chtěl vidět, ale po telefonu jsi mi nechtěl říct, proč.“ Zamíchal si svůj drink plastovou koktejlovou tyčinkou, potom si nabral plnou hrst oříšků. „Tak co máš na srdci?“

„Před pěti lety jsi řekl, že mi dlužíš laskavost, Kapitáne. Tak jsem si ji přišel vybrat.“

Milward odložil doutník do popelníku a pronesl: „Já ti nic nedlužím, Rossi. Ty jsi odvedl svou práci a já jsem ti za ni zaplatil. Tím jsme si fifty fifty.“ Nacpal si ořechy do pusy a zapil je pořádným douškem drinku.

Ross neviděl mužovi do očí, a tak nebyl s to rozpoznat, jestli si dělá legraci, nebo ne.

„Nechoď za mnou s řečičkama o nějakých laskavostech, Rossi. Ty něco potřebuješ, tak se podíváme, co pro to můžu udělat, tak to chodí. S Ronniem Milwardem je všechno obchod, to nevíš? Já nedělám žádný laskavosti, já dělám jenom obchod. Jestli chceš se mnou udělat obchod, řekni, o co jde.“

„Chtěl bych vědět, jestli dokážeš něco zařídit, popřípadě jestli bys mě spojil s někým, kdo by to udělal.“

Ross vyndal ze svého kufříku hnědou obálku. Z ní vytáhnul dvě fotografie a podal mu je.

Milward se podíval na první, na které byl detail obličeje nějakého muže. Na druhé byl stejný muž zabraný z větší dálky a z profilu. Byl to vysoký muž, mohlo mu být asi pětačtyřicet, s protáhlým obličejem a kudrnatými šedivými vlasy.

Položil je na stolek a pohlédl znovu na Rosse. „Mám ho snad znát, nebo co? Připadá mi jako jeden francouzskej skřehotal… Jak se jen jmenuje?“

„Ne, toho neznáš. Je to Američan a bydlí v Londýně. Jmenuje se Oliver Cabot. Doktor Oliver Cabot. Šoustá s mou ženou.“

„Takže chceš, aby mu dal někdo lekci? Dát mu nakládačku?“

Rossovi najednou vyschlo v ústech. Zvedl skleničku a napil se trochu ledového drinku. Potom se naklonil dopředu a zadíval se do těch neprůhledných skel, ztišil hlas a pronesl: „Chci, aby ho někdo zabil.“

49

„Rok?“ zeptala se Faith. „Rok?“

„Platí to pro osmdesát procent lidí s touto diagnózou.“

Pořád jí to nedocházelo. A Faith ani nechtěla, aby jí to došlo, chtěla o tom stále hovořit, jako by měla pocit, že když si o tom budou povídat dostatečně dlouho, možná najdou nějaký nový způsob, jak se na tu věc, na tu Lendtovu chorobu, dívat. Jak nahlížet na skupinu ničivých mikroorganismů, které napadají lidská těla a dvě ze tří svých obětí zabíjejí.

Oliver jí právě ukazoval obrázek jednoho z nich na počítačové obrazovce. Detailní výřez ze snímku pořízeného prostřednictvím elektronového mikroskopu.

Bylo pro ni nejdříve těžké rozluštit, na co se má vlastně soustředit v té nerovnoměrné mase zeleného a načervenalého vzhledu. Potom Oliver ukázal na bílé místo ve tvaru fazole.

„To je ono?“

„Ano.“

„Jak – jak je to veliké?“

„Kdyby jich bylo asi sto na jednom místě, mohly by pokryt špendlíkovou hlavičku.“

Prudce vstala, zmocnil se jí pocit, že ji snad celý svět nadobro opustil. Oči měla vlhké, ale nebyla schopná plakat – byla příliš šokovaná, příliš ochromená a vyděšená. Hlavou jí proudily myšlenky.

Osmdesát procent.

Čtyři z pěti umírají během dvanácti měsíců.

Pohlédla ven z okna. Zhruba sto metrů odtud byla nádherná střešní zahrada s keři a zavěšenými rostlinami, většinou v květu. Teď právě končil květen – možná to je poslední jaro, které vidí. Potom bude poslední léto. Poslední Vánoce. Nikdy neuvidí, jak Alec vyroste.

Už s Alecem prožije jenom jedny jeho narozeniny.

Ví to Ross? Je to snad důvod, proč na ni byl tento víkend tak hodný? Lhal jí o těch lécích – nechtěl jí říct, co jsou skutečně zač?

Oliver se díval na počítačovou obrazovku. Nebylo snadné sdělovat špatné zprávy a říkat něco takového právě Faith, to bylo vážně pořádné sousto.

Přál by si, aby tu zůstal ještě nějaký prostor pro pochybnosti, ale výsledky testů byly naprosto jednoznačné a reálné. Skutečnost, že Faith byla zapojena do klinických testů Moliou-Orelan, byla pro něj potvrzením, které potřeboval. Byla to zatím jediná společnost, která pracovala na vývoji léku na Lendtovu chorobu.

A ani její osobní lékař, ani ten bastard Ross jí neřekli pravdu – anebo alespoň část pravdy.

Šedesát pět procent lidí s touto nemocí zemřelo během roku. A není zatím jistota, že těch dalších třicet pět procent lidí, kteří po roce testů léku Moliou-Orelan byli ještě naživu, je vyléčeno. Úzkostlivě dbají na to, aby se nic z výsledků jejich výzkumu nedostalo ven, avšak etika jejich výzkumu je poněkud pochybná. Nebyl ochoten důvěřovat žádným výsledkům této firmy – a už vůbec ne u smrtelně vážné nemoci. U smrtelně vážné nemoci, kterou má jediná žena, již by dokázal za posledních deset let milovat.

Oliver také věděl, že ve skutečnosti by těch dvacet procent lidí přežilo téměř každou nemoc mnohem déle než ostatní, což je dáno jednoduše jejich genetickým základem či imunitním systémem, anebo pouhou silou vůle. Všechno není jen v lécích. Důležité je také štěstí a odhodlání a Faith bude potřebovat od každého pořádnou dávku.

Pozoroval ji, jak v tichosti stojí, dívá se z okna, obličej popelavě bledý, a snažil se pochopit, jak se asi cítí člověk, který si právě vyslechl rozsudek smrti. Jakeovi to nikdy neřekli – byl ještě příliš malý na takové zprávy, a navíc ani on, ani Marcy nechtěli nikdy přiznat ani sami sobě pravdu, že Jake zemře. Jako by ho tím, že se s tím sami nesmíří, mohli nějakým způsobem ochránit.

Choval se snad Faithin manžel stejně?

Najednou ho napadlo, že se třeba plete úplně zbytečně do života někoho cizího, vyzradil Faith to, co jí její manžel úmyslně neřekl. Možná k tomu měl své důvody.

Potom si ale vzpomněl na přilepenou náplast nad jejím pravým okem. Nevěděl, jaké úmysly má Ross Ransome, věděl jediné: muži, který uhodí ženu, už nikdy nemůže důvěřovat.

Já té z toho dostanu, Faith. Ať už to stojí jakékoliv úsilí, my tu věc zničíme. Už jsem jednu bitvu ve svém živote prohrál, a tenkrát jsem si slíbil, že žádnou další neprohraju.

Popošla zpátky k němu. Vypadala dočista ztraceně. Otevřel svou náruč a ona mu do ní klesla, její ruce ho pevně objaly, jako by byl kusem plovoucího dřeva na rozbouřeném moři. „Mám strach,“ řekla. „Chtěla bych být silná a odvážná, ale nejsem. Je mi to moc líto.“

„Ty jsi odvážná – a zatím se nemusíš ničeho bát, rozumíš?“

Šeptem se zeptala: „Je tu nějaká šance, že ses mohl zmýlit?“

„Když jsem dostal poprvé výsledky na stůl, poslal jsem je na přešetření do dalších dvou laboratoří. Jejich závěry byly bohužel stejné. A fakt, že tě nechali zařadit do testovacího programu Moliou-Orelan, jenom potvrzuje, že tvůj osobní lékař si myslí totéž.“

„Proč mi to neřekl? Proč mi Ross lhal?“

„To nevím. Snad se snaží být k tobě laskavý, nechce, aby ses dozvěděla pravdu.“

Cítil, jak se její tělo začalo otřásat, a potom uslyšel slabý, nesmělý smích. Vzhlédla k němu a on se zadíval do jejích hlubokých modrých očí, doširoka rozevřených, plných strachu a zároveň důvěry.

Náhle pronesla: „Miluj se se mnou!“

50

Bílá dodávka značky Renault měla na bocích malými písmeny napsáno ‚Reilly a synové‘. Stavební práce. Zal. 1951’, a na střeše dva žebříky. Byla zaparkována zhruba padesát metrů dolů po cestě od domu, ve kterém bydlel Oliver Cabot.

Stála otočená čelem na druhou stranu, takže z ní byl zadním okýnkem dobře vidět každý, kdo vcházel do domu nebo z něj vycházel.

V její zadní části byl ve starém křesle pořízeném ve vetešnictví uveleben Hugh Caven, poslouchal Schubertův koncert vysílaný v rádiu a prokousával se sbírkou básní sepsaných jeho krajanem Williamem Butlerem Yeatsem.

Nad hlavou měl celou banku televizních monitorů. V konvici zapojené do elektrické zásuvky v dodávce to právě začínalo vřít a opěradlo židle ho tlačilo do zad.

V dodávce to smrdělo, jako by v ní spal mokrý pes. Barry Gatt, který v ní držel noční službu, měl pořádnou nadváhu a mírné problémy s hygienou. Krom toho se dalo těžko čekat, že někdo stráví dvanáct hodin v korbě dodávky a když z ní vyleze, bude vonět, jako by strávil noc v Savoyi.

Zazvonil jeho mobil. „Ano?“ ohlásil se.

„Přidělal jsem právě na střechu zesilovač. Teď už bys měl mít ostrý obraz,“ řekl hlas na druhém konci. „Pátý kanál.“

„Sky mi tam taky půjde?“

„Moc vtipný.“

Caven váhavě odložil knihu, ztlumil zvuk na rádiu, postavil se a zmáčkl tlačítko na řídicím panelu. Všech osm monitorů se rozsvítilo a zároveň se rozblikala řada červených světýlek.

Tři monitory zůstaly bez obrazu, ale na pěti se objevily různé záběry. Všechny byly z interiéru rozlehlého elegantního bytu – na jednom byl prostor za vchodovými dveřmi, na dalším část něčeho, co vypadalo jako obývák, na třetím kuchyně a na čtvrtém prázdná ložnice. Veškerá Cavenova pozornost však byla upnutá na pátou obrazovku. Viděl na ní dvě osoby, které okamžitě poznal – Faith Ransomeovou a doktora Olivera Cabota. Stáli vedle masivní pohovky a pevně se objímali. Zvuk byl ztlumený, ale jemu se podařilo ho zesílit právě včas, aby zaslechl Faithina slova: „Miluj se se mnou.“

Caven zůstal stát po těchto slovech jako přibitý. Celou dobu se obával, že se něco podobného stane. Pečlivě vybíral fotografie, které odevzdával svému klientovi Rossovi Ransomeovi, a o chování jeho ženy a doktora Olivera Cabota mu taky neříkal stoprocentně všechno.

Pozoroval doktora Olivera Cabota, jak se od ní odtáhl. „Faith – já si nemyslím, že je to šťastný nápad. Alespoň ne teď.“

Jsi chlapík. Jen buď silný! naléhal Caven v duchu. Buď silný!

„Jsem nebezpečně blízko tomu, abych se do tebe zamiloval, Faith. Když tě nevidím, musím na tebe pořád myslet. Na tobě je něco velmi zvláštního, co…“ Cabot pokrčil rameny. „Myslím, že mě to pořád nutí…“

„Nutí co?“ pobídla ho Faith.

„Nutí mě to stále po tobě toužit,“ řekl. „Vždycky, když tě nevidím, toužím po chvíli, kdy zase budeme spolu.“

„Ale totéž cítím i já,“ řekla.

Znovu ji objal. „Teď tě z toho musím především dostat. Chci být tvým lékařem. Ale kdybych byl tvým milencem, nemohl bych tě léčit – musím se zbavit veškerých emocí, abych v sobě dokázal vzbudit své léčivé schopnosti. Nejdřív tě z toho musím dostat, a potom…“ Zmlkl a beze slova ji pozoroval.

„A potom?“

„Potom uvidíme, jak budeš chtít naložit se svým životem a manželstvím.“

„A když se ti to nepovede?“

„Povede se to. Společnými silami to dokážeme – já a ty, jako tým. Měla bys mi věřit.“

Usmála se a řekla: „Nezdá se mi, že bych měla příliš navybranou.“

„Ne, nemáš navybranou.“

Jejich obličeje byly těsně u sebe, nos vedle nosu, ústa vedle úst. Oliver Cabot vzal její tváře do svých dlaní. Potom řekl: „Nemluvil jsem úplnou pravdu, když jsem říkal, že jsem nebezpečně blízko tomu, abych se do tebe zamiloval, Faith. Jsem do tebe zamilovaný už dávno. Přál jsem si, aby tomu tak nebylo, ale je to tak.“

Caven prstem zmáčkl tlačítko stop na videu. Normálně měl pocit, že lidé dopouštějící se nevěry si zaslouží patřičnou odplatu. Ale tato žena byla jiná – byla velmi příjemná, sympatická, a on byl pohnut jejím chováním. Nechtěl, aby Ross Ransome, který mu byl od prvního okamžiku silně nesympatický, viděl tyto záběry.

Bože, ženská, jak ses mohla provdat za takovýho všiváka!

Mohl by teď pásek zastavit, převinout dopředu, vymazat a říct Rossovi Ransomeovi, aby mu přidal – anebo mu neříkat vůbec nic. Mohl by mu říct, jako to udělal i předtím, že ti dva spolu opravdu nic nemají.

Čestný člověk by to tak udělal.

Hugh Caven měl malého synka, který se jmenoval Sean, a jeho žena byla ve čtvrtém měsíci těhotenství. Chtěl, aby si ho děti vážily. Přál si, aby až vyrostou, věřily, že je lepším člověkem, než je tomu ve skutečnosti. Před osmi lety pracoval jako kůň ve své první firmě. Dovážel tenkrát z Tchajwanu levná zabezpečovací zařízení do bytů. Jeden velkoobchodník, který mu dlužil spoustu peněz, ho prosil, aby mu počkal s placením a nepřestával mu dodávat zboží. Cavenovi bylo toho muže líto, kdyby po něm chtěl vrátit dluh, zbankrotoval by. Jeho děti by musely opustit soukromou školu a přišel by o dům a o všechno.

O rok později ten muž na mizinu přišel stejně a nechal Cavena s nekrytým dluhem sto dvacet tisíc liber, kvůli kterým byla jeho firma odsouzena k zániku.

Aby tomu předešel, pokusil se Caven o podvod na pojišťovnu a sám si zapálil vlastní sklad. Bohužel byl přistižen svědkem, který ho viděl odcházet od požáru, a u soudu mu prokázali vinu. Strávil dva roky za katrem a během této doby přišel nejen o firmu, ale i o svůj dům. Ztratil úplně všechno kromě své ženy.

Když ho propustili, následovaly tři roky pekla, kdy si vydělával na živobytí nejdřív jako hlídač na parkovišti, potom se mu podařilo zfalšovat údaje o své minulosti a dostal místo u bezpečnostní agentury. Nakonec dostal lukrativnější nabídku od jedné soukromé detektivní společnosti, pro kterou zajišťoval odposlouchávací zařízení. Tam dostal nápad udělat se pro sebe. Teď se mu konečně začalo zase dařit. Měl svou loď, dům, a jeho firma prosperovala.

Když tenkrát zbankrotoval, jeho žena Sandy mu řekla, že je moc měkký a slušný k lidem a to je jeho největší problém. Řekla mu pravdu, kterou už dávno znal, ale stále na ni nehodlal přistoupit. Poradila mu, že musí být tvrdší, spolknout svou pýchu a občas se zachovat jako mrcha, a on jí slíbil, že se polepší.

Najednou mu v hlavě začala znít slova jedné písničky od Boba Dylana. Byla to tahle: Míle a míle jsou cest, které znám…

V tomhle případě mu nezbývalo, než vyslovit nehlasně omluvu oběma aktérům na obrazovce a uvědomit si své priority.

51

„Myslíš, že bych měla přestat brát ty léky od Moliou-Orelan?“

„Měla by sis nejdřív vzpomenout, kdy ti dal tvůj manžel první,“ řekl Oliver Cabot.

„V pátek večer.“

„Dobrá. Když ti je dal poprvé v pátek večer, máš pocit, že zabraly?“

„Ne, určitě ne.“

„Proč ne?“

„Nevím, prostě mám takový pocit. Myslím, že už jsem přestala Rossovi důvěřovat. A navíc – možná ti to bude připadat hloupé – ale na způsobu, jakým mi je podával, bylo něco strašně zvláštního a zrádného. Cítila jsem okamžitě, že s nimi není něco v pořádku.“

„Spousta lékařů se domnívá, že lék může zabrat jedině tehdy, když pacient věří, že mu pomůže.“

„I kdybych tomu věřila, stejně mi zbývá pouze třicetipětiprocentní naděje, mám pravdu?“

„Jenom sedmnáctiapůlprocentní. Padesát procent těchto pilulek je totiž pouhé placebo – což krátí naši naději na úspěch na padesát procent.“

„Mohl bys dát jednu z nich na rozbor? V laboratoři přece dokážou zjistit, jestli to není jen křída nebo cukr?“

„Navíc neznáme dlouhodobou prognózu pro těch zbývajících třicet pět procent. Dost pochybuji o tom, že tito lidé byli zcela vyléčeni – cílem farmaceutického průmyslu je totiž řídit nemoc a mít ji pod kontrolou. Nikoliv ji zcela vyléčit. Potřebuje, aby lidé užívali léky nepřetržitě – to je taky účel, pro který léky vyrábí. Ano, samozřejmě můžu jednu z nich nechat otestovat. Ale mým hlavním cílem je dostat tě z nejhoršího, Faith. Ať už jsou naše vyhlídky tři ku jedné nebo šest ku jedné, pořád to nestojí zanic. My teď nehrajeme o pár bodů v ruletě, my hrajeme o tvůj život. A já bych tě nechtěl ztratit, Faith.“

Slabým vyděšeným hlasem pronesla: „Já tě taky nechci ztratit.“

Ross zíral ve své kanceláři na televizní obrazovku, pravou ruku zaťatou v pěst, s prsty zarytými do dlaně. Ty bastarde – dalo se mu číst z pohybujících se rtů. Ty si tu povídáš o tom, jak hraješ o život mé vlastní ženy – co jí to nabízíš za posraný naděje? Moliou-Orelan má miliónkrát větší cenu než rada felčara, jako jsi ty. Daří se jim zachránit jednoho ze tří, a to můžu dokázat. Máš snad ty nějaké důkazy? Pod jaký vliv se snažíš dostat mou ženu? Jestli jsi byl opravdovým doktorem, vykonávajícím řádnou medicínskou praxi, na téhle pásce mám dostatek materiálu, abych tě nechal vyloučit z našich řad kvůli profesionálnímu selhání.

Zazvonil telefon. Nevšímal si ho. Zazvonil znovu a potom potřetí, naléhavě. Zmáčkl tlačítko s pauzou, chňapl po sluchátku a vyštěkl: „Řekl jsem vám výslovně, že nechci být rušen, Lucindo.“

„Za deset minut budou čtyři,“ řekla sekretářka.

„Já poznám, kolik je ksakru hodin. Otec mi dal první hodinky, když mi bylo sedm.“

„Čekají tu na vás tři pacienti – pan Sirwan už je tu déle než hodinu – a v pět přijdou reportéři z BBC.“

„Z BBC?“

„Dohodl jste se s nimi, že uděláte rozhovor pro Panamu o prsních implantátech.“

„Na kdy je objednaná Lady Reynes-Rayleighová?“

„Na tři hodiny odpoledne.“

„Určitě se ráno najde nějaká časová rezerva.“

„Ne, nenajde.“

„Zablokujte mi tam hodinu.“

„To nejde. Máte úplně plný…“

Mrskl sluchátkem zpátky na telefon a zmáčkl tlačítko play.

Na obrazovce právě Oliver Cabot říkal: „Sedni si, Faith, promluvíme si teď o tom, co podnikneme.“

Ross, jenž měl vnitřnosti sevřené stejným tlakem jako své pěsti, pozoroval Faith, jak si sedá na pohovku. Oliver Cabot zapálil nízkou silnou svíci na kávovém stolku a potom se usadil naproti ní. Faith byla nyní otočena ke kameře zády a Ross viděl pouze vršek a zadní část její hlavy a obličej Cabota.

„Konvenční medicína se většinou zaměřuje na nemoc samotnou. Já se pokusím poznat tvůj individuální imunitní systém a najít způsob, jak ho posílit. Budu u toho využívat hypnózy a dalších stavů transu, což budu kombinovat s farmaky i přírodními prostředky. Více než tisíc let je prokázáno, že vědomí může ovlivnit stav těla, že každý člověk má uvnitř sebe sílu, jak ovlivnit vlastní uzdravení. V Americe žije jeden profesor imunologie, který velmi nedávno prohlásil, že imunitní systém rovná se naše vědomí. V to věřím i já a tuto teorii bych chtěl uplatnit i v tvém případě. Co na to říkáš?“

„Dává to smysl,“ odvětila Faith.

„Začali bychom tím, že bych tě poslal do jedné laboratoře, se kterou spolupracuji, kde by ti udělali sérii vyšetření krve, díky níž bych mohl lépe porozumět tvému imunitnímu systému. Imunitní systém každého člověka je jedinečný a já potřebuju zjistit, na které oblasti se ve tvém případě musíme především soustředit.“

„Mám nějaké úspory. Kolik to bude stát?“

„Okolo tisíce liber.“

Ty mizerný podvodníku, pomyslel si Ross. Panebože! „Jak rychle by mi ta vyšetření mohli udělat?“

„Hned tam půjdu zavolat – možná by ses u nich mohla stavit cestou. Když si vezmeš taxík, nezabere ti to víc než pět minut.“

„Buď tak hodný.“

Rossův telefon začal znovu zvonit a zvonění se opakovala. Uhodil do tlačítka s pauzou. „Co se děje, Lucindo?“

„Na telefonu máte pana Seilera z Credit Shiel banky v Curychu – říká, že s vámi potřebuje nutně mluvit. A pan Sirwan má sjednanou další schůzku – nemůže čekat déle než dalších pět minut.“

„Spojte mi Seilera.“

Za okamžik uslyšel Ross známou lámanou angličtinu ředitele švýcarské banky.

„Dobré odpoledne, pane Ransome. Dostali jsme váš fax a já bych potřeboval pouze vaše laskavé ústní potvrzení. Dnes bychom měli převést ekvivalentní částku ve šterlincích k dvaceti pěti tisícům euro na účet Benina Corporation SA v Puerta Banus. Je to tak v pořádku?“

„Ano, je to v pořádku.“

„Děkuju, pane Ransome.“

Ross zavěsil a se spokojeným úsměvem se zadíval na stopnutý trhavý obraz Olivera Cabota na obrazovce. Záloha pro Ronnieho Milwarda byla na cestě. Půlka teď, půlka po splnění úkolu.

Vypnul televizi a řekl své sekretářce, aby k němu poslala pana Sirwana.

52

Faith sundala jednu dřevěnou kostičku z vršku vratké věže, která se jí zdála být už přespříliš. „Padááááá!“ zakřičel Alec.

Bezmocně pozorovala, jak se řítí všech padesát čtyři kostek již po několikáté na desku kuchyňského stolu – pár se jich skutálelo dolů a s bouchnutím dopadlo na dubovou podlahu, jedna se dokonce dokutálela jen na několik centimetrů od nosu spícího Rasputina, který se ani nepohnul.

Alec se hihňal, zády se opřel o opěradlo židle a prstem ukázal na matku. „To jsi udělala ty! Chachá! Máma je nešikovná!“

Faith se na něj usmála a vší silou se ovládajíc, aby nepropukla v pláč, poklekla a začala sbírat kostičky z podlahy – přitom se snažila najít i ztracenou rovnováhu. Věděla, proč stále prohrává – pro tuhle hru člověk potřebuje jistou ruku a jí se příliš třásla.

Jediná chvíle, kdy se jí přestaly ruce třást, byla včera večer, když se vrátila po testech z Londýna a poprosila Sammy Harrisonovou, aby k ní zašla na skleničku. Když jí Faith řekla o své diagnóze a o Oliverovi, Sammy jí nadšeně vyprávěla o své sestřenici, které před osmi lety našli rakovinu prsu, a ona zašla k alternativnímu lékaři a ten ji rakoviny zbavil.

Když Alec odešel do postele, vypily spolu láhev Chablis a díky alkoholu nabyla takové sebedůvěry, až měla pocit, že se vznáší kdesi na oběžné dráze. Když Sammy odešla domů, veškerá sebedůvěra se změnila v pouhý prach a ona se snesla rychle zpátky na zem.

Ve tři ráno ležela v masivní posteli s nebesy, oči doširoka rozevřené, a v záchvatu klaustrofobického strachu bojovala se strašným nutkáním zvednout telefon a svěřit se matce. Potom ji napadlo, že matka už to možná dávno ví, že jí Ross sdělil tu novinu ještě zateplá a přitom ji varoval: „Faith neříkej ani slovo, jinak to nezvládne.“ A její matka samozřejmě souhlasila s Rossem. Jako vždycky.

Místo toho Faith odešla do Rossovy pracovny a vyhledala si heslo Lendtova choroba na internetu. Bylo tam čtyřicet stránek informací. Mimo jiné v nich byl uveden kontakt na skupinu pomáhající postiženým touto nemocí. Byly tam také detailní informace o vývojových studiích firmy Moliou-Orelan, ale nedozvěděla se nic nového.

Na další stránce našla podrobný popis nemoci napsaný virologem Dr. Morgenem Lendtem, doplněný obrázky velmi podobnými těm, které viděla na Oliverově laptopu. Zbytek stránky se spíš orientoval na popis Lendtovy kariéry a článků, které napsal. Na další stránce byl seznam virových onemocnění, která byla objevena v posledních deseti letech a jejichž vznik měl souvislost především se znečištěním životního prostředí, což byl hlavní viník.

Ji nezajímal viník. Procházela další stránky a hledala jedinou věc. Formu léčby. Výsledky vývoje léčby. Naději pro oběti.

Nic takového nenašla.

„Zahrajem si ještě jednou, mami?“

Právě dohráli pátou hru a ona začala být unavená. Bylo sedm hodin. Nevěděla, co bude dnes večer dělat. V půl osmé dávali v televizi Zítřejší svět. Ten pořad ji vždycky fascinoval. Sledovala ho často společně se svým otcem a v duchu si říkala, jestli otec tajně nedoufal, že v něm jednoho dne uvidí, jak lékaři konečně vyvinuli lék na jeho nemoc. Potom následoval program s vařením na Sky a v devět její nejoblíbenější seriál z nemocničního prostředí ER.

Nebyla si však jistá, zda se dokáže dnešního večera soustředit na televizi.

Oliver Cabot mě z toho dostane.

Musím mu věřit.

A když ne?

Pohlédla na Aleca. Co se stane s tebou? Ross tě bude mít plně ve svých rukou. „Budeme hrát, mami? Ještě jednou, prosím.“

„Do postele,“ řekla.

„Né. Prosím, mami, prosím.“ Pohled na jeho grimasy ji vždycky přesvědčil. Nechala se obměkčit a svolila: „Dobrá, naposledy, ale potom rovnou do postele – platí?“

„Anóóóóó!“

Alec začal házet kostičky zpátky do krabice, aby byly připravené na další hru. Zatímco byl plně zaujatý svou činností, Faith si přikryla oči rukama a v tichosti se snažila modlit. Včera v noci se pokusila odříkat Otčenáš, ale třikrát popletla slova. Celá léta, když byla ještě malá, se dennodenně modlila za svého otce, a jemu bylo každý den o trochu hůř. Jednoho dne, ještě dlouho před jeho smrtí, řekla Bohu, že je jeho chováním velmi zklamaná a že jestli chce, aby se zase začala modlit, musí jí dát znamení tím, že se tatínkův stav zlepší.

Včera v noci, když se cítila nejhůř, se začala znovu modlit.

Rasputin odběhl do haly a začal vzrušeně štěkat. Nejdříve si myslela, že ho Alec něčím vyplašil, ale štěkot neustával. „No tak, co se děje, chlapče?“ zavolala na něj.

V zámku zarachotil klíč, dveře se otevřely a ozval se mužský hlas. „Rasputine, pejsku! No tak, buď hodný!“

Ross?

Snažila se mu celý den dovolat, ale co ksakru dělá doma? Je přece středa. Měl zůstat v Londýně až do pátku.

Vešel do kuchyně, Alec vykřikl radostí a rozeběhl se mu do náruče. „Tati! Tatííí!“

Ross ho zvedl a podržel ho na okamžik ve vzduchu. Ten pohled Faith popudil. Před deseti dny Ross Aleca surově uhodil, a teď se tu s ním klidně objímal a jak se zdálo, Alec na všechno zapomněl.

„Ahoj, ty můj velký kluku! Neviděl jsem tě celý víkend. Tolik se mi po tobě stýskalo. Ty jsi ale vyrostl! Neviděl jsem tě devět dní, a ty jsi vyrostl aspoň o dva centimetry! Ty už nejsi velký chlapec, ty jsi přímo obr!“ Postavil dítě zpátky na zem. Jeho obličej potemněl. „Neměl bys být v posteli? Už bylo sedm!“ Pohlédl rozzlobeně na Faith, která stále seděla za stolem.

„Nečekala jsem tě.“ Okamžitě začala svých slov litovat.

„To vidím. Tak takhle to tu chodí, když nejsem doma. Veškerá disciplína je ta tam.“

„Proč jsi mi nezavolal, Rossi?“

„Je už po sedmé. Jak to, že je ještě vzhůru?“

Faith pohlédla na Aleca. Ze všeho nejvíc nenáviděla, když byl svědkem jejich hádek. Rozhodla se, že tentokrát situaci ustojí. Chladně, ale pevně pronesla: „Hrajeme poslední hru a potom jdeme spát. Začínáš, Alecu.“

„Ne, on půjde spát hned!“ Ross, jehož obličej začal rudnout vzteky, se rozhlížel kolem sebe ve snaze najít něco, kvůli čemu by mohl dát svému rozčilení volný průběh. A nemusel hledat dlouho. „Jak to, že je ve dřezu špinavé nádobí? To je snad ještě od oběda, Faith? Ty tu žiješ jak nějaká cuchta, když nečekáš, že přijedu domů? Náš syn si chodí do postele, kdy se mu zachce, a ty necháváš všude kolem sebe takovýhle nepořádek?“

Faith si Rosse nevšímala a místo toho se otočila k Alecovi. „Pojď, zahrajeme si poslední hru. Začínáš, miláčku.“ Potom pohlédla na Rosse a stejně klidným hlasem matky hovořící se svým synem pronesla: „Proč si neodpočineš ve své pracovně? Přinesu ti tam skleničku whisky.“

Začala přidávat první kostičky na věž a koutkem oka pozorovala Rosse třesoucího se vzteky. „Nechala jsem ti u Lucindy tři vzkazy,“ řekla. „Jeden včera a dva dneska. Dva vzkazy jsem nechala taky u sekretářky Julese Rittermana. Velmi ráda bych se dozvěděla, proč jsi mi neřekl pravdu o tom, jak je to se mnou špatné.“ Pohlédla na Aleca, který se zdánlivě soustředil na hru.

Přesto se zeptal: „Co je s tebou špatné, mami?“

Pohlédla znovu na Rosse. „Chceš mu to říct?“

„Musím poslat několik naléhavých e-mailů,“ řekl Ross s ústy pokřivenými zlobou a odešel.

O čtyřicet minut později zhasnula Faith lampičku u Alecovy postele a zavřela za sebou dveře. Potom odešla dolů do Rossovy studovny a také za sebou zavřela dveře. Ross seděl za svým počítačem, nespouštěl oči z obrazovky a vyťukával něco na klávesnici.

„Proč jsi mi neřekl, že umírám?“ zeptala se. „Proč sis vymýšlel povídačky o nějakých antibiotikách a neřekl jsi mi pravdu o pilulkách, které jsi mi dal?“

Uchopil ampulku ležící na jeho stole a zvednul ji do vzduchu, aby na ni dobře viděla. Jeho hlas už nebyl rozčilený, jenom zraněný. „Ty je neužíváš, Faith. Tuhle ampulku jsi měla v kabelce a já jsem si je právě spočítal. Nevzala sis je včera při obědě ani při večeři, a dneska jsi také žádnou neměla.“

„Jaké máš právo hrabat se mi v mé kabelce?“

„A jaké ty máš právo neužívat tyhle léky?“

„Já mám plné právo rozhodovat se svobodně o tom, jestli je budu užívat, nebo ne.“

„Nemáš pravdu. Ty jsi moje žena a Alecova matka a máš povinnosti vůči nám oběma – zvláště vůči němu. Tvou hlavní povinností je zůstat naživu, Faith. Nemůžeš přivést na svět dítě, a potom ho úmyslně opustit.“

„Proč jsi mi lhal?“

Prudce vstal s rukama podél těla a pěstmi zaťatými. „Ty čubko. Za dvanáct let jsem tě ani jednou nepodvedl, děvko jedna. Ani jednou.“

Rozešel se přímo k ní a ona o krok ucouvla, jistá si tím, že ji uhodí.

Jenže místo toho mu začaly stékat po tvářích slzy. Já tě miluju, Faith. Nemůžu se smířit s představou, že tě ztratím, neunesu myšlenku, že bys mohla zemřít. Chtěl jsem vždycky pro tebe jen to nejlepší, a proto jsem ti neřekl pravdu. „Můžeš to pochopit?“

Objal ji a svůj vlhký obličej přitiskl na její tvář. „Chci, abys užívala ty pilulky, protože jsou tou největší nadějí, kterou máš. Nechci, aby ses nechala oklamat…“ Na okamžik zaváhal, ale vzápětí pokračoval. Nesmí se dozvědět, že ji nechává sledovat Hughem Cavenem, nesmí nic prozradit. „Nechci, aby ses nechala oklamat představou, že se s tím můžeš vyrovnat vlastními silami a nebudeš nic dělat pro svou záchranu.“ Dál pokračoval ve hře. „Jak ses to dozvěděla? To ti řekl Jules Ritterman?“

Cítila, jak se k ní tiskne, a přes veškerý hněv a nenávist jí ho bylo líto. Je to zlomený člověk – zlomený už od svého dětství, o kterém dokáže jen stěží mluvit. Poškozený svými ambicemi, poškozený svou povahou, kvůli které nedokáže ovládat své emoce a nálady.

Jeho matka zemřela, když byl ještě malý, a jeho tyranský otec zemřel na infarkt, když mu bylo necelých dvacet.

„Zašla jsem se poradit ještě někam jinam,“ pronesla jemně.

Tisknoucí se k ní stále víc, pronesl: „Faith, lásko moje, Faith. Možná jsem měl v poslední době určité výkyvy nálady, ale pořád tě miluju. My nad tou hroznou věcí zvítězíme. Už jsem mluvil s každým, kdo by ti mohl nějak pomoci. Seženu ti tu nejlepší lékařskou péči na celém světě.“

„Jak to, že jsi přijel domů?“ zeptala se.

„Odřekl jsem rozhovor pro BBC, protože jsem chtěl být s tebou. Udělám pro tebe všechno na světě, lásko moje.“

Všechno, pomyslela si, hrome jedné jediné věci, kterou bych doopravdy chtěla.

53

V půl dvanácté následujícího dne Ross minul řadu zaparkovaných motocyklů a vešel do dveří moderní, poměrně fádní budovy v ulici sousedící s Wigmore Street. Malý nápis na dveřích hlásal: WIGMORSKÁ LABORATOŘ.

Ve stísněném prostoru čekárny postávali tři motocykloví kurýři. Ross se protáhl kolem nich k pultu a vesele se pozdravil s recepční. Žena, které mohlo být tak ke třiceti, prostší, ale náležitě upovídaná, seděla za dvěma komínky vycpaných obálek a švitořila s nějakým cyklistou. Ross se vždycky divil, jak je možné, že se tu nikdy nic neztratí. Spolupracoval s touto laboratoří už víc než deset let a všechno vždycky fungovalo bez nejmenších potíží.

Otočila se k Rossovi. „Dobré ráno, je to pan Ransome, nebo se mýlím? Pořád čekám, až konečně vyhlásíte den plastických úprav zadarmo.“

„Ale vy žádné úpravy nepotřebujete, vypadáte báječně,“ namítl Ross.

„Na lichotky si vás člověk užije! Za kým jste přišel?“

„Za Dr. Gilliattovou.“

„Hned vás ohlásím. Mohl byste se mi tu podepsat, prosím?“

„Samozřejmě.“

Vešel další kurýr a v náručí měl veliký balík. Ross se podíval na seznam návštěvníků, vytáhl pero a zatímco se recepční věnovala podepisování doručenky, zasunul pero zpátky do kapsy, aniž by cokoliv napsal. Čím méně stop, tím lépe.

Ozvalo se vyzvánění telefonu. Než recepční zvedla sluchátko, naklonila se dopředu a řekla: „Můžete jít dovnitř, pane Ransome, třetí patro.“

Ross vyběhl po schodech a přišel na malé odpočívadlo. Na dveřích před sebou měl nápis TRASA/3. Vešel dovnitř a byl srdečně přivítán vedoucí patoložkou v laboratoři. Susan Gilliattová byla krásná žena ve věku kolem pětačtyřiceti, přitažlivá dokonce i v bílém laboratorním plášti a s blonďatými vlasy staženými dozadu. Už mnohokrát si Ross pomyslel, že je jí velká škoda tady mezi bakteriemi, viry a dalšími nízkými formami života, se kterými se rozhodla trávit své pracovní dny.

Následoval ji temnou laboratoří ve tvaru do L, kolem dlouhých bílých pracovních desek, přecpaných rozmanitými pomůckami – inkubátory, gelovými roztoky a přístroji pro analýzu DNA, mikroskopy s pomocnými motorky, počítačovými kabely, nádobkami, sklenicemi, testovacími trubičkami, nádobami na odpadky, krabicemi se sterilními rouškami, ochrannými brýlemi, stínítky na oči, tabulkami s nápisy jako například NEBEZPEČNÝ BIOLOGICKÝ ODPAD!, brožurkami s bezpečnostními pokyny a s všudypřítomným nakyslým zápachem, který by člověka nenechal ani na okamžik na pochybách, že se ocitl právě v patologické laboratoři, i kdyby ho sem přivedli se zavázanýma očima.

V místnosti pracovalo zhruba deset lidí, všichni oblečení do bílých plášťů, většinou to byli mladí lidé, kterým mohlo být tak nanejvýš dvacet až třicet let. Někteří vzhlédli, když je míjeli, a kývli hlavou na pozdrav. Zastavili za zhruba třicetiletým mladíkem s ohonem na zádech, který soustředěně svíral v ruce navlečené v gumové rukavici pipetu a snažil se z ní právě uvolnit jedinou kapku roztoku do jedné z celé řady Petriho misek.

„Niall pracuje na našem případě. Poslední dobou tu je každý den do jedné v noci.“

Mladý muž otočil na letmý okamžik hlavu. Ross uviděl jeho krví podlité oči skrývající se za brýlemi s drátěnými obroučkami, vousy ve Stalinově stylu a obličej propadlý vyčerpáním. „Něco nového?“ zeptal se Susan Gilliattové.

„Už jsme určili hlavní kmen viru – je obsažen ve všech miskách.“ Kývla směrem na zhruba dvě desítky přikrytých misek položených vedle laboratorního technika. Každá miska obsahovala krevní kulturu zamořenou prudce jedovatými bakteriemi, která byla odebrána po operaci v Harley-Devonshirské nemocnici pacientce, jež vzápětí zemřela.

„A nereaguje to na žádné protilátky?“

„Zatím ne,“ pronesla ponuře. „Doufejme, že se jedná pouze o izolovaný případ.“

„Nemáte tušení, jak se může tato bakterie přenášet?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „To zjistíme, až ji lépe poznáme. Ta žena, která zemřela, byla jen týden před zákrokem v Indii. Odtamtud si zřejmě infekci přivezla.“

Ross věděl, že žena, která byla přijata na vyjmutí benigního nádoru v děložní stěně, byla jinak v očividně dobrém zdravotním stavu. Dva dny po operaci, kterou dělal jeden z nejlepších gynekologů v zemi, se u ní rozvinula septikémie a o čtyři dny později zemřela. Nemocnice měla samozřejmě vážný zájem na tom, aby vyvrátila možnost, že k nákaze došlo v jejich zařízení, a bylo vyvinuto maximální úsilí, aby se určilo, o jaký kmen bakterie jde.

Niall utěsnil misku, na které právě pracoval, zvedl se ze židle a odešel na druhou stranu laboratoře. V ten okamžik začal pípat Dr. Gilliattové pager.

Omluvila se a spěchala k telefonu, umístěnému na zdi několik metrů odtud.

Ross se ohlédl za technikem, který kráčel opačným směrem. Rozhlédl se po zdech a po stropu, zda někde není umístěna kamera průmyslové televize, ale nic nenašel. Susan Gilliattová stále hovořila do telefonu.

Snažil se zachovat maximální klid a znovu se rozhlédl opatrně kolem sebe. Nikdo nebyl na dohled, kromě Susan Gilliattové otočené zády. Natáhnul ruku a několik misek přisunul blíž k sobě.

Když se technik vrátil, nevšiml si ničeho podezřelého.

54

V Harley-Devonshirské nemocnici byla dvě patra s operačními sály. Ve třetím patře byla řada menších sálů na drobnější operace a na čtvrtém byly větší sály. Původně se nemocnice specializovala na kosmetickou a opravnou chirurgii, ale pojišťovací společnost, která ji vlastnila, investovala do vybudování nejmoderněji vybavené jednotky v Londýně a ve druhém patře budovy pracovalo v současné době lukrativní chirurgické oddělení, jehož klientelu tvořili zejména bohatí pacienti ze Středního východu spolu se stále sílícím proudem nových peněz z Ruska.

Podobně jako ve všech operačních sálech na čtvrtém patře měl sál 4-2 zdi s bledě modrými obklady, na zemi terakotové dlaždice a zapuštěný sterilní prostor pro mytí rukou před operací. Aby vybavení odpovídalo cenám, které se zde za provedené úkony vybíraly, muselo být co nejmodernější. I interní sterilizační systém odpovídající normám NASA byl na té nejvyšší úrovni. Jediný způsob, jak by se sem mohl dostat jakýkoliv virus, byl prostřednictvím lidí.

Právě teď sem pronikala celá skupina nepřátelských organismů, které byly příliš maličké, než aby je mohl někdo zpozorovat pouhým okem. Vklouzly do sálu uvnitř zašroubované plastikové misky ukryté hluboko v pravé kapse Rossových operačních kalhot.

Bylo za deset minut půl třetí. Mezi polednem a dvěma hodinami Ross vykonal pět drobných operací pod lokálním umrtvením v malých sálech připojených k jeho kanceláři, které sloužily současně jako vyšetřovny i operační sály. Ve tři hodiny ho čeká operace v sále 4-2.

Zatím tu bylo pusto. Jestli bude mít štěstí, má ještě deset volných minut, nepředpokládal však, že by potřeboval tolik času. V bílých botách přešel místnost až do sterilního prostoru s umyvadlem, kde byl mimo dohled, kdyby snad někoho napadlo nakukovat do sálu skleněnými kruhovými otvory ve dveřích.

Ačkoliv si to všechno předem důkladně promyslel, teď, když došlo na lámání chleba, zmocnil se ho nepříjemný pocit, že by mohl být prozrazen. Ze sterilní nádoby vytáhl operační rukavice a natáhl si je na ruce. Potom vytáhl z kapsy Petriho misku, soustředěně ji držel ve vodorovné poloze, zhluboka se nadechl a odšrouboval víčko, které odložil opatrně do umyvadla.

Stále se zadrženým dechem namočil prsty pravé ruky do kultury v misce, potom si klekl a potřel tekutinou místo, které si předem vybral – veliký nýt na pravé spodní straně výlevky.

Potom se postavil, znovu se rozhlédl kolem sebe, zašrouboval pevně víčko Petriho misky a odhodil ji do nádoby s odpadky určenými ke spálení. Ruce v rukavicích si omyl ve sterilizačním gelu, rukavice stáhl a odhodil je také mezi odpadky.

Vzápětí vyšel ven ze sálu a nenuceným krokem se odebral do malé odpočívárny, kde si dal šálek kávy.

Ve tři hodiny a dvě minuty byla Lady Geraldine Reynes-Rayleighová napojená na kapačku a s dýchací trubicí v krku přivezena na sál a vyzvednuta na ocelový operační stůl. Zatímco ji Tommy Pearman spolu se svým asistentem pečlivě monitorovali, tým začal s její přípravou na operaci.

Ross stál u umyvadla a dlouze si omýval ruce i předloktí a nehty si důkladně čistil kartáčkem. Chtěl, aby si všichni zapamatovali jeho pečlivou přípravu. Pro jistotu ještě řekl: „Ten nový gel je ale mizerný. Páchne tím nejlacinějším parfémem. Nemůžeme dostat něco příjemnějšího? Proboha, tady je operační sál, a ne bordel!“

Jane Odinová, sálová sestra, pronesla: „Tyhle věci se objednávají centrálně.“

„A někdo z toho dostává slušnou provizi.“ Ross podržel ruce před sebou, aby mu na ně mohla navléknout rukavice. „To je ten hlavní problém. Za vším jsou úplatky.“

„Kdyby je chtěli dávat mně, tak by mi to vůbec nevadilo,“ poznamenala sestra.

„Myslím, že k této operaci si dáme Beethovenovu Pátou, Jane.“

Usmála se jeho výběru. „Musím se mrknout, jestli ji tu máme.“

„Sám jsem ji přinesl,“ řekl Ross. Kývl směrem k pacientce osvětlené rozzářenou operační lampou. „Nezaslouží si nic lepšího. Jak ona na nás, tak my na ni.“

„Na každý pád to není moc příjemná paní,“ pronesla sálová sestra, zatímco mu navlékala druhou rukavici.

Každý v místnosti se soustředil na pacientku. Ross si upevnil roušku, potom nepozorovaně vklouzl zpátky do hygienické místnosti, poklekl a levou rukou zašátral pod výlevku do míst, kam před půl hodinou nanesl nebezpečnou kulturu.

Za okamžik se ležérním krokem přesunul zpátky k operačnímu stolu. Jediné, co bylo viditelné z Lady Reynes-Rayleighové, byl její nos mezi záhyby zelené látky.

Pohlédl na ni a ucítil nával vzteku. Děvko, pod tou látkou vypadáš konečně přiměřeni ke svému veku, ležíš tu bezvládně na zádech, všechno svalstvo máš díky uspávacímu prostředku ochablé a zemská tíže vykonává své. Nejradši bych si tě teď vyfotil a tvou fotografii poslal do nějakého bulváru. Co myslíš, že by napsali o naší krásce? Něco ti řeknu, s touhle podobou by ses nikdy na vrchol společenského žebříčku nevyšplhala.

Od té doby, co si stěžovala na jeho výkon na svém nose, se Lady Reynes-Rayleighová rozhodla, že není spokojena ani s jeho prací na lícních kostech. Toužila vypadat jako někdo, jehož podobu si vysnila ve svých představách – jako někdo, kým nikdy nemohla být. Ross dobře věděl, že ve skutečnosti touží po tom, aby vypadala, jako by jí bylo teprve dvaadvacet.

Tobě je padesát dva, ty děvko. Rozřezal jsem tě a sešil tak, že vypadáš na čtyřicet dva, ale lepší už to nikdy nebude. Kdybys měla alespoň trochu slušného vychování, promluvil bych si s tebou a řekl bych ti, abys byla vděčná za všechno, čím ti Bůh požehnal, a přestala žádat nemožné.

Jenže ty taková nejsi.

Odborný asistent si začal s Tommym Pearmanem povídat o autě, které si zamýšlel koupit. Jane Odinová zatím našla CD a zapnula přehrávač. Zatímco z reproduktorů zazněly první tóny Beethoveny Páté, Ross stál nehybně, levou ruku držel připaženou s dlaní otočenou dovnitř, blízko svého pláště, ale dával si dobrý pozor, aby se ničeho nedotkl a nenechal na sobě žádnou podezřelou stopu.

Zvedl pravou ruku a začal dirigovat imaginární orchestr. Potom nahlas pronesl: „Každý samozřejmě ví, že Beethovenova Pátá je symbolem vítězství. Zahajovací tóny odpovídají písmenu V v Morseově abecedě.“

Rozhlédl se kolem sebe po záplavě modrých očí nad chirurgickými rouškami a řekl: „Neříkejte mi, že dneska operuji se samými Filištíny! Ta hudba je velmi přiléhavá, protože dnes chceme konečně zvítězit nad nosem a tvářemi Lady Geraldine Reynes-Rayleighové!“

Naklonil se dopředu a na okamžik se zahleděl na pacientčin nos. Potom prohlásil: „Dnes začneme plastickou operací nosu. Konečně celý problém uzavřeme – myslím, že dnes se nám to povede.“

Musel udělat další rozhodnutí, zda nos otevřít, anebo pracovat uvnitř naslepo. Pro jeho účely se hodila spíše úprava naslepo.

„Nosní spekulum, prosím,“ řekl.

Zasunul čepel zrcadla do levé nozdry a zmáčknul držátko, až se nozdra doširoka rozevřela. Ponechal ji na místě a prohlásil: „Budu provádět osteotomii.“

Sálová sestra mu podala dláto. Vzal ho do pravé ruky a předstíral, že s ním není spokojený. Na okamžik se díval na jeho čepel, kterou vzápětí sevřel prsty levé ruky, dávaje si dobrý pozor, aby neporušil rukavici.

„Chtěl byste jiné?“ zeptala se sálová sestra.

„Ne, to bude v pořádku.“

Se zvláštním pocitem zatlačil na špinavé dláto, dokud neucítil, že se špičkou dostal až k dírkované ploténce čichové kosti, která oddělovala dutinu nosní od lebky a jejímiž otvory procházely čichové nervy.

Nikdo v sále nemohl mít ani tušení o tom, co dělá. Protlačil špičku do jedné z malých dutinek a potom pokračoval nenápadně v tlaku, až ucítil kost a špička dláta se zaryla do samotné lebky.

Potom dláto vytáhl a ke své spokojenosti zjistil, že na jeho špičce zůstalo malé množství krve. Krvácení z nosu zamaskuje prosakování mozkomíšního moku z rány.

Bylo víc než jasné, že se konečně trefil do černého.

Pod rouškou se jeho rty pohnuly, jak si pro sebe notoval tóny té nádherné hudby. Cítil, jak mu krví proudí adrenalin.

Potom začal s úpravou jejího nosu. Povedl se mu skvělý výkon, měl inspiraci a všechno se mu dařilo. Usmíval se na ostatní personál.

Bude vypadat naprosto senzačně!

55

„Problém je, že o té pasece se píše ve všech průvodcích.“

„O tu nepřijdeme – mluvím jen o tom, že by se stezka posunula zhruba o padesát metrů stranou.“

„Nesmíš ale zapomenout, že jsou tam stromy starší než dvě stě padesát let.“

Nastala odmlka. Potom Donald Fogarty, místní architekt v důchodu, se kterým byla podle Faithina názoru alespoň řeč jako s málokterým členem výboru, pronesl: „Ano, to si uvědomujeme – ale my mluvíme o přesunutí stezky, nikoliv o přesunutí stromů. Co tím chceš říct?“

Bylo to čtvrté zasedání výboru. Faith seděla u úzkého dubového stolu v přestavěné stodole Ruth Harmanové, poslouchala jen napůl a jejím hlavním přínosem dnes bylo, že se vůbec dostavila.

Do diskuse se vložil další hlas. „Gary Taylor je tak hodný, že se nabídl darovat deset akrů lesnatého terénu ze své farmy obci výměnou za náš souhlas, že u západní hranice jeho pozemku posuneme stezku o padesát metrů dál, aby tak vznikl přesně dvě stě metrů široký pás, který prochází kolem jeho domu. Nevidím, jak by s tím mohlo souviset stáří stromů.“

„Je ovšem pravda, že stezka tam vedla ještě mnohem dřív, než vznikla na tomto místě nějaká farma.“

Tohle přece nemám zapotřebí, pomyslela si Faith. Opravdu nemám. Nechci strávit možná poslední rok svého života hádáním se o stezkách. A obchvatech kolem města. A zachráněných střechách kostelů.

Lžičkou zamíchala svou kávu.

„Co ty si o tom myslíš, Faith?“ zeptal se další hlas.

„Gary Taylor je velmi laskavý a slušný muž,“ pronesla. „Nevidím důvod, proč by se měl vyrovnávat s nějakou hordou obejdů, kteří mu budou proudit před hlavním vchodem do domu. Historický důvod stezky byl, aby se lidi dostali z jednoho místa na druhé – všechny ostatní důvody byly vedlejší. To, co navrhuje Gary, nebrání nikomu, aby využil stezky podle jejího původního účelu. Řekněte turistům, ať chodí jinudy.“

Teď se cítila trochu líp. S uspokojením se rozhlédla po překvapených tvářích kolem sebe a potom si znovu zamíchala kávu.

Po schůzi Faith nasedla do auta a po několika minutách jízdy zastavila u benzinového čerpadla, nezajela však k pumpě, ale zůstala v obslužném prostoru a zapnula mobilní telefon. Byla téměř jedna hodina. V sobotu večer pořádají doma malý večírek. Přijde deset lidí – čtyři doktoři, včetně nepříjemného doktora Julese Rittermana, pro dodání větší vážnosti byl pozván policejní ředitel Sussexu a jeden soudce z nejvyššího soudu. Musí udělat velký nákup a v půl čtvrté vyzvednout Aleca se čtyřmi kamarády.

Tři zapípnutí jí hlásily, že má novou zprávu. Byla od Olivera.

„Ahoj, Faith, jak se máš? Nejpozději odpoledne bych měl mít zpátky všechny výsledky testů. Mohli bychom se vidět v pondělí, anebo přes víkend, kdyby to šlo, ale předpokládám, že se ti nepodaří uvolnit se. Zavolej mi do kanceláře. Dal jsem své sekretářce pokyn, aby tě ihned přepojila.“

Přehrála si jeho vzkaz ještě jednou, jenom aby se mohla znovu zaposlouchat do barvy jeho hlasu. Potom si ho přehrála potřetí a nakonec ho uložila. Chtěla vědět, že má jeho hlas nahraný, pro dobrý pocit, že kdykoliv může vytočit svou hlasovou schránku a slyšet ho mluvit.

Chovám se jak nějaká praštěná sedmnáctka.

Touha po Oliverovi byla silná, trvalá a naprosto ovládala celé její vědomí. Oliver Cabot. Její tajemství.

Není Oliver jen pouhou iluzí? Nemá Ross náhodou pravdu? Co když je to doopravdy podvodník?

V žádném případě.

Včera ležela skoro celou noc vzhůru, přemýšlela a v duchu si představovala, jaký by s ním mohla mít život, úplně odlišný od toho, který prožívá teď. Vzdálený měšťáckým předsudkům, jejich společné zájmy by byly mnohem širší a mohli by si o nich povídat způsobem, jakým si s Rossem nikdy nepovídala. Vzpomínala na rozhovory s Oliverem při jejich letmých setkáních, o životě, náboženství, filozofii, literatuře a cestování.

Cítila, že nějakým způsobem – nevěděla přesně jak, ale nějakým způsobem – jí Oliver může pomoci. Na rozdíl od pilulek, které měla v tubě ve své kabelce.

Byla jedna hodina. Právě by si měla dvě vzít. Oliver jí nezakázal, aby je užívala, ale ani jí je nedoporučil. Vytáhla z kabelky text, který jí věnoval. Řekl, že byl napsán v roce 1887 a že by si ho měla přečíst třikrát za den, buď s pilulkami, anebo místo nich. Poslušně si ho přečetla. Říkal také, že něčemu takovému rozumí jen pár lékařů, a ještě míň by bylo ochotno věnovat mu jakoukoliv pozornost.

* * *

Moudrý lékař, který dělá prognózu, se nesmí omezit pouze na nebezpečnost a nakažlivost určitého mikroorganismu anebo na povahu jeho abnormálního růstu; moudrý lékař musí zejména pozorně zhodnotit vůli pacienta k životu a schopnost přivést k činnosti všechny zdroje duše, které mohou být převedeny na užitečné a prospěšné biochemické změny.

Vytáhla z kabelky tubu s nápisem Moliou-Orelan a vyndala z ní dvě pilulky. Potom s pilulkami v ruce vystoupila z auta a vhodila je do koše na odpadky. Pocítila úlevu.

56

Tři hodiny a osmnáct minut od začátku operace přesunuli Lady Reynes-Rayleighovou zpátky na vozík. Její tváře, nos, čelisti i čelo byly upraveny podle jejích pokynů a teď byly pokryly drobnými rankami sešitými úhlednými stehy. Jedna z předností Rosse, kvůli které byl především obdivován, byla kvalita šití. Jen málokterý chirurg by dokázal něco podobného.

Přesto byla v důsledku ran a provedených zákroků úplně bledá a podobala se tak trochu malbám Andyho Warhola v jeho nejdivočejším období.

Ani ne pět minut poté, co ji odvezli na pokoj intenzívní postoperační péče, začala nabývat vědomí. Po dalších pěti minutách jí odstranili z krku dýchací trubici. Tommy Pearman u ní ještě chvíli zůstal, kontroloval její tep a hladinu kyslíku v krvi, dokud si nebyl jistý, že je mimo nebezpečí. Teprve potom odkráčel do šatny za Rossem.

Zatímco si Ross sundával plášť a navlékal košili, Pearman mu řekl: „Musím ti dát ještě nějaké materiály, které jsem ti vytiskl z internetu o Lendtově chorobě.“

„Přišel jsi na něco nového?“

„Ne tak docela. Merck informoval, že mají nějaké povzbudivé výsledky testů, které dělají na krysách, ale mně to nepřipadalo tak světoborné – mají před sebou minimálně dva roky práce, než to budou moct začít zkoušet na lidech.“

„A něco nového v Moliou?“

„Ne.“ Pearman si popleskal na břicho, jako by tlakem své ruky mohl zmenšit jeho objem. „Už s tím budu muset vážně začít něco dělat.“

„Přinejmenším bys měl začít běhat maratón.“

„Na to mám moc krátké nohy.“

„Možná bys sehnal nějaké speciální závody pro obézní trpaslíky, jako jsi ty.“

Pearman si navlékl košili a začal si zavazovat kravatu. „Vlastně tam bylo něco nového o studiích v Moliou-Orelan,“ pronesl. „Mohlo by to být docela důležité. Zjistili, že nemoc se začíná rozšiřovat v docela rozsáhlém měřítku, a tak doufají, že se jim podaří urychlit zavedení léku do distribuce.“

„Takže s ním jsou spokojeni,“ poznamenal Ross.

„Úspěšnost je pořád jenom třicet pět procent.“ Pearman pokrčil rameny.

Ross se opřel jednou nohou o lavičku a zavazoval si tkaničky na černých polobotkách. „Řekni mi ještě, ty používáš docela často ketamin, viď?“

„Už léta ho používám při různých příležitostech – je velmi účinný u pacientů s popáleninami, zvlášť když se jim musí často měnit obvazy, což bývá dost bolestivé. Proč se ptáš?“

„Myslím, že je příbuzný s LSD.“

„Jo, je mu dost blízký.“

„Používáš ho i v kombinaci s jinými léky?“

„Ne, je to samostatné anestetikum, nikoliv sedativum. Obvykle ho podávám nitrožilně, když je to na krátkou dobu – tak kolem deseti minut.“

„Jak se po něm pacient cítí?“

Překvapený jeho zájmem, Pearman pokračoval: „Často má halucinace, je delirický a vyděšený. Jednou z nevýhod tohoto léku je, že ačkoliv působí jen krátkou dobu, jeho vedlejší účinky se mohou opakovat i čtyřicet osm hodin po aplikaci, někdy i déle. Lékaři ho občas používají u lidí po autonehodě – tlumí bolest a stahuje tepny, takže se jim sníží ztráta krve. Jenže zároveň vyvolává strašlivé halucinace a někteří pacienti dokonce zažívají pocit, že se dostanou mimo svou tělesnou schránku.“

„A jaké má účinky z hlediska biochemie?“

Pearman si před zrcadlem upravil několik splihlých pramenů prošedivělých vlasů. „Určitým způsobem stimuluje činnost mozku v oblasti center nálady. Zesiluje přítok krve do mozku a elektrickými výboji ovlivňuje všechno kolem sebe. Zvyšuje se krevní tlak, ale uchovává svalový tonus a stabilizuje dýchání. Pacienti občas hlasitě mumlají a objevují se u nich příznaky nystagmu.“

„Může se podávat i orálně?“

„Ano, ale příliš bych to nedoporučoval. Poločas rozpadu se tím značně prodlužuje.“

„Jak značně?“

„Trvá to přinejmenším hodinu a půl, možná i déle.“

„Má pilulka ketaminu nějakou chuť?“ Pearman se na něj udiveně pohlédl. „Ne, myslím, že nemá.“

„Je kyselá?“

„Ne, je neutrální. Můžu se podívat do nějaké farmaceutické encyklopedie – jestli chceš, naskenuju ti nějaké detaily a pošlu ti je e-mailem.“

„To bych byl rád,“ řekl Ross. „Díky.“

I když Pearman odešel, Ross nadále zůstával v šatně a kontroloval si zprávy na svém mobilním telefonu. Potom v prázdné místnosti přistoupil k oknu a pozoroval ulici pod sebou, dokud neuviděl anesteziologův postarší bristol, jak se vynořil z podzemního parkoviště a odjíždí směrem k Devonshire Place.

Ihned poté se Ross odebral k Pearmanovu lékařskému pokoji, který při své lajdácké povaze většinou nezamykal, a vešel dovnitř. Ve třetí skříňce, kterou zkusil, našel, co hledal – celý regál přecpaný ampulkami ketaminu.

Jednu z nich sebral a vstrčil si ji do kapsy u saka.

57

Pavouk seděl ve svém obvyklém podniku v Park Lane, dával si jako vždy havajský rum a kouřil lehké marlboro. Měl rád tohle místo s plyšovými potahy na sedadlech, exotickou vůní a vybranou klientelou. Mělo to tu svůj styl a úroveň. Navíc tu bylo vždycky šero, ať už byl den, anebo noc. A to měl na tomhle podniku ze všeho nejraději.

Ačkoliv patřilo tohle místo mezi jeho nejoblíbenější, dával si dobrý pozor, aby sem nechodil příliš často. Nikdy nechtěl, aby ho v restauracích a hospodách číšníci poznávali. Nepřál si za sebou nechávat žádné stopy.

Seděl v tichosti a dokonale splýval s prostředím místní společnosti, sestávající především z různých obchodníků s laptopy, databankami a mobilními telefony, kteří se sem přišli v klidu občerstvit. Tento podnik měl dva obrovské klady – byl zastrčený a byla v něm mnohem větší tma než v kterémkoliv jiném. Diskrétní místo, kde si každý hleděl svého.

Pavouka život už dávno naučil, že pokud chce, aby si ho okolí vážilo, musí pracovat mnohem víc než ostatní. Když má člověk špatně sešitý zaječí pysk, necelých sto šedesát centimetrů a neduživou postavu, ve škole schytá spoustu svinstva od starších kluků.

Musí se umět pořádně prát, aby dokázal zahnat i ty největší syčáky na útěk. Ale tím si moc přátel nezíská. Musí v sobě najít ještě jiné schopnosti, kvůli kterým by ho lidé obdivovali. A to se Pavoukovi povedlo.

Ještě mu nebylo ani deset, když zjistil, že má talent na lezení a že se vůbec nebojí výšek. Dokázal vyšplhat téměř na cokoliv. To na lidi velmi působilo. Dokonce to působilo i na některé dívky, které na jedné straně jeho pysk odpuzoval, na druhé je přitahoval svou zvláštností. Začal s jednoduchými cíli – stožáry jeřábů, zdi Buckinghamského paláce, lvi na Trafalgarském náměstí, památník Alberta, Marble Arch. Postupně si vybíral stále těžší a těžší překážky. Všechno, kde byla nějaká štěrbina, puklina, kam by se vešly prsty, anebo výčnělek pro ruku či nohu, dokázal zdolat. Zjistil, že tím, že vyleze na jakoukoliv budovu, může vydělávat docela slušné peníze na sázkách – jeho jedinými pomůckami byly holé ruce a boty s gumovou podrážkou. A tak se mu začalo říkat Pavouk.

Než mu bylo patnáct, podařilo se mu dobýt Alexandřin palác, elektrárnu Battersea, mrakodrap Centre Point a katedrálu sv. Pavla.

Když byl trochu starší, našel ještě lepší způsob, jak získat respekt – od slézání věcí přešel k dělání věcí. Bral práce, kterým se ostatní vyhýbali. Plněním takových zakázek dokázal vydělat spoustu peněz. A našel i přátele. Přátele, kteří zůstávali a dobře platili.

Pavouk měl dobrou náladu. V tomhle podniku ji měl vždycky. Cítil se tu být jako někdo. Opíral se o plyšové sedadlo, popíjel exotický nápoj, kouřil cigaretu, kterou předtím vyndal ze stříbrného pouzdra úplně stejným způsobem jako hrdina jeho dětských let – Sean Connery. Byl uvolněný, rozhlížel se brýlemi s jemným kouřovým nádechem, rty maskované úzkým knírem, který si již mnoho let pěstoval a který si poprvé vytvaroval podle Charlese Bronsona.

Objednal si ještě jednou totéž.

Zatímco čekal, vytáhl telefon, zapnul ho a zkontroloval svou e-mailovou schránku. Nic nového, ale teď mu to bylo jedno. V tajné složce měl uloženou zprávu, která ho na chvíli zaměstná a na pořádnou dobu finančně zajistí.

Byla od jeho dobrého přítele, Ronnieho Milwarda.

Strejda Ronnie.

Ronnie žil většinu času na lodi ve Španělsku. Určité právní překážky mu bránily v návratu zpátky do Anglie. Byl jedním z mála lidí, kteří se k němu, když byl ještě dítě, chovali slušně. Nikdy si nebyl jistý, proč – jestli snad proto, že se ten starý gauner cítil provinile, protože jeho otce kvůli němu chytli při ozbrojeném vloupání a zašili ho na dvacet let, anebo proto, že měl poměr s jeho matkou v době, kdy jeho otec seděl za katrem. Ať už to bylo, jak chtělo, dnes to byla historie a Pavoukovi rodiče byli mrtví. Ale strejda Ronnie se o něj vždycky staral, a tak se on na oplátku staral o strejdovy obchodní zájmy v Anglii.

Většinou pro něj vybíral nedobytné dluhy a dohlížel na to, aby peníze z Ronnieho obchodů s drogami končily na těch správných zahraničních účtech. Občas se ale postaral i o jiné záležitosti. Jednou musel zastřelit nějakého chlápka. Jediná kulka přímo do hlavy, když vycházel z restaurace. Čistá práce. Potom střelil jiného chlápka do varlat, protože vopíchal jednu z Ronnieho holek.

Na shánění zbraní měl spoustu důvěrných zdrojů. Byly to čisté zbraně, vždycky dovezené a nikdy předtím nepoužité v Anglii. Dneska večer se setká s mužem, který už mu párkrát v minulosti posloužil. Tentokrát mu má přinést pistoli značky Heckler a Koch P9, ráže 9 mm, kterou někdo ukradl před pěti lety přímo z auta německé policie.

Pavouk mu zaplatí dva tisíce liber, což je čtyřikrát víc než běžná cena za zbraň této kvality v Londýně. Ale vzhledem k tomu, že původ zbraně byl stoprocentně jistý, to bylo ještě dvakrát levnější než normálně. Použije ji pouze jednou, a potom ji zahodí do moře osm kilometrů od břehu. Pavoukovi bylo třicet devět a ve svém oboru už pracoval devět let. Policie zatím nenašla ani jednu zbraň, ze které střílel.

Ještě jednou otevřel vzkaz od Ronnieho Milwarda a podíval se na miniaturní, ale čistý a ostrý obrázek na přídavném displeji svého telefonu. Byl na něm portrét muže s protáhlým, zvrásněným obličejem a pocuchanou kšticí šedivých vlasů. Ten muž měl tvář intelektuála, úplně jinou než ty špinavé a primitivní typy, které chce strejda Ronnie většinou oddělat. Na tom nesejde. Hlavně žádné otázky. Normální rutina, normální cena.

Nejdřív potřebuje získat zbraň, a potom najít příhodnou dobu a místo. Tenhle úkol spěchá – strejda Ronnie chce, aby udělal svou práci co nejrychleji, a to je dobře. Pavouk měl už dávno vyhlédnuté jedno skvělé auto – neobvyklé Subaru Impreza v zeleném provedení se zlatými lištami, s dvojitou vačkovou hřídelí v hlavě, s šestnáctkou benzinovým motorem, který byl upraven turbodmychadlem ze závodního speciálu. Byl to dravec. Do požadované ceny mu chybělo pět papírů, ale s deseti papíry od strejdy Ronnieho bude mít problém okamžitě vyřešený – dokonce včetně pojistky. A ještě mu něco zbude.

Znovu se zahleděl na fotografii na obrazovce. Uděláš mi moc velkou radost, doktore Olivere Cabote.

58

„Co hodila do toho koše?“

Hugh Caven usazený na pohovce u krbu v Rossově londýnském bytě opakoval: „Do koše?“

„Do odpadkového koše u benzinové pumpy. Ve vaší zprávě je uvedeno, že dnes v jednu hodinu seděla ve svém voze u benzinové pumpy s mobilem v ruce. Potom z auta vystoupila a hodila něco do odpadkového koše.“

Detektiv mu podal zavřenou bílou obálku. „Můj agent tam našel pouze tři věci. Několik mastných papírů a potom tohle.“

Ross s nezapáleným montecristem v ústech roztrhl obálku. Uvnitř byly dvě pilulky, které okamžitě poznal.

„Ta děvka zahazuje svoje léky – k tomu ji naočkoval ten parchant. Panebože, věřil byste tomu? Moje žena umírá, tyhle pilulky jsou pro ni jedinou nadějí, kterou má, a on ji přemluví klidně k tomu, aby je nebrala.“ Potlačuje své emoce, Ross pokračoval, oči zalité slzami: „On je vrah, pane Cavene.“

Detektiv seděl v naprosté tichosti.

Ross se znovu začetl do zprávy. „Tohle číslo neznám. Co je to sakra za číslo?“ Uchopil svůj zlatý dupont a podržel na okamžik jeho oheň u špičky doutníku, potom několikrát zatáhl a vyfoukl hustý modrý kouř.

„To je číslo mobilního telefonu.“

„Ale to není přece její číslo,“ řekl Ross. Zmáčknul tlačítko play a znovu se oba zaposlouchali.

„Ahoj, Faith, jak se máš? Nejpozději odpoledne bych měl mít zpátky všechny výsledky testů. Mohli bychom se vidět v pondělí, anebo přes víkend, kdyby to šlo, ale předpokládám, že se ti nepodaří uvolnit se. Zavolej mi do kanceláře. Dal jsem své sekretářce pokyn, aby tě ihned přepojila.“

„Odkud volá?“

„Ze své kanceláře,“ odpověděl Caven. „Ona se mu neozvala?“

„Nahráváme jeho telefon v kanceláři, jeho mobil a jeho byt je snímán kamerami. Nezaznamenali jsme žádnou odpověď.“

„Ta děvka mě pěkně tahá za nos. Má nový telefon a já o tom nic nevím. Z našeho telefonu už se s tím felčarem nedomlouvá.“

„Jak jsem vám už jednou říkal, pane Ransome, možná celý problém nepřiměřeně nafukujete.“

„Já, že něco nafukuju? Jak byste se asi cítil vy, kdyby se vám nějaký šarlatán snažil zabít vaši ženu?“ Caven vytáhl krabičku cigaret a jednu z ní vysypal.

„Ukliďte si to,“ sykl zlostně Ross a zhluboka natáhl ze svého montecrista.

Caven se na něj překvapeně otočil. „Vždyť vy taky kouříte.“

„Nechci, aby mi smraď z nějaké laciné cigarety kazil vůni mého havana.“

Caven zaváhal. Jeho averze vůči tomuto muži rostla každým společným setkáním. Rychle si dal ale všechno dohromady. Zaměstnával tři muže, kteří čtyřiadvacet hodin denně střežili byt doktora Olivera Cabota, a další skupinu tří mužů, kteří hlídkovali před Ransomeovým domem a sledovali paní Ransomeovou, kamkoliv se hnula. Navíc si pronajal satelit, díky kterému mohl sledovat a zaznamenávat veškeré telefonní hovory z Cabotovy kanceláře i z jeho mobilního telefonu. Ross Ransome si byl vědom výše nákladů a byl ochoten za ně platit. Na tomhle případě vydělá mnohem víc, než se mu kdy poštěstilo.

Zastrčil cigaretu zpátky do krabičky. „Děkuju, že jste mne ochránil před pokušením,“ pronesl.

Ironie jeho slov chirurgovi nedošla.

59

Faith v posteli zavřela knihu Divoké labutě. Když si přečetla, jak se v Číně chovají k ženám, pomyslela si, že při vší smůle má alespoň štěstí, že se narodila právě zde a mohla tu být i vychována. V hlavě jí bušilo. Bylo dvacet minut po jedenácté.

Vymáčkla ze staniolového obalu dva paracetamoly, spolkla je a zapila sklenicí vody. Potom si vyndala kontaktní čočky, vhodila je do roztoku v nádobce a zavřela víčko.

Ross přešel nahý přes pokoj a zmizel se svým sakem v přilehlé šatně. Za moment se odtamtud opět vynořil, přešel znovu na druhou stranu místnosti a umístil si kalhoty do dřevěného lisu. Věděla přesně, co bude dál. Zvedne kravatu, prohlídne si ji pozorně na světle, jestli nemá nějaké skvrny, potom ji odnese do šatny a opatrně ji pověsí na příslušný barvou označený věšák. Potom se znovu vynoří, zkontroluje si boty, odnese je tam také a uloží je do regálu na boty. Potom si úpravně složí spodky a nechá je na křesle. Vedle nich položí obě ponožky a pečlivě je vyrovná. Nakonec ještě složí svůj kapesník a položí ho vedle ponožek. Ráno všechno z křesla sebere a hodí do koše na špinavé prádlo. Nikdy nepochopila, proč tyto věci nevhodí do koše na prádlo rovnou.

Penis zatím neměl ztopořený, ale zdálo se, že se mu každou chvíli postaví.

Nech mě spát, prosím. Nechci tě cítit v sobě, už dávno tě nechci mít nablízku.

Zhasnula lampičku, lehla si na záda a zavřela oči.

„Je ti dobře?“ zeptal se.

„Strašně mě bolí hlava.“

„Vzala sis něco?“

„Paracetamol.“

„Jak jsi na tom s pilulkami od Moliou-Orelan? Máš jich ještě dost?“

„Ano, mám jich dost.“

„Na kolik dní ještě?“

„Asi na týden.“

„Brzy přinesu další dávku. Bereš je, jak jsem ti říkal, třikrát denně?“

„Rossi, strašně mě bolí hlava.“

V kuchyni začal štěkat Rasputin. Asi zajíc, anebo liška, pomyslela si. „Co nevolnost? Pomáhají ti pilulky?“

„Moc ne.“

Rasputin ještě jednou vyštěkl a potom utichl. „Opravdu ty pilulky užíváš, miláčku?“

„Ano, samozřejmě je doopravdy užívám.“

Cítila, jak se postel mírně zhoupla. Potom ucítila jeho ruku na svém břichu, klouzala stále níž, až se prsty dotkl jejího ochlupení. Odtáhla se od něj. „Rossi, vážně se necítím dobře.“

„Ve středu tě taky bolela hlava.“

„Jsem nemocná, chápeš? Je mi to moc líto.“

Jeho prsty neustávaly a klouzaly stále hloub.

„Rossi, prosím tě.“

„Nemilovali jsme se od minulé soboty.“ Neodpovídala.

K její úlevě Ross ruku odtáhl. Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Dobrou noc, miláčku.“ Potom zvedl z nočního stolku Britský žurnál plastické chirurgie, otevřel ho a začal číst. Nesoustředil se však na text, ale naslouchal, jak Faith dýchá a jak se její dech stále prohlubuje.

Po chvíli se otočil a pozoroval její zavřená víčka. Čekal, až se jí začnou chvět, což signalizovalo, že upadla do REM spánku. Čekal trpělivě, opatrně otáčel stránky časopisu, díval se na ni a naslouchal.

Hlavně trpělivost.

Deset minut po půlnoci tiše pronesl: „Faith?“

Neodpovídala.

Znovu: „Miláčku?“

Stále žádná odpověď.

Výborně.

Zhasnul světlo a zůstal nehybně ležet s očima doširoka rozevřenýma a vyčkával, až si jeho zrak přivykne temnotě. Venku za zataženými záclonami byla jasná noční obloha a měsíc byl téměř v úplňku. Během pěti minut rozeznával úplně jasně všechny tvary v místnosti. Rasputin ještě několikrát lhostejně vyštěkl. Faith se ani nepohnula. Ozvalo se krátké zavřeštění a potom se rozhostilo ticho. To asi liška ulovila zajíce.

Pomalu a opatrně vylezl z postele a zůstal nehybně stát. Šeptem pronesl: „Faith?“

Žádná odpověď.

Obešel postel až na její stranu a zůstal klidně stát. Dýchala zhluboka s ústy pootevřenými.

Prsty sevřel nádobku s jejími kontaktními čočkami, zvedl ji a pozvolna se odplížil od postele do koupelny. Zavřel za sebou dveře a zamkl.

Potmě přešel ke dvěma umyvadlům a zatáhl za šňůrku k lampičce na holení u své půlky. Otevřel dvířka se zrcadlem na závěsné skříňce, vyndal krabičku s toaletní vodou pro muže značky Calvin Klein a otevřel ji.

Uvnitř byla lahvička s ketaminem, kterou tam vložil dřív spolu s injekční stříkačkou. Zlomil plombu na uzávěru ketaminu a vhodil ji do záchodové mísy. Potom propíchl uzávěr jehlou, vsunul její hrot do tekutiny a nasál nepatrné množství do stříkačky.

Neměl tušení, kolik se toho dává, anebo jaký vliv může mít na anestetikum roztok z kontaktních čoček. Musí to vyzkoušet. Začne s co nejmenším množstvím a uvidí, co se stane.

Otevřel uzávěr s nápisem L nádobky s kontaktními čočkami, vstříknul do ní ketamin a potom uzávěr znovu zašrouboval. Následně udělal totéž z uzávěrem označeným písmenem P. Teď už rychle vložil lahvičku a stříkačku zpátky do krabičky označené Calvin Klein a vrátil ji do skříňky. Potom zhasl světlo a co nejtišeji vrátil nádobku s kontaktními čočkami zpátky na Faithin noční stolek.

Potichu se vrátil do koupelny, znovu rozsvítil a spláchl záchod.

Faith spala klidně dál a nenechala se ničím rušit.

60

Pěkná čtvrť. Parkovala tu spousta rychlých žihadel, nikdo se tu nepoflakoval po ulicích a osvětlení nestálo za moc. Skvělé. Pavouk se rozhodl, že tady by se mohl zastavit příště, až zase potáhne na lov.

Strejda Ronnie rozjel lukrativní obchod s luxusními auty na vývoz, hlavně na Střední východ, stále častěji do Ruska a na rozrůstající se trh na Balkáně. Srbsko bylo obzvlášť vhodnou zemí pro plně vybavená veliká auta značky Cherokee. Ronnie vždycky poslal Pavoukovi seznam žádaných vozů, a ten většinou vybíral a sháněl auta úplně sám, aby se do kšeftu nepletlo moc lidí a aby si přišel na co nejvíc peněz.

Pavouk měl spoustu důvodů k tomu, aby byl vděčný za Eurotunel – moc mu pomáhal při jeho práci. Pozdě v noci ukradl někde na objednávku Range Rover nebo Jaguar nebo dokonce Aston či Ferrari a dřív, než se majitel ráno vůbec probudil a začal ho postrádat, už bylo auto zavřené v garáži sedmdesát kilometrů jižně od Calais se zbrusu novými papíry i státní poznávací značkou.

Ronnieho seznam uváděl podrobné požadavky na barvu, vybavení, počet ujetých kilometrů, zvláštní doplňky a někdy to zabralo dost dlouhou dobu, než se mu podařilo vypátrat vhodný objekt. Pavouk věnoval spoustu času hledání nových lovišť a dneska měl zato, že se mu právě poštěstilo jedno nalézt. Nevěděl, jak je možné, že tady ještě nikdy nebyl.

Ale dnes v noci, když křižoval těmito stojatými vodami Notting Hill Gatu v nenápadném pronajatém Fordu Mondeo, to nebyla auta, po čem pátral. Poslední dobou se snažila policie posílit svůj dohled nad děním ve velkoměstě a vůbec nedbala o to, že se tím dopouští nepříjemného zásahu do soukromí obyčejných lidí. Samozřejmě se vyrojila i spousta skupin, které byly zásadně proti tomu, a Pavouk s nimi alespoň v duchu sympatizoval. Kamery představují velké nebezpečí. Jsou teď téměř v každém městě, schované pěkně vysoko, aby si jich člověk nevšiml, a v tichosti nahrávají každého v dosahu na pásek – dokážou si objekt i přitáhnout. Na dvě stě metrů se dá poznat, jakou máte značku náramkových hodinek. Člověk to ale s tou opatrností nesmí přehánět.

Teď ho možná také nějaké kamery pozorují a právě někdo prověřuje, jestli státní poznávací značka jeho fordu není náhodou v počítačové databázi ukradených vozidel. Pokud by tomu tak bylo, úhozem několika kláves spustí jeho sledování. Když bude policie chtít, může monitorovat jeho pohyb po celém městě.

Nějaké sledování jim ale moc nepomůže. Auto si totiž pronajal na falešné jméno s falešným řidičským průkazem. To je právě nádherné na jakémkoliv systému. Jakmile si člověk dá dvě a dvě dohromady, dokáže celý systém bez problémů přelstít.

Aniž by si všímal nálepky se zákazem kouření na palubní desce, Pavouk si zapálil marlboro, zhluboka vdechl kouř a vyfoukl ho zase ven. Nějaký muž ho míjel se dvěma velkými psy na vodítku. Fabriky na hovno. Pavouk neměl psy rád, až na greyhoundy – ovšem pouze za předpokladu, že by pro něj vyhrávali dostihy. Před dávnou dobou, když byl ještě dítě, říkával, že ho na rtech pokousal pes. Když byl ještě mladší a potřeboval se trošku vytáhnout před ostatními kluky, šel k nejbližšímu psovi, nakopl ho a řekl: „To máš za to, že mně tvůj zkurvenej kamarád zničil pusu.“

Dnes už zakrýval jeho horní ret knír. Na svou vadu si vzpomněl jen málokdy. Některým holkám dokonce jeho zaječí pysk připadal sexy. Sevroulu přiváděl přímo do extáze.

Mám tě!

Parkoval jenom zhruba čtyři vchody od sedmatřicítky.

Nebyl schopný rozpoznat přesně barvu, ale státní poznávací značka na džípu Cherokee mu napověděla vše, co potřeboval vědět. Dr. Oliver Cabot je dnes večer doma.

Sladké sny, doktůrku, pomyslel si, když projížděl okolo. Naklonil se dopředu a přidal zvuk na rádiu, protože právě začali hrát Jamiroquai.

Na konci ulice byly zahrady ohrazené plotem. Zatočil před nimi doprava a vzápětí zase doprava, takže nyní míjel dům Dr. Olivera Cabota zezadu. Stála tu řada podobných domů, stejně vysokých, postavených snad stejným architektem. Možná tu byly i stejné cesty lemované stromy, které je oddělovaly. To si zjistí později, dnes už ne.

Teď bylo důležité seznámit se s atmosférou tohoto místa. Zítra se sem vrátí na horském kole, na hlavě bude mít helmu, tmavé brýle a roušku proti smogu a trochu se tu porozhlédne po kamerách. Zdálo se, že tu žádné nejsou, je to tu vážně klidná oblast, ale nesmí ponechat nic náhodě.

Znovu do sebe zhluboka vtáhl cigaretový dým a nastavil rádio ještě hlasitěji, dneska byl abnormálně spokojený a šťastný. Odpoledne dal prodejci v autobazaru zálohový šek v hodnotě pět tisíc liber na Subaru Imprezu a za pár dní se v něm už bude projíždět. Strejda Ronnie platí vždycky ihned a on se na to spoléhal. Bez ohledu na zálohu mu auto nebudou rezervovat déle než do pondělí.

Dneska večer si konečně zašoustá. Sevroula byla turecká holka, se kterou tancoval před měsícem na stole u Stringfellow’s. Čtrnáct dnů spolu den co den spali, ale potom se její manžel vrátil z ropné základny v Severním moři. Dneska ráno tam zase odletěl zpátky.

Sevroula řekla Pavoukovi, že je nejlepším milencem na celým světě.

Už za pár hodin ji vyzvedne u služebního vchodu jednoho nočního podniku. Možná se někde staví na drink. Potom ji vezme k sobě do bytu, udělají si příšeří, pustí si muziku a možná si šňupnou trochu fajnovýho koksu od strejdy Ronnieho. A potom spolu budou dělat prasečinky.

Zapálil si další marlboro a podruhé projel kolem dveří do Cabotova domu. Tma. Samota. Požární žebřík. Jenom čtyři patra.

To má v kapse.

61

Slunce svými paprsky, prosvítajícími skrz úzké štěrbiny v záclonách, ozářilo Faithin obličej. Probudila se s úsměvem na rtech, příjemně zahřátá po celém těle. Právě s Rossem nakupovali v obrovském obchodním centru a užívali si krásných chvil. Smáli se grotesknímu starodávnému démonu sedícímu na vysokém stolci, který byl údajně starý několik set let, a přitom byl vyrobený z umělé hmoty. Propukli v hlasitý smích. Podpírali jeden druhého, neschopní téměř ani stát, jak moc a hlasitě se smáli. Bylo jim spolu tak dobře, cítila obrovskou lásku, kterou nic, nic nemohlo ohrozit.

Potom se začala pomalu vracet do reality, jako by se propadala do ledové vody, kde se jí kolem kotníků obtáčely dlouhé a lepkavé úponky chaluh, které ji stahovaly stále níž do temnot černějších než noc.

Ještě před pěti dny se před ní rozprostírala budoucnost, nekonečná jako léto na začátku prázdnin, kdy člověka čekaly dlouhé prosluněné dny naprosté svobody a volna. Potom však prázdniny pomalu spěly ke svému konci, a ona si vždycky odškrtávala několik posledních dnů zbývajících do začátku nového školního roku a noci jí připadaly čím dál kratší. Teď měla podobné pocity končících prázdnin, možná ještě horší.

Ležela a uvažovala, jestli se dožije příštího léta a jestli by si neměla udělat seznam věcí, které ještě musí zařídit, dokud má k jejich vyřizování dostatek sil.

Zachvěla se. Co pro ni bylo teď nejdůležitější? Tolik by chtěla vidět, jak Alec vyroste, ožení se, bude mít děti a ona se stane babičkou…

Chtěla by se podívat do Peru, Indie, Austrálie, vidět Velkou zeď v Číně. Taky Jeruzalém. A ještě…

Slzy se jí začaly kutálet po tvářích a stékaly na polštář. Nesmím takhle přemýšlet. Nesmím si to připouštět, musím být pozitivní. Oliver mě vyléčí. Zbaví mě té věci. Dneska se cítím mnohem líp, opravdu.

A život jde dál. Lidé přicházejí na tuto planetu a zase z ní odcházejí. Určití tvorové tu byli mnohem dřív než lidé, drobné organismy, mikroskopické jednobuněčné améby, bakterie, plankton, mravenci, brouci. Četla někde, že tu budou i dlouho potom, co lidská rasa vyhyne. Určité druhy švábů by dokázaly vesele žít i po nukleárním výbuchu. Lidé je nezajímají, nepotřebují je a ani by jim nescházeli, kdyby z povrchu zemského zmizeli. Možná ani nevstoupíme do dějin, pomyslela si.

A ty malé příšerky podobné fazoli, které má v sobě a které viděla v Oliverově mikroskopu, tyto žijící organismy množící se geometrickou řadou v jejích střevech a nervovém systému, ji využívají ve svém potravinovém řetězci jako žijící zdechlinu. Tyto Lendtovy organismy spolu se svými potomky tu budou ještě dlouho potom, až ona tu nebude. Až tu nebude vůbec nikdo.

Naslouchala veselému ptačímu cvrkotu zvenčí a najednou jí připadal ptačí zpěv neskutečný. Zmocnil se jí pocit, že v celém jejím životě není nic skutečné.

Uvnitř domu bylo slyšet ještě něco jiného. Pronikavé hlasy, vysoké i nízké tóny zvukových efektů a hudby. Zvuk kreslených pohádek jí vždycky připomínal špatně vyladěné rádio, které je puštěno příliš nahlas. A teď právě k ní cosi takového doléhalo, slabý neurčitý zvuk nesoucí se skrz šest zdí dělících jejich ložnici od Alecova pokoje.

To znamená, že je Alec vzhůru.

Byla sobota. Podle ostrého slunce dopadajícího na záclony poznala, že už je pokročilé ráno. Na budíku vedle postele bylo čtvrt na osm. Ross sebou zavrtěl a ona rychle uvažovala. V devět mu začíná golf, což znamená, že musí z domu kolem půl deváté. Snídat musí nejpozději ve čtvrt na devět. Předtím se vysprchuje a oholí, takže z postele musí okolo osmé.

Do té doby zbývá celých čtyřicet pět minut.

Dole se rozštěkal Rasputin. Asi přinesli noviny – na pošťáka bylo ještě brzy. Během chvilky utichl.

Teď se Ross pohnul. Začala zhluboka oddechovat, jako to dělají lidé v hlubokém spánku, s očima pevně zavřenýma.

Nedotýkej se mě, prosím. Nedotýkej se mě, nechci se s tebou milovat.

Zamručel a potom se přetočil. Uslyšela cvakavý zvuk ocelového řemínku jeho rolexů a po letech vzájemného soužití věděla, že se teď dívá na hodinky a vzápětí se napije ze sklenice vody postavené na nočním stolku. Věděla také, na co začne vzápětí myslet.

„Faith?“ Nejdříve šeptal, ale potom opakoval hlasitěji a s větší naléhavostí v hlase: „Faith? Už jsi vzhůru, miláčku?“

Ležela bez hnutí, odvrácená od něj na druhou stranu, stočená do klubíčka. Jeho prsty začaly sjíždět po linii její páteře a zastavily se v oblasti lopatek.

Nech mě být.

„Miláčku? Faith?“

Ticho. Slyšela nad sebou jeho dech. Potom se postel prohnula a na koberci se ozvaly kroky. Slyšela ho v koupelně, nejdřív proud moči do mísy a potom puštěný kohoutek vody a zvuk čištění zubů. Vzápětí klaply dveře a bylo slyšet pleskání jeho pantofli na odpočívadle a po schodech dolů. Štěkot Rasputina v kuchyni a ještě hlasitější štěkot, když mu Ross otevřel dveře a on se vyřítil ven.

Věděla, že se Ross za několik minut vrátí nahoru se šálkem čaje a s čerstvě utrženým květem položeným na podšálku a ona už nebude moci déle předstírat spánek a odolávat jeho naléhání.

Snažila se znovu usnout, ale nešlo to. Místo toho si v duchu procházela seznam všeho, co musí na dnešní večer obstarat. Večeře pro dvanáct lidí. Studené jednohubky jako předkrm – se šunkou, melounem, rajčetem, avokádem, olivami a mozarellou z italských lahůdek v Brightonu. Tyto věci si může odškrtnout. Potom losos zapečený v lístkovém těstě a chřest zapečený s parmezánem. Nové brambory. Další body k odškrtnutí. Broskve. A teď seznam věcí na dezert. Výborně. Taky ovocný salát. Další bod.

Bála se, že nebude mít dostatek sýra či sucharů. Ross chtěl, aby k sýru podávala pouze suchary, nic víc.

Ross se právě vracel do ložnice. Uslyšela cvaknutí šálku, potom za ním zaklaply dveře a vzápětí vedle sebe uslyšela šelestění jeho bavlněného županu. Položil šálek na stolek těsně vedle ní, jen pár centimetrů od jejího obličeje. Vůně růže. Šustění novin.

Cítila, jak jí srdce tluče až v krku, a s ještě větší nervozitou očekávala, až se matrace prohne a on se ocitne pod její peřinou. K jejímu překvapení se však nic takového nestalo.

Uslyšela vodu v koupelně. Ozvalo se rádio a zaklapnutí dveří u sprchy. Otevřela oči a uviděla žlutý květ růže ležící na podšálku. Možná, že Rossovi konečně došlo, že k ní musí být ohleduplnější, když je nemocná. To ji ale ještě více děsilo. Posadila se na posteli.

Z čaje stoupaly obláčky páry. Noviny Daily Mail s otisky Rasputinových zubů a odtrženým kouskem dolní části přední strany ležely pečlivě složené vedle ní na přikrývce. V mírně rozmazaných nadpisech se psalo o klidu v Bosně a o nadcházející svatbě prince Edwarda a Sophie Rhys-Jonesové.

Natáhla se dopředu a zvedla nádobku s kontaktními čočkami, vyndala je a vložila si je do očí.

Takhle to bylo mnohem lepší. Obrysy pokoje i novinových písmenek byly rázem mnohem ostřejší. Několikrát zamrkala. V prvním okamžiku jí byly čočky často nepříjemné a dnes to bylo ještě horší než obvykle. Oči jí začaly slzet – zřejmě proto, že v noci plakala, pomyslela si.

V novinách se spekulovalo o tom, co si Sophie vezme na svatbu na sebe a o slibu, ke kterému se hodlá zavázat. Slíbila, že bude svému manželovi poslušnou ženou, ale zároveň uvedla, že je pevně rozhodnutá nekráčet pouze v jeho stínu. Faith obdivovala její odvahu. Už dávno poznala, že pokud člověk zůstává ve stínu svého manžela, znamená to naprosté zničení vlastní osobnosti.

Když se začetla do dalších řádek, najednou měla pocit, že natištěná slova sklouzla z papíru a ona zůstala hledět na bělostné prázdné listy.

Zpočátku jí na tom nepřipadalo nic zvláštního. Pouze se rozhlížela kolem sebe po bílých peřinách, které najednou byly tak oslnivě bílé, až jí přecházel zrak, a snažila se zjistit, kam se ta malá černá slova poděla. Nikde je však neviděla.

Zašpiní nám peřiny.

Zvedla noviny a zbytek slov sklouzl z jejich stránek jako kapky deště z kluzkého leštěného povrchu a jako při náhlé přeháňce začaly dopadat všude kolem ní. „Rossi!“ zavolala. „Tady se děje něco velmi divného…“

Stěny pokoje se začaly vlnit jako závěsy v náhlém vánku. Překvapeně je pozorovala. „Rossi!“ zavolala znovu. „Rossi, pojď se na něco podívat…“

Něco jí vlezlo do vlasů. Roztřeseně si začala vlasy protřepávat oběma rukama, ale stále to tam zůstávalo. Měla pocit, že se jí vlasy hemží nějakými tvory. Lezli nahoru a zase dolů a byli všude. V hrůze seskočila z postele a strčila do nočního stolku. Hrneček, podšálek i růže se pomalu snášely k zemi. Růže se začala rozplývat, jako by byla rozpuštěná v nějaké kyselině.

„Rossi!“

V okamžiku, kdy šlápla na koberec, se země překlopila a ona se řítila střemhlav do prázdné výtahové šachty a přitom křičela: „Rooossiii! Rooossiii!“

Najednou se vznášela na stropě a dívala se pod sebe dolů na podlahu. Viděla tam ženu s roztaženýma rukama a nohama, nahou, se světlými vlasy rozprostřenými kolem celé hlavy a hnědou skvrnou u jejích nohou s malým žlutým květem, který se v jejím středu rozpouštěl. Najednou si uvědomila, že je to vlastně ona.

Dívala se ze stropu na své vlastní tělo ležící na podlaze.

Jsem mrtvá.

„Rossi!“ zavřeštěla. „Rossi, pomoz mi, jsem mrtvá, umřela jsem!“

Je ve sprše a neslyší ji, uvědomila si se vzrůstající hrůzou. „Rossi! Pomoz mi!“

Jsem mrtvá.

Před obličejem měla vlákna z koberce, cítila zvláštní zápach tkaniny a prachu. Skrz zeď k ní doléhal zvuk puštěné vody ve sprše. Najednou se zase dívala seshora, ze svého stanoviště na stropě. Potichu zaskučela: „Rossi, prosím tě, pomoz mi.“

Už nikdy neuvidí Aleca. Ať někdo přivede Olivera, prosím, přiveďte Olivera, on ví, jak mě dostat zpátky na zem…

Zvuk doléhající k ní zdálky se změnil. Voda přestala téct, následně se ozvalo klapnutí dveří a vzápětí se zvláštním vzrušením pozorovala Rosse, jak vyšel z koupelny, pomalými kroky se blíží, celý promáčený, s ručníkem ovázaným kolem pasu. Viděla, jak si kleká vedle ní a bere její hlavu do svých dlaní.

Pomoz mi, Rossi. Zastavilo se mi srdce.

„Rossi – prosím tě, pomoz mi.“

Jestli se Rossovi podaří mne vzkřísit, vrátím se zpátky do svého těla, jestli ne, budu padat pořád dál a dál, až docela zmizím.

Strop ji tlačil do zad. Cítila se být uzavřená v jeho prostoru, začaly se jí zmocňovat pocity klaustrofobie. Rossovy rty se pohybovaly. Když se na ně dívala, poznala, že vyslovují její jméno, a viděla úzkost v jeho očích.

Neslyšela však vůbec nic.

62

Ross držel v ruce její zápěstí a s úzkostí jí měřil tep. Byl silný, pravidelný, jen o trochu rychlejší, ale jinak v pořádku.

S úlevou pohlédl na hodinky: 7.48. V duchu si uložil čas do paměti, vsunul ruce pod její záda, zvedl ji a položil na postel. Posunul polštáře tak, aby její hlava zůstala zakloněná dozadu, otevřel jí pusu a zkontroloval, zda v ní nemá něco, čím by se mohla udusit.

Oči měla otevřené, ale zrak zjevně nezaostřený, zorničky roztažené. V duchu zaklel.

Do hajzlu, dal jsem ji toho moc.

Pomalým a rozmazaným hlasem najednou promluvila: „Rossi, už tě vidím.“

„Výborně.“

„Já… já…“ Hlas se jí zlomil.

Posadil se na postel a pozoroval ji.

„Jsem tady nahoře,“ řekla, „jsem tady nahoře, vidím…“

„Co vidíš?“

Koulela očima, jako by ani nebyly napojeny na žádné svaly – zorničky najednou zmizely a on se díval pouze do jejího bělma. Pomalu ztrácela vědomí. Znovu jí zkontroloval tep a řekl: „Faith?“

Slabým, vystrašeným hlasem odpověděla: „Co se to děje, Rossi?“ Políbil ji na čelo. „To bude zase v pořádku, lásko moje. Dostala jsi jen malý záchvat kvůli své nemoci.“

„Neopouštěj mě.“

„Neboj se.“

„Musíš – dneska ráno – dneska ráno musíš jet na golf.“

„To je jedno, můžou hrát klidně i beze mě.“

„Zkazila jsem ti dopoledne.“

„Jsem tady s tebou. Na ničem jiném mi nezáleží.“

„My…“ řekla.

„My co, miláčku?“

„Potřebujeme…“

„Co potřebujeme?“

Umlkla.

Ross jí znovu zkontroloval tep. Oči jí kmitaly všemi směry. Potom se znovu otočily vzhůru a její zorničky zmizely. Zavřela oči.

„Faith?“ Štípl ji do předloktí, ale nereagovala. Znovu jí zkontroloval tep. Byl v pořádku.

Uběhlo dvacet minut. Seděl vedle ní, držel ji za zápěstí a stále jí kontroloval tep. Nedovolil si ji opustit. „Sýr,“ řekla a otevřela opět oči. „Potřebujeme sýr.“

„Máš hlad?“

S kamennou tváří pronesla: „Ty jsi tak směšný, Rossi. Jsi tak směšný, vždycky mě tak rozesměješ, že ani nemůžu přestat.“

Potom otočila hlavu a zůstala hledět přímo do jeho tváře. Dívala se očima, které byly sice zaměřeny na jeden bod, ale přesto nevidomé. Odvrátil hlavu a když tak učinil, pronesla: „Ty mě chceš zabít, viď, Rossi?“

„Co tě to napadlo?“

„Oscar Wilde říkal, že každý muž zabíjí vše, co miluje.“

„Oscar Wilde byl sprostý zločinec. Myslím si, že muž, který zneužíval malé chlapečky, nemá co mluvit o lásce.“

„Ale ty mě zabiješ,“ řekla. „Raději mě zabiješ, než abys mne ztratil.“

„Nechci tě ani zabít, ani ztratit. Chci ti jenom pomoct, miláčku, musíme zničit tu věc, co máš v sobě.“

Nastala dlouhá odmlka. Ross znovu pohlédl na hodinky. Uběhlo dalších patnáct minut. Potom Faith pronesla: „Chci se vrátit do svého těla, Rossi, nelíbí se mi to tu nahoře. Mám hrozný strach. Nedovol, prosím, aby odnesli mé tělo, dokud se do něj nevrátím. Slibuješ?“

„Samozřejmě, že to nedovolím.“

„Musíš mi říct, jaký sýr mám koupit.“

„Jaký sýr myslíš?“

„Na dnešní večer.“

Zůstaly jí určité záblesky jasné mysli, pomyslel si, a to je dobře. Trvalo další hodinu a půl, než bylo zřejmé, že droga přestává působit.

Bylo téměř poledne, než byla Faith dostatečně vyrovnaná a klidná, aby mohla sejít do kuchyně a začít s přípravou večeře. Ani tehdy ji však Ross nechtěl nechat o samotě a nedovolil jí ani řídit auto. Do obchodního domu jel s ní. Když stáli u pultu se sýry a čekali, až na ně přijde řada, Faith se k němu otočila s očíslovaným seznamem v ruce a roztřeseným hlasem se zeptala: „Můžeš mi vysvětlit, co se to se mnou dnes ráno stalo, Rossi?“

„Tvoje nemoc pokračuje, protože nebereš pilulky, které jsem ti dal,“ řekl. „Musíš je zase začít užívat.“

Když se vrátili domů, Ross ji donutil spolknout další dvě kapsle. Potom ji nechal v kuchyni a odešel nahoru. Dnes večer má přijít Jules Ritterman s manželkou. A taky doktor Michael Tennent, který má vlastní rádiovou show. A ještě jeden psychiatr, David DeWitt. Skvělé publikum. O policejním řediteli Sussexu a soudci z nejvyššího soudu ani nemluvě.

Zamkl za sebou dveře do koupelny, otevřel skříňku nad umyvadlem a vyndal z ní krabičku s nápisem Calvin Klein. Než dorazí hosté, dají si s Faith jako obvykle skleničku, aby si navodili tu správnou náladu pro party.

Podle jeho odhadu bude stačit pouhá čtvrtina ranní dávky.

63

Prvním příznakem je dlouhodobá nevolnost – pacient jí obvykle trpí zhruba dva až tři měsíce. Následuje rostoucí dezorientace, přeludy, stihomam. Noční děsy. Konečná fáze se projevuje výkyvy ve ztrátě vědomí a halucinacemi. Potom dochází k naprosté ztrátě schopnosti řídit motorické funkce.

* * *

Ross odjel na chvíli na golfové hřiště a potom se měl stavit pro Aleca, který byl u kamaráda na oslavě narozenin. Bylo půl čtvrté a domů se měl vrátit nejdřív za hodinu.

Faith byla ráda, že má dům konečně pro sebe. Dovolila si krátkou přestávku v přípravách v kuchyni a na chvíli se usadila u Rossova počítače, aby se ještě jednou podívala na příznaky své choroby na internetu.

„Konečná fáze…“ četla znovu s rostoucím neklidem.

Měla přece teprve první příznaky – dlouhodobou nevolnost – anebo přinejmenším opakující se nevolnost. Další příznaky se zatím neprojevily. Trpěla sice špatnými sny, ale to nebyly žádné noční děsy. Dnes ráno však zažila halucinace. Pocit, že vystoupila ven z vlastního těla, ji ještě teď děsil. Vypadala snad takhle smrt?

Moucha narážela do okenní tabulky. Otevřela okno, aby ji vypustila ven, a nasála vůni čerstvě posekané trávy. Potom okno zavřela, na chvíli se posadila do Rossova koženého křesla a se stísněným pocitem přemýšlela o tom, co se jí ráno přihodilo. Její stav se zhoršil. Nemoc postupovala. Zanedlouho ji docela zničí.

Jakou mám doopravdy naději?

Vyndala svůj mobilní telefon ukrytý na dně kabelky, natáhla si bundu a skleněnými dveřmi vyšla ven. Rasputin se štěkotem přeběhl přes dlážděnou terasu, zastavil se na jejím okraji a čekal na Faith.

Kráčela s rukama zastrčenýma hluboko v kapsách u kalhot, po dokonale upraveném trávníku dolů k jezeru. Slunce svítilo, ale foukal ostrý vítr. Už dávno mělo být léto, ale počasí tomu vůbec neodpovídalo. Je ještě příliš zima na to, aby mohli večer podávat drink na terase, jak Ross původně plánoval.

Jezero bylo dlouhé a úzké, olemované stromy. V jeho středu byl malý ostrůvek, na kterém se uhnízdil párek divokých kachen. Tři z jejich osmi mláďat přežila útoky lišek a dravých ptáků, a teď už byla skoro stejně velká jako jejich rodiče.

Faith usedla na dřevěnou lavičku a pozorovala celou rodinku, jak pomalu pluje směrem k ní a jak se batolí na břeh. Rasputina se kachny bát nemusely, choval se k ním naprosto přezíravě. Zřejmě si podle něj žádné jiné chování nezasloužily.

„Je mi líto, kačenky,“ řekla, „dneska pro vás nic nemám.“

Nepřestávaly kvákat a navzájem se postrkovat, jako houf starých babek u stánku s veteší. Potom se za hlasitých protestů vrátily do vody. Dívala se, jak pomalu odplouvají, a najednou si vzpomněla na začátek jedné básně, kterou milovala.

Jak šťastný po ránu zajíc může být, myšlenky lovců totiž nedokáže číst. Jak šťastný je každý list, okamžik jeho pádu totiž nikdy není jist.

Každý tvor, který neví, že je odsouzen k smrti, je šťastný, pomyslela si. Zadržujíc slzy vytočila číslo a za okamžik se ozval Oliver Cabot. „Ahoj, Faith! Kde jsi?“

„Doma. Ross na chvíli odjel, a tak jsem si říkala, že bych ti mohla zavolat. Já… chtěla jsem jen slyšet tvůj hlas.“

„Ani nevíš, jak jsem rád, že tě slyším. Ale zdáš se mi být nějaká smutná.“

„Dneska ráno jsem měla velmi nepříjemný zážitek…“ Ohlédla se, snad pro případ, že by se Ross vrátil nečekaně domů.

Oliver v tichosti naslouchal. Když mu všechno popsala, řekl: „Musíme co nejdříve začít s léčbou. Chtěl jsem jít sice dnes večer do divadla, ale klidně to můžu zrušit. Hodilo by se ti, že by ses dneska u mě zastavila?“

„Já… to nejde. Dneska večer pořádáme večírek.“

„Teď je ale mnohem důležitější dát tě trochu dohromady, Faith.“ a vím.

„Přijedu k tobě a řeknu tomu zatracenýmu doktorovi, že ve svém stavu nemůžeš pořádat žádné večírky.“

Usmála se při představě, jak si to Oliver vyříkává s Rossem. Ti dva muži si byli tak vzdálení, až se zdálo, že je každý z jiné planety. „Budu v pořádku. Nějak to přežij u.“

„A co zítra?“

„Zítra taky nemůžu. V pondělí mám volno. Na záznamníku jsem měla od tebe zprávu, že by se ti pondělí hodilo.“

„Jasně, tak tedy v pondělí. Přijeď ke mně do bytu, co nejdříve to bude možné.“

V duchu se zamyslela. Příští týden vozí děti do školy maminka Alecova spolužáka. Musí Aleca jenom vypravit, to je všechno.

„Budu tam v deset. Co mám dělat, když se bude záchvat opakovat?“

„Zavolej mi a já ti pomůžu dostat se z nejhoršího – a kdybys mě potřebovala, ihned všeho nechám a přijedu za tebou.“ Na okamžik se odmlčel. Potom pronesl: „Faith, já ti pomůžu, dostaneš se z toho. Snaž se být silná. Pokusím se poslat ti několik léčebných myšlenek, které ti dodají sílu do doby, než se zase uvidíme. Miluju tě.“

Po jeho slovech se jí stáhlo hrdlo, až nebyla téměř schopná promluvit. „Taky tě miluju,“ řekla. „Tolik bych si přála být s tebou.“ Pohladila Rasputina po hlavě a pes, který vycítil její úzkost, se jí přitiskl k nohám.

„Můžu to divadlo doopravdy zrušit.“

„Ne, jen jdi.“ Po tvářích se jí koulely slzy. „Budu v pořádku.“

„Zavolej mi zítra, když budeš mít možnost.“

„Zkusím to… ale asi to nepůjde.“

„Co budeš dělat?“

„Ross chce, abychom si vyjeli s Alecem na celodenní výlet. Najednou se snaží, abychom byli všichni co nejvíc spolu. Asi proto, že si nechce nic vyčítat, až zemřu.“

„Faith, ty nezemřeš. Rozumíš mi?“

„Ano,“ odpověděla.

„Kdyby se něco dělo, hned mi zavolej. Slibuješ?“

Vrátila se zpátky do domu, pořád hluboko ve svých myšlenkách, když tu si najednou vzpomněla, že má v troubě dortový korpus. Už tam byl přes hodinu. „Sakra, sakra, sakra.“

Rozeběhla se, ale bylo jí jasné, že už je stejně pozdě. Chtěla na něj udělat želatinovou polevu s jahodami a navrch Šlehačku s mandlemi. Tento zákusek se většinou těšil všeobecné oblibě.

Když vběhla dovnitř, ucítila zápach kouře. Dokonce i Rasputin, který obvykle statečně přihlížel jakémukoliv kulinářskému neštěstí, pozoroval teď troubu z uctivé vzdálenosti.

Nestarala se o to, že jí Ross zakázal po celý dnešní den řídit. Skočila do Range Roveru a odjela do Tesca. U pultu s cukrářskými výrobky byly dva jahodové dorty, které dobře poslouží svému účelu. Trošku je nazdobí a nikdo nepozná, že nejsou domácí. Dala si je oba do košíku.

Těsně u kasy se otočila, vrátila se do oddělení cukrovinek a položila je zpátky do chladícího pultu. Vždyť má ještě dost času, aby upekla vlastní.

S prázdnýma rukama se vrátila k autu a snažila se sama sebe přesvědčit, že to neudělala ze strachu před Rossovým hněvem, kdyby zjistil, že zákusek je kupovaný, ale kvůli vlastní pýše, která jí nedovolí podat něco takového hostům.

Pravda ležela někde uprostřed.

64

Zima znamenala krátké dny a dlouhé noci. V zimě byla dlouho tma. Pavouk měl raději zimu než léto. Dával přednost zimě před horkem, dešti před sluncem, ale ze všeho nejvíc tmě před světlem.

Tma mu byla tou nejlepší ochranou při jeho práci – a ještě lepší to bylo, když pršelo. Krom toho věděl, že ve tmě, anebo ve stínu, vypadá mnohem líp. Když nestál na přímém světle, měl dojem, že je dokonce hezký.

Avšak dneska mu vůbec nevadilo, že je horké červnové odpoledne a slunce mu praží svými paprsky přímo do zad. Byl oblečený do bavlněného trička a elastických krátkých kalhot. Na hlavě měl přilbu, protismogovou masku a tmavé brýle.

Právě si to šlapal na kole bez známek únavy vzhůru po Ladbroke Grove. Tohle kolo bylo jeho splněným snem – úplně nový model značky Fischer, s rovnými řidítky značky Ritchey Pro-Lite, se sedadlem z uhlíkových vláken, hliníkovou opěrkou na řetěz a převodem značky Shimano. V obchodě stálo patnáct set liber, ale on nezaplatil ani osmdesát jednomu překupníkovi, o kterém věděl, že bere zboží od známé party narkomanů.

Je doopravdy škoda, že se ho dneska v noci bude muset zbavit.

Přehodil na nižší převod, aby se mu jelo dobře do kopce, a i když jel hodně pomalu, bylo mu to jedno. Dneska nemá kam spěchat, a krom toho, do této chvíle jel až moc rychle, čeká ho totiž ještě spousta práce, dneska si nevyjel ven pro zábavu.

Teď musí zpomalit!

Ujel už dobrých dvanáct kilometrů, většinou do kopce – lidi si ani nevšimnou, jak je Londýn kopcovitý, dokud se ho nepokusí projet na kole. On se však ani nezapotil. Každý den strávil dvě hodiny v posilovně, zvedal tam závaží a trénoval vytrvalost. Za léta cvičení tak posílil, že by se mohl klidně utkat s kdejakým boxerem v muší váze.

Zatímco šlapal do pedálů, očima zkoumal své okolí. Bezpečnostní kamery byly pořád ještě novinkou a muži zákona si často nevěděli rady s jejich utajením. Většinou byly přidělány na vysoké zdi, ze které byl dobrý rozhled, často blízko křižovatky, aby se mohlo využít pohledu několika směry. Vzhledem k omezenému rozpočtu se pásky v případě, že v daném místě nedošlo k žádné zvláštní události, každých třicet hodin automaticky vymazaly.

Zatočil doprava na Ladbroke Avenue. Zatím žádná kamera. Tady ani žádnou nečekal – co by dělala v těchto klidných, stojatých vodách plných zbohatlíků.

Modrý džíp Cherokee byl zaparkovaný na stejném místě jako včera v noci, jenom kousek od vchodu číslo třicet sedm. Bylo tu o trochu méně aut než předchozího dne, zřejmě někteří odjeli na víkend, říkal si Pavouk v duchu. Zabrzdil a podíval se vzhůru k oknům vedoucím do bytu doktora Olivera Cabota. Potom pokračoval dolů, na konci ulice zatočil doprava a hned znovu doprava na cestu lemovanou stromy vedoucí podél zadní části řadových domů. Teď jel pomalu a v duchu počítal. Když se ocitl pod Oliverovým bytem, seskočil z kola a rozhlédl se kolem sebe i nahoru do oken.

Tahle cesta není moc šťastná, pomyslel si. Na protější straně je příliš mnoho domů a oken. Kdokoliv by si ho mohl všimnout, kdyby se snažil dostat do domu po požárním žebříku, anebo kdyby se tam snažil jednoduše vyšplhat.

V sobotu večer sem bude přicházet a zase odcházet spousta lidí. Nikdo si nebude všímat muže, který vstoupí zcela normálně hlavním vchodem do domu, ať už bude jakkoliv pozdě. Tak to bude nejbezpečnější. Sevroula končí v práci ve dvě ráno. Do té doby musí být hotový, aby ji mohl v klidu vyzvednout u Stringfellow’s. Přesně tak, jak se domluvili.

Včerejší noc s ní byla skvělá. A dneska v noci, až se zbaví tíhy povinností, bude všechno ještě nádhernější. Znali se teprve měsíc, ale Pavouk byl pevně rozhodnutý, že se s ní ožení. Naposledy se chtěl oženit před šesti lety. A šest let mu trvalo, než se vzpamatoval z odmítnutí. Teď to bude jiné.

Jeho obličej skrytý za protismogovou maskou zářil štěstím.

65

Za pět minut osm Ross pustil na přehrávači Bachův Braniborský koncert. Vždycky pustil Bacha, když čekal, až přijdou hosté – barokní hudba, vysvětloval Faith, stimuluje mozek, dostává lidi do optimistické nálady.

Byl oblečený do karmínově zbarveného vyšívaného saka, košile, kravaty, černých kalhot a mokasín značky Gucci. Kdysi připadal Faith v tomto saku okouzlující, dnes na ni působil jako domýšlivý pozér. Ona byla oblečená do jednoduchých krátkých černých šatů od Nicole Farhi, které jí vybral. Na krku měla perly a na nohou černé saténové lodičky Manolo Blahnik na vysokých podpatcích.

Paní, kterou si objednali, aby jim vypomohla s obsluhou a přípravami, na poslední chvíli odřekla, a tak musela Faith přemluvit paní Foggovou, aby jí byla dnes večer k ruce. Teď právě stála v kuchyni a mumlala, že musí vynechat své oblíbené hraní binga. Faith ji nechala mumlat a odešla za Rossem do salonu.

Rasputin ležel v hale a čekal, až se ozve u dveří první zazvonění.

„To je pro tebe,“ řekl Ross a podal jí skleničku. „Vypij to. To ti zlepší náladu.“

Uchopila do ruky skleničku s vychlazeným šampaňským, posadila se na židli, aby nepomačkala načechrané polštáře na pohovce, a usrkla. „Na zdraví, miláčku. Vypadáš nádherně.“

„Tobě to taky moc sluší,“ odpověděla.

„Bože, lásko moje, usměj se trochu. Doufám, že se nechceš při vítání hostů tvářit takhle ztrápeně.“

„Je mi to líto, Rossi, ale necítím se dobře.“

„Dneska máme samé důležité hosty. Máš důvod se setsakramentsky snažit, aby ses cítila dobře.“ Přešel na druhou stranu místnosti. „Vypij to, a hned se ti udělá líp.“

Znovu usrkla. Vrátila se jí nevolnost a s ní i nervózní tlak kolem žaludku, který cítila před každým společenským večírkem. Dnes to bylo ale mnohem horší než obvykle. Jako by ji v žaludku lechtali svými křídly velcí smrtihlavové, naplňující ji neblahým tušením. Přála si, aby mohla zavolat Oliverovi, aby slyšela jeho uklidňující hlas. Ross vyhlížel ven oknem. „Svinský zajíci.“

Pozorovala dva ušáky na trávníku. Nebe se zatáhlo a foukal nepříjemný vítr. Kolem záhonu růží poletovaly okvětní lístky. Rasputin začal štěkat. O dvě minuty později projel příjezdovou branou jaguár. Faith vrhla na Rosse zlobný pohled. Proč někdo přijíždí kčertu tak brzy? To snad neví, že není slušné, přijíždět o deset minut dřív?

„Jules s Hildou,“ řekl Ross.

Faith vypila sklenku do poloviny, odložila ji na postranní stolek a odešla otevřít hlavní dveře. „Faith, jak rádi vás vidíme.“

Hnědé oči ji zdravily s milým úsměvem. Vedle nich zamračené zelené oči, jako by sem jejich majitel přijel z donucení. Hnědý pár očí patřil Julesi Rittermanovi, stojícímu v předsíni v tmavém obleku. Ty zelené byly schované pod staromódní blonďatou ofinou patřící jeho severské ženě Hildě, která byla o patnáct centimetrů vyšší, tvářila se nasupeně, na sobě měla nějakou tyrkysovou záclonu a v ruce tu nejmenší bonboniéru, jakou kdy Faith viděla.

Faith chvíli trvalo, než se jí podařilo od ní odtrhnout oči. Pohlédla na doktora a potom zpátky na ni. Stáli před ní, ale Faith si zničehonic nebyla jistá, jestli tam vůbec jsou. Ucítila prudký závan horkého vzduchu, jako by stála před otevřenou výhní, a vzápětí se jí zmocnil intenzivní chlad, jako by jí pod kůží proudila studená voda.

Mozek jí vypověděl službu. Nemohla si vzpomenout na jejich jména. „Zdravím vás – dobrý večer – výborně – měli jste příjemnou cestu? Ross je tady – už vás očekává – chci říct, že – oba vás…“

Bože, po příjezdové cestě se blížilo další auto. Bylo bílé. Někde četla, že lidé, kteří si kupují bílá auta, jsou nerozhodní.

Hnědé oči ji nějak zvláštně pozorovaly. Zelené také. Nevěděla, co se teď od ní očekává. Pozvat je dovnitř. Ano. Udělala krok dozadu, ale najednou se vedle ní ocitl Ross. Potřásl Rittermanovi rukou, políbil nordický ledovec na tvář a Faith si najednou uvědomila, že v ruce svírá miniaturní bonboniéru.

„Tahle čokoláda je má nejoblíbenější.“

Žádný úsměv.

„Odložíte si?“

„Vlastně nemáme ani co,“ pronesla Hildě.

Faith na ni užasle hleděla. Jak si ksakru mohla myslet, že ta ženská má na sobě kabát? „Samozřejmě,“ řekla Faith. „Julesi, mohu vám pomoci s vaším kabátem?“ Až urážlivě shovívavý úsměv a vzápětí odpověď: „Já taky žádný nemám, Faith.“ Znovu jejich oči. Co to mají sakra s těma očima?

Dívají se na ni. Je v nich soucit? Mají snad v očích soucit? Nesmím se zhroutit, prosím. Pane bože, ať se nezhroutím.

Oba sklouzli pohledem kamsi za ni. Pohlédla dozadu přes rameno a jako zázrakem za ní stála paní Foggová ve společenské bílé blůze a černé sukni a v ruce držela podnos se skleničkami se šampaňským.

Štěrk křupal pod dalšími pneumatikami. Bílé auto. Neokázalé. A z něho vystupuje nějaký prostý muž s prostou ženou. Mají podobně šedé vlasy a jsou i podobně ostříhaní. Muž se svým střihem vypadá vážně a důstojně. Žena vypadá hloupě. Vykračují si to přímo ke dveřím, s horlivým výrazem chodců dychtivých zdolat jakoukoliv překážku.

„Vítám vás, Ctihodnosti. Pan Ralph Blakeham,“ pronesl Ross.

Soudce, blesklo Faith hlavou.

„Dovolte mi, abych vám představil svou ženu Molly,“ pronesl.

Molly podala Faith sklenici s doma dělaným brusinkovým kompotem. Faith si stačila pouze přečíst štítek na sklenici, když tu jí vyklouzla z prstů a se silou smrtonosné bomby dopadla na dlaždice na podlaze.

Zatímco paní Foggová uklízela nepořádek na zemi a Faith držela Rasputina za obojek, aby si nepořezal tlapky o tisíce drobných střípků na zemi, zbytek hostů zaplnil celou halu.

Faith se usadila v kuchyni na židli a sundávala si z bot kousíčky skleněných střípků obarvených brusinkami. Paní Foggová sklepávala obsah z lopatky do odpadkového koše a říkala: „Tohle je opravdu pod mou důstojnost, paní Ransomeová.“

Najednou viděla obličej paní Foggové dočista rozmazaný.

„Tahle práce není pro mě, víte? Se svým vzděláním bych si zasloužila něco jiného.“

Faith už byla zase nahoře na stropě a dívala se dolů – viděla sama sebe, jak sedí u stolu a v ruce drží botu.

Paní Foggová opakovala: „S mým vzděláním bych měla…“

„Pomozte mi,“ pronesla Faith. „Pomozte mi, prosím. Už mám zase…“

Ze stropu viděla Rosse, jak se vřítil dveřmi do místnosti. „Co tady obě děláte, dohajzlu? Kdo tam odnese to setsakramentsky pití?“

Faith na něj upřeně hleděla ze svého stropu. A najednou stál nad ní. Objal ji kolem pasu a zvedal na nohy.

„No tak, Faith, dej se trochu dokupy, jsi zatraceně špatná hostitelka. Kde je doháje to šampaňské?“

„V hale,“ pronesla paní Foggová.

Ross obul Faith zpátky lodičky, potom ji popadl za ruku a vlekl do haly. Následovala ho drobnými, klopýtavými krůčky a ze všech sil se snažila zůstat vzpřímená. Okolní zdi se k ní nebezpečně blížily ze všech stran a vzápětí byly na míle vzdálené. Brnění na zdech se houpala všemi možnými směry jako keře zmítané větrem.

Potom uviděla záplavu obličejů a švitoření spousty hlasů. Všude kolem ní byly oči. Bludiště očí. Mezi nimi se občas objevily nějaké rty pohybující se v rytmu slov.

„Michael Tennant,“ řekl Ross. „A jeho žena Amanda. Moje žena Faith.“

Shlížela na ně dolů ze stropu salonu, kolem ní se vznášely tóny Bachovy hudby, a ona slyšela jejich slova, jak je těší, že se s ní mohou seznámit. Věděla, že by měla odpovědět, něco zdvořilého, moudrého, vtipného, jak se na hostitelku sluší, ale nedokázala najít vhodná slova, protože právě umírala.

Její duše vyklouzla z jejího těla a už se nikdy neměla vrátit. Umírala, před zraky všech přítomných, a nikdo si toho nevšiml. Zamumlala jediná slova, která byla schopná vyslovit. „Pomozte mi, prosím, umírám.“

Odvrátila se od jejich překvapených obličejů. Za zády však měla další překvapené obličeje. Couvla o několik kroků, ale narazila do štíhlého muže chlapeckého vzhledu s předčasně bílými vlasy. Policejní ředitel. „Omluvte mne,“ pronesla k němu a k ženě stojící po jeho boku. Zřejmě jeho manželka, pomyslela si. „Nezlobte se, já umírám a nikdo mi nerozumí. Pomozte mi, prosím. Potřebuju, abyste mi pomohli zůstat v mém těle. Pomozte mi, prosím. Chci se vrátit, nechci odejít na věčnost.“

Znovu se otočila a zůstala stát před dalším mužem, vysokým, plešatým, v manšestrovém obleku s pokřiveným pohledem – už se s ním někdy setkala, ale nemohla si vzpomenout na jeho jméno. Nějaký psychiatr, vzpomněla si, ale to bylo všechno. Ten mne snad pochopí.

V panické hrůze ho chytila za paži a zašeptala: „Nikdo mi nevěří, že umírám. Démoni se snaží vytáhnout mi duši z těla, pomozte mi, prosím vás. Ross mi nevěří. Ochraňte mě před nimi.“

Najednou stál Ross po jejím boku, milující a starostlivý. „Miláčku, to bude v pořádku. Jsem tu s tebou. Máš jenom další ze svých záchvatů. Půjdeme nahoru a tam si na chvilku lehneš. Dám ti něco na uklidnění, aby sis mohla odpočinout.“

„Paranoia,“ pronesl mužský hlas.

„Psychóza,“ pronesl další.

„Obávám se, že jsou to jedny z příznaků,“ slyšela hlas Julese Rittermana. „Přinesu si brašnu z auta,“ řekl další hlas.

Její tělo bylo daleko před ní, anebo možná zůstalo pozadu. Otočila hlavu ve slepé hrůze. „Moje tělo,“ pronesla. „Kde je moje tělo?“ Něco ji štíplo do ruky, podobné Štípnutí včely.

Za okamžik byla zase zpátky ve svém těle. Ležela na posteli. Nad ní se skláněly starostlivé obličeje – Ross, Jules Ritterman, Michael Tennant. S úlevou se na ně usmála.

Potom zavřela oči. Na vlnách snů se nechávala unášet do teplého modrého oceánu spánku.

66

Dnešní noci byl téměř úplněk, takže bylo vidět mnohem víc, než by si Pavouk přál. Jeho hlavní starost, když sesedal z kola, však byla, aby mu ho někdo neukradl. Žádné kolo v Londýně si nemohlo být před zloději jisté a tenhle nejnovější fischer by byl šťastnou kořistí. Ironie toho, že je samo kradené, mu v této chvíli nedocházela.

Horno sapiens jako druh přežívá už více než čtyři sta tisíc let jen díky tomu, že většina lidí je vybavena stejným druhem vědomí a naladěna na stejnou frekvenci. Avšak menšina funguje v jiném systému hodnot. Pavouk mohl dělat věci, kterých by ostatní nebyli schopní, ale nijak ho to ne dojímalo.

Pavouk jako týrané dítě s oblibou hledal útěchu v týrání hmyzu a zvířat. Žádný šváb si z něj nebude utahovat kvůli tomu, že má zaječí pysk. Žádná žába se mu nebude vysmívat a žádný pes se na něj nebude pohrdavě šklebit. Pavouk se mstil těmto tvorům tím, že je mučil až k smrti. Pomalá smrt pro brouky a pavouky, když byli zaživa upáleni na plotně kamen. Rychlá a krutá smrt pro žáby – přivázal je k ohňostroji, který je buď rozmetal na maličké kousky, anebo s nimi točil pořád dokola, až z nich zbyly jen ohořelé uhlíky, popřípadě je vynesl několik desítek metrů do vzduchu, odkud se zřítily zpátky k zemi připevněné k tyčím raket. A neviditelná smrt pro psy – jak zjistil, nejúčinnější byly nalámané žiletky schované do masa z kuřete.

Kdyby po něm někdo chtěl, aby vysvětlil, proč to dělá, nevěděl by, jak odpovědět. Každému psychiatrovi by bylo okamžitě jasné, že je klasickým případem psychopata. Pavouk se však s psychiatry setkal jen ve filmech, jako například v Mlčení jehňátek.

Oblečený ve sportovním, s nylonovým ruksakem na zádech a tenkými cyklistickými rukavicemi teď Pavouk projížděl tichou temnotou Ladbroke Avenue a s protismogovou maskou a helmou vypadal jako nějaký normální chlapík vracející se pozdní sobotní nocí domů.

Ulice byla vymetená. Oddychl si, když uviděl, že džíp Cherokee je stále na svém místě, zaparkovaný stejně jako odpoledne pod pouliční lampou. Ve světle sodíkové lampy byla vidět na jeho kapotě vrstvička prachu – zdálo se, že od včerejška nikde nebyl. Podíval se vzhůru k oknům doktora Cabota. Tma. Výborně.

Na konci ulice zahnul doleva a potom zajel s kolem do prostoru mezi dvěma budovami, minul řadu zamčených garáží a vjel do polorozpadlé boudy, kde na něj nebylo odnikud vidět. Sesedl z kola a sundal si batoh. Heckler a Koch P9 byla pěkně těžká bestie a tlumič jí ještě dodal na váze. Měl taky fotokopii půdorysu bytu Olivera Cabota, kterou získal od stavebního úřadu, fotografii Cabota staženou z internetu, baterku, sadu planžet, řezač na kov a sklo, paralyzující zbraň SP 300C Big Kahuna s klipsnou na pásek a dvě devítivoltové poniklované kadmiové baterie, dva kožené pásky, nůž Swiss Army a prázdnou krabičku od sirek.

Prostřednictvím nože si bral suvenýry od svých obětí. V zásuvce nočního stolku si doma postupně budoval soukromé Černé muzeum. Krabičky od sirek se zašifrovanými popiskami, obsahující ústřižky vlasů, nehty, úzký kousek kůže a malý kousek tkaniny. Nic víc. Nic, co by mohlo navést policii, aby si spojila všechny vraždy s jednou osobou. Pouhý materiál.

Trhnutím otevřel suché zipy na batohu a začal s přípravami. Nejdříve si kolem pasu utáhl pásek s oky, potom vložil baterie do Big Kahuny, která připomínala velkou pažbu a byla těžká jako olovnice. Na zkoušku zmáčkl spínač. Vyšel z ní modrý elektrický oblouk a zajiskřil do zvlněné kovové zdi. Skvělé. Klipsnu si upevnil na pásek, paralyzující zbraň vypnul a nacvakl ji na klipsnu. Potom dvakrát po sobě zkontroloval, zda má u Hecklera a Kocha zapnutou bezpečnostní pojistku. Pistoli si vhodil do pravé kapsy u kalhot, tlumič do levé.

Potom si přicvakl na pásek baterku, kapesní nůž Swiss Army a svazek planžet. Nakonec si dal do kapsy u bundy prázdnou krabičku od sirek, zavřel batoh, znovu si ho nasadil na záda a zkontroloval čas na svých hodinkách. Pět minut po půlnoci. Všechno nachystáno.

Nasedl na kolo a vrátil se na Ladbroke Avenue. V dohledu nebyla živá duše, jen tu a tam nějaké světlo v okně. Odněkud z dolní části ulice sem doléhaly tóny hudby, úporný rap. Projel kolem džípu, kolem audi, dodávky a postaršího porsche. Potom znovu sesedl z kola, odvedl ho až k předním dveřím u vchodu číslo třicet sedm a opatrně ho řetězem přivázal k zábradlí.

Teď ho čekala nejnebezpečnější část úkolu – jestli překoná několik příštích kroků, potom už půjde všechno jako po másle. Došel ke dveřím a odcvakl si svazek planžet z pásku. Když mu bylo dvanáct, strejda Ronnie ho učil, jak fungují zámky. Jako je to v životě se vším, stačilo pochopit jejich princip, a z devíti desetin měl vyhráno. Zbytek už byl o šikovnosti a technické zručnosti.

Zámek u hlavních dveří byl jednoduchý – běžně užívaný ve většině domácností, deset let starý model s pěti stavítky. Stačilo by do dveří trochu silou strčit, a určitě by se otevřely. Jenže teď na sebe nesmí zbytečně upozorňovat. Rychle se probral svazkem planžet z wolframové oceli. Dva poloviční kosočtverce, napůl zaoblený a celý zaoblený, celý kosočtverec, jeden s vlnitým průřezem a jeden se zuby. Vybral si ten vlnitý, zasunul ho do klíčové dírky a opatrně ho vedl vložkou zámku a hledal první stavítko. Téměř okamžitě ucítil, jak o něj planžeta zavadila.

Mám tě, ty parchante.

S jemným tlakem proti němu zapáčil a zvedl ho. Potom nahmatal další stavítko a zvedl ho stejně jednoduchým způsobem. Kdyby ho kdokoliv pozoroval, pomyslel by si, že je to asi nájemník, který má trochu problémy s klíčem. Nervy ale pracovaly, třásla se mu ruka a on třetí stavítko minul, takže se k němu musel vrátit. Čtvrté a páté šlo zvednout úplně jednoduše. Teď vsunul planžetu v celé délce do zámku a otočil s ní. Na čele se mu objevilo několik kapek potu. Zdálky sem stále doléhaly rytmické tóny toho zatraceného rapu.

Zámek cvakl, dveře povolily. Když je otvíral, bylo slyšet šustění zmačkaného papíru, jak sunul po zemi reklamní letáky z pizzerie, které sem někdo zastrčil. Ve tmě chodby se zaleskla odrazka kola, opřeného o zeď hned vedle schránek na dopisy. Zpod bytových dveří po levé straně vycházel úzký proužek světla a bylo slyšet hlasy a hudbu – někdo tam zřejmě sledoval televizi. Skrz masku ucítil vůni kari.

Zavřel za sebou dveře. Z venkovní lampy umístěné nade dveřmi sem dopadalo matné světlo, uvnitř však byly vidět jen obrysy. Rozsvítil baterku, přešel chodbu a vydal se nahoru po schodech. Když se blížil k prvnímu patru, jeden schod zavrzal. Zpomalil a začal si dávat větší pozor. Nechtěl, aby někdo ze sousedů později nahlásil policii, že v tuto dobu zaslechl, jak někdo vchází do domu.

Dveře doktora Cabota byly zajištěny masivním zapuštěným zámkem v bezpečnostním kování se závorou. Pěkný kousek.

Zabralo mu celé čtyři minuty hlubokého soustředění, než se zámek otočil a dveře šly otevřít. Otevíral je pomalu, centimetr po centimetru, nervy napnuté k prasknutí. Zpocený jako čuně doufal, že nenarazí na bezpečnostní řetěz. Uvnitř byla naprostá tma. Rozlévala se všude kolem něj jako temná tekutina vylitá z láhve.

Udělal krok.

Žádný řetěz.

Žádné blikání červeného světla, které by signalizovalo alarm. Jenom matné světlo v dálce a nad tím stíny míhající se po zdi. Nejdřív ztuhnul, ale vzápětí se mu na tváři objevil úsměv. Sakramentské akvárium.

Udělal krok dopředu a přesně proti němu se z temnoty vyloupla postava. Lekl se, přiškrceně vykřikl, uskočil dozadu a současně sáhl po paralyzující zbrani.

Panebože, zná někdo většího blbce?

Byl to jeho vlastní odraz ve vysokém zrcadle.

Špatné znamení. Celý svůj život nenáviděl zrcadla, hnusil se mu jeho zjev a nesnášel, když mu zrcadlo připomínalo jeho znetvoření.

Zavřel za sebou dveře, zůstal stát a naslouchal okolním zvukům. Místnost nebyla úplně temná. Díky svitu měsíce, světlu venkovních lamp a akvária rozeznával jasně obrysy prostorného pokoje a v duchu porovnával uspořádání bytu s půdorysem, který si prostudoval.

Našrouboval na Hecklera a Kocha tlumič a vhodil si pistoli do přední kapsy u bundy. Potom odcvakl paralyzující zbraň z pásku, prst přiložil na spoušť a se zhasnutou baterkou pod levou paží prošel do úzké chodby, která by podle půdorysu měla vést k ložnicím.

Bylo to tak. První dveře po jeho pravici byly otevřené. Zřejmě majitelova ložnice. Záclony byly roztažené a zvenku sem dopadalo dost světla, aby zjistil, že ledabyle ustlaná postel je prázdná.

Sakra.

Najednou chodbu zalilo světlo. Pavoukovi chvíli trvalo, než mu došlo, proč. Někdo rozsvítil v obýváku. Slyšel klapnutí dveří a cinkání klíčů. Potom se ozvaly kroky mířící přes dubovou podlahu směrem k němu.

Policie?

Spustil snad skrytý alarm? Rychle pohlédl k oknu, hledaje únikovou cestu. Dneska má snad místo mozku díru. Poprvé v životě porušil vlastní zlaté pravidlo pro vloupání – nejdříve ze všeho je nutné najít únikovou cestu.

Zůstal stát za dveřmi do ložnice. Kroky se stále blížily. Někdo si pohvizdoval.

Policajt by si určitě nepískal. A měl by u sebe vysílačku, která by zaručeně vydávala chraplavé zvuky.

Pavouk položil baterku na zem, popadl paralyzující zbraň a pravou rukou vyndal z kapsy pistoli, kterou odjistil. S prsty na kohoutcích obou zbraní se proplížil chodbou do obývacího pokoje. Odtud měl sice úzký výhled, ale stačilo mu to.

Po místnosti se pomalým krokem procházel muž v bundě, tmavě zeleném obleku a mokasínách, s nějakou brožurou v ruce. Měl dobrých sto osmdesát centimetrů a vlnité šedé vlasy.

Přesně jako na fotografii.

Pavouk ucítil svou šanci. Rychle vyšel ven z chodbičky, mrkl kolem sebe, aby se ujistil, že tu není nikdo jiný, postavil se své oběti za záda a promluvil: „Doktor Cabot?“

Muž se překvapeně otočil, ale dříve, než si stačil cokoliv uvědomit, Pavouk přitiskl paralyzující zbraň k jeho rameni, stiskl kohoutek a pustil mu tři sta voltů přímo do svalu.

Vysoká postava doktora Cabota se smrštila a ochabla, jako by jí všechny kosti vyskákaly na podlahu. Brožura mu vypadla z rukou. Byl to program z nějakého divadelního představení. Doktor udělal krok dozadu a oči se mu nekontrolované míhaly všemi směry. Další krok stranou, rukama se chytil soklu, na kterém stála bronzová hlava, a pomalu se sesunul se zasténáním k zemi, kde zůstal bezvládně ležet.

Pavouk k němu poklekl. V koutku doktorových úst se objevil pramínek krve. Asi se kousl do jazyka, pomyslel si Pavouk mimoděk, když si zblízka prohlížel protáhlý obličej a v duchu ho porovnával s fotografií, kterou se předtím snažil uložit do paměti.

Nebylo pochyb, že to byl on.

Účinek zbraně byl jen krátkodobý. Ze všech svalů v těle vyplavil pouze na okamžik nashromážděný cukr v krvi, a tím krátce oslabil neuromuskulární systém. Během chviličky by se mohl doktor Cabot, pokud by mu dal šanci, zase probrat.

Pavouk ho vzal za ruce a přetáhl ho po podlaze na druhou stranu místnosti. Tam ho zvedl za ramena a hlavou ho opřel o vycpané sedadlo kožené pohovky – nechtěl riskovat, že by střela prošla skrz podlahu do bytu pod nimi.

Jeho oběti se pomalu vracela jasná mysl. Jeho šedivé oči se začaly znovu zaostřovat na své okolí. Doktor Cabot promluvil zastřeným hlasem: „Co to… já…“

Pavouk přiložil hlaveň Hecklera a Kocha k mužovu čelu, asi dva a půl centimetrů nad nos, vychutnávaje prozření v jeho šedivých očích, a pevně stiskl spoušť.

Tlumič byl dobrý – zbraň v jeho ruce sebou trhla a ozvalo se pouhé odfouknutí. Vzápětí se ozval další dutý náraz, když se úlomky mužovy lebky roztříštily a rozlétly po pohovce. Muž se o kousek sesul k zemi a jeho oči se přestaly hýbat. Z krásně kulatého otvoru, zčernalého střelným prachem, přesně ve středu jeho čela, začala vytékat rudá tekutina.

Pavouk nasál štiplavý zápach nitroglycerinového prachu a sladší zápach roztříštěného masa, podíval se, jestli někde neuvidí náboj, ale byl tam příliš veliký nepořádek. Buď se mohl rozpadnout hned po průniku v doktorově hlavě, anebo se zaryl někde hluboko do pohovky. To není podstatné.

Miniaturními nůžkami ze svého kapesního nože ustřihl muži jeden pramínek vlasů a uložil si ho do krabičky. Potom si přinesl z ložnice baterku a opustil byt. Dveře za sebou potichu zavřel.

Hladinu adrenalinu měl na nejvyšším možném bodě. To se nedá srovnat s žádnou jinou drogou. Ještě deset minut, a už si to bude ujíždět na kole pryč. Za dalších deset minut bude v autě. Za necelou hodinu vyzvedne Sevroulu.

A potom…

Potichu kráčel dolů a se soustředěním myslel na vrzající schod v prvním patře. Podařilo se mu ho přeskočit. Ještě nikdy v životě se nechoval tak tiše a ještě nikdy mu nebylo tak dobře.

Najednou se rozezněl zvonek.

Potom další, hlasitější a blíž.

A další o kousek vedle. A další a další. Nad ním, potom zase pod ním. Nad ním. Vedle něj – z jedné strany a z druhé strany. Samé zvonění. Doprdele.

Rozeběhl se chodbou k předním dveřím, když tu uslyšel hlasité bouchání. A znovu. Buch… buch… buch. Dřevěný rám vchodových dveří začal praskat.

Otevřely se dveře bytu v přízemí a vyšel z nich nahý muž s ručníkem ovázaným kolem pasu. „Co se tu sakra děje?“ křičel. „Hej, kdo jste?“

V ten okamžik zámek i rám dveří povolily a přední dveře se rozlétly. Dovnitř se vřítil plešatý chlap s tetováním, v tričku a džínách.

Někdo rozsvítil domovní světlo. „Ty svině!“

Plešatý hromotluk ukazoval na Pavouka. „Ty parchante, ty jsi ho zabil!“

Paralyzující zbraň měl přicvaknutou zpátky k pásku a vypnutou. Pavouk couvnul o krok dozadu a snažil se vyndat Hecklera a Kocha z přední kapsy bundy, ale zadrhl se mu o látku. Hromotluk už byl u něj. Jediným trhnutím mu sundal masku a Pavouk ucítil jeho teplý dech čpící po cibuli a potom ho něco udeřilo do žaludku. Narazil do zdi a sesunul se dolů na něčí zatracené kolo.

Povalený na zádech jako lapená krysa, s rukou vsunutou v kapse u bundy se snažil vyškubnout Hecklera a Kocha a prudce kolem sebe kopal oběma nohama. Vzápětí uslyšel, jak hromotluk zaskučel bolestí. Praštil se o kolo do kolena, a jak padal, zapletl se do šlapek.

V té chvíli už měl Pavouk zbraň venku, zamířil na hromotluka, který se právě snažil postavit na nohy, a stiskl spoušť. V hromotlukově tváři se objevil čistý kulatý otvor.

Zdálo se mu, jako by se čas na okamžik zastavil, jako když se stopne obraz na videu. Hromotluk se na něj díval s pohoršeným výrazem, jako by právě domlouval zlobivému klukovi. Za jeho zády stál nahý muž ovázaný ručníkem, ruku měl přes pusu a oči vytřeštěné hrůzou, napůl otočený, aby se vrátil do bytu.

Znovu stiskl spoušť a půlka krku hromotluka zmizela. Hlava mu visela jen na pár šlachách, obličejové svaly ochablé. Na okamžik nebylo vidět nic jiného než kusy rozervané kůže a svalů, potom z něho začala cedit krev, nerovnoměrným proudem, jako by procházela punčochou, která je na několika místech zúžená. Hromotluk se svalil k jedné straně jako pytel spuštěný po nakloněné rampě.

Byl cítit odporný zápach exkrementů, smíchaný s pachem nitroglycerinového prachu a kari. Pavouk se konečně zvedl na nohy.

Nahý muž zaječel: „Nestřílejte! Prosím, nestřílejte!“ zaběhl do bytu a zabouchl za sebou dveře.

Pavouk si uvědomil, že nemá masku.

Ten chlap mi viděl do obličeje.

Pavouk pohlédl ven na ulici. Doprdele, takhle to všechno zvorat! Uslyšel hlasité šoupání nábytku. Rozeběhl se proti dveřím, potom kopnul do zámku. Zevnitř byl slyšet mužův hlas: „Prosím vás, nikomu nic neřeknu. Neviděl jsem vás!“

Pavouk střelil dvakrát do zámku, až zůstala ve dveřích díra velká jako pěst. Potom se opřel do dveří ramenem. Kousek se pohnuly a uvnitř uslyšel ječení.

Venku se rozezněla siréna.

Očima sklouzl zpět ke dveřím na ulici.

Musím zmizet.

Ještě jednou pohlédl na dveře a potom váhavě vyšel ven. Seběhl ze schodů ke kolu. Klíče od zámku měl až úplně na dně zatraceného batohu.

Zvuk sirény se blížil.

Konečně se mu podařilo klíče vytáhnout. V domovním telefonu se ozval skřípavý hlas: „Haló! Kdo je tam? Haló!“ Siréna byla čím dál blíž.

Najednou mu klíče vypadly. Snažil se je nahmatat na zemi, ale v rukavicích nic necítil. Musím odemknout to kolo, doháje, musím odemknout to zasraný kolo.

Ještě jednou se pokusil klíče nahmátnout. Na konci ulice se objevilo modré blikavé světlo, jehož odraz klouzal po kapotách zaparkovaných aut. Seru na podělaný kolo.

Rozeběhl se, aniž by se staral o předem naplánovanou trasu. Paralyzující zbraň mu visela na zápěstí, baterku měl v podpaží a Hecklera a Kocha v ruce. Nacpal si ho pod tričko. Rozpálený tlumič se mu přitiskl ke kůži, on však žádnou bolest nevnímal. Utíkal přímo za nosem. Mířil do temné oázy parku – do ticha a vůně stromů.

Jeho jediná myšlenka byla: Takhle to zvorat! Doprdele! Takhle to zvorat!

67

Do snu se jí prodralo zazvonění, jako nějaká kovová ruka, která se ji snaží vyrvat z útulné a teplé ulity spánku. Druhé zazvonění bylo ještě hlasitější a třetí ještě víc. Bylo pronikavé a neodbytné. Snažila se držet se urputně svého snu, zůstat v imaginárním světě, který byl mnohem lepší. Ale sen ji opustil a vyvrhl na suchý bezútěšný břeh.

Zaskučel vítr. Otevřela oči a uviděla, jak se záclony mohutně vzdouvají a napínají jako plachty na zámořské lodi. Uviděla černá mračna za okny a uslyšela, jak rezonuje kovové zábradlí. Ještě mnohem černější mračna však měla ve svém nitru. Studený, nepřátelský vítr jí foukal do obličeje. Telefon zazvonil počtvrté a tentokrát se postel pohnula. Ross se převalil a zvedl sluchátko. Potom se ozval jeho hlas.

„Ano?“

Ležela bez pohnutí, vděčná, že zvonění ustalo. V hlavě jí pulzovalo a cítila, jak se jí opět zmocňuje nevolnost. Na krátký okamžik ji napadlo: Pondělí. Uvidím Olivera.

Potom si sklíčeně uvědomila: ne, ještě mě čeká neděle. Nejdřív musím přežít neděli.

„Kdo je to? Kdože? Aha, promiňte, probudila jste mě, šel jsem pozdě spát… Ano.“

Na rádiových hodinách na nočním stolku bylo deset minut po osmé. Venku se spustil prudký déšť. Na rukou jí naskočila husí kůže. Moc si chladu nevšímala, trápilo ji něco jiného. Cítila v sobě velkou a pustou prázdnotu, vybavovaly se jí útržky událostí, které nedávaly smysl.

Ross se posadil na kraj postele, sluchátko přitisknuté k neoholené tváři, s rozcuchanými vlasy jako nějaký rozpustilý kluk. Jeho hlas zněl vylekaně. „Kdy se to stalo? Chci říct, kdy to začalo?“

Někdo z ní vyrval kus její duše, velkou část vzpomínek. Včera pořádali večírek, a teď tu leží v posteli a je ráno. Nedělní ráno?

„Panebože,“ pronesl. „Chcete, abych přijel? Během hodiny a půl můžu být u vás, jestli je to nutné.“

Začala se jí točit hlava, a tak zavřela oči. Se zavřenýma očima to bylo ještě horší. Měla pocit, že jí mozek vyskočí z hlavy.

„Vypadá to na kontaminaci rány,“ pronesl Ross. „Jak to, že si toho nikdo nevšiml už včera? Aha. Vy máte dnes službu po celý den?“

Vítala hosty, a teď tady leží v posteli a je neděle ráno. Hosté jsou pryč. Nemůže si vzpomenout, že by s kýmkoliv z nich mluvila. Anebo že by jim nabízela pití a jídlo.

Ross byl cítit kouřem z doutníku. „Vůbec se mi to nelíbí. Zůstaneme ve spojení, ano? Jaké testy jste nechala udělat?“ Vylezl z postele a s bezdrátovým telefonem v ruce pomalu přešel k oknu, které zavřel. „Dobře… Takže si nejste jistá… stejné symptomy… Dneska laboratoř nepracuje? Takže s testy musíme počkat na zítřek. Ne, nemějte obavy. Jsem rád, že jste zavolala, to je důležité. Udělali jste na klinice příslušná opatření, jestli jde vážně o kontaminaci?“

Upustila jsem sklenici se zavařenými brusinkami na zem, a teď jsem v posteli.

„Je ještě někdo nakažený? Měla byste všechny pořádně zkontrolovat – bůhví, odkud to je. Mohlo to přijít z klimatizace, vody, jídla, z čehokoliv.“

Faith slyšela, jak Ross položil sluchátko.

Ross pronesl: „Panebože, to se musí stát zrovna mojí pacientce. Jak je tohle možné?“

Potom se ozvalo cvaknutí televize, Rossovy kroky směřující ke koupelně a cvaknutí dveří. Vzápětí se rozezněl hlas redaktorky zpravodajství. „Podle svědků se zdá pravděpodobné, že útočník na doktora Cabota zastřelil druhého muže, Barryho Gatta, protože se ho snažil zadržet.“

Na okamžik si Faith myslela, že se jí to buď zdálo, anebo přeslechla jméno. Redaktorka pokračovala: „Doktor, kterého dnes ráno identifikovala jeho sekretářka, přijel do Anglie z Ameriky před osmi lety, když mu zemřel syn na leukémii. V roce 1990 založil doktor Cabot, jehož jméno se často objevovalo v titulcích novin kvůli jeho kontroverzním názorům na medicínu a farmaceutický průmysl, v severním Londýně Cabotovo centrum alternativní medicíny.“

Zůstala sedět vzpřímeně na posteli. Na obrazovce se objevil řadový dům, ve kterém žil Oliver. Hlavní vchod spolu se schody byl zakryt a celý prostor až k chodníku byl uzavřen policejními zátarasy. Viděla několik policejních aut a neoznačených dodávek – z jedné z nich se právě vynořil muž v bílém ochranném oděvu.

Ne.

Žaludek se jí sevřel. Snad se jí všechno jen zdá. Místo krve jí v žilách začala proudit studená voda. Ne, prosím, ať to není Oliver. Prosím.

V televizi se objevil známý obličej. Dobře vypadající třicátník s jemnými rysy. S tím už se někde setkala, ale kde? V dolní části obrazovky se objevil nápis: „Dr. Christopher Forester. Hypnoterapeut.“ Vypadal rozrušeně, a tu si najednou vzpomněla. Mluvil s Oliverem tenkrát na chodbě kliniky. Půjčili si od něj kancelář – když se dívali z okna na muže, který ji sledoval.

„Oliver byl skvělý člověk,“ řekl Dr. Forester a snažil se znít co nejvyrovnaněji. „Nedovedu si představit, z jakého důvodu by mu někdo něco takového mohl udělat. Celý svůj život zasvětil tomu, aby pomáhal lidem, snažil se udělat tento svět lepším.“

Faith strnule zírala před sebe. V duchu si opakovala stále stejnou myšlenku. Panebože, nedovol, aby se něco stalo Oliverovi.

Na obrazovku se vrátila reportérka. „Pachatel byl oblečen do cyklistické výstroje, měl ochrannou helmu a ruksak. Policie uvítá výpověď kohokoliv, kdo si všimnul muže, na kterého by se hodil náš popis, včera v noci v době od půl dvanácté do půl jedné v oblasti Ladbroke Avenue.“

Teď se objevil na obrazovce policista a ačkoliv mu pozorně naslouchala, zjistila, že se nedokáže soustředit na jeho slova, která se jen tak vznášela v místnosti a proplouvala kolem její hlavy. Vražda byla provedena obzvláště krutým způsobem, říkal, a je ještě příliš brzy na určení jejího motivu. Získali podrobný popis vrahova obličeje a během krátké doby budou mít k dispozici i jeho kreslený portrét.

Záběr na obrazovce se změnil. Objevila se na něm známá vrata Stormontského paláce v Belfastu. Reportérka říkala: „Ministerský předseda Tony Blair přijel dnes dopoledne do Stormontu, aby zde zahájil nová kola jednání s lídrem ulsterských unionistů, Davidem Trimblem, o prodloužení platnosti jejich vzájemné dohody nesoucí název ‚Good Friday‘.“

Slyšela všechno?

Zoufalá vylezla z postele, zapomněla na svou nevolnost, popadla dálkový ovladač, pustila teletext a rubriku hlavní zprávy dne. Ani si nevšimla, že má na sobě stále černé šaty ze včerejšího večera.

DVA MRTVI PO STŘELBĚ V NOTTING HILLU. Str. 105.

Ross vyšel nahý z koupelny. Objal ji kolem ramen. „Ty už jsi vzhůru, miláčku? Jak se cítíš?“

Ani si ho nevšimla a přejela rychle na stranu 105.

„Možná budu muset odjet do Londýna,“ pokračoval. „Jedna pacientka, kterou jsem minulý týden operoval, dostala septikémii. Mám tolik pacientek, a zrovna u té nejproblematičtější se musí stát tohle…“ Na okamžik zaváhal. „Co hledáš?“

Na obrazovce se objevil odstavec.

Policie vyšetřuje střelbu, ke které došlo v domě v Notting Hillu a při které zahynul vynikají londýnský lékař doktor Oliver Cabot spolu s dalším mužem. K vraždám došlo krátce po půlnoci.

„Panebože,“ pronesl Ross.

Faith se mu vrhla do náručí. „Ne, ne,“ zajíkala se, „to nemůže být on. Kdo ho mohl zabít, Rossi? Proč? Nemůže být mrtvý.“

Ross ji posadil na postel a přitisknul k sobě. Hystericky vzlykala. „Kdo mu to udělal?“ ptala se.

Telefon začal znovu zvonit. Ross ho zvedl. Mezi vzlyky k ní doléhaly útržky hovoru. „Tommy? Už jsi to slyšel? Lady Reynes-Rayleighová – nechápu, co tam s ní ksakru dělají. Jak se proboha mohlo něco takového stát? Do půl desáté jsem tam. Dobře. Uvidíme se.“

„Já nechci zemřít, Rossi,“ vzlykala.

„Neboj se, neumřeš, lásko moje.“

„Nemůže být mrtvý, Rossi. Kdo by ho mohl zabít? Kdo?“

Pevně ji objal a políbil na mokrou tvář. „Poslouchej mě, lásko, musím jet do Londýna. Je svolaná mimořádná schůze. Stala se nám tam velká nepříjemnost. Vrátím se co nejdřív.“

„Neodjížděj nikam, prosím, nenechávej mě tu samotnou.“

„Já musím, anděli.“

Chytila ho pevně kolem krku a v panice se ho držela. „Zůstaň tady, prosím.“

„Přinesu ti něco na uklidnění.“

Uvolnil se z jejího obětí. Seděla sklesle, vnímala rozmazaná písmena teletextu a z dálky k ní doléhal hlas muže hovořícího se silným irským přízvukem o vyřazených zbraních.

Ross se vrátil se sklenicí vody v ruce. Vložil jí do úst jednu pilulku a ona se napila a spolkla ji. Potom druhou. „Vrať se do postele. Udělám Alecovi snídani.“

„Zůstaň tu se mnou, Rossi, prosím.“

„Poprosím paní Applebyovou, aby se přišla postarat o Aleca.“ Paní Applebyová byla vdova, která bydlela v domku nedaleko a vždycky ochotně vypomohla.

Cítila, jak ji zvedl a položil na záda. V televizi stále hovořil ten muž s irským přízvukem. Zezdola byl slyšet štěkot Rasputina. Po chvíli se všude kolem rozhostilo ticho.

68

„Mami?“

Faith otevřela oči z hlubokého spánku a překvapeně hleděla na Aleca, který stál nad ní. Měl na sobě černé tričko se zářivě zelenými kruhy a v ruce držel plastovou figurku zápasníka sumo, kterému chyběla jedna ruka. „Kdy pojedeme do Legolandu, mami?“

Záclony byly roztažené a na okno dopadaly proudy vody, až vypadalo jako zamrzlé. Hlavou se jí honily samé černé myšlenky.

„Do Legolandu?“

„Říkala jsi, že dneska pojedeme do Legolandu. Slíbila jsi mi to.“

Pohlédla na hodiny – půl jedné.

„Slíbila jsi to, mami.“

Najednou si vzpomněla. Ach ne, bože.

Oliver.

Mrtvý.

Pohlédla znovu na Aleca, bezmocná, v koncích. Potřebuje být na pár minut sama, všechno si v klidu promyslet.

Alec začal natahovat. „Slíbila jsi mi to, mami.“

Sklíčeně na něj pohlédla a zachvěla se. „Už jsi snídal, miláčku?“

„Už dávno. Táta mi udělal snídani. Připálil toast a vajíčko jsem měl úplně natvrdo. A Rasputin se vyblinkal v předsíni.“

„Dobře.“

„Paní Applebyová to uklidila.“

„Říkal tatínek, kdy se vrátí?“

„Říkal, že ti není dobře. Uzdravíš se?“

Vzala ho za volnou ruku a pevně ji stiskla. „To víš, že se uzdravím. Uzdravím se, protože tě miluju.“

Zdrceně si sedl na postel vedle ní, „A myslíš, že se uzdravíš brzy, abychom stihli jet ještě dneska do Legolandu?“

Proti své vůli se usmála. Najednou si uvědomila, jak zoufale miluje svého syna.

Musí se mu co nejvíce věnovat. Potřebuje hlavně jistotu, že se jejímu bezbrannému dítěti dostane normální výchovy. Tolik by si přála, aby byl šťastný. Snad by se o něj mohla starat její matka, až tu ona nebude.

„V kolik přesně hodin si myslíš, že ti bude líp?“

Znovu se usmála. Některým jeho větám se musela smát.

„Přesně za patnáct minut.“

„Mám hlad a paní Applebyová říkala, že už bude muset jít domů.“

„Hned ti něco udělám, ano?“

„A co?“

„To bude překvapení.“

„Dobrá.“ S mnohem veselejším výrazem seskočil z postele a vyběhl ven z pokoje.

Faith došla k televizi, zapnula ji a naladila si přehled zpráv na teletextu. Stále to bylo mezi hlavními titulky.

DVA MRTVÍ PO STŘELBĚ V NOTTING HILLU.

Našla si příslušnou stránku pro podrobnější informace, ale v podstatě tam nebylo nic nového. Zazvonil telefon. Byl to Ross, který jí oznámil, že se ještě nějakou chvíli zdrží v Harley-Devonshirské nemocnici. Jestli se mu podaří dostat se odtamtud včas, mohli by se setkat v Legolandu. O Oliverovi se ani slůvkem nezmínil.

Udělalo ti to radost, viď, ty zatracený parchante, pomyslela si, když zavěsila. Znovu pohlédla na obrazovku a hlavou jí bleskla podivná myšlenka. Není to zase nějaká Rossova špinavá hra? Nevysílá snad sám v televizi nějaké falešné zprávy jenom proto, aby ji mohl mučit?

Na okamžik se přimkla k této nepřesvědčivé a slabounké naději. Potom si vzpomněla na reportáž, kterou viděla ráno, na záběr Oliverova domu, zastřešení vchodu, prostor uzavřený bariérami a policií. Usedla znovu na postel, hlavu uchopila do dlaní a s očima plnýma slz se snažila smířit se s tím, že Oliver je mrtvý a že už ho nikdy neuvidí.

Nějakým způsobem se jí podařilo osprchovat se a obléknout, zaplatit paní Applebyové, která se vždycky zdráhala brát za svou výpomoc peníze, a připoutat Aleca svírajícího v rukou svůj GameBoy na zadní sedadlo Range Roveru. Nastartovala, připoutala se a otevřela si na klíně mapu, aby zjistila, kudy by se nejlépe dostala do Legolandu.

„Potřebuju čůrat,“ pronesl Alec. „Potřebuju čůrat.“

Právě zařadila jedničku a přidala plyn. Pod koly skřípal štěrk. „Musíš to teď chvíli vydržet.“

„Neudělala jsi mi žádný oběd a já mám obrovský hlad.“

„Já jsem ani nesnídala, takže jsme tu hladoví dva.“ Ze soukromé cesty vyjela na vedlejší silnici.

Za sebou slyšela ostré a pronikavé zvuky ííí – ííí – ííí – pong… a ve zpětném zrcátku viděla Alecův obličej celý svraštělý soustředěním, jak hrál hru Pokémon, kterou mu koupili v Thajsku.

„Říkala jsi, že to bude překvapení, mami. Slíbila jsi, že to bude senzační překvapení.“

Na konci vedlejší silnice odbočila na hlavní. Okno bylo pokryto mastným filmem a ona téměř neviděla na cestu před sebou. Těžce polkla a pronesla: „Obávám se, že to překvapení spočívá v tom, že si na oběd budeš muset počkat. Já jsem se dnes ráno také dozvěděla jedno překvapení, takže máme oba špatný den.“

„Proč s námi nejede táta?“

„Protože tomu ráno zavolali z práce také jedno překvapení. A teď už si hřej a mlč.“

Zhruba po hodině cesty uviděla poutače nějakého motorestu, a tak zastavila a zašli dovnitř. Motorest byl plný a byl prosycen vůní smažených hranolků, z čehož se jí zvedl žaludek. Číšnice jim přinesla jídelníček. Alec si ho vzal a dlouze ho pročítal. Potom si objednal dvojitého hamburgera s hranolky. Faith věděla, že je to pro něj příliš velká porce, ale neříkala nic. Sama si objednala kávu. Ačkoliv od včerejšího oběda nic nejedla, neměla vůbec chuť k jídlu.

Alec se dal znovu do hraní Pokémona. Po jejich pravici seděl pár mladých lidí, oba se nakláněli dopředu a drželi se za ruce. Byli očividně zamilovaní. Po levici seděl osamocený muž a četl si Sunday Express. O střílení tam nic nebylo, zřejmě se to stalo pozdě v noci, takže se to do ranních novin nedostalo, pomyslela si.

V duchu před sebou viděla Oliverův obličej. Snažila se představit si ho v jeho bytě. Někdo k němu vnikl se zbraní v ruce. Snad zloděj. Chtěl ho snad Oliver zastavit a kvůli tomu byl zastřelen? Co to bylo za darebáka, který tě zabil, Olivere? Nějaký feťák, který toužil po další dávce a bylo mu úplně jedno, že kvůli pár librám zastřelí toho nejlepšího člověka na celém světě?

„Mami, proč brečíš?“

Pohlédla do široce otevřených, znepokojených očí svého syna a najednou se v ní všechno zlomilo. Vstala, požádala číšnici, aby na syna dohlédla, potom odešla na toaletu, kde se zamkla v kabince, sedla si na zavřený poklop záchodu a dala se do pláče.

Trvalo jí několik minut, než se jí podařilo uklidnit se natolik, aby se mohla vrátit ke stolu. Když se vrátila, Alec už měl jídlo před sebou. Seděl u stolu, v ruce láhev s kečupem, a většinu jeho obsahu na stole, na obličeji, košili a rukou. „Bylo to špatně zavřené, mami. Nemůžu za to.“

Když se ho snažila očistit, zeptal se: „Ty jsi brečela, protože s námi tatínek nejel?“

Pousmála se na něj. „Už jsem v pořádku, je mi dnes jenom trochu smutno.“

„Říkala jsi, že tatínkovi zavoláme a že si s ním dáme sraz.“

„Ano, hned mu zavolám.“

Najednou si uvědomila, že si doma zapomněla svůj normální mobilní telefon. Co teď bude kčertu dělat? Vždyť už je to stejně jedno. Sáhla do kabelky, vyndala svůj nový telefon a zapnula ho. Dřív, než stačila vytočit Rossovo číslo, krátké pípnutí jí hlásilo uloženou zprávu. Přiložila telefon k uchu a naslouchala.

„Ahoj, Faith, tady je Oliver. Zavolej mi co nejdřív, je to nutné.“

Poslouchala a snažila se potlačit své emoce. Zpráva musela být ze včerejška, když byl ještě naživu. Znovu si ji přehrála. Jeho hlas zní podivně. Tušil snad něco zlého, že se někdo chystá ho zavraždit?

Chtěl ji snad před něčím varovat?

Proč jsem si nezkontrolovala záznamník už včera?

Rychle vstala a hlava se jí zatočila. „Během minutky jsem zpátky, miláčku. Hezky jez.“

Vyšla ven a zůstala stát na verandě, smáčená deštěm. Poslouchala vzkaz potřetí. Ve chvíli, kdy dozněl, telefon se rozezvonil. Překvapená zmáčkla tlačítko pro příjem. „Haló?“

„Faith?“

Byl to Oliver.

Na okamžik si myslela, že omylem spustila zase jeho vzkaz. Ale jeho hlas se ozval znovu. „Faith, můžeš mluvit?“ Celá se třásla. „Olivere?“

„Harvey je zastřelený. Můj bratr. Bože, Faith, je to tak strašné – nemůžu vůbec uvěřit tomu, co se stalo.“ Zmohla se na jedinou otázku. „Ty jsi naživu?“

„Ano, jsem.“

„Ve zprávách v televizi… říkali, že…“

„Harvey,“ opakoval a bylo slyšet, že pláče. „Faith, nějaký parchant zabil mého bratra.“

„Říkali, že zabil tebe.“

„Jsem tak rád, že jsem se ti dovolal. Potřeboval jsem s tebou mluvit, Faith, slyšet tvůj hlas. Teď musím jet na policii. Panebože! Můžu ti zavolat později?“

„Ano.“

Řekl ještě něco, čemu nerozuměla, a potom zavěsil.

Zůstala stát, kde byla, opřená o zamžené okno pozorovala, jak její syn zápolí s obědem. Věděla, že by v této chvíli měla mít úplně opačné pocity – došlo k vraždě dvou lidí, bratr muže, kterého milovala, byl mrtvý. Byl to velmi příjemný člověk, živě si na něj pamatovala. Věděla, že se teď nesluší mít radost.

Ale nedokázala si pomoci.

69

Venku, dvě patra pod ním, řinčel projíždějící nákladní vlak mířící na nákladové nádraží. Hluk byl čím dál větší a potom postupně utichal.

Pavouk ležel ve zmačkaném bílém tričku a slipech na tvrdé posteli ve svém stísněném bytě s holými zdmi a oka nezamhouřil. Televize umístěná v nohách postele byla od včerejšího večera nepřetržitě puštěná. Zápach žluklého tuku pocházel z talíře, který ležel vedle postele. Kousek od něj stála plechovka od koly se zamáčknutým špačkem Marlboro Light na víčku.

Bylo pondělí ráno. Cítil se nanic. Sevroula s ním odmítala mluvit. Žádná z výmluv, proč se nedostavil na smluvené rande v sobotu v noci, nezabírala. Navíc viděl v televizi náčrtek svého vlastního portrétu. Dneska ráno se tam objevil snad tisíckrát. Na ITV, BBC I, Sky a všech těch podělanejch novejch programech.

Zatraceně věrná podoba.

S těžkou hlavou si uvědomil, že stejně jako jeho plány na svatbu se Sevroulou, tak i plány na Subaru Impreza jsou v hajzlu. Doufal jenom, že mu ten parchant z autobazaru vrátí zálohu.

Začal vyzvánět telefon. Zvedl sluchátko v naději, že je to Sevroula.

Ozval se mužský hlas. „Ty jeden pitomče. Většího idiota fakt neznám. Viděl jsi dnešní noviny?“

„Ne.“ Pavoukův hlas zněl unaveně a chraplavě.

„Říkali mi, že jsi ve všech novinách na titulní straně.“

„To není moc chytrý volat mi domů, strejdo.“

„S tím si nemusíš dělat vůbec žádný starosti. Kdybys měl aspoň půlku mozku v hlavě a fungoval ti z něj aspoň kousek, vůbec bys doma nebyl. Schovával by ses někde hluboko v jeskyni na úplně jiný planetě. Proč jsi těm mrtvolám nenechal v rukou rovnou navštívenku? Aspoň by se nemuseli namáhat s nějakým pátráním.“

„Ta podoba není zas až tak dobrá,“ pronesl na svou obranu.

„Že není? Stačí, aby si policie prošla všechny záznamy v počítačích, a za chvíli jsou u tebe. Teď se budou všichni snažit ještě víc, když je na tebe vypsaná odměna padesát tisíc liber. Co je to sakra za rámus?“

Dole drnčel další vlak a Pavouk se posadil na kraj postele. „To je vlak.“ S úzkostí v hlase pokračoval. „Odměna? O tom nic nevím.“

„Ani nemůžeš, nemáš moje zdroje. Včera si to dojednal na policii bratr jednoho z těch odprásknutejch, Dr. Cabot, už to začali diskrétně šířit na místech, kde se ochomejtaj překupníci zbraní.“

„Proč to teda rovnou nezveřejní?“

„Asi tě nechtěj moc vyděsit, Pavouku. Zřejmě si myslí, že už jsi vyděšenej dost.“ Pavouk se zachvěl. Padesát tisíc liber jsou velký prachy. Dost velký pokušení pro toho darebáka, který mu zbraň prodal. Moc velký na to, aby mu mohl odolat.

Navíc má ještě pořád v bytě tu podělanou zbraň. Neměl odvahu se jí při svém panickém útěku v sobotu večer zbavit. Chtěl se především dostat co nejdál od Ladbroke Avenue. Na druhé straně parku ukradl kolo a uháněl na něm několik kilometrů jako vítr. Dokonce ani neriskoval, aby se vrátil pro své auto zaparkované asi kilometr a půl od Cabotova domu. Obával se, že policie celou oblast uzavřela. Místo toho se zavřel doma a vylezl poprvé až včera v jedenáct večer, kdy ho hlad vyhnal obstarat si něco k jídlu.

„Neřekl jsi mi, že má bratra,“ pronesl Pavouk.

„A neřekl jsem ti ani, že má matku, nebo fotra.“

Pavouk si vzpomněl na subaru a pokračoval: „Já ten úkol splním – dej mi jen par…“

„O tom si nech jenom zdát. Radím ti, seber se a vypadni odtamtud. Musíš co nejrychleji zmizet.“ Ozvalo se cvaknutí a telefon ztichl.

Vlak už přejel a v náhlém tichu jakoby se zdi kolem něj sevřely a prostor byl ještě těsnější než obvykle. Už se tu necítil jako doma, ale spíš jako ve vězeňské cele.

Neměl čas, aby se umyl nebo oholil. Začal na sebe házet věci a klopýtal přes své oblečení. Přitom se snažil srovnat si v hlavě, co si musí vzít s sebou a kam půjde.

K Sevroule?

A co když ho odmítne?

Hecklera a Kocha si zasunul hluboko do kapsy u svých kalhot. Ta zasraná turecká královna musí konečně poznat, že s Pavoukem nemá navybranou.

70

Uprostřed vyšetřování pacientky začal Rossovi vyzvánět telefon. Zvedl sluchátko. Omluvně kývl směrem k pacientce a pronesl: „Ano?“

„V recepci čeká pan Caven.“

„Řekněte mu, ať si sjedná schůzku jako všichni ostatní.“

„Říká, že je to naléhavé.“

„Naléhavé jsou všechny mé schůzky.“

„Působí dost znepokojeně.“

V tónu jejího hlasu bylo něco, co s ním pohnulo. „Přijmu ho na dvě minuty, až dokončím vyšetření paní Levineové.“

Když pacientka odešla, do ordinace vešel soukromý detektiv. V jedné ruce měl tašku s laptopem a v druhé hnědou obálku. Byl pobledlý jako po probdělé noci a byl cítit cigaretovým kouřem. Ross za ním zavřel dveře, ale nevybídl ho, aby se posadil. „Doufám, že máte nějaké dobré zprávy,“ pronesl Ross. „Mám velmi špatný den.“

Caven mu podal hnědou obálku a pohlédl na něj dlouhým, obviňujícím pohledem. V obálce bylo něco hranatého. S lehkým irským přízvukem Caven pronesl: „Když jste mne najímal, pane Ransome, chtěl jste, abych vám obstaral fotografie. Myslím, že byste se měl podívat na tohle.“

Ross obálku rozlepil. Uvnitř byla videokazeta. „Co je to?“ zeptal se, i když mu to bylo předem jasné.

„Máte tu přehrávač?“

Ross pohlédl na hodinky, otevřel skříňku, ve které byl videopřehrávač i televize, a vložil pásek dovnitř. Oba muži zůstali stát a mlčky se dívali na obrazovku.

Byl to černobílý záznam a kvalita obrazu nebyla nic moc, přesto to stačilo. Byl tam širokoúhlý záběr prostorného obýváku. Místnost byla ponořena do tmy. Potom se najednou rozsvítilo světlo a Ross viděl všechny obrysy mnohem jasněji. Do místnosti vešel muž podobný doktoru Oliverovi Cabotovi.

Když přecházel přes místnost, ve dveřích za jeho zády se objevila malá postava muže nebo ženy v protismogové masce, cyklistické helmě a s batohem na zádech. V jedné ruce měla pistoli s tlumičem, v druhé nějaký černý předmět.

Najednou se muž podobný Oliverovi Cabotovi otočil, jako by ho někdo oslovil jménem. Ta druhá postava se vrhla dopředu a přitiskla tu černou věc ke Cabotově paži. Cabot se několik kroků potácel a potom upadl na záda.

Ross s Cavenem pozorovali v tichosti, jak ho člověk s malou postavou táhne v bezvědomí po podlaze na druhou stranu, opírá ho o pohovku a potom vystřelí doprostřed jeho čela. Během okamžiku mizí ve dveřích, odkud přišel, a vrací se vzápětí s baterkou v ruce. Potom vybíhá hlavními dveřmi ven.

Ross se s bledým obličejem obrátil na Cavena.

Caven pronesl: „Můžete to klidně vypnout, je to jen malá ukázka, kterou jsem zkopíroval pro vaše potřeby.“

Roztřesený Ross přešel ke svému stolu, zvedl telefon a krátce zazvonil na svou sekretářku. „Na okamžik se zdržím, Lucindo. Postarejte se o další pacienty.“ Potom usedl do svého křesla a najednou se cítil vyčerpaně.

Caven vyndal pásku z přehrávače, vrátil ji do obalu a zasunul zpátky do hnědé obálky.

Ross se musel velmi ovládat, aby nevybuchl: Upozorňoval jsem přece toho pitomce Milwarda, že jsem nechal to místo sledovat. Panebože, vždyť jsem mu to jasně říkal!

Místo toho seděl v tichosti a díval se všude kolem sebe, jenom ne na detektiva. Za žádnou cenu se nechtěl setkat s jeho pohledem a nechtěl dát tomu malému arogantnímu Irovi příležitost, aby vysledoval cokoliv z jeho výrazu.

Hugh Caven si sedl na pohovku a obálku položil na polštář vedle sebe. Po chvíli pronesl: „Pane Ransome, už jste někdy slyšel o Occamově břitvě?“

„Ne. Měl bych snad jako chirurg?“

„William Occam byl filozof a žil ve čtrnáctém století. Opíral vědecké znalosti o zkušenosti a nepopiratelné pravdy. Věřil v Aristotelovu zásadu, že člověk by se neměl snažit věci komplikovat nad míru nezbytně nutnou. Jeho zásada vešla do povědomí jako Occamova břitva. Její smysl spočívá v tom, že každý problém by měl být pojmenován těmi nejzákladnějšími a nejjednoduššími termíny. I ve vědě je třeba vždy vybrat tu nejjednodušší teorii vyhovující základním faktům daného problému.“

„Můžete mi své myšlenky sdělit v trochu pochopitelnější formě?“

„Samozřejmě, pane Ransome. To nejjednodušší vysvětlení je většinou to, které je pravdivé.“

„A jaká je souvislost mezi vašimi slovy a tím, co jsme právě viděli?“

Caven si propletl prsty na rukou, rozhlédl se kolem sebe, jako by hledal v místnosti nějaký nepříjemný hmyz, a potom pronesl: „Když je někdo zavražděný, je to vždycky z nějakého důvodu. Devadesát procent vražd se odehrává v rámci rodiny. Ve zbylých deseti procentech bývá motivem loupežné přepadení, ale jak jsme právě viděli, to není náš případ. Pokud jde někdo jenom loupit, nepotřebuje svou oběť usmrtit – stačí, když ji na chvíli umrtví pomocí paralyzující zbraně.“

Caven si odkašlal. „Takže, abychom to shrnuli. Vy jste pojal podezření, že doktor Cabot se dopouští cizoložství s vaší ženou, a tak jste si najal soukromého detektiva, který vám měl vaši domněnku potvrdit. Bratr doktora Cabota, který by mohl být klidně jeho dvojčetem, byl chladnokrevně zavražděn kýmsi, kdo působí jako profesionální vrah. Harvey Cabot byl dobrým člověkem, byl to vynikající vědec, byl šťastně ženatý a neměl žádné nepřátele. Jenže Oliver Cabot jednoho nepřítele evidentně měl.“

Ross zavrtěl hlavou a v jeho úsměvu nebylo ani stopy po nějakém žertování. „Pane Cavene, jestli jsem skutečně dobře slyšel, máte zřejmě v úmyslu mě vydírat. Já jenom doufám, že ve svém vlastním zájmu máte dobrého právníka. Instalováním kamer jste se totiž dopustil hned dvou vážných trestných činů – poškození soukromého vlastnictví a vloupání se do soukromého bytu. A jsem si jistý, že jste porušil i další zákony tajným odposloucháváním doktora Cabota. Neradil bych vám přidávat si k tomuto výčtu ještě další zločin – vydírání. Teď chci, abyste okamžitě opustil mou kancelář a současně zmizel i z mého života.“

Caven se ani nepohnul. Místo toho zcela klidně pronesl: „Pane Ransome, v sobotu večer byl zavražděn ještě jeden muž – ten, kterého vrah zastřelil v chodbě domu. Byl to jeden z mých mužů, jeden z mých nejlepších kolegů, se kterými jsem kdy pracoval. Viděl, co se v doktorově bytě stalo, a chtěl zasáhnout. Vy máte možná vztek, ale nepodceňujte, prosím, můj vztek. Vy jste doktora Cabota ani neznal. Barry Gatt byl mým nejlepším přítelem.“

„Ven!“ zařval Ross a přešel ke dveřím. „Zašlete mi účet. Už vás nikdy nechci vidět ani slyšet.“

„Měl byste se uklidnit, pane Ransome, potřebuju s vámi mluvit o…“

Ross otevřel dveře, vystrčil detektiva ven a zakřičel: „Už vás v živote nechci vidět!“

Potom práskl takovou silou dveřmi, až se ze zdi odloupl kus omítky.

71

Pavouk ve svých myšlenkách dospěl k závěru, že se nechal strejdou Ronniem zbytečně zpanikařit. Stál u umyvadla, tváře schované pod nánosem holicí pěny, doutnající cigaretu odložil do misky na mýdlo, a jen vzdáleně vnímal zvuky televize, ve které šel právě nějaký šílený pořad o jídle – nic nesnášel víc než pořady o jídle. V duchu nepřestával o celé záležitosti přemítat. Kdyby na něj byla opravdu vypsaná odměna, policie se to dozvěděla nejdřív včera večer, to znamená v neděli. Vypustila by tu zprávu mezi informátory a do několika hospod, klubů a barů. V neděli večer se ale zprávy šíří pomalu a jen málo lidí zná jeho adresu. Byl v nebezpečí, o tom není sporu, ale ne v bezprostředním nebezpečí. Nenechá si věšet bulíky na nos.

Jeho portrét měl na svědomí zřejmě ten vřeštící chlap, který se zamkl v bytě, a Pavouk hořce litoval, že ho nechal vyváznout živého.

Přejel si po tváři břitvou, která za sebou zanechávala holý pruh kůže v místech, kde dříve býval knír ve stylu Charlese Bronsona, který zakrýval jeho rozštěpený ret. Knír, který byl teď detailně zachycen na jeho pravděpodobné podobizně.

Sevroula mu jednou říkala, že nevstává dřív než v jedenáct. Pokud bude ještě v posteli, až k ní dorazí, využije aspoň momentu jejího překvapení. Možná se jí už nebude bez kníru tolik líbit. Ale to je její problém.

Portrét nebyl všechno – člověk nemůže být usvědčen jenom na základě nějakého vymyšleného portrétu. Ten nahatý chlápek ho viděl jenom pár vteřin – v temné chodbě kolem půlnoci. Jakou váhu může mít jeho svědectví? Jednou věcí si byl jistý, že nikde nezanechal otisky prstů. V důkazním řízení se teď ale používají ty nejmodernější technologie. Stačí jediné vlákno z koberce přichycené k podrážce bot, a už člověka mají. Pořád větší problémy jsou i s DNA – stačí jim jako důkaz jediná krůpěj potu nebo vlas. Největším problémem ze všeho je ale použitá zbraň. Musí se jí co nejdřív zbavit.

To je teď nejdůležitější úkol. Pistole ležela na posteli, viděl ji krásně v zrcadle, jak je zabořená do deky, nádherně se leskne a ještě pořád je cítit po nitroglycerinu. Pět střel vyšlo z jejího zásobníku.

La Manche se mu zdál nejvhodnější. Shodit ji v noci z trajektu rovnou do vody. Navždy pohřbená v moři. Jenže trajekty jsou teď určitě hlídané. Musí ji někde schovat, kde ji nikdo nenajde.

Ten darebák, od kterého zbraň koupil, by ho mohl s vidinou padesátitisícové odměny udat. Když ale u něj pistoli Heckler a Koch nenajdou a nedokážou mu, že právě z ní byly náboje vystřeleny, jaký jiný důkaz jim zbude?

Najednou mu hlavou projela strašná myšlenka.

Neudá ho nakonec za těch padesát babek sám strejda Ronnie?

Hrozná představa – udělal už pro něj tolik práce, má přece mnohem větší cenu než mizernejch padesát papírů. V žádném případě by…

Strejda Ronnie byl pověstný svou výbušnou povahou. Musel se vypařit z Anglie, když se pohádal v hospodě s nějakým chlápkem a klidně ho oddělal před očima třiceti svědků. „CHLADNOKREVNÁ VRAŽDA“ byl jeden z titulků, které se objevily na přední straně všech deníků. Pamatoval si taky na bustu v hale velkolepé vily, která patřila Ronniemu. Ta busta znázorňovala nějakého řeckého chlápka, jmenoval se Atrium nebo Arius nebo tak nějak podobně. Strejda Ronnie vždycky hlavu polaskal rukou a vyprávěl Pavoukovi, že když se tenhle chlapík rozhádal se svým bratrem, zabil jeho děti, pozval ho na hostinu, a tam mu je naservíroval upečené.

Strejda Ronnie to považoval za náramně hrdinský čin.

Pavouk se jako dítě dlouho obával, aby strejdu Ronnieho nerozzlobil. Měl strach, že kdyby něco provedl, mohl by ho taky upéct a naservírovat k večeři. V dospělosti se přesvědčil, že když Ronniemu Milwardovi někdo zvedne mandle, je vážně schopný čehokoliv.

A ještě jedna věc Pavouka napadla. Jeho chyba, že zastřelil špatného muže a potom ještě dalšího člověka na chodbě, má totiž daleko větší dopad, než se na první pohled zdá. Kvůli ní ztratil Ronnie Milward tvář před klientem. A to je to nejhorší, co se může stát.

Ronnie teď vypadá kvůli Pavoukovi jako blbec.

72

Faith zaplatila za taxík a s librovou mincí připravenou v ruce pro portýra vystoupila na chodník. Potom vešla do hlavní haly hotelu Marble Arch, prodrala se skupinou japonských turistů, vyhnula se několika desítkám zavazadel rozložených v prostoru, jako by se tu někdo pokoušel postavit olympijskou překážkovou dráhu, a vecpala se do výtahu mezi dvě obrovské sádelnaté Američanky v nafouklých kraťasech.

Vystoupila v devátém patře, pohlédla na šipky s čísly pokojů, zahnula doprava a po několika metrech narazila na pokoj číslo 927. Jemně zaklepala a čekala. Někde vyzváněl telefon.

Oliver otevřel dveře. Byl bos, ve zmačkaném modrém triku a džínách. Byl shrbený, neoholený obličej měl propadlý, šedivý, s temnými kruhy pod očima, vlasy rozcuchané a slehlé k jedné straně. Na okamžik zůstal stát a díval se na ni prázdným pohledem, jako by jeho mozek nedokázal přijmout informaci, kterou mu podával jeho zrak.

Faith byla šokovaná. Nikdy neviděla v lidských očích tolik smutku.

„To jsi hodná, Faith, že jsi za mnou přišla.“

Pevně ho objala, tolik by ho chtěla ochránit a utěšit, a zároveň se potřebovala ujistit, že není pouhým přeludem. „Je mi to moc líto,“ zašeptala, „ach bože, je mi to vážně moc líto.“

Dlouho stáli mlčky, Faith se tiskla svým obličejem k jeho hrudi a nechala si ovívat čelo jeho dechem. „Faith,“ zamumlal, „řekni mi, že to není pravda, řekni mi, že je to jenom zlý sen.“ V jeho hlase se objevila zlost. „Kdo mu to mohl udělat? Vždyť jsme v Londýně – tohle je přece bezpečné město. Harvey byl tak hodný. Všichni ho milovali. Kdo ho jen mohl zabít?“

Měla hlavu plnou otázek, na které se chtěla zeptat, ale teď nebyla vhodná chvíle. Nyní se potřebovali oba alespoň trochu uklidnit. Za zády uslyšela řinčení nádobí a příborů – chodbou projel servírovací stolek, pokojské rozvážely snídaně. Vzápětí ucítila vůni pečené slaniny.

Stále v objetí vešli dovnitř a Faith lehkým ťuknutím nohy za sebou zavřela dveře. Pohlédla do jeho smutných šedivých očí a měla pocit, jako by se jí dívaly přímo do duše. Ucítila, jak jejím tělem projíždí vlna vzrušení podobná náhlým elektrickým výbojům. Stáli naproti sobě a ona cítila stejné výboje i z jeho těla, slyšela hluboký tlukot vlastního srdce a vzápětí i jeho srdce.

Stále si hleděli do očí a jejich rty se dotkly v něžném polibku. Jeho rty byly jemné, vláčné a vlhké. Přitiskla se k němu svými rty a potom i celým tělem a všechno okolo jako by se ponořilo do barvy nilské zeleně, stěny, závěsy, židle, stoly. Představy v této barvě postupně mizely a ona zahlédla oknem šedivou budovu a za ní špinavou hněď, vzápětí však všechno znovu dostalo zelený nádech.

Ruce měla pod jeho tričkem a dotýkala se jeho pevné kůže na zádech, zatímco on se snažil uvolnit její blůzu sevřenou páskem.

Najednou v ní vybuchl ohňostroj plný jisker, až zalapala po dechu, když se dotkl rukou jejího břicha a prsty laskal její kůži v oblasti pasu. Cítila, jak jeho prsty kloužou níž a níž a tisknou se ke kořínkům chlupů na její stydké kosti. Na oplátku mu rozepnula pásek a knoflík u džínů a nakonec stáhla jezdec na jeho zipu.

Pomalu klesla na kolena, současně mu stáhla kalhoty i slipy a hluboce vdechovala opojnou vůni jeho teplé kůže. Nakonec zabořila obličej do hustého trojúhelníku jeho ochlupení a objala svými dlaněmi jeho nádherný a neuvěřitelný penis, tvrdý jako skála. Laskala ho pomalými, jemnými pohyby a cítila jeho tělo, napnuté k prasknutí, a slyšela vzdechy deroucí se z jeho úst. Potom přitiskla rty k vlhkému konci té neuvěřitelně dokonalé věci, která patřila Oliverovi. Bylo to poprvé, co viděla jiný penis než svého manžela, co se ho dotýkala, co cítila jinou mužskou vůni – bože, za tak dlouhou dobu – tak dávno, dávno před Rossem. Ten Oliverův byl jiný. Byl mnohem krásnější než Rossův, byl krásnější, než si kdy dokázala představit.

Svlékla mu tričko, políbila jeho břicho a potom jeho bradavky, které přejela jazykem. On jí stáhl kalhotky a vzápětí se ocitli na zemi, částečně oblečení a částečně svlečení, Oliver do ní vstoupil a ona šeptala jeho jméno, zatímco on mlčel, držel její obličej ve svých dlaních, líbal ji na čelo, na tváře i na oči, a celý svět okolo ní se proměnil v kolotoč šedivých vlasů, zelené barvy Nilu a jeho teplého dechu vonícího mátou.

Přála si, aby tento okamžik nikdy nepřestal, aby tu mohla zůstat s Oliverem Cabotem navždy. Cítila ho hluboko v sobě, až se jí zdálo, že je její součástí. Stále opakovala jeho jméno, toužila po jeho sevření, sténala láskou. Zavřela oči a potom je zase otevřela, nemohla uvěřit, že je to pravda, že jsou tu doopravdy spolu. Hluboko v ní explodovaly omračující výbuchy radosti a byly každým okamžikem hlubší. Znovu zavřela oči a modlila se, aby to všechno byla pravda, aby Oliverovi zůstal ten výraz štěstí v tváři navždy, aby tento okamžik nikdy neskončil.

Oliver už byl blízko vyvrcholení, cítila, jak se v ní zvětšuje, zatímco ona se snažila ten okamžik co nejvíc oddálit. Zády se dotýkala podlahy a na tváři cítila Oliverovo strniště. Najednou ji pevně objal a přitiskl k sobě a ona rozeznala v jeho tváři zvláštní zoufalství, jako by to byl jediný okamžik, pro který oba žili, jako by to bylo jediné místo, v kterém se jejich osudy propletly.

Znovu vyslovila jeho jméno a zachvěla se, cítila, jak se také chvěje a hlasitě oddechuje.

Když bylo po všem, zůstali ležet v objetí a Faith prostoupil zvláštní klid, o kterém se domnívala, že už dávno zmizel z jejího života.

73

Ross byl zabořen v měkkém vinylovém křesle a necítil se příliš pohodlně. Měl pocit, jako by na psychiatra hleděl z hloubi nějakého útesu.

Podle oblečení vypadal doktor David DeWitt spíš jako architekt nebo umělecký kritik než jako doktor. Vyčouhlý, plešatý muž, kterému bylo něco málo přes čtyřicet, na sobě měl pomačkaný hnědý oblek, tmavou košili, kravatu inspirovanou Jacksonem Pollockem a nepříliš čisté sportovní boty. S prázdným a vytrvalým úsměvem naslouchal Rossovi s výrazem člověka, který čeká, až konečně zazní pointa vyprávěného vtipu.

Rossovi připadala celá místnost jako vtip – jeden z těch soukromých vtipů, kterým nemůže porozumět ten, kdo není v obraze. Zevnějšek solidního rodinného domu vystavěného ve slohu začátku 19. století lety ztratil poněkud na své majestátnosti. Vnitřek byl vkusně zmodernizován DeWittovou elegantní ženou – celý, kromě této místnosti, která působila, jako by ji nastříkal sprejovými barvami barvoslepý orangutan.

Zdi svou malbou připomínaly leopardí kůži, strop byl vymalovaný vybledlou purpurovou barvou zdobenou ještě vybledlejšími růžovými skvrnami, na zemi byl oranžový koberec a z kovové kartoteční skříně visel zelený pavouk. Téměř každá rovná plocha byla zarovnána stohy pořadačů, receptů, knih a papírů. Každý, kdo se tu ocitl poprvé, musel zákonitě nabýt dojmu, že se sem DeWitt právě nastěhoval. Ross tu byl poprvé před pěti lety a vypadalo to tu úplně stejně.

Tenkrát se s ním DeWitt potřeboval poradit o svém nejmladším synovi, Nickovi. Jeho pětiletý syn měl od narození znetvořený obličej se zahnutým nosem, podobným chobotu. Kamarádi si z něj tak strašně utahovali, že odmítal vycházet z domu. Ross jeho vadu několika operacemi napravil a teď Nick vypadal podle mínění jeho otce vcelku přijatelně.

Tento psychiatr měl dobrou pověst, často se objevoval v různých médiích a měl velmi dobré kontakty. Částečně i z těchto důvodů se Ross snažil budovat jejich vzájemný vztah. Dalším důvodem bylo, že se DeWitt specializoval na lidi, kteří trpěli potížemi kvůli vlastnímu vzhledu. Jeho pacienty byli obvykle naprosto normálně vypadající lidé, kteří trpěli představou, že jsou buď velmi šerední, anebo chtěli vypadat jako nějaký vysněný ideál. DeWitt je občas vyslal k Rossovi, který je ujistil, že jejich vzhled je úplně normální a veškeré úpravy by nebyly k ničemu.

„Díky za pozvání v sobotu,“ pronesl DeWitt. „Byla to vynikající večeře. Hlavně jsem měl radost, že jsem se konečně seznámil s Michaelem Tennentem – viděl jsem se s ním v sobotu poprvé. Ten policejní ředitel byl taky moc příjemný.“ Odmlčel se a po krátké pauze pokračoval: „Je mi líto, co se děje s Faith.“

„Ano.“

„Říkal jsi, že se jedná o Lendtovu chorobu?“ Ross přikývl.

„Ale malá naděje tu přece je? Myslím s tím novým lékem?“

„Je to naše jediná naděje.“

„Zatím asi moc nezabírá.“

Ross se naoko snažil potlačit své dobře předstírané emoce a zamumlal: „Ne.“ Potom vytáhl z kapsy kapesník a přejel si oči.

„To je mi líto. Faith je okouzlující žena. Jestli bych pro tebe mohl cokoliv udělat,“ pronesl DeWitt, „jsme ti s Vickie velmi zavázáni za to, co jsi udělal pro našeho Nicka.“

„Děkuju.“ Ross předstíral, že se snaží trochu sebrat. „Jedna věc by tu byla, Davide, proto jsem vlastně taky přijel. Jsem ti vděčný, že jsi mne nenechal čekat.“

„Měl jsi štěstí, právě mi jeden klient zrušil schůzku.“

David DeWitt hleděl na Rosse a viděl před sebou elegantně oblečeného muže zhruba stejného věku jako byl on sám, avšak velmi okázalého stylu. Ross si to mohl dovolit. Před snídaní měl vyděláno víc, než jemu se poštěstí za celý den. DeWitt netrpěl žádným nedostatkem, ale měl pocit, že by tato nespravedlnost měla být něčím kompenzována – že by třeba chirurgové trpěli častěji nervovým vyšinutím než psychiatři, nebo měli problematičtější život, či horší pracovní dobu. Nic z toho však nebyla pravda. Prostě si vydělávali tuny peněz, oblékali se jako úspěšní bankéři a vystupovali, jako by byli pravidelnými návštěvníky školy elegantního chování. DeWitt byl však Rossovi vážné vděčný za to, co pro Nicka udělal. Dva jiní plastičtí chirurgové mu řekli, že se s Davidovým nosem nedá nic udělat. A Ross, který podrobil Nicka třem dlouhým operacím, si nevzal za svou práci ani penny. Teď byl očividně zoufalý.

Najednou si DeWitt všiml cedulky na svém stole. Byla to zpráva od jeho ženy Vickie. Vrátí se dnes domů pozdě a na lístečku mu připomínala, aby nezapomněl dát včas do trouby večeři pro děti. Samozřejmě na to zapomněl. Bylo už pět hodin a děti tu budou každou chvíli, a protože v očích manželky byla její práce ve funkci manažerky firmy Price Waterhouse Coopers samozřejmě mnohem důležitější než jeho psychiatrická praxe, bude teď muset přerušit konzultaci se svým pacientem a dát jídlo do mikrovlnky, kterou se ještě nenaučil pořádně ovládat.

„Máš doma mikrovlnku, Rossi?“

„Mikrovlnnou troubu?“ zeptal se Ross překvapený zdánlivě nesmyslnou otázkou. DeWitt přikývl. „Ano. Proč?“

„Chtěl jsem tě poprosit, jestli bys mi nemohl pomoci – mám v ní ohřát pro děti večeři, ale nikdy mě nechce pořádně poslouchat.“

Ross ho následoval do kuchyně v přízemí a cestou si v duchu říkal, že je asi pravda, co se povídá o psychiatrech – že to většinou sami nemají v hlavě v pořádku.

V kuchyni byla puštěná televize a Ross opatrně našlapoval mezi hračkami rozházenými po podlaze. Psychiatr ukázal na troubu a Ross si ji zblízka prohlédl. DeWitt přeříkával z lístku napsaného manželkou: „Šest minut stupeň dvě. Ty se vážně vyznáš v těch tlačítkách? To bys mohl z fleku pilotovat vesmírnou loď. Tak jak ti můžu pomoci?“

Ross se svou odpovědí počkal, až byli zase zpátky za zavřenými dveřmi jeho pracovny, aby je nemohl nikdo slyšet. Při své řeči volil velmi pečlivě slova. „Vím, že jsi vyvolal obrovskou polemiku svými názory na reformu Zákona o psychiatrické péči. Slyšel jsem tě mluvit v pondělí v pořadu Dnes a zahlédl jsem i nějaké články v Timesech.“

„Ano, jsem přesvědčen, že rozhodování o tom, kdo je duševně nemocný a kdo by měl být držen v bezpečí léčebny, by mělo být plně v rukou lékařských odborníků, v žádném případě by o něčem takovém neměli rozhodovat politici. Oni totiž posuzují celý problém podle jediného kritéria – kolik stojí péče o jednoho pacienta na psychiatrické klinice. Vůbec ale neberou na vědomí mnohem větší náklady společnosti, které by ji čekaly, kdyby všechny tyto lidi z ústavů propustila.“

„Takže ty si myslíš, že by se psychiatři měli stavět k mentálně nemocným s větší agresivitou?“

„Agresivitou?“ opakoval s neměnným úsměvem na tváři.

„Dobrá, to je možná trochu silný výraz. Řekněme s větším důrazem, řešit jednotlivé případy účinněji.“

„O co ti konkrétně jde, Rossi?“

„Hned k tomu dojdu.“ Ross se zatvářil velmi tragicky, jako by byl znovu přemožen vlastními emocemi. „Davide, ty jsi viděl Faith…“ Hlas se mu slyšitelně zachvěl. „Ta choroba zasáhla bohužel i její mysl – sám jsi to viděl na vlastní oči, ach bože.“ Potlačil vzlyknutí. „Jsem z toho nešťastný. Mám ji strašně rád.“

„Já vím.“

„Vidět někoho blízkého, jak přichází o rozum, je hrozná věc. Nikdo si nemůže představit, jaké to doopravdy je, dokud se něco podobného nepřihodí i jemu. A ačkoliv jsem jí sehnal léky od Moliou-Orelan, stejně jí nemohou pomoci, protože ona je odmítá užívat.“

„Proč proboha?“

„Myslí si, že ji chci otrávit. Místo toho chodí na nějakou zatracenou alternativní léčbu.“

„Na jakou?“

„Dělají tam všechno. Homeopatii, akupunkturu, psychoterapii a já nevím, co ještě.“

„Jak si myslíš, že bych ti mohl pomoci, Rossi?“ zeptal se DeWitt.

„Potřeboval bych tvou spolupráci, Davide. Prokázal bys mi tím obrovskou laskavost. Možná se ti to nebude příliš zamlouvat, ale pro mě je to jediná naděje, jak jí zachránit život. Člověk se musí občas zachovat krutě, aby mohl být jindy laskavý.“

74

Faith ležela na posteli, vyrovnaná a klidná. Jednu Oliverovu paži měla kolem svých ramen, druhou ji hladil po zádech. Vdechovala jeho vůni, poslouchala, jak její řasy při každém mrknutí šustí o polštář, a přemýšlela, na co asi myslí.

Dvojitým oknem sem doléhaly tlumené zvuky londýnského dopoledne – vzdálený zvuk aut, klaksonů, vrčení strojů na čištění a opravy ulic a občasný výkřik. Nevěděla, kolik je hodin a ani ji to nezajímalo – Aleca vyzvedne jedna přítelkyně její matky, u které zůstane, dokud si pro něj Faith nepřijede.

Nepamatovala si, kdy v sobě naposledy cítila takový klid. Měla by se cítit divně, když tu leží s cizím mužem v posteli, ale místo toho jí to připadalo jako ta nejpřirozenější, nejnádhernější a nejpříjemnější věc na celém světě.

„Jsem tvůj lékař,“ pronesl Oliver potichu. „Mám tě léčit, a ne s tebou spát.“

„Myslím, žes mě právě vyléčil,“ zašeptala. „Je mi mnohem líp. Nikdy jsem se necítila tak dobře.“

Políbil ji na oči a ona ucítila ostrou vůni sexu, která vycházela z postele. Zhluboka ji vdechla. „Právě jsi narušila mých osm let celibátu,“ pronesl. „To by měl být trestný čin.“

„Porušení celibátu?“

„Ne. Když milenec jako ty drží celibát.“

V té chvíli jí blesklo hlavou. Nepoužili jsme žádnou ochranu. Místo aby ji to znepokojilo, měla z toho radost.

Znovu ho políbila a on se usmál, potom však jeho výraz potemněl. Stále se na ni díval, ale jeho oči už ji neviděly – sledoval nějaké obrazy hluboko ve své mysli, anebo možná odcestoval v duchu do nějakého jiného světa, ve kterém byl Harvey Cabot ještě naživu, snad to bylo ve Švýcarsku, kde právě přednášel svůj referát o elementárních částicích, místo aby ležel v márnici, rozřezaný policejním patologem, s visačkou se jménem přivázanou k palci u nohy.

Ona se v duchu snažila nalézt také jiný svět anebo vesmír, nějakou kličku v čase, kterou by se mohla protáhnout a zrodit v úplně jiné podobě. Byla by to jiná Faith Ransomeová, která se právě milovala s Oliverem Cabotem, Faith Ransomeová, která je v pořádku, zdravá a neumírá na Lendtovu chorobu. Faith Ransoneová, která nemá nervový systém napadený nezkrotitelnou smečkou améb ve tvaru fazole. Byl by to svět, ve kterém by viděla svého syna Aleca, jak dospěje a ožení se a přivede na svět její vnoučata. Svět, ve kterém by mohla žít s mužem, jemuž leží v náručí a od kterého by se nejraději už nikdy neodloučila. „Miluju tě,“ řekla.

Jeho ruka ji stiskla v němém přitakání.

Opětovala jeho stisk a zeptala se: „Je pro tebe příliš těžké vrátit se domů?“

„Domů?“ Jeho hlas zněl tak vzdáleně. „Do tvého bytu? Na Ladbroke Avenue?“

„Tam se stal přece trestný čin.“

Okamžik nerozuměla jeho odpovědi, potom jí došel smysl jeho slov. „Oni tě nechtějí pustit zpátky?“

„Celá budova je uzavřená. Dovolili mi zajít si tam s jedním policejním důstojníkem pro nejnutnější potřeby – říkali, že to bude trvat zhruba týden, než se budu moct vrátit. Já si ale nejsem vůbec jistý, jestli se vůbec budu někdy chtít vracet.“

„Víš… má policie tušení, kdo Harveye zabil?“

„Pokud ano, tak mi zatím nic nesdělili.“

„Kdo byl ten druhý muž?“

„Soukromý detektiv. V minulosti byl několikrát souzen za násilná napadení. Dělal vyhazovače v nějakém nočním klubu. Trochu podivná existence. Nedovedu si představit, jakou mohl mít spojitost s Harveyem.“ Pustil její ruku a sedl si trochu výš. „Policisté říkali, že se vrah možná spletl. Vypadalo to na práci profesionálního zabijáka. Ptali se mě, jestli nemám nějaké nepřátele.“

Jeho oči našly její a do duše se jí vkradl stín. Ano, na okamžik ji to také napadlo, když viděla včera v televizi zprávy.

„Ross dokáže být zlý,“ řekla, „ale nemyslím si, že by…“

„Nechtěl jsem říct, že to byl…“ promluvil Oliver, ale ona ho přerušila.

„Ross si koupil před několika lety zbraň, protože jsme měli na zahradě strašně moc zajíců – snědli nám všechno, co jsme se pokoušeli vypěstovat, a navíc si dělali nory v trávníku. Použil ji ale jenom několikrát, na pár zajíců.“

„Počkej, Faith, v žádném případě jsem nechtěl obv…“

„Taky mě to napadlo. Ale já ho znám. Dokáže mi ze života udělat peklo, dokáže mě i uhodit, ale nemyslím si, že by dokázal někoho zabít. Je lékařem celou svou duší. Před několika měsíci mu zemřel pacient a on se kvůli tomu doma rozbrečel. Svým srdcem je ještě dítě, dítě, které nikdy nemělo dost lásky.“

„Většina psychopatů jsou lidé, kteří v dětství trpěli nedostatkem lásky.“

„Ross ale takový není,“ řekla. „Má spoustu záporů, ale nemyslím si, že…“

Rozhostilo se ticho, které už nebylo tak příjemné jako před okamžikem. Proč se snažím Rosse hájit? pomyslela si a vzpomněla si, jak odposlouchává její telefonické hovory, jak uhodil ji i Aleca. Vždycky byl až chorobně žárlivý, ale s Oliverem se až neuvěřitelně strefil do černého. Přesto si nemyslí, že by dokázal kohokoliv zavraždit.

Myslí si to ale proto, že je to pravda?

Anebo proto, že je to tak pro ni jednodušší?

75

Ross stál v telefonní budce na Marylebone High Street a všude kolem něj byla spousta nalepených vizitek a lákavých inzerátů místních prostitutek.

ROZKOŠ Z ORIENTU – SUKI NABÍZÍ EROTICKÉ MASÁŽE. SLEČNA – jméno odtržené – BUDU NA TEBE PŘÍSNÁ. DEVATENÁCTILETÁ BLONDÝNA Z DÁNSKA. NOVÝ OBJEV V LONDÝNĚ.

Na posledním inzerátu bylo uvedeno jméno Kerstin a podle portrétní fotografie vůbec nevypadala na devatenáct, ale na dobrých třicet, a její prsa určitě nebyla hříčkou Boha ani genů. Ross na nich dokázal rozeznat rukopis jednoho z chirurgů, kterého znal, ale o kterého se příliš nestaral. Tento chirurg v Londýně rozjel velice lukrativní praxi. Zabýval se výhradně zvětšováním prsou dámám ze světa erotické fantazie.

Telefon vyzváněl a teprve po chvíli se ozval mužský hlas, hovořící španělsky.

„Chci mluvit se seňorem Milwardem,“ pronesl Ross. „Řekněte mu, že volám z Anglie a že jsem velmi zklamaný. On už bude vědět, kdo jsem.“

„Okamžik, chvíli počkejte, prosím.“

Ozvalo se zapraskání. Ross vhodil do přístroje další librovou minci, když tu se ozval na druhém konci Milwardův charakteristický hlas. „Ano – kdo je to?“

„To jsem já.“

„Aha. Myslel jsem si to.“ Aspoň že byl natolik důvtipný, aby ho neoslovoval jménem. „Ten kluk to posral. Co víc k tomu mám říct?“

Ross myslel na dvacet tisíc liber, které převedl na Milwardův bankovní účet v Curychu. A taky na doktora Olivera Cabota, který i nadále souložil s jeho ženou, a tím mu pil krev. „Co s tím hodláš udělat?“ zeptal se.

„Měl si mě upozornit, že tam má bratra,“ pronesl Milward vyčítavě. „Nemuselo to tak špatně dopadnout.“

„Chceš snad říct, že je to moje chyba?“

„Řekněme, že na tom máme každý svůj podíl.“

„To znamená co?“

„Rád bych tu práci dokončil – ale nejsem moc spokojen s odměnou. To víš, náklady byly vysoké.“

„Evidentně jsi je investoval na špatná místa. Mám ale pocit, že by nebylo moc chytré dokončovat práci právě teď.“

„Tak to odložíme o pár týdnů? Až bude vzduch čistý?“

„Myslím, že jo. Ale pokud celou akci odvoláme, budu chtít vrátit peníze.“

„To není můj styl práce.“

„Ani můj ne.“

„Takže chvíli počkáme. Víš, kde mě najít.“

„Vím a radím ti, abys tam zůstal.“

„Myslíš si, že by se mi chtělo někam pláchnout kvůli pětadvaceti papírům? Ještě jsem kvůli nim ani nevylez z postele.“

Ross si uvědomil, že telefon ohluchl. Nejdřív si myslel, že Ronnie Milward zavěsil.

Potom si podle blikajícího displeje uvědomil, že zapomněl do automatu vhodit další minci.

76

K Pavoukovu podkrovnímu pokoji se chodilo po úzkém schodišti, vedoucím od hlavního vchodu vecpaného mezi sázkovou kancelář a čínský krámek s rychlým občerstvením. Z předních dveří se vycházelo na hlavní třídu, kde byl nepřetržitě hustý provoz a kde žila zvláštní etnická směsice Indů, Pákistánců, afrických černochů, Číňanů a poslední dobou i desítek Srbů.

Drogy se tady prodávaly na každém rohu. Všude postávali dealeři, kteří se jistili hlídkami rozestavěnými vždy kousek od sebe a gestikulujícími na dálku různé signály, jako to dělávají bookmakeři. Byla to oblast, kde měli v noci v každém obchodě zamčené mříže přes dveře i okna, kde se nikdo o nikoho nestaral, kde lidé chodili rychle s očima upřenýma před sebe, protože nevhodný pohled na cizího člověka by vám mohl vysloužit zapíchnutý nůž v břiše. Nízké nájmy, veliký koloběh lidí, plno práce pro strážce zákona. Spousta velkých ryb, o které většinou poldům šlo, takže si obyčejného člověka ani nevšimli.

Jenže dneska to bylo jinak.

Pavouk v lehké teplákové soupravě, s batohem v jedné ruce a klíči v druhé, si všiml něčeho divného okamžitě, jak za sebou zabouchl přední dveře. Modré baseballové čepice. Modré pracovní kalhoty. Tím se vždycky prozradili. Na okamžik ztuhnul.

Členové policejního přepadového oddílu se dokážou chovat jako chameleóni, dokážou se vetřít do jakéhokoliv davu a díky těm čepicím a kalhotám se navzájem poznají.

Sevřelo se mu hrdlo, jako kdyby mu ho někdo omotal provazem. Z davu se vynořilo několik baseballových čepic a zamířilo si to k němu. Pane bože, dohajzlu! Jejich zatraceně moc. Čekali tu na něj. Dohajzlu! Dohajzlu!

Najednou se ozval nějaký hlas z megafonu, který musel být někde hodně blízko.

„ODHOĎTE BATOH, POLOŽTE BATOH NA ZEM. ODHOĎTE BATOH!“

Proti němu se vynořila temná silueta, obličej schovaný pod tmavým kšiltem.

Hlas zněl ještě hlasitěji, člověku z toho zaléhaly uši. „ODHOĎTE BATOH!“

Udělal krok dozadu a zabouchl za sebou dveře. Vzápětí se ozvala strašná rána, jak do nich někdo vrazil celou svou vahou, a v ostění kolem dveří se objevila skulina, kterou dovnitř pronikalo denní světlo. Zámek se viditelně vychýlil od stěny.

Pavouk se otočil, rozeběhl se po schodech a když se ocitl na odpočívadle v prvním patře, uslyšel pod sebou, jak se dveře rozletěly.

Hlas jako by vycházel ze stěn kolem něj. „OZBROJENÁ POLICIE. DŮM JE OBKLÍČEN. VYJDĚTE VEN S RUKAMA NAD HLAVOU.“

Několik metrů pod ním se ozvalo dupání po schodech. V hlavě se mu honily myšlenky jedna za druhou, jak se zoufale snažil něco vymyslet. Požární žebřík? Nahovno. Tam by ho okamžitě sejmuli. Nemá na výběr. Vyběhl rychle ke svému bytu, zázrakem se mu podařilo vstrčit klíč do zámku, otočit s ním, otevřít dveře a zase je za sebou zabouchnout. Potom o ně opřel postel a na ni navršil všechny zásuvky ze svého stolu a nakonec v zoufalství i televizi a ledničku.

Ozvalo se tlučení na dveře.

„Policie. Otevřete!“

Vytáhl z batohu pistoli Heckler a Koch a odjistil ji. Dveře začaly povolat pod nárazy a postel se pohnula. Opřel se do nich celou svou vahou a zatlačil je několik cenných centimetrů zpátky. Potom se otočil, přeběhl k oknu a podíval se ven.

Modré kšilty. Doháje. Byly tam tři – jeden se schovával s puškou za stavědlem, druhý měl taky pušku a byl schovaný za železobetonovým sloupkem. Třetí se neskrýval, stál za hrazením z řetězu, s roztaženýma nohama mířil svou zbraní do jeho okna. Dveře skřípaly a povolovaly čím dál víc, nohy postele se se skřípěním posouvaly po starém linoleu.

Pavouk vhodil svou zbraň pod tričko a potom otevřel vysunovací okno. Dvě pušky s teleskopickými zaměřovači byly namířeny přímo na něj, do jejich hledí se právě teď dívali jedni z nejlepších ostřelovačů na světě.

Dokud on nevystřelí, střílet nebudou, tím si byl jistý. Nedovolí si to, alespoň ne tady, na veřejném prostranství.

Máš dost času, Pavouku, hlavně nezačni zmatkovat.

Nohy postele se znovu se skřípěním posunuly. „Ozbrojená policie! Okamžitě otevřete!“

Vysoukal se ven z okna a postavil se celou svou vahou na prohnilý parapet. Spárování mezi cihlami nad jeho hlavou bylo celé popraskané. Spousta chytů pro jeho prsty. Zezdola se ozvalo další zasraný volání z megafonu: „OZBROJENÁ POLICIE. JSTE OBKLÍČEN. SLEZTE DOLŮ!“

Vydoloval kousek cementu ze spáry nad hlavou, do vzniklé škvíry zasunul prsty, vytáhl se nahoru a nohou se opřel o vrchní rám okna. Musí se dostat ještě výš, rychle. Znovu se vytáhl vzhůru, tentokrát se držel okapové roury. S vypětím všech sil se vytáhl na rukou vzhůru. Teď křičel nějaký hlas z okna, které měl pod sebou a které vedlo do jeho pokoje. „STUJ!“

Vyšplhal po strmé střeše a několik tašek se pod jeho nohama uvolnilo a sklouzlo dolů. Střecha byla vlhká po dešti, setsakramentsky kluzká, pravá noha mu právě podklouzla a on přepadl dopředu a uhodil se bolestivě do kolena. Vzápětí byl opět na nohou, už se blížil k vrcholu střechy. Rukou se zachytil plechového spáru a potom talíře satelitu. Holub, který seděl jenom pár metrů od něj, pokračoval v čištění svého peří, potom najednou vyděšeně trhnul hlavou a vzletí vzhůru.

Pavouk také pohlédl nahoru. Doprdele. Zaslechl rachocení jen několik sekund předtím, než uviděl, odkud pochází. Vrtulník se vynořil za okrajem střechy sousedního nízkopodlažního šedivého domu a potom klesal z nebe přímo na něj. Ve spodním tahu rotoru mu vlály šaty a všechen prach z tašek mu létal přímo do očí.

Teď se zastavil přesně nad jeho hlavou.

Vzhlédl vzhůru. Přímo do hlavně pušky. Zahlédl také, jak se ve světle zablýskla čočka zaměřovače. Tentokrát se ozval zvuk megafonu přímo nad jeho hlavou.

„JSTE OBKLÍČEN OZBROJENOU POLICIÍ. POMALU SEŠPLHEJTE DOLŮ. NIKDO VÁM NEUBLÍŽÍ, POKUD SEŠPLHÁTE DOLŮ. OPAKUJI. JSTE OBKLÍČEN OZBROJENÝMI POLICEJNÍMI OSTŘELOVAČI, NIKDO VÁM NEUBLÍŽÍ, POKUD SLEZETE DOLŮ.“

Stejné si nemůžete dovolit mne ublížit, ať je to jak chce, a vy to dobře víte.

Dole se rozezněla siréna. Pavouk běžel podél hřebenu střechy, zápolil se zpětným tahem vrtulníku a uši měl zalehlé řevem rotorové vrtule. Pohlédl doprava dolů a uviděl hlavní třídu, nezvykle tichou, v prostoru kolem domu úplně vymetenou. Lidé stáli stranou, dychtiví po dobrém výhledu, ale ne zase tolik, aby pro něj byli ochotni položit život. Ze zadní části dodávky právě vypustili dva německé ovčáky.

Po levé straně byla zahrada, řetězové hrazení a železnice. Volný prostor. Dřív, než se dostane za plot, budou ho vlčáci mít. A i kdyby ne, byli by tam dole na stejné úrovni – tady má výhodu, že do téhle výšky za ním nemohou. Před ním končila střecha vedle zdi nízkopodlažního domu. Napadl ho nejasný plán, že by se mohl dostat na tu zeď, a oknem vniknout do jedné z kanceláří, kde by získal rukojmí. Pod budovou bylo rozsáhlé parkoviště, které dobře znal – několikrát si tam byl vypůjčit auto.

Kéž by se mu tam podařilo dostat. Dovnitř budovy. Dolů na parkoviště a potom k Sevroule.

Hlas z megafonu hřměl přímo nad jeho hlavou. „SLEZTE DOLU!“

Znovu vzhlédl vzhůru a v tomto zlomku sekundy si nevšiml prasklé střešní tašky, která se pod jeho nohou rozpůlila vejpůl a on po ní sklouzl dolů. Jak klopýtl, ucítil, že mu pistole vypadla ven.

To snad ne.

Zoufale se po ní natáhl a snažil se přitom nabýt ztracenou rovnováhu, jenže pod jeho pravou nohou se uvolnila další taška a on začal sjíždět po hlavě dolů. Klouzal po povrchu strmé vlhké střechy, bezmocný, tašky padaly kolem jeho obličeje a kůži na dlaních měl úplně rozedřenou.

Uhodil se do čelisti o okap a jako zázrakem se mu podařilo zachytit se za něj rukou, takže zůstal viset ve vzduchu. Na chvíli si myslel, že se z toho snad vážně dostane, že okap unese celou jeho váhu a bude se po něm moci vyšplhat zase vzhůru. Po chvíli však spojovací čepy vypadly z drolících se cihel a on se s výkřikem zřítil po hlavě do zahradnického skleníku.

Obličejem proletěl sklem a potom dopadl se zaduněním na záda mezi rajčata. Na okamžik si přes svou bolest uvědomil jejich ostrou humusovou vůni a potom zahlédl nad sebou cosi, co vypadalo jako obrovský průhledný pták. To se na něj řítila vylomená, zubatá tabule skla. Ještě než se z jeho úst vydral poslední skřek, tabule dopadla svou hranou přesně na jeho krk. Přeťala mu krční tepnu i hrdelní žílu.

V ústech měl najednou pachuť mědi. Ozvalo se slabé zachrčení. Najednou byl slyšet štěkot psů a nad ním se objevila poslední věc, kterou měl na tomhle zatraceným světě vidět – vrčící obličej německého ovčáka.

Pes nerozuměl tomu, že v důsledků ztráty krve pomalu umírá. Pouze se mu něco nelíbilo.

77

Námořníci tomu říkají ‚manévrovací prostor‘.

To když má člověk kolem sebe spoustu hluboké vody oceánu. Může se nechat unášet jakýmkoliv směrem, aniž by se musel obávat, že narazí na skály, písečný pás nebo pevninu. Hugh Caven tomu říkal ‚přemýšlecí prostor‘. Právě sem vždycky utíkal, když měl nějaký problém, který potřeboval vyřešit.

Příď jeho Písečné dámy se zvedala a klesala na vlnách a daleko za zády měl Temžskou přehradu. Ropné rafinerie podél pobřeží, jeřáby, depa s uhlím, různá skladiště, soukromé přístavy, elektrárny, to vše se slilo do jedné dlouhé šmouhy. Ve skříňce pod nohama měl schovanou námořní mapu, zabalenou v průhledném celofánu odolném vůči vodě. Znal všechny názvy, které na ní byly uvedené, nazpaměť: ostrov Canvey, Foulness, Sheerness, ostrov Grain, Swale, ostrov Sheppey, Maplin Sands a spoustu dalších. Člověk mohl zkoumat tyto vody celý život, a stejně našel jen zlomek názvů a míst zakreslených na mapě.

Měl doma výtisk románu od Ernesta Hemingwaye Stařec a moře, a domníval se, že je to ta nejdojemnější kniha, jakou kdy četl. Občas, když tu seděl, představoval si sám sebe jako Santiaga, toho odhodlaného, odvážného a tvrdohlavého starce, který zoufale bojoval se žralokem, aby i za cenu ztrát dosáhl určitého vítězství. Možná to tak platí i ve skutečném životě, člověk nikdy nemůže dosáhnout naprostého vítězství, musí se těšit z vítězství dílčích.

Bylo mu líto, že si Hemingway, takový moudrý muž, dokázal vzít svůj vlastní život. Když se s životem nedokázal poprat tak skvělý člověk jako on, jak to potom mohou dokázat ostatní?

Potřeboval si dnes odpoledne vyjet. Opustit ústí Temže na své solidní lodi. Potřeboval, aby ho dělilo od okolního světa tolik vody, kolik to jen půjde. „Dneska si vyjedu trochu zapřemýšlet,“ prohodil před Sandy.

Pochopila.

Teď, s příchutí soli na svých rtech, uklidňující vůní chaluh, plachtoviny a lan ve vzduchu, monotónním hučením přívěsného lodního motoru Yamaha, které se mísilo s dutým rachtáním uvolněného krytu a nepřetržitým šploucháním vody, se začal cítit uvolněně. Jeho vztek na Rosse Ransomea už pomalu odezníval.

Seděl na zádi, vlasy mu ovíval mírný vítr, rukama pevně svíral kormidlovou páku a očima střídavě sledoval kompas a klidné moře před přídí lodi. Mezi kotníky měl zaklíněnou modrou chladicí tašku s plechovkami piva a sendviči a o kousek dál prut, krabičku s návnadou, podběrák a harpunu.

V chladicí tašce bylo ještě něco jiného – původní nahrávka muže, který zastřelil bratra doktora Olivera Cabota. Jediná další kopie zůstala v kanceláři Rosse Ransomea a mohl si být jistý, že pokud ji doktor už dávno nezničil, určitě je ukrytá na takovém místě, aby ji nikdo nenašel.

Od přídě vytryskla sprška kapek podobající se ledové tříšti – na okamžik ji pozoroval. Vypadala tak ledově, čerstvě, hypnoticky. Občas otočil hlavu, aby zkontroloval záď a pozoroval zčeřenou brázdu za lodí, na jejímž povrchu byla voda rozvířená lodním šroubem. Někdy se mu stávalo, že se mu za zádí zničehonic vynořil tanker či kontejnerová loď a on se k smrti vyděsil. Dneska ale neviděl vůbec nic, jen pár racků poletujících nad vodou a několik napolo potopených kulatin, které však záhy splynuly s horizontem.

Znovu se díval dopředu a střídavě pozoroval kónickou bóji ve vzdálenosti zhruba jednu námořní míli, velikou loď ve vzdálenosti zhruba pět mil plující směrem k němu, a policejní člun, který velkým obloukem pomalu projížděl okolo ve vzdálenosti asi dvou mílí od jeho pravoboku. Nemusí se ničeho obávat. Alespoň prozatím.

Nemusí se bát ani hloubky, ale přesto raději znovu zkontroloval ozvěnový hloubkoměr. Šedesát pět metrů. Plynulá mapa mořského dna klouzala na malé zelené obrazovce a každou chvíli se na ní objevila virtuální ryba ve třech rozdílných velikostech, plující zleva doprava. Tuto výbavu si pořídil k narozeninám kvůli lepšímu vyhledávání ryb a pořád pro něj byla novinkou.

Ještě minulý týden si říkal, že s tak extravagantním klientem, jakým byl Ross Ransome, by se mu mohlo podařit loď trochu zmodernizovat. Teď bude mít co dělat, aby z toho parchanta dostal aspoň něco na pokrytí nákladů. Jenže o tom teď přemýšlet nechtěl.

Jeho zaměstnanec Barry Gatt byl mrtvý. Barry tu po sobě zanechal vdovu Steph s trojčaty – to byl výsledek léčby její neplodnosti. Když je porodila, její hormonální systém se zhroutil a ona začala trpěl depresemi. Byla schopná se sice postarat o děti a jakžtakž i o domácnost, ale víc nic. Bude potřebovat peníze.

A Barry potřeboval spravedlnost.

Jenže…

Bylo tu velké jenže. Byl to trestný čin, umístit kamery do bytu doktora Cabota.

Mohl by dostat slušné peníze, kdyby prodal videozáznam nějaké televizní společnosti, anebo nějakému bulvárnímu plátku. Ještě je to aktuální. Peníze by mohl dát Steph Gattové, a i když by to život Barrymu nevrátilo, jí by to alespoň pomohlo. Jenže prodejem záznamu by šťouchl do vosího hnízda. Policajti by se okamžitě sesypali na toho, komu by jej prodal, a chtěli by vědět, odkud ho má.

Bylo to, jako když člověk uvízne mezi skálou a mělčinou. Čím víc přemýšlel, jak z toho ven, tím těžší mu připadalo nalézt řešení.

Voda před ním ztmavla a na tvář mu dopadlo několik kapek deště. Vzhlédl vzhůru k černé obloze. Jednou si musí koupit loď s kormidelnou. Zapnul si až ke krku plovací vestu, na hlavu si navlékl zelenou rybářskou čepici a kšilt si stáhl hluboko do čela. Dál se díval přes příď dopředu, hlídal si bójku a o několik stupňů upravil svůj kurz, aby ji obeplul s dostatečnou rezervou. Kontejnerová loď byla čím dál větší, ale nemusel z ní mít obavy, měla by ho minout ve vzdálenosti zhruba půl námořní míle od jeho pravoboku. Držel šipku kompasu na svém novém kurzu – 92 stupňů. Plynule postupoval kupředu. Kotva zarachtala náhlou změnou směru.

Měl by odnést ten pásek na policii. Zadržování důkazů bylo ještě větším zločinem, než že se vloupal do doktorova bytu a protiprávně ho sledoval. Za těchto podmínek by ho policie mohla propustit s pouhým napomenutím. Jenže on byl kriminálník. Už jednou byl odsouzený a měl záznam.

Policie by mu za to měla být vděčná.

Co když se pokusí ho do celé věci zaplést? Už kolikrát se s nimi dostal do konfliktu a věděl, že když si něco usmyslí, můžou mu pěkně znepříjemnit život. Budou naléhat, aby jim prozradil jméno Rosse Ransomea, a okamžitě si začnou všechno ověřovat. Potom se bude moct s jistotou rozloučit se zbytkem honoráře, který má ještě dostat.

Vyšetřovatelé by mohli vypátrat kamery, ale dost o tom pochyboval – budou prohledávat hlavně zem a stěny a taky nábytek. Napadne je dívat se na strop? Mají k tomu důvod? A i kdyby se tam podívali, všimli by si miniaturních kamer?

Na hlasové schránce měl dneska ráno zprávu od detektiva Ansona, kde mu nechal na sebe tři telefonní čísla. Zatím se mu neozval. Nemůže, dokud si nerozmyslí, co mu řekne. To je taky další důvod, proč je tady.

Bylo od něj hloupé, že šel za Rossem Ransomem a ukázal mu ten pásek. Co si ksakru myslel, že tím dokáže? Přiznání? Ten chirurg opravdu může být vinen. Caven by tomu bez váhání uvěřil. Je velmi labilní a pokud má nějaký důkaz o nevěře své ženy, určitě by byl schopný nechat kvůli tomu někoho zavraždit.

Už byl bezpečně za bójkou. Poryv větru ustal a vzduch se deštěm ochladil. Hodinky ukazovaly tři. Nechá se unášet asi hodinku proudem. Vypnul motor a zavřel víčko na benzinové nádrži. Potom si otevřel plechovku s pivem a napil se krémové pěny, která vyvěrala otvorem na víčku.

Potom si zapálil cigaretu a natáhl sladký kouř hluboko do plic. Loď se lehce pohupovala a voda narážela do jejího trupu. Nad hlavou mu zakřičel racek. Pozoroval, jak se dešťové kapky odrážejí od vodní hladiny.

Vykašli se na to, Hughu, říkal mu vnitřní hlas. Můžeš dát Steph něco na přilepšenou i bez toho, aby ses dostal do maléru. Ten parchant Ross Ransome je až moc mazaný. Nakonec zmáčknou tebe, né jeho.

Když dokouřil, byl pevně rozhodnutý. Otevřel chladicí tašku a vyndal z ní kazetu.

Na okamžik zaváhal. Znovu se mu vybavila Dylanova písnička, ta slova o cestách. Míle a míle jsou cest, které znám… A v duchu si řekl, bože, kolika cestami ještě budu muset jít?

78

Na kuchyňském stole ležely noviny Daily Mail. Titulek na přední straně hlásal: „PODEZŘELÝ ZE DVOU VRAŽD ZEMŘEL PO PÁDU ZE STŘECHY.“

Na televizní obrazovce byl Bart Simpson zpívající na jevišti ve světle reflektorů. Alec v červené mikině, s lokty opřenými o stůl, mával lžící a vidličkou ve vzduchu, špagety měl všude kolem sebe a radostně se smál.

„Alecu,“ zvýšila Faith hlas, „miláčku, lokty ze stolu, a vidličku se lžící dej dolů.“ Očima se vrátila k článku v Daily Mail. Nemohla se od něj odtrhnout.

Alec si jí nevšímal.

Znovu k němu vzhlédla. „Alecu!“

Stále si jí nevšímal.

Vypnula televizi.

Tato zpráva byla i ve všech ostatních novinách a byla nejdůležitější zprávou dne. Lékaři už nemohli pomoci muži, který zemřel v důsledku vykrvácení. „Mami!“

„Do postele!“

„Ale mami, vždycky mě necháváš dívat se na Simpsonovy.“

Vstala, popadla ho za ruku a odtáhla ho od stolu. „Ty se musíš naučit dobrým způsobům. Způsobní lidé se u večeře nedívají na televizi.“

„Jenže ty jsi mi dala dneska večeři pozdě. Jinak už bych byl dávno najedený a mohl bych se dívat.“

„Dobrá, ale v žádném případě tě nenechám jíst s lokty na stole. A už vůbec nedovolím, abys ignoroval moje příkazy.“

„Včera jsi mi dala večeři taky pozdě. A taky jsem se nemohl…“

„Dneska jsem se opozdila, protože jsem musela na důležité zasedání jednoho výboru. Snažíme se udělat něco proti tomu, aby byla zničena naše nádherná příroda. Takové věci tvoje matka dělat musí.“

Alec se rozplakal. „Neslyšel jsem, že mi říkáš něco o loktech.“

„Slyšel jsi to náramně dobře.“

„Neslyšel jsem to náramně dobře.“

„Nevymýšlej si.“

„Ty si vymýšlíš.“

Na odpočívadle ho popadla za rameno a jen s vypětím všech sil se snažila utlumit hněv, který s ní cloumal. Nevylévej si zlost na svém dítěti, pomyslela si. Nebuď otrávená proto, že jsi včera odpoledne musela opustit Olivera a vrátit se domů. A že jsi ho dneska celý den neviděla.

Hlavně vynech to dítě, proboha. Uklidni se. Dej se trochu dokupy.

Uvidí se s Oliverem ráno. Ale čekání už pro ni bylo dlouhé. Chtěla, aby si Alec lehl a usnul, a ona mu mohla zavolat, jak slíbila.

Dnes se cítila lépe. Žádná nevolnost, žádné halucinace. Na zasedání výboru byla soustředěná a měla jasnou mysl, i když se protáhlo o několik hodin.

Včera po milování Oliver trval na tom, že ji podrobí krátké hypnotické terapii. Cítila se uvolněná a plná energie, ale jestli to bylo způsobeno milováním, hypnózou, jeho prostou přítomností, anebo bylinnými preparáty, které jí dal, aby je užívala každé tři hodiny, to si jistá nebyla – ani ji to příliš nezajímalo. Věděla jediné, po týdnech trápení prožila prvních čtyřiadvacet hodin, kdy se cítila dobře. Lépe řečeno normálně.

Určitě se z toho dostanu, pomyslela si. Rozdrtím všechny ty zatracené fazolovité améby na kaši.

„Ty si vymýšlíš, mami. Chci se dívat na Simpsonovy.“

Dole se Rasputin vřítil do haly a začal vzrušeně štěkat.

Alec vzlykal a dupal nohou. „Chci vidět Simpsonovy.“

„Až ti příště maminka řekne, že máš sundat lokty ze stolu, tak je sundáš, rozumíš?“

„To nebyla moje chyba, ty jsi udělala večeři pozdě.“ Hlavní dveře se otevřely a ozval se Rossův hlas. Ach, bože. „Hodný chlapec, ano, ano, hodný!“ Srdce se jí sevřelo. Co kčertu dělá doma?

Běž pryč. Vrať se do Londýna. Nech mě tu samotnou. Ross nikdy nebýval doma v úterý večer. Najednou jí začne věnovat tolik pozornosti. Jaká ironie. Po celá léta, kdy si přála, aby byl s ní, se tak nikdy nestalo. Buď byl v Londýně, nebo v zahraničí, kde pracoval a hovořil na různých konferencích. A teď se z něj najednou stane nový Ross – starostlivý manžel. V duchu zakřičela: Přestaň už mi lézt konečně na nervy!

„Faith? Miláčku?“

Stál v úpatí schodiště a v ruce měl tu největší kytici, jakou snad člověk může unést.

Alec se rozběhl po schodech dolů se zoufalým výrazem. „Tati, maminka mě nechce nechat dívat se na Simpsonovy. Bart se účastnil konkurzu a já teď nevím, jestli ho vyberou, nebo ne.“

Faith pozorovala z odpočívadla nad schodištěm, jak Ross položil kytici, zvedl Aleca do vzduchu a políbil ho. „A proč maminka nenechá našeho velkého chlapce dívat se na Simpsonovy?“ zeptal se a s úsměvem otočil obličej směrem k ní.

„Protože…“ Alec si utřel oči rukávem od mikiny. „Protože… jsem ji neslyšel.“

Ross ho postavil zpátky na zem.

„Alecu,“ řekla Faith, „dej tatínkovi pusu na dobrou noc a pojď se vykoupat.“ Alec si jí nevšímal a říkal: „Já jsem ji vážně neslyšel, tati, přísahám.“

„Běž nahoru a vykoupej se,“ řekl Ross. „Potom přijdu za tebou a něco ti přečtu. Domluveno?“

Faith viděla, jak našpulil rty, a potom na okamžik zaváhal. Přemýšlel. Občas měl na něj jeho otec zvláštní uklidňující vliv a dokázal ho přinutit udělat věci, které by jinak neudělal. Alec s chmurným výrazem přikývl. Potom začal neuvěřitelně pomalým způsobem, který ji doháněl k zuřivosti, stoupat do schodů. Jako by ji tím chtěl vytrestat. Vždycky chytil rukou sloupek u zábradlí, otočil se na něm, potom dlouze přemýšlel o následujícím kroku, až nakonec šlápl na další schod.

Když byl asi v půli cesty, zavolala na něj: „Alecu, už jsi dnes nakrmil Spikea?“

Čelist mu poklesla, zatvářil se provinile, zbylé schody rychle vyskákal nahoru a zmizel ve svém pokoji, aby nakrmil křečka. Zůstala stát, kde byla, a dívala se dolů na svého manžela.

Zvedl kytici a natáhl ruku směrem k ní. „Tady jsem ti něco přinesl.“

„Děkuju,“ řekla jednoduše a váhavě sešla po schodech dolů. Papír a celofán v jeho rukou šustily. Naklonila se dopředu a přivoněla si. Rozeznala vůni orchidejí, ale byly tam ještě nějaké jiné exotické květiny, které neznala. „Co je tohle za květiny, ty s dlouhými stonky?“

„Nepamatuju si, jak se jmenují, ale stály celé jmění.“

„Dám je hned do vody.“

„Za tu cenu, co stály, bys je snad měla radši dát rovnou do šampaňského.“ Následoval ji do kuchyně. „Máš radost, že jsem doma?“

„Je to pro mě překvapení.“

„Hezké překvapení?“

Dala do dřezu zátku, otočila kohoutkem se studenou vodou a očima přelétla police ve snaze najít vhodnou vázu. Ross se postavil za ni, chytil ji za zápěstí a přitiskl obličej k jejímu krku. „Co kdybychom si dali trochu šampaňského? Nějaký pořádně uleželý Pol Roger? To bylo nejoblíbenější pití Winstona Churchilla. Na oslavu.“

„Oslavu čeho?“

„Že se nám podaří konečně vyhrát nad tou věcí, co máš v sobě.“

Všimla si, že se zakoukal na titulek v novinách. Musel se už dočíst v Timesech, že pravděpodobný vrah doktora Harveye Cabota je mrtvý. Taky mohl něco zaslechnout v rádiu v autě. Ani slovem se však o ničem nezmínil.

„Jak se daří té nemocné pacientce? Lady Reynes-nevím jak dál?“

„Nic moc. Její manžel mi hrozí, že mě zažaluje. A není sám.“

„A oni si myslí, že se nakazila zánětem mozkových blan v Harley-Devonshire?“

„Je to pravděpodobné. Jeden případ septikémie se stejným kmenem bakterií byl diagnostikován před třemi dny. U některých podobných bakterií si člověk nikdy nemůže být jistý tím, jak se přenášejí. Mohou být v klimatizaci, ve vodě, kdekoliv.“

„Myslíš, že to bude mít na kliniku nějaký vliv?“ Nevěděla, proč se na něco takového ptá, když ji to vůbec nezajímá. Teď už brala svůj život s Rossem jako historii. Svou otázkou alespoň na chvíli odvrátila jeho pozornost od jejího krku.

„Ne.“

„Pokud by se ovšem samozřejmě neobjevily další případy.“

„Myslím, že to je dost nepravděpodobné,“ pronesl důrazně.

Našla vázu, napustila do ní trochu vody, potom ji otočila dnem vzhůru a vylila z ní mrtvého pavouka. Nakonec do ní znovu napustila vodu. „Proč si to myslíš? Když už máte dva případy a nevíte, čím se nakazily, jak si můžete být jistí, že se neobjeví další?“

„Přinesu ze sklepa láhev Pol Rogeru.“ Nechal její otázku bez odpovědi a namířil si to do sklepa.

„Co bys rád k večeři?“ zeptala se. „Chtěla jsem si pro sebe udělat salát z tuňáka. Dal by sis něco z mrazničky? Jehněčí? Pizzu?“

„Někam si zajdeme na večeři, abys nemusela vařit.“

Na tónu jeho hlasu bylo něco zvláštního – něco, co nedokázala přesně pojmenovat. Bylo to skoro, jako by nebyl doma opravdový Ross, ale nějaký dvojník, který se ho snaží až příliš usilovně napodobit.

„A co uděláme s Alecem?“

Pohlédl na hodinky. „Teď už je dost pozdě, abychom k němu sehnali někoho na hlídání.“

Skrčil se a vešel do dveří ke sklepu. Ještě předtím pohlédl znovu letmo na hodinky. „Radši se najíme doma. Ale teď to na chvilku pusť z hlavy. Dáme si skleničku něčeho dobrého a chvilku si popovídáme. Myslím, že bych měl mít ve sklepě ještě jednu láhev ročník osmdesát tři, ta bude určitě senzační.“

Faith pohlédla na hodinky – 6.55. Potom pohlédla na kuchyňské hodiny. Stejný čas. Ross úplně fanaticky lpěl na tom, aby byl na všech hodinách v domě přesný čas. Slíbila Oliverovi, že mu v sedm zavolá. Byl nešťastný z toho, že muž podezřelý z vraždy jeho bratra je mrtvý. Mluvili spolu krátce okolo poledne. Policie mu sdělila některé informace, které nezveřejnila v médiích. Mrtvý muž měl na svém oblečení stopy po nitroglycerinu, což znamenalo, že v nedávné době střílel ze zbraně. Navíc měl u sebe zbraň, která byla stejné ráže jako ta, s níž byl zastřelen Harvey Cabot. Krom toho ho policie měla ve svých záznamech a dvakrát byl zavřený ve vězení – jednou jako mladistvý za násilné přepadení a podruhé za krádež auta. Bylo o něm také známo, že měl styky s kriminálním podsvětím.

Oliver jí také řekl, že policie je přesvědčená o tom, že je to skutečný pachatel vraždy. Zatím ale nenašli spojitost mezi Harveyem a druhým zavražděným, Barry Gattem. Nemají sice motiv vraždy, ale stále trvají na názoru, že vražda Harveye byla předem naplánovaná.

Oliver byl nešťastný, že podezřelý muž zemřel. Potřeboval znát odpověď na spoustu otázek, vysvětlení, a jednoho dne i spravedlivé potrestání. Měl obavu, že když už je hlavní podezřelý po smrti, policie ve svém úsilí dopátrat se pravdy poleví.

„Zajedu rychle do Tesca,“ zavolala dolů do sklepa. „Podívám se po nějakých rybách. Nebude mi to trvat déle než deset minut. Možná by mohli mít ústřice.“

Ross vyběhl zpátky po schodech. „To není nutné, nepotřebuju ústřice. Klidně si dám s tebou salát z tuňáka, potřeboval bych trochu shodit. Jen si odpočiň, proboha. Před nedávnem jsi říkala, že nikdy nemám čas, abych si s tebou večer poseděl při skleničce. Pojď do knihovny, dáme si skleničku šampaňského a odpočineme si. Ano?“

„Hned přinesu nějaké hezké skleničky,“ řekla a snažila se přitom, aby z jejího hlasu nezaznívala přílišná nechuť. „Myslím, že tam máme ještě jedno malé balení oliv s ančovičkami. Dal by sis?“

„Proč ne? Zaběhnu jenom nahoru a sundám si kravatu.“

V koupelně Ross znovu pohlédl na hodinky. Sedm. Otevřel skříňku nad umyvadlem, vyndal krabičku od pánského parfému značky Calvin Klein a v duchu si zopakoval celý postup. Teď bylo nejdůležitější všechno správně načasovat.

A nepřehnat to s dávkováním. To bylo taky velmi důležité.

79

Od nejdelšího dne v roce už uběhlo víc než čtrnáct dnů. Faith za normálních okolností milovala začátek července, kdy se najednou z jara stalo léto, tráva se bujně rozrostla, barvy přírody byly pronikavé, všechno bylo v květu, rajčata ve sklenících začala pomalu dozrávat, rané brambory se daly kopat a květiny na záhonech zářily barevnými květy jako vlajkami.

Tentokrát myšlenka na zimu znepokojovala Faith mnohem víc než obvykle. Bála se, že až léto skončí, dalšího už se třeba nedožije.

„Na zdraví,“ pronesl Ross.

Arkýřovým oknem za jeho zády pozorovala Faith šedou veverku, jak vyběhla vzhůru po kmenu starého dubu stojícího na posekaném trávníku. Někteří lidé jim říkají stromové krysy. Ta malá mrška vykousala do kůry dubu obrovské lysiny a teď hrozilo, že se do stromu dostane nějaká infekce a zahubí ho. Celá rodina veverek škodila stromům různými způsoby. Možná by je měl Ross zastřelit – ale jak chcete rozhodnout, co by se mělo zastřelit a co by se mělo nechat žít? Je snad dub krásnější než veverka? To je věc subjektivního názoru. Má větší význam pro planetu? Veverka neví, že stromu svým chováním škodí, stejně jako to nevědí améby, užírající její nervový systém.

Každý chce hlavně přežít. Život. Věčný potravinový řetězec. Byla tu určitá ironie, která se jí vůbec nelíbila – v jejím případě se myslící lidská bytost stojící na vrcholu tohoto potravinového řetězce stala pouhou kantýnou pro milion nemyslících améb.

„Haló!“ řekl Ross. „Je někdo doma? Říkal jsem na zdraví.“

Přestala snít a se smutným úsměvem zvedla svou sklenku.

„Nikdy jsi nepila nic lepšího, to ti garantuju,“ pronesl.

Usrkla a musela mu dát zapravdu. Bylo to báječné, medové, bohaté, neuvěřitelně chutné. Vždyť o nic nejde, pomyslela si a znovu se napila. Třeba se jí aspoň zlepší její chmurná nálada. Oliver jí kladl na srdce, jak je důležité, aby myslela pozitivně, aby každou minutu utvrzovala sama sebe, že nad těmi malými zatracenými amébami zvítězí.

„Je to dobré,“ poznamenala. Je už po sedmé, pomyslela si. Tolik chtěla mluvit s Oliverem. Zítra se s ním znovu uvidí. Zítra, doufala, se s ním bude zase milovat. Toužila po tom, aby s ním mohla znovu ležet v posteli, dotýkat se jeho kůže a cítit jeho teplý dech. Byl jí mnohem bližší, než se to kdy podařilo Rossovi. Musíš ním ještě dnes mluvit. Jestli bude mít štěstí, Ross půjde do své pracovny, až bude připravovat večeři. Využije toho okamžiku a zavolá mu.

Ross se k ní naklonil. „Jsi tak nádherná. Už týdny jsi nevypadala tak dobře jako dnes. Vidíš konečně, jak ti mé pilulky pomáhají?“

Neodpověděla.

Podal jí olivy. Jednu si vzala, vložila ji do úst a chvíli vychutnávala slanou příchuť ančovičky. Znovu se napila. Vyprázdnila celou skleničku. Potřebovala do sebe dostat určitou dávku alkoholu, nechat ho proudit ve svém těle, dostat se do varu, mít lepší náladu.

„A je to. Ať nám slouží!“

„Vypadáš ustaraně,“ pronesla.

„Já?“

Jeho hlas zněl velmi zvláštně. Jsi ty vůbec Ross?

„Proč si nedáš doutník?“ zeptala se. „Je divné vidět tě se skleničkou a bez doutníku.“

„Tohle šampaňské je příliš dobré. Doutník by jeho vynikající chuť přebil.“

„Blbost,“ prohodila.

Zasmál se a ona zjistila, že se směje taky, zubila se na celé kolo. Panebože, já jsem opilá! Po jediné skleničce! „Ty nejsi Ross,“ řekla. „Myslím, že jsi vetřelec, který vypadá jako on. Poslali tě sem, abys mě opil.“

Najednou se začal rozpouštět, měnil se v tekutinu, která se postupně vsakovala do křesla. V hlavě ucítila zvláštní pocit, jako by se někdo pomalu, ale tvrdošíjně snažil otočit jejím mozkem v lebce. Podařilo se mu to. Jediné, co teď viděla, byl vnitřek lebky podobný jeskyni, s nerovnoměrnými zářezy na oblých stěnách, potom se ocitla venku a viděla růžový tvar svého ucha, jehož záhyby slabě osvětlovalo denní světlo.

Najednou se zase dívala skrz své oční jamky dovnitř hlavy. Bylo to úžasné! Zdálo se jí, jako by její mozek odpočíval na otočném stole – říká se tomu servírovací stolek, nebo tak nějak. Mohla s ním točit, jak se jí zachtělo. Točila s ním tak dlouho, až se její oči ocitly na zadní straně lebky. Začala se hihňat a řekla Rossovi, že má oči na zadní straně hlavy. Ross už byl zase celý, ale na okrajích nejasný. V místech, kde se obrysy jeho těla dotýkaly vzduchu, se rozlévala oranžová záře. Díval se ven z okna. „Čekáš na autobus?“ zeptala se. „Nebo na vlak?“

Najednou se zachvěla a zmocnil se jí panický strach. Znovu se ocitla venku ze svého těla. Tentokrát nebyla na stropě, pouze se odpojila od svých orgánů. Byla odhmotněná. Slyšela hlas, který mohl být její, ale nebyla si tím jistá. Ten hlas říkal: „Rossi, cítím se nějak divně.“

Pořád se díval ven z okna.

Jsem mrtvá. Proto se neotáčí. Jsem mrtvá a on mě neslyší.

Podrobila se zkoušce. Vyslovovala jedno slovo za druhým a naslouchala, jestli její hlas odpovídá vyslovených větám. Nebyla si jistá, jakým způsobem má pohnout svými ústy, ale když na to intenzivně myslela, zdálo se, že jí to jde. „Rossi, prosím, pomoz mi,“ řekla. „Zase to začíná, ta věc, prosím…“

Po cestě přijíždělo auto. Taxík. Zdálo se, jako by plul neslyšně těsně nad zemí. Rasputin se rozštěkal, ale ona ho neviděla. Zavolala jeho jméno, chtěla, aby přišel do knihovny a ona se mohla přesvědčit, že je skutečný, že není mrtvá a pouze si ho nepředstavuje.

„Jsem mrtvá, Rossi?“

Neotočil se. Vyšel ven z místnosti, jako by její otázku vůbec neslyšel.

Hlasy. Znělo to jako švitoření na nějaké party. Pes štěkal. Chtěla odtud odejít a připojit se k nim, ale bála se, že když opustí své tělo, nenajde už cestu zpátky. Anebo by jí ho mohl někdo ukrást, protože by došel k názoru, že je mrtvá. A ona by mu nestačila vysvětlit, že tomu tak není, alespoň ne úplně.

„Rossi,“ slyšela promluvit nějaký hlas. Zřejmě to byl její.

„Rasputine?“ Tento hlas se také podobal jejímu, ale Rasputin nepřicházel. Místo toho se na cestě objevilo další auto, podobné matčinu – malá modrá toyota.

Hlas, který znala, pronesl: „Zdravím vás, Faith.“

Ve dveřích stál vytáhlý muž s brýlemi a díval se na ni. Byl to David DeWitt, psychiatr, který byl minulou sobotu pozvaný na večeři spolu se svou manželkou. Proč zase přijel? Zapomněl tady snad něco?

Najednou vešel do místnosti a za jeho zády se objevil další psychiatr, Michael Tennant, který tu byl také v sobotu na večeři. Ten tu taky něco zapomněl? Pane jo už je její mozek dočista zmatený?

„Myslím,“ slyšela vlastní hlas, „že věci z kuchyně se nám někam ztratily. Musíte mi připomenout, jestli jsme již večeřeli, nebo ne, těžko říct za těchto dlouhých letních večerů.“

„Jak se máte, Faith?“ zeptal se David DeWitt.

„Jak byste se měl vy, kdybyste se stal součástí potravinového řetězce? Máte vůbec tušení, jak dokáže svlačec zničit záhon chřestu?“

DeWitt a Tennant se otočili a významně na sebe pohlédli. Mezi nimi stál Rasputin, který stále štěkal, a ona si vroucně přála, aby se konečně utišil.

Najednou se v místnosti objevila její matka.

„Mami?“

Margaret byla oblečená úplně nevhodně na večerní party – měla na sobě lehkou nylonovou větrovku. Možná, že přišla hlídat Aleca. Viděla, jak se matčina ústa pohybují, ale její hlas jako by přicházel z úplně jiné strany.

„Ahoj, miláčku.“

„Asi mě neuslyšíš,“ slyšela Faith vlastní hlas, „protože jsem mrtvá. Mohla bys to, mami, vysvětlit, prosím tě, Rossovi? Vůbec si mě nevšímá. Vysvětli mu, prosím tě, že jsem mrtvá a že se potřebuju nějakým způsobem vrátit do svého těla.“

Zničehonic se v místnosti objevil Jules Ritterman a upřeně ji pozoroval. Pronesl něco k Rossovi, ale ona nezachytila jeho slova. Potom popošel směrem k ní následovaný Tennentem, DeWittem a její matkou.

Nyní k ní Ritterman promlouval pomalým káravým způsobem, jako by rozmlouval s Alecem. „Faith,“ začal, „Ross se mi svěřil, že jste začala trochu zlobit. Prý nechcete užívat léky, které jsme vám předepsali, je to pravda?“

Slyšela vlastní hlas: „Já jsem už mrtvá, to snad vidíte, ne? Mně už nemůže pomoct vůbec nic, když jsem mrtvá.“

Najednou jí všichni začali pokládat nějaké otázky. Slyšela Tennanta, jak říká: „Slyšíte nějaké hlasy, Faith?“

DeWitt se ptal: „Trpíte přeludy a vidinami?“

Potom mluvil zase Tennant: „Řekněte mi, Faith, máte poslední dobou nějaké zvláštní zážitky?“

Další hlas pronesl potichu: „Vypadá zmateně. Nepokusila se někdy v minulosti o sebevraždu?“

Na některé otázky odpověděla, ale většina z nich se vznášela v její hlavě jako létající balony. Po chvíli všichni vyšli z místnosti ven, ale slyšela je, jak spolu rozmlouvají na chodbě, její matka tam stála společně s ostatními a pořád se na něco vyptávala.

Slyšela Rittermana, jak říká: „Obvyklý postup je takový, že o těchto záležitostech rozhoduje sociální pracovník.“

„Myslím, že to můžeme klidně obejít,“ pronesl Ross. „Místo sociálního pracovníka o tom může rozhodnout i blízký příbuzný.“

Faith se střídavě vracelo jasné vědomí a zase mizelo. Najednou byli opět všichni zpátky v místnosti a potichu ji pozorovali. Jules Ritterman držel něco v rukou, ale měl je schované za zády. Ucítila strach.

Ross si před ní klekl na kolena. „Miluju tě, Faith, tolik tě miluju. Strašně si přeju, aby ses uzdravila. Všichni si to přejeme. Pochop to, prosím.“

Teď viděla, co má Jules Ritterman v ruce. Byla to injekční stříkačka a malá ampulka.

Místností se rozlehl výkřik.

To ona křičela.

Snažila se vstát z křesla, ale okamžitě ji uchopily něčí ruce za ramena a pevně ji sevřely. Byly to ruce Rosse a DeWitta.

„Ne, prosím, ne! Nechte mě být! Nechte mě být!“ slyšela se, jak křičí.

Její matka teď stála před ní. „Všichni tě máme moc rádi, drahoušku. Děláme to pro tvé dobro.“

Někdo jí vyhrnul rukáv. Něčí ruka ji svírala stiskem jak ze železa.

Ucítila ostré píchnutí. Něco si razilo cestu do její paže, nějaká hutná tekutina. Viděla Rossovy oči. Oči Julese Rittermana. Oči své matky. Oči Michaela Tennanta. Oči Davida DeWitta.

Matka promluvila: „Všichni tě máme moc rádi, drahoušku.“

Světlo v místnosti pomalu sláblo.

V nastalém tichu zaslechla zvenčí ptačí zpěv. Zvuk léta. Zpíval jenom pro ni. Potom zpěv ustal.

80

„Devatenáct padesát. Úterý, osmého července. Pásek devět. Seržant Anson vyslýchá doktora Olivera Cabota.“

Detektiv s obličejem lesklým potem zkontroloval, že se obě pásky točí, potom se usadil pohodlně do křesla, vhodil si do úst několik slunečnicových zrnek a založil si ruce na prsou. Byl to vysoký muž, dokonce i v očích Olivera Cabota, oblečený do hnědého obleku, bílé košile a vázanky v klubových barvách. Měl široká ramena, vypoulené oči naznačující problémy se štítnou žlázou a příšerný sestřih, nápadně se podobající střihu podle hrnce, který uplatňují matky na malých chlapcích, když chtějí ušetřit za holiče – vlasy zastřižené vzadu i po stranách do jedné linie a krátká zubatá ofina.

Detektiv seržant Anson chtěl jít domů. Oba chtěli jít domů.

Jeho vyšetřovací styl byl jako vystřižený z nějaké televizní detektivní hry, které se v Anglii těší takové oblibě, uvědomil si Oliver.

Byl zdvořilý, unavený neustálým pachtěním, s žádnou otázkou nespěchal a těžkopádně si zapisoval každou odpověď na papír, ačkoliv měl vedle ruky neustále zapnutý magnetofon. Proč si proboha zapisuje každou blbost! Jak Oliver věděl, po celou dobu bylo seržantovým hlavním cílem přistihnout ho při lži.

Oliver už toho měl plné zuby. Byl otupělý ztrátou bratra a celodenním vyslýcháním v uzavřené vyšetřovně bez oken na policejní stanici v Notting Hillu. Poprvé ve svém životě pochopil, jak se dají lidé donutit k přiznání. Netrvá ani dlouho, a člověk dospěje do stavu, že raději přizná cokoliv, jen aby byl propuštěn z takovéto místnosti.

Venku byl horký letní večer, ale klidně by mohla být i zima, mohla by být jakákoliv roční doba, na tom nezáleží. Harvey je mrtvý. Když Oliver dnes ráno vstával, byl úplně vyčerpaný po probdělé noci strávené telefonováním s Leah, vdovou po Harveyovi, která byla v současné době na druhé straně Atlantiku, v Charlottesvillu v Severní Karolíně.

Trvalo den a půl, než jí došel pravý význam celé tragické události, a teď se snažila přijít věci na kloub. Vyptávala se ho na spoustu věcí, chtěla, aby jí vyprávěl o všem, co se událo od okamžiku, kdy Harvey přistál v Londýně. A potom šla ještě dál. Chtěla znát každou podrobnost z jeho života, z doby jejich společného dětství. Chtěla mluvit o náboženství, o filozofii, o všem možném, jen aby nemusela naslouchat tichu jejich domova či oddechování spících dětí.

Smrt je vlastně jedním z darů života, pomyslel si Oliver. Horší ovšem je, když člověk dostane darem smutek, který vás o všechno oloupí. Vezme vám zem pod nohama, židli, na které sedíte, i stěny kolem vás.

Leah byla dobrou ženou, hezkou, inteligentní, a starostlivou matkou. Nezasloužila si, aby se z ní stala v jejích čtyřiceti třech letech vdova. John-John, Tom a Linda, kterým bylo čtrnáct, dvanáct a deset, si nezasloužili ztrátu svého otce. A tento svět si nezaslouží, aby přišel o Harveye Cabota. Měl toho ještě příliš na rozdávání, chtěl, aby se od něj svět ještě hodně naučil.

A já, pomyslel si Oliver, si nezasloužím, abych musel ztratit bratra. Když jsem ztratil Jakea, už to bylo pro mne příliš těžké, abych se s tím dokázal vyrovnat. Aristoteles říkal, že není horší utrpení, než když matka přežije své dítě. On by řekl totéž i o otci. A o bratrovi, který přežije vlastního bratra.

Když vyšli během přestávky na oběd ven na vzduch, seržant Anson se mu pochlubil, že jeho koníčkem je lukostřelba. Dokázal si při ní výborně odpočinout. Stačil mu k tomu jen veliký luk a několik vysoce kvalitních šípů, z nichž každý stál dvacet liber. V sobotu večer Oliverovi zastřelili bratra a následně dostane improvizované školení ve střelbě lukem – jak držet luk, jak ho napnout, jak zacílit, jak vystřelit. V bojích proti Francouzům byli angličtí lučištníci velmi tvrdými soupeři, vyprávěl mu seržant s hrdostí v hlase. U Agincourtu pobili angličtí lučištníci osm set Francouzů během pouhým sedmi minut.

Detektivovy veliké ruce se nyní točily ve vzduchu jedna proti druhé a představovaly dvě velká ozubená kola, která do sebe příliš nezapadají. „Vraťme se k vám a vašemu bratrovi, doktore Cabote. Myslíte, že jste spolu jako chlapci vycházeli dobře? Žádná sourozenecká rivalita?“ Zdvořile mu nabídl zmuchlaný sáček se slunečnicovými jádry. Oliver s díky odmítl. Anson si vhodil jedno do pusy a začal ho žvýkat. Byl přesvědčený, že to Oliverovi nevadí.

Oliverova mysl byla právě plně zaměstnána Faith. Během poslední hodiny cítil, že s ní není něco v pořádku, že je nešťastná, že potřebuje jeho pomoc. Možná to byla jeho pouhá představa, uvědomoval si, a to byl taky důvod, proč potřeboval slyšet její hlas.

„Pro toto období je docela normální mít svého sourozence za rivala,“ pronesl seržant Anson. „Možná byste se mohl pokusit vrátit se v duchu do období vašeho dětství.“

Faith Ransomeová. Ona byla jediným světlým bodem ve tmě jeho života. Byla jediným důvodem, proč se mu chtělo ještě žít. Tolik se o ni bál. Bál se, že když jí nepomůže… Bál se, co by jí všechno mohl udělat ten její mizerný manžel, pokud má opravdu prsty ve smrti Harveye.

„Co to na mě hrajete? Nějaké freudovské techniky?“ zeptal se rozčileně. „Co to na mě sakra zkoušíte za hloupé otázky? Já jsem svého bratra miloval, nezastřelil jsem ho a ani jsem si na něj nenajal žádného vraha.“

„Doktore Cabote, chápu, jak vám je…“

„Myslíte?“ přerušil ho Oliver. „Už jste někdy ztratil bratra?“

Detektiv přešel jeho otázku a pokračoval: „Osmdesát procent veškerých vražd v naší zemi má příčinu v rodinách. Potřebuju pouze tuto možnost ve vašem případě vyloučit.“

„Vždyť jste už chytli chlapa, co zabil mého bratra.“

„Podezřelého ze zabití vašeho bratra,“ opravil ho Anson.

„To je hloupost. Víte moc dobře, že to udělal.“

„Ale nevíme, proč. Zavraždil ho sám od sebe, anebo si ho někdo najal? A pokud ano, kdo to byl?“

„Už jsem vám řekl, že byste se na to měli zeptat manžela Faith Ransomeové.“

„Jeho jméno mám zapsané. Bude vyslýchán v rámci vyšetřování tohoto případu.“

„Ale proč jste to už neudělali? Proboha, vždyť ten chlap by měl být hlavním podezřelým. Snad jedině proto, že je to pan doktor a má kolem sebe svatozář vážnosti. Zdá se mi, že vůbec neberete vážně, co jsem vám o něm řekl.“

„Nezapomeňte, pane Cabote, že vy jste taky lékař,“ poznamenal s úsměvem.

Oliver si ze zvláštním pocitem uvědomil, že se taky usmívá. Ten chlápek je možná trochu podivín s těmi svými slunečnicovými semínky a primitivní vášní pro střelbu, ale zdá se, že má aspoň smysl pro humor. Možná by stačilo celou atmosféru trochu odlehčit.

„Na tomto případě pracuje v současné chvíli deset detektivů. O vašem vztahu k paní Ransomeové existují záznamy. Je tam také uvedeno, že váš vztah není intimního rázu, ačkoliv si její manžel myslí pravý opak.“

„On ji bije,“ poznamenal Oliver.

Detektiv si jeho slova zapsal.

V devět hodin detektiv pronesl: „Doktore Cabote, nechtěl bych se chovat příliš formálně, ale ocenil bych, kdybyste mi slíbil, že do konce vyšetřování neodjedete do zahraničí.“

„Tím chcete říct, že se nesmím ani účastnit bratrova pohřbu?“

„To jistě půjde. Stejně si myslím, že ho ještě několik dnů bude potřebovat koroner.“

„Mám v úmyslu doprovodit jeho rakev při cestě do Států.“

„To chápu.“

„Nezastavíte mě ani párem volů.“

O deset minut později byl Oliver zpátky ve svém džípu. Detektiv ho varoval, aby byl opatrný. Pokud měl být on sám terčem vražedného útoku, stále je ještě ve velkém nebezpečí.

Oliver ho ujistil, že si dá pozor, ale zapomněl na svůj slib okamžitě, když opustil policejní stanici. Nedokázal myslet na nic jiného než na Faith, a byl velmi znepokojený svými pocity. V autě zkontroloval hlasovou schránku na svém mobilu i hlasovou schránku v hotelu. Na obou číslech bylo jen několik zpráv z jeho kliniky.

Ani jedna od Faith.

81

Hugh Caven seděl za svým stolem vecpaným mezi dvě skříně s kartotékou, inkoustovou tiskárnou a barevnou kopírkou, v ústředí Cavenovy detektivní kanceláře, které se nacházelo ve stísněných prostorech v zadní části jeho domu. Bydlel v malém moderním řadovém domku, přeplněném hračkami, v klidné ulici v Ickenhamu, na jihozápadě Londýna. Od svého stolu měl výhled na dvůr s pruhem trávníku. Sandy tam právě věšela prádlo. Sean, jeho tříletý syn, si hrál s lodičkou v miniaturním nafukovacím bazénku.

Na vrchu stohu papírů, které zakrývaly podstatnou část desky jeho stolu, ležel poslední výtisk Daily Mail. Pod ním bylo několik dalších novin, ve kterých byl článek o tom, že nejmenovaný muž, kterého chtěla policie vyslechnout v souvislosti s dvojitou vraždou v Notting Hill Gate, včera zemřel po pádu ze střechy.

Hugh Caven měl u policie jednoho známého, a ten mu právě zavolal pár informací, které potřeboval. Policie byla přesvědčena, že mrtvý muž byl vrahem Barryho Gatta a Harveye Cabota, a podle důkazů, které mu známý řekl, bylo jasné i proč. Jenže teď potřebovala policie nalézt motiv, a tak zkoumá mužovu minulost. Mají podezření, že by mohl být nájemným vrahem, ale zatím se jim nepodařilo odhalit žádnou spojitost mezi Barry Gattem a Cabotem. Nedozví se ji ani od Barryho vdovy.

Barry byl profesionál. Nikdy Steph nevyprávěl o tom, kde právě dělá a koho sleduje. Navíc žil dost v ústraní a měl hluboký smysl pro slušnost. Hugh Caven se domníval, že ví přesně, proč jeho zaměstnanec a přítel zemřel. Barry pozoroval televizní přenos z bytu doktora Olivera Cabota a viděl, jak byl Harvey Cabot zastřelen. Okamžitě ho utíkal zachránit. Occamova břitva. Nejjednodušší vysvětlení… Nic nebylo jednoduššího.

Venku v zahradě viděl Caven svého syna, jak balancuje na kraji bazénu a potom padá obličejem přímo do trávy. Skrz otevřené okno slyšel jeho pláč. Viděl, jak jeho žena odhodila kus prádla zpátky do koše, rozeběhla se k němu, popadla ho do náručí a začala ho utišovat. Byla to dobrá žena a dobrá matka. Měl štěstí. Před pěti lety byl ve vězení a neměl vůbec nic. Teď měl ženu, kterou miloval, dítě, na které mohl být hrdý, a výnosnou živnost.

A mrtvého nejlepšího přítele.

Mohl by dát policii stopu, která jim chybí. Musí to udělat. Všemi svými instinkty cítil, že za tím stál Ross. A za celý svůj život si nedovedl vybavit nikoho, kdo by byl tak arogantní jako on.

A přece…

Záloha, kterou dostal od plastického chirurga, byla mizerná. Bylo to několik tisíc liber, které mu stačily akorát tak pokrýt náklady – platil několik mužů držících čtyřiadvacetihodinové služby, Barrymu vyplatil mzdu, kterou mu dlužil, a navíc musel zakoupit zařízení, které nainstaloval do bytu doktora Cabota, odkud ho už nikdy nedostane zpátky.

Pozoroval Sandy, jak pohupuje Seanem v náručí. Vypadá tak nádherně, a Sean je okouzlující dítě. Vy dva si zasloužíte to nejlepší, co vám mohu dát. Ale co to ksakru je? Otec, který je ochotný prodat své zásady za peníze? Anebo otec, který je ochotný riskovat kvůli svým zásadám i to, že ho zavřou?

Hugh Caven nenáviděl každou vteřinu, kterou musel strávit ve vězení. Prvních pár dnů pro něj bylo všechno nové, ale vzápětí začal všechno kolem sebe nenávidět – hnusil si všudypřítomný zápach, nesnášel úplatnost bachařů, kteří člověku chtěli prodat drogy a pokud je odmítal, maximálně mu znepříjemňovali život, nedokázal se smířit se ztrátou soukromí. Navíc nenáviděl ostatní vězně. V takovém prostředí se nepohybují lidé, co by něco v životě dokázali. Jsou to samí ztroskotanci a člověk je jimi obklopen dnem i nocí. Stejní ztroskotanci jako on, kterým se život nevyvedl a které většinou ani v budoucnosti nečeká nic dobrého.

Teď měl skvělou příležitost, jak z toho něco vytěžit, jenom to nezvorat. Pokud zajde na policii, Ross Ransome se to dozví a nedá mu ani penny z toho, co mu ještě dluží – přijde tak zhruba o šest papírů. Šest papírů si nemůže dovolit jen tak vyhodit oknem. Na druhou stranu je možné, že když se Ross Ransome uklidní a všechno si řádně promyslí, zaplatí mu ještě víc než šest papírů za to, aby na policii nechodil.

82

Někde za zdmi jejího pokoje se po celé ráno ozývalo vřískání. Chvílemi bylo slyšet hluboké, drásající sténání, které Faith připadalo, jako by se nějaký muž napíchl na ohradník plotu. Po chvíli vždy sténání vystřídaly pronikavé hysterické výkřiky. Přivádělo ji to k šílenství.

Ještě víc ji však přiváděla k šílenství nezodpovězená otázka.

Trápila ji už pěkně dlouho – nevěděla přesně jak dlouho, protože jí někdo vzal hodinky. Místo nich měla na zápěstí upevněnou plastikovou visačku, na které bylo napsáno její jméno: Paní Faith Ransomeová.

Domnívala se, že tam někdo připevnil cedulku proto, aby jí pomohl. Bylo teď pro ni mnohem prospěšnější znát své jméno než přesný čas. Vším, co tu pro ni dělali, jí chtěli pomoci – ať už byla kdekoliv.

Trápil ji však jeden podstatný problém, a to že visačka se jménem byla užší než bílý pruh od pásku od hodinek. Bílé místo, které zůstalo neopálené během jejich výletu do Thajska, prosvítalo po obou stranách visačky. Požádala už sestru, která přinášela pilulky, i sestru, která jí nosila lůžkovou mísu, jestli by jí mohly sehnat visačku, která by překrývala bílé místo v celé šíři. Žádná z nich to však zařídit nedokázala.

To nebyla ale ta hlavní otázka, kvůli které se trápila, to byla jenom taková malá starost, kterou se snažila odvést svou pozornost od sténání muže nabodnutého na plot.

Hlavní otázkou pro ni byla ta věc, kterou měla napíchnutou zespoda do ruky. Už ji mnohokrát viděla ve všech filmech z nemocničního prostředí, na které se dívala v televizi, ale sama dosud nic podobného neměla.

Je to jako pupeční šňůra, pomyslela si. Jako by se z ní stalo zase nemluvně a pupeční šňůrou byla připojena ke své matce. K vysoké, němé, kovové matce, která připomínala kovový věšák s kovovým ramenem. Na háku na svém rameni měla pověšený plastikový vak, ze kterého vedla pupeční šňůra až do přípojky, kterou měla náplastí přilepenou k zadní části ruky.

Jak jen je to správné slovo?

Měla velké problémy s pamětí. Chvílemi jí to dělalo starosti a chvílemi jí to vůbec nevadilo. Hlavně klid. „Vlastně je mi to všechno úplně jedno,“ pronesla nahlas. Zjistila, že je dobré si občas jen tak promluvit. Trénovat řeč – člověk by měl používat určité dovednosti. „Když je nebudu používat, tak je zapomenu,“ pronesla do prázdného prostoru.

Muž napíchnutý na plot zase zasténal, a ona si najednou uvědomila, že s ní souhlasí.

Rozhlédla se kolem sebe, ačkoliv toho nebylo moc k vidění. Holé stěny natřené na bílo – krásnou bílou, na kterou se člověk může nekonečně dlouho dívat, může si na ni promítat své myšlenky jako na plátno v kině. Několikrát už tam pozorovala i své myšlenky, ale právě teď byla přestávka.

Na stěnách pokoje nebyly žádné obrazy a jediné okno bylo vysoko nad ní na stropě zasklené mléčným sklem, skrz které pronikalo jen tlumené denní světlo. Venku mohlo být zataženo i hezky, za mléčným sklem se to nedalo odhadnout. Stejně na tom nezáleželo. Taky tam nebyl žádný závěs.

Bylo to pouhé konstatování, nic, s čím by si musela lámat hlavu. Teď si nemusela dělat s ničím hlavu – měla podobný pocit jako před mnoha lety, když dováděla s kamarádkami, lehce podnapilá a naprosto bezstarostná. Bylo těžké se na něco soustředit déle než pár okamžiků, ale k čemu by to taky bylo?

V hlavě měla všechno pěkně rozdělené do různých přihrádek – byla tam Alecova přihrádka, přihrádka s Lendtovou chorobou, přihrádka Olivera Cabota, měla by o čem přemýšlet, ale nebyl čas. Den se zdánlivě nedělil na hodiny, ale na návštěvy. Návštěva sestry s léky. Návštěva sestry s jídlem. Návštěva sestry s nemocničním lékařem. Návštěva dalších lidí, kteří jí pokládali spoustu otázek. Návštěva doktora DeWitta. Návštěva Rosse. Spousta návštěv Rosse.

Všichni k ní byli moc hodní, snad proto, že je Ross lékař, říkala si. Byl jedním z nich.

Teď právě vešla sestra s pilulkami. Měla tmavé vlasy a bezstarostný hlas. „Tak jak se máme?“

„Skvěle!“

Sestra se zamračila a Faith nevěděla, proč. Potom přiložila malý papírový pohárek Faith k ústům. Napila se. Bylo nad její síly, aby si pohárek sama držela, navíc bylo její tělo tak těžké, jako by jí v žilách kolovalo olovo místo krve. Bylo tak příjemné ležet tady bez hnutí, jako padlý strom, a ostatní za ni všechno udělali. Z malé lékovky sestra vysypala dvě kapsle a jednu po druhé jí je vložila do úst.

„Tak, a je to. Nebylo to tak hrozné, nebo ano?“

Faith je spolkla. Mluvení bylo pro ni příliš namáhavé, ale ona potřebovala mluvit, potřebovala slyšet odpověď na svou otázku, která ji tak trápila. Na svou nezodpovězenou otázku.

„Tahle věc,“ pronesla zastřeným hlasem, „jak se říká téhle věci?“

„Myslíte kanylu? To, co máte na ruce? Kanylu, do které vede infuze?“

„Infuze!“ zvolala Faith. „Infuze!“

„Je to nitrožilní infuze,“ dodala sestra ochotně. „Je to jenom slaný roztok – sůl a voda. Manžel měl obavy, abyste nebyla dehydrovaná.“ Najednou vešel dovnitř Ross.

„Právě dostala polední dávku tablet,“ pronesla sestra. „Výborně. Jak jí je?“

„Dobře, je klidná, působí docela vyrovnaným dojmem.“

Hej! Já jsem člověk, nejsem kus nábytku, můžeš se na to klidně zeptat mě! Faith málem vyslovila své myšlenky nahlas, ale nechtěla znít neomaleně. Vždyť je to stejně jedno.

„Nechám vás tu teď samotnou s vaším manželem,“ pronesla sestra.

Ross políbil Faith na čelo. „Jak se máš, zlatíčko?“ zeptal se.

„Je mi vážně moc dobře,“ řekla.

Zachytila jeho pohled, který mířil kamsi nad ni.

„Infuze,“ poznamenala. „Pupeční šňůra.“

Ross se jí zahleděl s tvrdým výrazem přímo do očí. Potom vykročil směrem ke dveřím, které zůstaly otevřené. „Ne… ne… ještě… neodcházej,“ řekla.

Zavřel dveře a potom se vrátil zpátky, zašel za její postel, takže na něj neviděla. Přes obličej se jí mihnul stín a ona se podívala vzhůru. Umělohmotný vak s infuzním roztokem se pohnul. Něco s ním dělal. Odpojil ho.

Ucítila určitý náznak znepokojení. „Co děláš?“

„Jenom to kontroluju,“ řekl, „chci se ujistit, že ti dali dostatečné množství – nechci, aby na tobě šetřili.“

Najednou seděl na židli vedle jejího lůžka. Má něco divného s bundou. Jednu kapsu má úplně vyboulenou. Že by jí vzal…?

Vzhlédla vzhůru. Umělohmotný vak byl na svém místě, tekutina proudila hadičkou až do její ruky. Doopravdy to pouze kontroloval. Je to hodný manžel.

Teď stál u dřezu. Slyšela téct vodu. Něco si dával do kapsy.

„Musím být během půl hodiny zpátky v nemocnici. Stavím se zase večer,“ řekl a políbil ji. „Miluju tě, Faith.“

„Taky tě miluju,“ řekla.

Dveře za ním zacvakly.

Znovu se podívala na vak s infuzí. Bylo tak příjemné tady ležet. Cítila se být šťastná, zahrnutá péčí a láskou. Pohlédla jinam, ale vzápětí se musela pohledem vrátit k infuzi. Hadička. Pupeční šňůra, pomyslela si.

Matka.

Byla tu nějaká hadička. Pupeční šňůra. Její matka. Je tady.

Jenže teď byla příliš unavená, aby o tom přemýšlela. Její oči se zavřely a vzápětí se zase otevřely. Bože, už to zase začíná. Stěny pokoje jako by se přiblížily až k ní a potom se zase rozestoupily. Pojala ji hrůza a ona cítila, jak se jí valí smrtelný pot po obličeji a potom dolů po krku.

„Pomozte mi,“ zašeptala. „Pomozte mi, už to zase začíná…“

Znovu umírala. Přišli si pro její duši. Už byla opět mimo své tělo, dívala se na sebe dolů, jak leží v posteli, oči má doširoka rozevřené a její rty se pohybují v neslyšném výkřiku: „Pomozte mi, prosím, pomozte mi.“

Ach bože, tentokrát vážně umírala. Umírala a nechávala tu po sobě Aleca a Olivera Cabota. Kde je Oliver? Proč se nepokusil…

Teď se otevřely dveře. Vešla dovnitř sestra s mužem v bílém plášti – už ho tu několikrát viděla, byl to lékař. Naklonil se k ní, podíval se jí do tváře, posvítil jí baterkou do očí a zkontroloval její tep.

Slyšela, jak se ptá: „Už to měla někdy předtím?“

„Dvakrát,“ odpověděla sestra. „Je to jeden z příznaků její nemoci.“

„Ano,“ pronesl s vážností odborníka.

„Pomozte mi zpátky do mého těla, prosím,“ řekla Faith. „Ještě se chci setkat se svým synem, než nadobro zemřu – než svoje tělo opustím a už se do něj nevrátím.“

Odpověděl jí mužský hlas. „Teď právě prožíváte malý záchvat panického strachu, Faith. Za chvíli se vám uleví. Byla jste neukázněná a neužívala jste léky, že? To je důvod, proč vás teď trápí tyto záchvaty. Jsem si jistý, že během několika měsíců vám bude mnohem líp.“

83

Ve své kanceláři v Cabotově centru vymačkal Oliver kód 141, aby zamaskoval totožnost svého telefonu, a potom vytočil číslo k Faith domů. Čtyři zazvonění a potom se ozval hlas Rosse Ransomea, který oznamoval, že nikdo není doma. Zavěsil.

Co jsi s ní provedl, ty syčáku? Zabil jsi ji? Chtěl jsi zabít mě a když ti to nevyšlo, tak jsi místo toho zabil Faith?

Další pacientka čekala dole v čekárně a on už měl dvacetiminutové zpoždění. Byla chyba, že dneska přišel do práce. Myslel si, že se tím rozptýlí, že bude mít důvod utéct z hotelového pokoje, kde byl včera celý večer uvězněný a netrpělivě čekal, až mu Faith konečně zavolá. Marně.

Bylo to snad proto, že se spolu vyspali? Přišla snad domů a uvědomila si, že udělala chybu? Rozhodla se snad, že ho nechá plavat a vrátí se ke svému manželovi? Bylo by vůbec něco takového možné po všem, co mu řekla?

Oliver si to nemyslel, i když moc dobře věděl, jak těžké je přečíst člověka a předvídat jeho činy.

Faith by něco takového neudělala, pomyslel si, ona je jiná. Má v sobě vrozenou slušnost a upřímnost. Kdyby se vrátila domů a změnila názor, i kdyby ho změnila až po jejich krátkém rozhovoru v úterý, určitě by mu to řekla.

Jak jinak si má ale její mlčení vysvětlit? Když jí zavolal na mobilní telefon, dostal se do hlasové schránky. Doma nikdo nebral telefony. Dohodli se přece, že si v úterý večer zavolají. Dohodli se naprosto jednoznačně, nebylo tam žádné kdyby nebo možná. Faith mu slíbila, že se sama ozve, ale neudělala to.

Teď byl čtvrtek, jedna hodina odpoledne. Uběhlo víc než osmačtyřicet hodin od okamžiku, kdy spolu hovořili naposledy. Co jí mohlo kčertu zabránit v tom, aby se mu ozvala? Nehoda? Mohla se vybourat někde na cestě mezi Legolandem a domovem. Jenže on obvolal nemocnice, které se na této trase nacházely. V žádné z nich nebyl hlášen příjem s jejím jménem. Informoval se i na policii pro případ, že by byla zabita. Žádný výsledek.

Jaké byly další možnosti? Buď mu nevolala úmyslně, anebo jí v tom bránil její manžel. Nevěřil, že by mu nevolala úmyslně.

Takže mu zbyl její manžel. Její tyranizující manžel, který řídil její život, který byl posedlý žárlivostí a který se nestyděl ji uhodit. Buď jí něco provedl, uvěznil ji někde, anebo…

Nechtělo se mu ani pomyslet na tuto možnost.

Usrkl vodu ze sklenice, kterou měl na stole. Dole na něj čekala krásná mladá dívka, které se před několika lety objevil nevinný bílý flíček na špičce palce a teď byla bez pravé ruky. Čekala na něj, aby jí pomohl zvítězit nad rakovinou, která zatím vítězila nad všemi lékaři, u kterých byla. Potřeboval být silný. Potřeboval být silný pro všechny své pacienty – a taky pro Leah, zvláště až se bude vracet do Ameriky s tělem Harveye. Potřeboval být mnohem silnější, než kdy vůbec byl.

Chybíš mi, Faith. Co bych za to dal, kdybych pravé teď mohl být s tebou.

Nelíbí se mi, když mlčíš! Tvé mlčení je až příliš hlasité. Až příliš hlasité.

84

Ve tři hodiny sedmnáct minut odpoledne stál doktor Jonathan Mumfor, který měl právě službu v Harley-Devonshirské nemocnici, u lůžka lady Geraldine Reynes-Rayleighové a vyplňoval úmrtní list. Do rubriky příčina smrti napsal: „Meningoencefalitida v rámci septikémie.“ O třicet minut později, když odvezl její tělo do přízemní chladírny, která sloužila jako dočasná márnice, jedenadvacetiletý asistent Jason Rillets vyklouzl zadním vchodem nemocnice na Devonshirské náměstí, ušel několik set metrů a zastavil ve vchodě jednoho domu, kam nebylo z nemocnice vidět. Teprve tady vyndal svůj nový mobilní telefon, zakoupený právě pro tuto příležitost.

Volal jednomu novináři, který se jmenoval Will Arnoldson a se kterým se seznámil před několika lety. Byl značně sešlé postavy, snědý v obličeji, působil dojmem středoevropana a oblékal se do elegantních obleků. Působil spíš jako zkažený James Bond než jako novinář.

Arnoldson pracoval jako nezávislý novinář. Měl dobré kontakty a částečně se živil tím, že psal články do společenských rubrik. Platil Rilletovi třicet liber za každý uveřejnitelný drb ze života honosné klientely Harley-Devonshirské nemocnice. Poslední pikantní novinka, kterou mu Jason Rillets dodal, se objevila v Hello! před čtrnácti dny.

„Lady Reynes-Rayleighová. Říká ti to něco?“ zeptal se Rillets a rozhlédl se kolem sebe.

„Jo, to by se dalo použít,“ řekl Arnoldson. „To by se dalo moc dobře použít. Co o ní máš?“

Rillets mu všechno řekl. Jako obvykle z něj Arnoldson dostal víc informací, než měl původně v úmyslu mu vyzradit. Novinář řekl, že když to ještě malinko přikrášlí, vydá mu to na docela slušný článek. Možná by se z toho daly udělat i články dva – vymyslet dva různé úhly, pokud by to Jasonovi nedělalo potíže. Znamenalo by to, že by dostal i dvě odměny. Jasonovi to nedělalo vůbec žádné potíže.

85

„To už je podruhé, co volá,“ ozval se hlas Lucindy z reproduktoru jeho telefonu v kanceláři. „Myslím, že byste si ho měl vzít.“

Na Rossově stole ležela lékovka Moliou-Orelan. V lékovce bylo devadesát sedm kapslí a tři ležely na stole. Uchopil jednu pinzetou, vsunul špičku jehly injekční stříkačky do spoje mezi jejími dvěma polovinami a vstříkl dovnitř stejné množství ketaminu, které předtím vpravil i do ostatních dvou.

„V kolik mám zítra první operaci?“ zeptal se Ross, vytáhl jehlu a dříve, než vhodil kapsli zpátky do lékovky, prohlédl si ji pečlivě proti světlu.

„V jedenáct. Nařídil jste mi, abych vám nedávala nic dřív. Musela jsem si s tím pěkně pohrát, aby to všechno vyšlo.“

„Myslíte, že bych se měl účastnit pohřbu lady Reynes-Rayleighové?“

Nastala krátká odmlka a potom se ozvalo úsečné: „Proč?“

„Já – jako její chirurg.“ Potom dodal chabě: „Slyšíte mě?“

„Nemyslím, že by byla dobrá reklama objevit se na pohřbu pacientky, která zemřela poté, co jste ji operoval.“

„Máte pravdu,“ řekl. V duchu si pomyslel. Co jsem si kčertu myslel? Jsem už tak unavený, nebo co? Začíná mi chybět soudnost. „Myslíte, že bychom tam měli poslat alespoň kytici?“

„Určitě ne. Musíte se od ní naprosto distancovat. Snažte se držet své jméno od tohoto případu stranou.“ Jeho sekretářka se odmlčela a potom dodala. „Kromě toho jste tu ženu neměl přece vůbec rád. Proč byste jí tedy chtěl posílat květiny?“

„Ze zdvořilosti.“ Zkontroloval obsah injekční stříkačky a potom zvedl pinzetou další kapsli.

„Vezmete si ten hovor? Detektiva seržanta Ansona? Čeká na druhé lince.“ Ross si ho nechal přepojit.

Rozezněl se zvonek u dveří a Rasputin se štěkotem vběhl do předsíně. Alec běžel za ním a křičel: „Maminka! Maminka je doma!“

„Obávám se, že to nebude maminka, zlatíčko.“

„Třeba jo!“

Babička přešla přes chodbu a vykoukla ven z okna v knihovně, aby zjistila, kdo to je. Vždycky byla ostražitá, když měla otvírat cizím lidem.

Na cestě stálo velké modré terénní auto, které neznala, a přede dveřmi vysoký muž v obleku, kterého nikdy předtím neviděla.

Vrátila se do předsíně a z opatrnosti nejdřív dveře raději zajistila řetězem. Alec nedočkavě vykukoval ven, když se dveře na pár centimetrů pootevřely. Muž se zdál být dobře oblečený a upravený, pomyslela si, ale co to znamenalo v dnešním světě plném násilí?

„Co si přejete?“ zeptala se úzkou škvírou ve dveřích.

„Měl jsem na pátou domluvenou schůzku s paní Ransomeovou.“ Jeho hlas byl příjemný a mluvil s americkým přízvukem. „Schůzku?“

„Ano, domlouvali jsme se na pondělí.“

„Kdo jste, prosím?“

Podal jí škvírou svou vizitku, kterou uchopila do ruky a četla: „Don Rosslyn. Ředitel. Výzkumné a vývojové oddělení, Moliou-Orelan, a.s.“

Byly tam uvedeny dvě adresy – jedna v Londýně a jedna v Berkshire. Zase mu vizitku vrátila. „Je mi líto, ale paní Ransomeová tu není,“ řekla.

„Není tu?“

Muž vypadal zklamaně. Usoudila, že nepůsobí jako nějaký násilník či lupič, zavřela tedy dveře, uvolnila řetěz a znovu dveře otevřela. Po celou dobu musela držet Rasputina za obojek.

Muž okamžitě poklekl a začal psa hladit.

„Mamince není dobře, a tak je v nemocnici. Ale tatínek říkal, že se brzy vrátí domů,“ pronesl Alec. Muž stále laskal psa a s údivem v hlase opakoval: „V nemocnici?“

„Bohužel, mé dceři není dobře.“

Muž se postavil. „To je mi líto. Ve skutečnosti je to vlastně jeden z důvodů, proč jsem zde. Ona se účastní testovacího programu u naší společnosti. Vyvinuli jsme nový lék, který užívá a který jí, jak doufáme, pomůže.“

„Vím o tom,“ pronesla Faithina matka.

„Snažíme se monitorovat výsledky tohoto programu. Postupem času zjišťujeme účinnost našeho léku a zároveň se snažíme strávit alespoň krátký čas s každým pacientem, abychom mohli na základě jeho výpovědi maximalizovat výhody daného léku. Má její hospitalizace souvislost s Lendtovou chorobou?“

Pohlédla na vnuka s obavami, aby se před ním neprořekla, a potom stručně odpověděla: „Ano.“

„Že se maminka brzy uzdraví, viď, babi?“

„Samozřejmě ano a tento milý pán jí pomůže. Teď sejdi dívat na televizi, než tady dohovoříme, ano?“ Alec se váhavě vrátil do kuchyně.

„Příznaky její nemoci se poslední dobou zhoršily,“ pronesla k muži. „Doufáme, že hlavní příčinou je, že léky dosud neužívala pravidelně. Má svou hlavu.“

„Ale teď je užívá?“

„Ano, samozřejmě.“

„To je další důvod, proč se s ní musím vidět. Pokud někdo přestane lék užívat, zjištěná data jsou nesprávná. Snažíme se dosáhnout co nejvyšší přesnosti. Jedině tak můžeme pomoci nemocným, aby nad touto dlouhodobou strašlivou nemocí zvítězili. Mohla byste mi dát jméno a adresu té nemocnice?“

„Mám ji napsanou v kuchyni,“ řekla. „Počkejte, hned vám ji přinesu.“

O pět minut později vyjel Oliver Cabot se svým modrým džípem Cherokee ven přední branou sídla Little Scaynes. Bylo zvláštní být tady a mluvit s její matkou – Faith mu byla zároveň velmi blízká i vzdálená. Ta žena musela být hezká, když byla mladá – měla stejně jako Faith útlou postavu i její malý rovný nosík. Svým chováním a stylem mluvy se však od své dcery velmi lišila.

Po několika stech metrech jízdy zajel k okraji silnice a podíval se do mapy.

Nemocnice? Faith, lásko moje, to se ta tvoje zatracená nemoc během jediné noci tolik zhoršila?

Její matka byla velmi zdrženlivá, když se jí ptal, co je to za nemocnici. Název mu nic neříkal, ale to nic neznamenalo. Po celé Británii byla spousta nemocnic, které neznal. Jak moc se Faith přitížilo?

Zavolal si na informace a zjistil si telefonní číslo do nemocnice Grove. Potom jej vytočil.

„Chtěl bych mluvit s Faith Ransomeovou,“ řekl, když se ozvala centrála.

„Moment.“ Nastala krátká odmlka, potom se žena vrátila zpátky a zdvořilým, nicméně chladným tónem pronesla: „Je mi líto, nemá povolené telefonické rozhovory. Ale mohu vás přepojit na personál na jejím oddělení.“

„Nezlobte se, moje otázka vám bude asi připadat hloupá, ale jaký druh nemocnice vlastně jste?“

„Jaký druh?“

„Ano.“

„Jsme velmi dobře zabezpečená soukromá nemocnice,“ pronesla podrážděně. „Zabezpečená?“

„Ano, proti útěku našich psychicky nemocných pacientů.“

Oliver zavěsil.

Psychiatrie?

Faith se obávala svých záchvatů rozštěpení osobnosti. Měla snad tak strašlivý záchvat, aby se její lékař i manžel rozhodli, že musí být hospitalizována?

Zavřel atlas a znovu se rozjel. Bude mu to trvat zhruba hodinu a půl, odhadoval. Zavolal sekretářce a požádal ji, aby mu zjistila co nejvíc informací o nemocnici Grove, zároveň ji poprosil, aby tam zkusila zavolat a zjistit, z jakého důvodu je u nich hospitalizovaná Faith Ransomeová.

Ozvala se mu o čtyřicet minut později. „Do soukromé psychiatrické nemocnice Grove byla paní Ransomeová přijata na základě zákona o psychiatrické péči, doktore Cabote. Byla jí prozatím vyměřena dvacetiosmidenní léčba na uzavřeném oddělení.“

86

Bylo deset minut po páté. V odpolední špičce mu to může zabrat půl hodiny, než se dostane do nemocnice. Další půl hodinu zůstane uvnitř – bude muset počkat, až bude s Faith o samotě, a potom jí naposledy zamění infuzní roztoky. Dnes v noci, přemýšlel, jim v nemocnici dojde původní dodávka kapslí Moliou-Orelan a zítra načnou novou dávku, kterou jim dnes doveze. Potom už bude všechno mnohem jednodušší.

Jak se kčertu mohl nechat ukecat tím seržantem Ansonem, aby se s ním setkal v sedm hodin ve svém bytě?

Cestou do podzemního parkoviště na Cavendish Square si Ross vybavil tón policistova hlasu. Byl velmi formální – mluvil pomalu, zřetelně a velmi zdvořile, ani náznak jakýchkoliv emocí. Pouhá úřední povinnost. Hlas, který se chce dopátrat pravdy.

Rossovi se jeho hlas příliš nelíbil, nelíbila se mu skutečnost, že z něj nedokáže nic vyčíst. V duchu uvažoval, co může policista vědět a z čeho ho může podezřívat.

Není pochyb, že ho šel Caven okamžitě prásknout na policii, když ho v úterý vyhodil z kanceláře. Výborně. Caven nemá ani tušení o jeho spolupráci s Ronniem Milwardem. A že si najal soukromého detektiva, který měl sledovat jeho ženu, to nebyl žádný zločin – pokud se přitom dopustil něčeho protiprávního, je to jen a jen jeho problém.

Snad se měl trochu víc ovládat, když mluvil s Milwardem. Caven je jen ubohá štěnice, nic víc. Ale Ronnie Milward je docela jiný. Mohl klidně Rossovi po telefonu říkat, že kvůli jeho dvaceti papírům se mu ani nevyplatí vstát z postele, ale kdyby vycítil příležitost, že by se mohl vyvléknout z vracení peněz jedním, dvěma telefonáty… Udělal by to?

Kdo by za něj mohl dát ruku do ohně?

Nezbývá mu, než doufat, že je Milward dostatečně mazaný. Ví přece, že Ross má fotografie jeho obličeje před úpravou i po úpravě. Nebude přece riskovat kvůli pár papírům svobodu.

Otevřel dveře označené nápisem Úroveň 2, vkročil do přítmí garáže a vydal se podél řady zaparkovaných aut. Ve vzduchu cítil známý zápach teplého motorového oleje, benzinu, gum a prachu. Aston Martin byl zaparkovaný na obvyklém místě mezi sportovním jaguárem a malým mercedesem. Když se k němu přiblížil, zalovil v kapse pro klíče.

V tichu garáže se rozléhalo cvakání chladnoucích motorů. Zmáčknul dálkové ovládání, vzápětí se rozsvítily blinkry, jejichž žlutavé světlo se odrazilo od země a stěny, a centrální zámek se otevřel. V tom okamžiku se po jeho boku objevila postava, která vystoupila ze stínu, jejž měl za svými zády.

Ross sebou trhl. Ronnie Milward?

Ještě dřív, než uviděl muži do tváře, poznal jeho hlas a uklidnil se. „Dobrý den, pane Ransome. Jedete za ženou? Dneska je to už vaše třetí návštěva, myslím.“

Mírný irský přízvuk. Ostříhané vlasy, malá postava, bledý obličej mající rysy stárnoucí rockové hvězdy. „Vy mne sledujete?“ Soukromý detektiv pokrčil rameny. „Co chcete, Cavene?“

„Musíte ji asi strašně milovat.“

„Nemám, co bych vám potřeboval sdělit, tak se kliďte z mé cesty, překážíte mi.“

„Musíme si spolu promluvit, pane Ransome.“

„Možná vy máte potřebu se mnou mluvit, já nikoliv. Krom toho mi právě volali od policie. Chtějí mě vyslýchat. Říkal jsem si, proč asi?“ Ross pohlédl na muže. „Co jste jim řekl?“

„Neřekl jsem jim ani slovo. Proto jsem tady.“

„Aha. Tak to asi vyčetli z karet.“

Ross ho odstrčil a otevřel dveře u svého vozu. Uvnitř se rozsvítilo a v zatuchlém vzduchu byla cítit vůně kůže.

„Pane Ransome, verte mi. Neřekl jsem policii ani slovo.“

Ross ve snaze co nejvíce ovládnout svůj vztek popadl detektiva za rameno a pevně jej stiskl. „Jste ubožák, Cavene. Nic víc než ubožák.“

„Podívejte se na tu věc rozumně, pane Ransome. Chápu, že se vám může zdát…“

Ross udělal něco, co neudělal od doby svých školních let. Bylo to něco, k čemu by se v posledních dvaceti letech neodhodlal ani ve snu. Praštil toho muže pěstí přímo do obličeje.

Caven se zapotácel, narazil do bočního zrcátka mercedesu, ulomil ho a bezvládně jako hadrový panák se odporoučel k zemi. Byl omráčený a z nosu mu tekla krev.

Ross nasedl do svého Astonu Martina, zavřel za sebou dveře a okamžitě je zamkl. Potom zasunul klíček do zapalování, otočil s ním a s očima upřenýma na detektiva ve zpětném zrcátku vyjel ze svého místa a vzápětí šlápl na plyn. Když zahnul doprava směrem k výjezdové rampě, zahlédl, jak se detektiv vyřítil z parkoviště a rozeběhl se za ním.

Vyjel po rampě nahoru, zahnul prudce doprava podle šipek směřujících k výjezdu a za vydatného skřípění pneumatik přidal na rychlosti a stisknul houkačku. Když ho čekala poslední otáčka k pokladně, otevřely se dveře nouzového východu a v nich se objevil Caven. Nepotřeboval, aby ho ten chlapík zdržoval dalšími hádkami.

Závora byla zavřená a ten zatracený hlídač byl zalezlý v boudě a mluvil s někým po telefonu. Ross dvakrát zatroubil. Caven už byl jen pár desítek metrů za ním. Hlídač zamával na pozdrav a závora se začala zvedat. Rossův telefon se rozezvonil. Nevšímal si ho. S očima upnutýma k zadnímu zrcátku, v němž sledoval Cavena, vyjel na denní světlo na ulici. Ten parchant běžel pořád za ním. S očima přilepenýma na zrcátku přidal plyn.

Ach Bože, ne!

Před kapotou auta se objevila červená bariéra. Dupnul na brzdu.

Doháje! Doháje! Doháje!

Vzápětí uslyšel strašlivou dunivou ránu do plechu, obě uši mu zalehly a téměř současně se mu před očima zablesklo, v rameni ucítil ostrou bolest a auto se s prudkým zhoupnutím zastavilo.

Na okamžik se rozhostilo mrtvé ticho. Uši měl ve stavu, jako by právě vyletěl v letadle bez vyrovnávače atmosférického tlaku do výšky sedmi tisíc metrů. Stisknul si nos dvěma prsty a polkl, uši mu mírně odlehly.

Přední kapota vyletěla nahoru a z motoru vystupovala pára. Na volantu a palubní desce u spolujezdce ležely vyfouklé polštáře airbagu podobající se v té chvíli použitému kondomu. Za kapotou viděl pomačkaný blatník autobusu. Z jeho okna na něj zírala vytřeštěně nějaká žena s obrovskými brýlemi. Řidič právě vystupoval z kabinky.

Ross si rozepnul bezpečnostní pás a pokusil se otevřít dveře. Nepohnul s nimi ani o centimetr. Polilo ho horko, zpocený a vzteklý do dveří narazil ramenem. Pořád se nehýbaly. Uvědomil si zvonivý melodický zvuk.

Ten zatracený telefon ještě nepřestal vyzvánět.

Potřetí se opřel celou svou vahou do dveří. Kolem jeho auta postávali lidé a on si připadal jako blázen. Natáhl se ke dveřím spolujezdce a vzápětí si uvědomil, proč nejdou jeho vlastní dveře otevřít – když se rozjel, stiskl tlačítko centrálního zamykání.

Odemkl auto, otevřel dveře a vylezl ven s očima těkajícíma po stále se zvětšující záplavě obličejů, které se k němu blížily.

„To je tak malej, co?“ Křičel na něj rozzlobený mužský hlas. „To je tak zatraceně malej, že sis ho nevšiml? Když neumíš to podělaný auto řídit, tak s ním nemáš jezdit!“

Ross se úzkostlivě rozhlédl kolem sebe, jestli nezahlédne Cavena. Ten se ale radši nenápadně vytratil. Určitě všechno pozoruje z bezpečné vzdálenosti a spokojeně se šklebí, pomyslel si Ross a bezradně si prohlížel srolovaný předek astonu.

Bude muset odtud nechat auto odklidit, jenže teď nemá vůbec čas. V peněžence měl číslo na tísňovou linku výjezdové skupiny servisu, do kterého patřil. Mohl by si vzít taxík a jim by zavolal, aby si pro auto přijeli, odtáhli ho odtud a dali mu ho dohromady.

„Omlouvám se,“ řekl a snažil se protlačit davem na chodník. Zastavila ho něčí paže. Byl to řidič autobusu.

„Chcete se vypařit?“

„Mám nemocnou ženu,“ řekl Ross.

„Nepůjdete nikam, dokud nepřijede policie.“

„Jděte doprdele,“ pronesl Ross a odstrčil mužovu ruku. „Jsem chirurg a musím nutně odejít.“

Muž ho uchopil ještě pevněji. Byl to urostlý chlap s pivním bříškem a mrožím knírem. „Nechmatejte na mě.“

„Zůstanete tady.“

Ross uslyšel sirénu. Připravil si pěst, že řidiči jednu vypálí, ale potom se rozhlédl kolem sebe a raději se ovládl. Už viděl v duchu před očima obrovský titulek ve všech zasraných novinách: ‚Rozzuřený plastický chirurg napadl řidiče autobusu‘.

„Nemusíte mě držet, zůstanu tady.“

Řidič uvolnil s varovným pohledem své sevření. Ross se znovu otočil k autu. Ten proklatý telefon začal znovu vyzvánět.

Než stačil hovor přijmout, zvonění ustalo. Vylezl ven, byl vzteklý a cítil se ještě víc jako blázen. Telefon si přinesl s sebou. Nechtěl se setkat s pohledem nikoho kolem sebe, a tak se otočil zády a zmáčknul tlačítko pro poslech hlasové schránky.

Měl tam jednu novou zprávu. Byla od zástupce zákaznického centra firmy Vodaphone. Chtěl vědět, zda je Ross spokojený s jejich službami.

87

Ve viktoriánském období byla rozhodující velikost. Bohatí demonstrovali nadutost svých peněženek a hloubku svých měšců především velkolepou šíří v oblasti břicha a honosnou nádherou svých sídel.

Oživení gotiky bylo pro pozdní viktoriány naprostou nezbytností. Čím více věžiček, oken s tabulkami zalitými do olova, cimbuří se zoubkováním a chrličů se jim na jejich impozantní venkovská sídla a čím dál ošklivější londýnské domy vešlo, tím lépe. Balkony z tepaného železa, zdobené až s filigránskou jemností, sloupy a pilastry vypůjčené ze starověkého Řecka, nadsvětlíky ve tvaru pavoucích sítí ukradené od bratrů Adamových.

Nemocnice Grove byla původně právě takovým soukromým sídlem – spíše honosnou stavbou než domovem. Byla postavena z červených cihel viktoriánským obchodníkem s municí – svého času byl dokonce i starostou – v místech, které bylo tehdy považováno za okrajovou část Londýna. Dnes tu byla spleť ulic s domy i kancelářemi, vecpaná mezi Wellington Road a nepoměrně klidnější oblastí Maida Vale. Byl zde k vidění takový druh londýnské architektury, o který Oliver Cabot nikdy příliš nestál. On měl rád georgiánské období, dobu královny Anny a sloh počátku devatenáctého století, vyznačující se lehkostí a elegancí. Viktoriánská ponurost a chaotický styl té doby mu příliš neseděly.

Pohlédl do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, věděl, že je stále ještě možným terčem případného útoku. Potom zaparkoval kousek od hlavního vchodu, u kraje silnice ohraničené jednoduchou žlutou čarou. Na hodinách v džípu bylo 6.10 – oficiálně se tu bude moci stát až za dvacet minut. Mávl nad tím rukou, vystoupil, sáhl si na zadní sedadlo pro sako a nasoukal se do něj. Košili měl pomačkanou a zpocenou, ačkoliv měl v džípu klimatizaci. Do oka mu padl náhlý stín a on vzhlédl vzhůru, kde uviděl hejno špačků, původně sešikovaných do pevné formace, teď však poletujících všemi možnými směry, aby se za okamžik zase seřadili a přes střechy domů si to namířili směrem k Regentskému parku.

Byl teplý večer bez vánku a ve vzduchu byla cítit vlhkost. Utřel si kapesníkem lesklý pot z obličeje, upravil si kravatu, mobilní telefon zasunul do pouzdra na pásku a zamkl auto. Potom se s úšklebkem vydal k budově, vyšel po schodech k předním dveřím ukrytým pod přístřeškem zdobeným volutami, vzal za mosaznou kliku a stiskl. Bylo zamčeno. Po levé straně byl domácí telefon, nad nímž byla viditelná čočka kamery – zmáčkl tlačítko.

Ozval se skřípavý hlas: „Haló? Kdo je tam, prosím?“

„Doktor Cabot – moje sekretářka mi tu sjednala schůzku.“

Na okamžik bylo ticho, potom se ozvalo temné bzučení. Opřel se do dveří a tentokrát povolily. V ostrém kontrastu se zevnějškem byl vnitřek bezvýrazný a fádní. Vešel do úzké šedivé chodby, které dominoval vysoký mahagonový pult recepce, za nímž seděla postarší dáma s pečlivě ulízanými vlasy a starostlivým výrazem.

Osvětlení bylo ubohé a panovala tu strohá ústavní atmosféra – na holých krémových zdech visela pouze zarámovaná oprávnění, potvrzení, seznam kroků při udělování první pomoci a šipky naznačující cestu k východu. Na podlaze byl karmínově zbarvený koberec a byla tu silně cítit barva, jako by tu před nedávnem malovali. Otevřenými dveřmi po jeho levici bylo vidět do čekárny. Uprostřed stál velký dřevěný stůl zakrytý časopisy a kolem něj židle všemožných tvarů. Na jedné z nich seděla křehká žena středoevropského vzhledu oblečená v kostýmku a v ruce svírala vycházkovou hůl. Za ní na pohovce seděly dvě ženy v temných šatech a s jašmakem na obličejích. Všechny hleděly v pohřební tichosti před sebe.

„Doktor Cabot?“ zeptala se žena, jako by se potřebovala ještě jednou ujistit.

„Ano. Přišel jsem navštívit svou pacientku, paní Faith Ransomeovou.“

Podala mu visačku s označením „Návštěva“ požádala ho o podpis a s mnohem větším sebevědomím, než by se dalo předpokládat podle jejího ustrašeného výrazu, pronesla: „Sheilo, je tady doktor Cabot.“

Oliver pohlédl do knihy návštěv. První návštěva toho dne byl Ross Ransome, příchod 7.15, odchod 7.35. O kousek dál zahlédl jeho jméno znovu. Příchod 12.32, odchod 13.05. Načmáral tam své jméno se snahou o naprostou nečitelnost a doplnil čas svého příchodu – 18.15. Potom pohlédl na plánek s půdorysem nemocnice přilepený na vrchní plochu pultu recepce. Zjistil, že dům má v zadní části ještě další přístěnek, což zvenku vidět nebylo.

Žena položila sluchátko a pronesla. „Vyjeďte výtahem do třetího patra, potom zahněte doprava a projděte chodbou až nakonec. Tam najdete oddělení neurologie, šipka doleva vás dovede k lůžkové části a k sesterně.“

Výtah byl hluboký a dostatečně široký, aby se do něj vešla nosítka, a zároveň i šíleně pomalý. Oliver vystoupil v chodbě bez oken a dál pokračoval podle návodu. Když prošel posledními dveřmi a blížil se k sesterně, uslyšel zdálky křik nějakého muže vystřídaný nepříčetným kvílením. Hezká zrzavá sestřička v kostkované modré uniformě právě mluvila s vážně se tvářícím mužem oblečeným v bílém doktorském plášti, zahloubaným do desek s nějakými papíry. Když Oliver vešel, vzdálené kvílení bylo ještě horší. Sestra pohlédla na Olivera a s náznakem úsměvu zvedla obočí, jako by tím přiznávala, že tu mají malý problém, který se jim tak trochu vymyká z rukou. Na visačce měla napsáno Sheila Durrantová – sestra.

„Dobrý večer, já jsem doktor Cabot,“ pronesl.

Muž byl stále zahloubaný do papírů a ani nezvedl oči.

„Ano,“ řekla. „Dobrý den. Jsme tak trošku zmatení. V našich formulářích má totiž paní Ransomeová uvedeného jako osobního lékaře doktora Rittermana.“

„Doktor Ritterman byl jistě nějakou dobu jejich rodinným lékařem, ale paní Ransomeová se před nedávnem zaregistrovala u mne.“

Sestra zvedla fax. „Ano, vaše sekretářka nám to poslala. Jenže my máme pokyny, že nikdo – kromě lékařů a sester, a samozřejmě jejího manžela – nemá k paní Ransomeové přístup. Snažili jsme se spojit s panem Ransomem, ale nepodařilo se nám ho nikde zastihnout.“

Muž odložil složku a řekl: „Vrátím se zhruba za hodinu. Pokud se pan Oberg neuklidní, aplikujte mu nitrožilně dalších patnáct miligramů.“ Potom pohlédl jenom letmo na Olivera a odešel.

„Vy máte příkaz k hospitalizaci na uzavřeném oddělení?“ zeptal se Oliver.

„Ano.“

„Mohu jej vidět?“

Zpod stolu vytáhla složku a podala mu několik papírů sešitých k sobě. Oliver se do nich začetl. Faith byla stanovena hospitalizace na dvacet osm dní. Žadatelem byl Ross Ransome jako nejbližší příbuzný. K tomu byly ještě přiloženy další samostatné žádosti podepsané její matkou, paní Margaret Phillipsovou, doktorem Julesem Rittermanem z funkce jejího osobního lékaře a psychiatrem doktorem Davidem DeWittem.

Očima prolétl zprávu od konzultujícího psychiatra nemocnice, doktora Davida Freemantla. Potvrzoval v ní příznaky pokročilého stadia Lendtovy choroby. Současná léčba spočívala v nitrožilní aplikaci glukózy a tří miligramů risperidonu dvakrát denně – poměrně silná dávka – a třikrát za den dvě kapsle Moliou-Orelan N646329 podávané společně s jídlem.

„Jak se jí vede?“

„Její léčbu vede doktor Freemantle. Asi by bylo pro vás nejlepší promluvit si přímo s ním, jenže on přijde až zítra ráno v devět. Zatím nereaguje příliš dobře na sedativa – je velmi zmatená a trpí halucinacemi.“

„Opravdu bych ji rád viděl.“

Sklopila oči a on si všiml jejího zaváhání. „Já vás chápu, myslím, že máte plné právo ji vidět.“ Znovu se podívala zpříma a pronesla: „Jste mi strašně povědomý. Pořád se snažím vzpomenout si, odkud vás znám.“

„Tento týden se moje fotografie objevila v novinách.“

„Ach, tak odtud…“

Najednou bylo vidět, že jí všechno došlo. „Ach bože, tak to byl váš bratr?“ Se staženým hrdlem krátce přikývl. „To je mi líto.“

„Život jde dál,“ pronesl Oliver nejistě. „Pojďte, zavedu vás k ní.“

Oliver následoval sestru po dlouhé chodbě se zavřenými dveřmi. Podle půdorysu nemocnice, jehož náčrtek viděl na recepci, si uvědomil, že musí být v zadním traktu budovy. Po celou cestu je provázely dlouhé a žalostné vzdechy pana Oberga.

Na konci chodby zahnuli doprava, prošli další chodbou se zavřenými dveřmi a po levé straně minuli nouzový východ ven. Nějaký muž právě z jedněch dveří vyvážel vozíček s večeří a chodbou zavanul zápach vařené ryby a dušené kapusty. Oliver ještě zahlédl na podnosech ostře zelené ovocné želé. Dětská strava. Plastové příbory i poháry. Ucítil, jak se ho zmocňuje vztek. S Faith se tu zacházelo jako s nějakým dítětem. Faith, tak nádherná bytost, je přinucena, aby tu jedla dětskou stravu bez normálních příborů, kterými by si snad mohla ublížit.

Umístěna na uzavřeném oddělení.

Sekretářka se mu ozvala ještě jednou zpátky a přečetla mu nejdůležitější pasáže zákona o psychiatrické péči. K umístění pacienta na uzavřené oddělení je nutné vyjádření dvou lékařů a jednoho sociálního pracovníka, popřípadě někoho blízkého z rodiny. Je možné hned na počátku stanovit jakoukoliv dobu trvání léčby, která má být posléze přezkoumána. Pacienti sami mají právo žádat o přezkoumání, které může být provedeno buď vedením nemocnice, nebo příslušnou komisí, která se skládá z psychiatra, zástupce neodborné veřejnosti a předsedy. Oliver věděl ještě z dob studia ve Státech, že za těchto okolností bylo mnohem složitější zrušit příkaz k umístění na uzavřené oddělení, než ho ustanovit.

„Jsme tady.“

Její jméno bylo vytištěné na cedulce umístěné v rámečku na dveřích. Sestra dveře otevřela a vešla jako první, velmi potichu pro případ, že by Faith spala. Když zjistila, že je vzhůru, pronesla: „Máte tady návštěvu, paní Ransomeová.“

Faith seděla vzpřímeně, opřená o polštáře, její podnos s jídlem ležel netknutý na otočném stolečku nad postelí. Dívala se upřeně před sebe a vůbec nereagovala na slova sestry, která přišla až k ní a zkontrolovala téměř prázdný vak s infuzním roztokem.

„Hned vám ho vyměním. Zítra už ho možná nebudete potřebovat. Doktor Freemantle říkal, že se vám hladina minerálů vrátila k normálu. Měla jste jich velký nedostatek, zřejmě po záchvatech nevolnosti, kterými jste, jak nám říkal váš manžel, trpěla – asi jste pořádně nejedla ani nepila, mám pravdu?“

Faith promluvila zastřeným hlasem: „Manžel mi to vyměňuje. Za chvíli tu bude a zase to vymění.“

„Váš manžel?“ opakovala sestra Durantová pobaveně. „Myslím, že to není úkol pro vašeho manžela.“

„On mi to vyměňuje,“ trvala na svém Faith.

Z jejího hlasu zaznívala taková neústupnost, že se sestra rozhodla raději jí nic nevyvracet. „Vidíte, ale nedělá to pořádně. Protože teď je čas, aby vám infuzi vyměnil, a ještě nepřijel. Budeme to muset udělat za něj, dobrá?“

Oliver ji pozoroval od dveří, hluboce rozrušen. Místnost se podobala cele – stěny natřené na bílo, stropní okno, propouštějící pohasínající večerní světlo, a holá žárovka visící ze stropu, která byla jediným zdrojem pořádného světla. Postel stála v samém středu pokoje, takže působila tak trochu jako vystavený exponát. Jediným dalším nábytkem byl stůl vedle postele, na kterém stál papírový kelímek a plastová nádoba na vodu, dálkové ovládání přidělané k zatočenému drátu, zřejmě aby nebylo možné s ním hodit, anebo aby neupadlo na zem, stojánek s infuzí a hadičkou vedoucí k Faithinu zápěstí, umyvadlo a televize zabudovaná do otvoru ve zdi zakrytého tlustým sklem.

Z míry ho však nevyvedlo uspořádání pokoje, ale obsah slov, která Faith vyslovila.

Vypadala nádherně, dokonce i v té chatrné nemocniční košili, s mastnými a rozcuchanými vlasy a bez make-upu. Zřejmě z nedostatku čerstvého vzduchu a pohybu byla bledá, ale jinak se zdála být v pořádku. Musel se ovládat, aby se k ní nerozběhl, neobjal ji a nepolíbil. Místo toho pronesl přímo od dveří: „Ahoj, Faith.“

Žádná reakce. Vyměnil si pohled se sestrou Durrantovou. Její oči mu říkaly, že takto je to s ní pořád.

Pomalu přešel k posteli a zeptal se: „Jak se ti daří?“

Měl pocit, že v jejích očích zahlédl strach. Strach a zmatek. Jen sotva rozeznatelný záblesk poznání.

„Hned jsem zpátky s čerstvou infuzí, potom vás nechám o samotě,“ pronesla sestra Durrantová, odkráčela ven a nechala za sebou pootevřené dveře.

Čekal a naslouchal, jak se její kroky vzdalují, teprve po chvíli znovu promluvil.

„Poznáváš mě, Faith?“ Sklonil se až k ní a viděl, že má rozšířené zorničky. Vzhledem k lékům, které brala, ho to překvapilo. „Já jsem Oliver.“

Znovu začala mluvit – monotónním hlasem připomínajícím robota, jako by byla už dávno mrtvá. Nebylo možné říct, zda je potěšená tím, že ho vidí, nebo ne.

„Je pravda, co jsem říkala. Ross sem chodí a mění mi sáčky s infuzí. Nejdřív mi ho vymění sestra, potom Ross. Oni mi nevěří. Nevědí, že ho můžu pozorovat ze stropu.“

88

Oliver nosil v hlavě přehled všech publikovaných informací, které se mu podařilo o Lendtově chorobě nalézt. Symptomy a postup vývoje této nemoci se zdály být u dosud tří tisíc rozpoznaných případů shodné. Prvním příznakem byla zdlouhavá nevolnost, kterou pacient pociťuje obvykle dva až tři měsíce, potom nastává dezorientace a iracionální chování s prvky paranoi, dále noční děsy a nakonec psychotické halucinace v bdělém stavu. Následuje postupné selhávání motorických funkcí.

Faith se vrátila z Thajska na konci dubna. Dnes bylo 9. června. Pokud si nemoc přivezla doopravdy odtamtud, měla by se stále nacházet v první fázi zdlouhavé nevolnosti – tento symptom u ní několikrát během jejich schůzek zažil. Neměla by však být v psychotickém stavu, ve kterém se nalézala teď.

Neměla by mít ani rozšířené zorničky.

Je pravda, co jsem říkala. Ross sem chodí a mění mi sáčky s infuzí. Nejdřív mi ho vymění sestra, potom Ross. Oni mi nevěří. Nevědí, že ho můžu pozorovat ze stropu. Je to možné?

Harvey byl zavražděn. Ross Ransome byl odporný bastard – ať už si Faith říkala cokoliv – a Oliver ho musel dát na svém soukromém seznamu na první místo mezi podezřelé a měl by tento svůj názor co nejrychleji sdělit policii.

Vyšel ze dveří na chodbu, rozhlédl se na obě strany a potom se vrátil zpátky k posteli. Oddělal hadičku od Faithina zápěstí, vložil si ji do úst a opatrně ochutnal roztok špičkou svého jazyka. Necítil žádnou výraznou chuť. Potom znovu stisknul hadičku mezi rty, několikrát polkl a potom hadičku vrátil na původní místo. Všiml si, že elektrický regulátor je nařízen na šest hodin.

Za okamžik se sestra vrátila zpátky s novým sáčkem a vyměnila jej za původní, téměř vypotřebovaný.

„Čekáte, že sem přijede ještě pan Ransome?“ zeptal se Oliver.

„Říkal, že tu bude tak kolem šesté.“ Pohlédla na hodinky. „Má už dvacet pět minut zpoždění.“ Potom, jako by vycítila cosi z jeho výrazu, vyhrkla: „Mám vám říct, až přijede?“

„Byl bych vám vděčný.“ Potom dodal. „Řekněte mi, ta infuze je stále nastavena na šest hodin?“

„Během dne.“ Na noc ji chce mít doktor Freemantle nastavenou na dvanáct hodin.

Oliver jí poděkoval. Vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Oliver měl pocit, jako by se dveře zachvěly, když je zavřela. Zmateně na ně zíral. Měl pocit, že je schopen vidět každý atom vibrující v jejich výplni. Když se otočil zpátky k Faith, dveře se protáhly do délky a pluly po místnosti společně s jeho pohledem. Najednou se nebyl schopen udržet pořádně na nohou, a tak se dotkl postele, aby nabyl ztracenou rovnováhu, a ucítil Faithino zápěstí. Hlavu měl rozpálenou a zmocňovala se ho závrať. Podlaha se mu pod nohama pohupovala.

Hlas, o kterém si nebyl nejdříve jistý, čí je, byl jeho vlastní: „Co jsi myslela tím, Faith, že jsi viděla Rosse, jak mění vak s infuzí, ze stropu?“

Mluvil to on sám, přesto se ho zničehonic zmocnil pocit, že už není nadále ve svém těle.

Faith mu odpověděla stále stejným monotónním hlasem. „Vždycky přijde a vymění ho. Myslí si, že jsem si ničeho nevšimla.“

Zdálo se mu, že je najednou strašně vzdálená, jako by se ocitl na druhé straně pokoje. Přitom stál přímo vedle ní. Podíval se vzhůru na okno ve stropě a najednou vypadalo jako kruh se zlatým světlem, vzdálený několik kilometrů nad jeho hlavou. Něco mu lezlo zezadu po krku. Asi pavouk. Když si tam sáhl, ucítil víc živočichů, kteří se pohybovali po jeho hrudníku, po krku i nohách.

Začal sebou kroutit ze strany na stranu a přitom se snažil dát dohromady alespoň pár slov. Jenže to nebylo vůbec jednoduché, zdálo se mu, že mozek vysílá signály do centra řeči velmi přerušovaně. „Vyprávěj mi, co se stalo, Faith. Proč jsi tady?“ Po pažích mu lezli mravenci. Sundal si bundu a vyhrnul rukávy u košile, neviděl ale vůbec nic.

Dlouhou chvíli bylo ticho. „Přišli si pro mě.“

„Víš, kde teď jsi?“

Zavrtěla hlavou.

Mravenci mu teď lezli po celém těle. „Jsi na psychiatrické klinice, jmenuje se to tu Grove.“

„Psychi…“

Dveře se otevřely. Uviděl sestru Sheilu Durrantovou. Její rty se pohybovaly, ale jemu se zdálo, že trvá celou věčnost, než její slova doplují k jeho uším. Vzduch jako by s každým slovem pulzoval. „Dal. Byste. Si. Něco. K pití. Doktore. Cabote?“

Snažil se ze všech sil dívat se přímo na ni. Její pohled byl nějaký divný. Je snad vidět, že se dostal do úplně jiného prostoru? „Děkuju, to je v pořádku, máme se dobře.“

Zavřela dveře. Tentokrát byl zvuk naprosto zkreslený – cvaknutí kliky mu připomínalo výstřel z pušky nesený ozvěnou do dlouhého údolí.

Na střední škole zkusil párkrát LSD. Poprvé mu to připadalo úžasné, ale následné pokusy v něm vzbudily většinou spíš nepříjemné pocity. Neměl rád stav, kdy přestal ovládat své vědomí, a pocit, že se dostal mimo vlastní tělo, ho přiváděl k šílenství. Od té doby se drogám vyhýbal.

Najednou si uvědomil, co se s ním děje. Způsobila to ta tekutina, které si lokl z infuzní hadičky. Měl halucinace, ale ne zase tak silné, aby mu to úplně zatmělo mozek.

Faith musí mít také halucinace.

Ross jí dával něco do infuze, když jí vyměňoval sáčky. Ale proč? Chce snad, aby to vypadalo, že je Faith duševně nemocná? Zvolil tento způsob, aby ji získal zase zpátky?

Byl najednou ohromen svým jasným uvažováním. Pohlédl na hodinky – 19.17. To snad není možné. Vždyť sem přijel pár minut po šesté. To snad není možné, že by tu byl už déle než hodinu…

Sestra se dívala na hodinky, než odešla z této místnosti. Bylo za pět minut půl sedmé. Není přece možné, že by jen tak uběhlo tři čtvrtě hodiny. Zvedl dálkové ovládání, zapnul televizi a zkontroloval si čas – 19.18.

Tři čtvrtě hodiny mu naprosto zmizelo z hlavy. Pohlédl jí do očí a zjistil, že už nemá zorničky tolik rozšířené. „Jak se máš?“ zeptal se, aby zjistil, jak zní jeho hlas. Už to bylo lepší, byl docela v pořádku. Konečně se začal vracet do normálu, ať už byl kdekoliv.

Teď už si byl naprosto jistý – Ross Ransome dával Faith do infuze slabou dávku nějaké drogy.

Stěny místnosti začaly zářit oslnivým světlem. Droga na něj stále ještě působila a on věděl, že účinky všech halucinogenních látek, jako je LSD, psilocybin, pejot nebo DMT, i některých anestetik, jako jsou například ketamin a tiletamin, se mohou vracet ještě mnoho hodin potom, kdy zmizí jejich prvotní účinek.

Snažil se najít nějaké jiné vysvětlení, ale nic jiného nedávalo smysl. Pokud by v infuzi bylo přítomné určité sedativum, jeho účinky by se projevovaly zcela jinak. Ten bastard ji úmyslně držel v psychotickém stavu; když se něco takového dělá delší dobu, riskují se tím trvalá poškození mozku. Má ten chlap všech pět pohromadě?

Na tuto otázku nestálo za to odpovídat. Kdokoliv by se ke skvostu, jakým je Faith, dokázal chovat tímto způsobem, by musel být blázen. Nebezpečný šílenec. Je prokázané, že dlouhodobým užíváním podobných látek dochází k odumření tkáně mikroskopických rozměrů. Bývá poškozeno cingulum, kortex a hippocampus, centrum pro čich a limbický systém. To ovlivní paměť i schopnost se učit, stejně jako sociální chování člověka, jeho motorické funkce, a jako dodatečný faktor může dojít k rozvoji epilepsie.

Nejpravděpodobnější látka je v tomto případě ketamin. Používá se často u pacientů s popáleninami a Ross Ransome si vybudoval svou kariéru z velké části právě na těchto případech. Není pro něj žádný problém si tuto látku obstarat.

Rossi Ransome, ty jsi vážné nemocný člověk.

A kde vůbec je? Sestra Durrantová ho čekala kolem šesté. Určitě se tu co nevidět objeví.

Počká tady. Stejně nemá nic jiného na práci a nemá ani kam jít, kromě svého hotelového pokoje, kde by ho čekal další nekonečný rozhovor s Leah a únavná domluva s otravnou hotelovou službou, která by mu nabízela další ze svých jídel, na které nemá ani pomyšlení.

„Já chci pryč,“ ozvala se Faith.

Oliver na ni pohlédl a stiskl jí ruku. „Já nechci, abys tu zůstala, věř mi.“ Ozvalo se zaklepání a dveře se otevřely. Oliver ztuhnul, připravený na konfrontaci. Naštěstí to byla jen nějaká přehnaně srdečná paní, která si přišla pro podnos. Když se dveře znovu zavřely, Faith pronesla: „Vezmi mě odtud, prosím.“

Byla tu už dva dny. Pokud byla po celou dobu pod drogou, bude ji mít v těle pořádně uloženou a potrvá několik hodin, než se zbaví jejích účinků. Teď se mu však zdálo, že je naprosto při smyslech.

„To není tak jednoduché,“ řekl.

„Chci vidět Aleca.“

„Ten je v pořádku, viděl jsem ho před pár hodinami.“

„Ty jsi ho viděl? Kde?“

Oliver jí všechno řekl a řekl jí i to, že je ze zákona rozhodnuto o jejím umístění na uzavřené oddělení psychiatrické nemocnice.

„Já sem nepatřím,“ řekla Faith. „Měli by tu spíš zavřít Rosse. To on mi všechno způsobil, nemají právo mne tu držet.“

„Vrátím se během dvou minut,“ slíbil jí Oliver.

„Neopouštěj mě, prosím.“

Políbil ji na čelo. „Já tě neopustím.“

Otevřel dveře a rozeběhl se k sesterně. Sestra Durantová s někým telefonovala a zdálo se, že je to soukromý hovor. Netrpělivě vyčkával ve zdvořilé vzdálenosti, až hovor ukončí. Potom pronesl: „Ten vak s infuzním roztokem, který jste odnesla z pokoje paní Ransomeové – kde je?“

Pohlédla na něj překvapeně. „Vak od infuze?“

„Ano, ten prázdný.“

„Vyhodila jsem ho.“

„Potřebuju ho – kam jste ho vyhodila?“

„Do roury, která vede do spalovny odpadků.“

„Myslíte, že bychom ho mohli získat zpátky?“

„Teď už bude asi spálený.“

Rychle se zamyslel a řekl: „Mohla byste mi prokázat laskavost? Mohla byste odebrat paní Ransomeové vzorek krve?“

„Už jsme jí brali krev pro obvyklý rozbor při příjmu.“

„Ne, tohle je kvůli něčemu jinému. Mohla byste to pro mne udělat? Stačí malé množství.“

„Ano, samozřejmě.“

„A napište tam, prosím, datum a čas. Jak se dostanu do suterénu?“

„Výtahem – zmáčkněte B.“

V té chvíli už ale spěchal chodbou pryč. Vyběhl ven na nouzové schodiště a dal se dolů betonovou šachtou, minul šipku označující přízemí a zamířil do horkého suterénu. Dlouhá nízká, špatně osvětlená chodba s masivním vodovodním potrubím zhruba v úrovni hlavy táhnoucím se po celé délce chodby s odbočkami do všech stran. Bylo tu slyšet vrnění elektromotorů a cítit směs různých pachů – jídla, prádla a topného oleje. Zahlédl ženu, která předním uklízela z Faithina pokoje podnos, a zeptal se jí na spalovnu odpadků. Ukázala ke dveřím na vzdálenější straně chodby.

Cestou minul otevřené dveře do prádelny, kterým se obloukem vyhnul. Vzduch zde byl ještě teplejší a vlhčí než v celé chodbě a kvílení obrovských praček připomínalo zvuk turbín v tryskovém letadle. Dalšími dveřmi viděl dvě Asiatky a jednoho muže, jak vytahují ze sušičky bílá povlečení.

Vešel dovnitř a nikdo na něj ani nepohlédl. Najednou měl pocit, že se vznáší. Proto se na mě nedívají, oni mě totiž nemohou vidět, jsem mrtvý, jsem duch. Zmocnila se ho panika. Jsem mrtvý. Jak jsem jen mohl…

Uvědomil si, že na něj začíná znovu působit droga – ketamin nebo co to mohlo být. Nic jiného se nedělo. Musí se s tím nějakým způsobem vyrovnat, pokusit se příznaky ignorovat.

Udělal krok dopředu a málem se skácel k zemi, protože podlaha mu začala klesat a zase stoupat pod nohama, jako by stál na nějakém obrovském pedálu. Je to jen přelud, říkal si a udělal další krok a potom další s rukama nataženýma před sebou, aby udržel rovnováhu.

Uviděl několik velikých košů. V jedněch byla kupa bílých plášťů a v druhých kupa kostkovaných sesterských blůz. Bez jasného plánu popadl jeden plášť a jednu blůzu, sroloval je a nastrkal si je co nejhlouběji do kapes u kalhot, potom vyšel zase ven a namířil si to ke spalovně.

Na dveřích byl nápis: NEBEZPEČÍ, VSTUP ZAKÁZÁN! a v horní i dolní části byly větrací otvory.

Otevřel je. Do obličeje ho uhodil žár doprovázený hukotem ohně. Zůstal zírat na zeď z modré oceli s různými číselníky a měřidly. Za jeho zády se ozval hlas: „Haló, pane! Co to tam vyvádíte?“

Otočil se a uviděl rozespalého, ušpiněného muže v modrých montérkách.

„Potřebuju něco, co sem omylem poslali ke spálení z lůžkového oddělení,“ řekl.

Muž se usmál a odhalil několik mezer mezi předními zuby, potom se poškrábal na zarostlé hlavě. „Vyhodili něco omylem mezi jednorázovky?“

„Ano.“

„Hm. Tak to je problém. Máte s sebou azbestovou kombinézu?“ zeptal se a palcem přitom šťouchl do rozechvělého kovového pláště hučící pece. „Protože to, co hledáte, je právě tady – a já mám kombinézu bohužel v čistírně.“

89

„Podívejte, seržante, moje vážně nemocná žena je v nemocnici. Když jsem za ní dnes odpoledne jel, stala se mi dopravní nehoda.“

„To už jste mi všechno říkal,“ odpověděl Anson.

Ross se postavil a přešel k oknu svého bytu. Odtud mu to potrvá do nemocnice pět minut pěšky. Pohlédl na hodinky – 19.30. Podle jeho odhadu měla mít vyměněnou infuzi už před hodinou a půl. Teď by se Faith mohla začít pomalu vracet jasná mysl, ačkoliv už byla na ketaminu čtyřicet osm hodin. Potřeboval se k ní co nejdříve dostat.

„Nemohli bychom pokračovat zítra?“

Policistův hlas byl vyrovnaný a chování velmi uctivé – zdvořilost jednoho profesionála vůči druhému. Teď však z jeho slov zazněla jasná neústupnost, nepřipouštějící žádné námitky. „Byl bych opravdu velmi rád, kdybychom to mohli uzavřít ještě dnes večer, pane Ransome. Už to nebude trvat moc dlouho.“

Ross věděl, že by bylo slušné, kdyby tomu muži nabídl dnešního dusného večera něco k pití – ale nechtělo se mu. Pozoroval Ansonovu obrovskou postavu, ve srovnání s ním působila jeho pohovka miniaturním dojmem, jeho vypouklé oči – určitě má problémy se štítnou žlázou – jeho upocený obličej a příšerné vlasy s krátkou ofinkou. Jeho bílá košile mu přiléhala těsně na kůži a límeček měl celý pomačkaný. Je ti vedro a máš žízeň a kdybych ti nabídl něco k pití, vydržel bys tu určitě mnohem dýl. Ode mě nic nedostaneš.

„Věděl jste, pane Ransome, že se vaše žena stýká s doktorem Oliverem Cabotem, bratrem zavražděného?“

Ross věděl, že musí být obezřetný. Maření vyšetřování lhaním byl vážný trestný čin a on nechtěl říct nic, co by mohlo být časem použito proti němu. Neměl tušení, co mu mohl Cabot napovídat, ani co mu prozradil ten špicl Caven.

„Ano, věděl.“

„A co jste si o tom myslel?“

„Jste ženatý, seržante?“

Lehce se zamračil. „Ano, jsem.“

„Tak si představte, že by vaše žena dnes přijela domů z nákupu a našla by, chraň bůh, váš dům úplně vykradený. Co byste říkal tomu, kdyby místo toho, aby zavolala na policii, otevřela Zlaté stránky a tam si našla číslo nějakého pokoutního soukromého detektiva?“

„Nevidím žádnou sou…“

„Řekněte mi jenom váš názor, nic víc.“

Anson začal lovit cosi v kapse, až odtamtud vytáhl dřevěné párátko, které začal zkoumat. „Pomyslel bych si, že se dočista zbláznila. Asi by mne to rozčílilo.“

„Protože policisté jsou profesionály? A podle vašeho názoru by měly být důležité věci svěřeny profesionálům?“

„Samozřejmě.“

„Potom snad pochopíte, jak jsem se cítil. Naši lékaři patří mezi nejlepší odborníky na celém světě a já jsem pro svou ženu chtěl vždy jen tu nejlepší péči. Byl jsem bez sebe vzteky, když jsem zjistil, že odmítá všechno, co jsem pro ni udělal, a radši dochází k nějakému šarlatánovi.“

„Jak jste dal své pocity najevo?“

„Řekl jsem o nich své ženě.“

„Mluvil jste i s doktorem Cabotem?“

Ross si svou odpověď nejdřív pořádně promyslel. „Vůbec jsem netoužil po tom dostat se do hádky a ostré výměny názorů s tímto mužem.“

Anson se chápavě pousmál. „Zachoval jste se velmi ukázněně. Nejsem si jistý, jestli bych se dokázal takto ovládnout.“

Ross vycítil, že by se mu přece jen mohlo podařit sladit se s detektivem na stejné vlně. To měnilo celou situaci. „Mohl bych vám něco nabídnout? Myslím skleničku něčeho studeného?“ zeptal se.

„Byl bych vám vděčný za sklenici vody.“

„Nic silnějšího?“

„Děkuju, sklenice vody mi úplně stačí,“ odpověděl detektiv.

Ross se usmál. „Myslím, že mám v lednici vychlazenou plechovku piva.“

„Ach!“ Anson pohlédl na hodinky. „Sice bych oficiálně neměl ve službě nic pít, ale stejně už je pozdě a pivo bych si moc rád dal. Děkuju.“

Ross přinesl dva ležáky a nabídl policejnímu vyšetřovateli doutník, který odmítl.

Anson si s vděčností lokl a potom se zeptal: „Odpusťte mi osobní povahu další otázky, pane Ransome, ale chtěl bych vědět, měl jste někdy během svého manželství důvod pochybovat o věrnosti své ženy?“

„V žádném případě,“ pronesl Ross vyrovnaně.

„A ještě jedna – odpusťte mi – měl jste důvod domnívat se, že by vaše žena navštěvovala doktora Cabota z nějakého jiného důvodu než jako jeho pacientka?“

Ross úmyslně přimhouřil oči a rukou se dotkl svých brýlí, vědom si toho, že detektiv bude zkoumat záměrně řeč jeho těla. „Co tím přesně myslíte?“

Nakonec to byl detektiv, kdo vyzradil své názory prostřednictvím vlastního těla. Na obranu zvedl obě ruce: „Nic, pane, vůbec nic. Jenom si to potřebuju ujasnit.“

V tom okamžiku si Ross pomyslel: To je neuvěřitelné! Skvělá zpráva! Caven mu nic nevyzradil O Cavenovi nemá ani tušení!

Vzápětí ho zamrzelo, jak se k soukromému detektivovi zachoval na parkovišti. To byla ale blbost! Musí se s Cavenem co nejdříve spojit a udělat možná i malý obchod – koupit si od toho malého všiváka jeho mlčenlivost.

Anson znovu zvedl skleničku a málem ji celou vyprázdnil. Potom pronesl: „Můj otec trpí Parkinsonovou nemocí. Jeden jeho kamarád mu doporučil alternativního doktora, který mu naordinoval nějakou šílenou bylinkovou dietu.“

Rossovi se moc nelíbila ta náhlá změna tématu. „Ano?“

„Vůbec mu to nepomohlo. Než sehnal všechny ingredience, stálo ho to přes dvě stě liber. Uvařil si první dávku a potom dvanáct hodin zvracel. Byl to normální podvodník, a ještě na to měl licenci.“

„Všichni alternativní lékaři jsou podvodníci,“ poznamenal Ross.

Výborně, pomyslel si v duchu, jen tak dál.

90

Oliver se vydal ze suterénu zpátky po schodišti nahoru. Půdorys této části nemocnice už měl v malíčku. Řítil se po nouzovém schodišti a v hlavě měl dvě věci: za prvé musí zařídit, aby Ross Ransome nestrávil s Faith ani minutu v místnosti bez dozoru, a za druhé, musí ji dostat pryč z uzavřeného oddělení.

S rukama vecpanýma v kapsách, aby zamaskoval velké vzdouvající se boule, které měl na kalhotách, prošel kolem sesterny, avšak sestra Durrantová byla plně pohroužena do telefonického rozhovoru a jeho si sotva všimla. Pouze ukázala prstem na obálku na pultě a ústy naznačila směrem k němu: „Vzorek krve.“

Poděkoval a zastrčil si obálku do kapsy u saka. Faith spala, když vešel do její místnosti. Posadil se na okraj postele a pozoroval její obličej. Pozoroval blonďaté lokny, které jí padaly do čela, droboučké vrásky kolem očí a našpulené pootevřené rty, jako by usnula, právě když se chystala k polibku.

Její krk vypadal tak křehce, kůže napnutá a bledá, jako obraz od Rossettiho, pomyslel si. Nejraději by se sklonil a políbil ji na krk i rty, právě teď, když je nesena na vlnách spánku. Vypadala tak něžně a nádherně. A tak strašně bezbranně.

Nebylo rozumné oddávat se těmto pocitům, ale nemohl si pomoci – vzrušovala ho pouhá její přítomnost. Přesto si uvědomoval, že do této místnosti se většinou umisťují na několik prvních dnů nově přijatí pacienti. Je klidně možné, že je tu skryté kukátko, třeba u lampy nebo za ochranným sklem televize, nebo na jakémkoliv jiném zatraceném místě.

Jeho myšlenky byly přerušeny zvukem otevírajících se dveří a on se znepokojeně otočil. Byla to sestra Durrantová. „Pane Cabote,“ pronesla, „pan Ransome právě dorazil do nemocnice.“

Byla chyba, že si s ním dal druhé pivo. Pod jeho vlivem Ross utrousil před seržantem Ansonem poznámku o Faith a doktoru Oliverovi Cabotovi. Byl to jen takový hloupý sarkasmus, který ho v té chvíli napadl a kterého by si za normálních okolností nikdo nevšiml. Jenže Anson byl dobrým pozorovatelem a Ross okamžitě viděl, že si jeho slova dobře uvědomil.

Povídali si právě o léčitelích a šamanech v primitivních domorodých kmenech, jak dokážou dostat posluchače do naprostého transu pouhým hraním na bubny, a Ross si neodpustil štiplavou poznámku, že doktor Cabot je zřejmě schopen dosáhnout stejného účinku svým dobře vyvinutým penisem.

Nebylo to sice otevřené obvinění, ale stačilo na to, aby si mohl seržant z jeho poznámky vyvodit vlastní závěry.

To byla chyba.

Teď byl v recepci nemocnice Grove, potil se po rychlé chůzi z domova, podepsal se do knihy návštěv a kontroloval, kdo tu během dnešního dne byl. Viděl jméno doktora Freemantla, potom jméno dalšího psychiatra, kterého znal a kterého si vážil, doktora Shuttlewortha, a potom ještě jedno známé jméno, doktor David Veale, jinak mu napsaná jména neříkala vůbec nic.

Vrchní sestra vás prosí, jestli byste okamžik vydržel, než vymění paní Ransomeové povlečení. Ross cosi mrzutě zamumlal směrem k postarší recepční a zůstal stát s pohledem upřeným do čekárny, kde seděl nějaký starý muž ze Středního východu se stříbrnou holí v ruce s dvěma tichými ženami po svém boku. Arabové jsou dobří zákazníci. Hned by jim dal přednost před anglickými ukňouranými paničkami, jako byla například Lady Reynes-Rayleighová. Vytáhl kapesník a otřel si obličej. Byl mírně otupělý alkoholem a vedrem. Vak s infuzním roztokem ho tížil v kapse. Ještě jednou se přesvědčil, jestli má s sebou novou zásobu pilulek.

Zazvonil telefon a recepční zvedla sluchátko. „Dobře,“ pronesla. „Děkuju.“ Potom mírně pozvedla hlas a prohlásila: „Můžete jít nahoru, pane Ransome.“

„Já můžu jít nahoru, kdykoliv se mi zlíbí, sakra,“ odseknul a odešel k výtahu. Přede dveřmi si zkontroloval, zda má mobilní telefon skutečně zapnutý, čekal totiž na zavolání soukromého detektiva Hugha Cavena.

Neměl mu dávat pěstí. Udělal velkou blbost, uvědomil si s lítostí.

Dveře výtahu se trhaně otevřely a trvalo celou věčnost, než se zase zavřely. V duchu se vrátil zpátky k seržantu Ansonovi. Teď už má po službě. Přišel domů, dal svým dětem pusu na dobrou noc, povečeřel se ženou a vyvenčil své dva stařičké greyhoundy. V sedm ráno už bude sedět opět za svým stolem. Pokud se Caven vážně naštval, může podat svou výpověď na kterékoliv policejní stanici. Ale udělal by to?

Snažil se vybavit si přesně slova soukromého detektiva, která dnes na parkovišti zazněla.

Neřekl jsem jim ani slovo. Proto jsem tady.

Pane Ransome, věřte mi. Neřekl jsem policii ani slovo.

Podívejte se na tu věc rozumně, pane Ransome. Chápu, že se vám může zdát…

Rozumně, pomyslel si Ross. Mám se na celou věc podívat rozumně… Ta malá krysa si nebyla jistá půdou pod nohama. Je nervózní, zapletl se do něčeho mnohem většího, než čekal, dělal si svou mizernou práci a najednou ho to celé pohltilo.

Výtah se škubnutím zastavil. Čekal, až se dveře otevřou, už se chystal vystoupit, když tu si všiml na displeji, že je teprve ve druhém patře. Přistoupil někdo z personálu nemocnice, jehož obličej mu připadal tak trochu povědomý. Zřejmě nějaký praktický lékař, pomyslel si podle bílého pláště. Potom změnil názor. Ten muž měl své kadeřavé šedé vlasy mnohem delší, než je to zvykem u doktorů. Asi to bude nějaký psychiatr.

Muž jednou rukou přidržoval dveře, jako by ještě na někoho čekal, a druhou natáhl směrem k Rossovi s přátelským úsměvem na tváři. Nyní Ross začal horečnatě přemýšlet, kde už se spolu setkali a kdo to jen kčertu může být. Že by někdo odtud? Potkali se snad tady?

Něco mu nejasně říkalo, že to muselo být jinde.

„Dobrý večer, Rossi. Rád vás vidím.“

Ten hlas s prvotřídním oxfordským přízvukem – jako mají čerství absolventi rétoriky – mu nikoho nepřipomínal. Ross mu také podal ruku, kterou muž uchopil pevným stiskem a držel ji po celou dobu, co mluvil. „Vypadáte, jako byste měl spoustu práce, Rossi.“

„Ano – já – víte – to je u mě normální.“ Kdo to sakra je?

„Je příšerné horko. V tom obleku to musí být málem k nevydržení, nemám pravdu?“

Ross si uvědomil, že souhlasně kývá. Z otevřených dveří dovnitř proudil příjemný chladný vzduch. Pohlédl znovu na mužův bílý plášť, aby si přečetl jeho jmenovku, ale žádnou neviděl. „Ano,“ řekl, „je strašné horko.“

Muž se na něj teď usmíval, jako by řekl kdovíco vtipného. Jasně šedé oči se na něj neodbytně dívaly, jako by říkaly: No tak! Jen si vzpomeň, proboha, chlape, přece mé musíš poznat!

„Jste si jistý, že je vám dobře, Rossi?“ Muž se naklonil dopředu a jeho oči byly ještě blíž a zdály se být ještě větší. Upřeně na něj hleděly. „Netrpíte horkem?“

Mužův obličej byl teď tak blízko, že už na něj Ross ani nedokázal zaostřit svůj pohled. Neviděl teď už nic jiného než matnou skvrnu mužových očí. „Já… já…“ Jeho myšlenky jako by byly pomalejší. Ten muž ho úplně zmátl.

„Je horko, Rossi, je strašlivé horko, obrovské horko, Rossi, že vám je strašné horko, horko, horko, co říkáte Rossi?“

Ross přikývl. Bylo mu horko, ten muž měl pravdu. Bylo mu strašné horko.

„Taky se vám chce spát, Rossi. Je vám horko a jste ospalý, Rossi, je to tak?“

„A-Ano…“

Dveře výtahu se konečně zavřely.

„Připadá vám zvláštní, že vám pořád držím ruku. Ale nedokážete se od ní odpoutat, je to tak?“

Ross zkusil ruku odtáhnout, ale nešlo to. Teď už to byla jeho ruka, která svírala mužovu dlaň, jeho ruka, která s mužovou třásla. Potom se ten cizí muž pohnul a zdálo se, že výtah zastavil mezi dvěma patry.

Muž se usmál. „V takovém horku musíme dělat všechno pomaloučku, Rossi. Nesmíme stoupat nahoru příliš rychle, není dobré na krevní tlak měnit tak rychle nadmořské výšky, co říkáte?“

Ross byl zmatený a zmocňovala se ho určitá závrať. „A-no.“

„Chci teď po vás jediné, Rossi, chci, abyste si odpočinul, jenom odpočívejte a naslouchejte mému hlasu.“

Ross zíral vytrvale do těch šedivých očí a poslušně přikývnul.

„Dobrá, Rossi, od této chvíle budete vnímat pouze můj hlas a nic jiného, nic jiného není v této chvíli důležité. Je vám horko a jste unavený… ale co to máte v kapse, Rossi, proč máte tak vypouklou kapsu?“

Ross na něj zíral a přitom kroutil hlavou.

„To je v pořádku Rossi, můžete mi to prozradit. Řekněte mi to, jste naprosto v bezpečí, já vám pomůžu.“

„Vak s infuzí.“

„A pro koho je ta infuze, Rossi?“

„Pro mou ženu.“

„A co je v té infuzi, Rossi?“

„Ketamin.“

„Aha. Výborně, Rossi, je tak příjemné naslouchat vašemu hlasu. Je vám pořád strašné horko a máte velikou žízeň. Napijte se trochu z toho sáčku.“ Ross vytáhl vak z kapsy.

„Teď se, Rossi, podívejte dolů na svou levou ruku, Co tam vidíte? Je to láhev plná studené vody. To je ale štěstí, mít láhev plnou vody, když je takový horký večer.“ Ross pohlédl dolů, zamrkal a uviděl oválnou polní láhev. „Zatřeste s ní, Rossi. Slyšíte, jak tam šplouchá voda?“

Ross s ní zatřásl a slyšel, jak voda šplouchá o její stěny. Představil si, jak by ho voda mohla osvěžit. Ucítil najednou přímo zoufalou žízeň a stisknul pevně rty.

„Máte žízeň, Rossi, máte strašnou žízeň, je vám takové horko a ještě máte žízeň. Představte si, jaké by to bylo, kdybyste se napil té chladivé vody, Rossi, představte si, jaké by to bylo, když je vám takové horko, jaké by to bylo napít se chladivé vody.“

Ross myslel na chladnou vodu v láhvi. Ústa měl úplně vyprahlá.

„Výborně, Rossi, tak si teď užijte toho chladivého nápoje. Otevřte uzávěr a pořádně se napijte té nádherně vychlazené vody.“

Ross zíral na polní láhev. Na chvíli se změnila na umělohmotný vak naplněný nějakou tekutinou a potom zase na polní láhev. Potom na vak s dvěma gumovými zátkami ve svém dně. Potom zase na polní láhev se zašroubovaným uzávěrem. Popadl uzávěr, otočil s ním a najednou mu voda, nádherná, ledová voda, stékala po bradě. Vsunul si otvor láhve do úst a hltavě začal pít.

„To je skvělé, Rossi, jen pijte, pijte pořádně, jste dehydrovaný, musíte to všechno vypít.“

Ross spolkl poslední lok.

„Skvělé. Teď jste si pořádně pochutnal, Rossi, můžete si dát láhev zpátky do kapsy, zapomeňte, že jste mě kdy viděl a přeju vám krásný zbytek večera.“

Ross si jen matně uvědomoval, že se výtah dal znovu do pohybu. Vak zabalil a vstrčil ho zpátky do kapsy. Najednou se výtah znovu zastavil. Dveře se otevřely.

„Musíte ještě jedno patro nahoru, Rossi. Já teď pustím vaši ruku a vy budete pokračovat v tom, co jste chtěl dnes večer udělat.“

Muž byl pryč. Dveře výtahu se zavřely. Kabina se rozjela směrem vzhůru. Ross zavrávoral. Stěny se kolem něj začaly svírat a on se cítil uvězněný jako králík v nějaké kleci. Bouchl do nich, chtěl je odstrčit, ale čím dál víc se stahovaly kolem něj.

Začal křičet a kopat kolem sebe. Dveře se otevřely, ale jen na úzkou štěrbinu. V panické hrůze se protáhl škvírou, potom klopýtl, upadl a zůstal ležet obličejem na šedivém koberci.

Snažil se postavit na nohy, ale podlaha se před ním zvedla jako nějaká strmá stěna. Prsty mu klouzaly po krátkém vláknu koberce.

„Pomoc!“ zakřičel.

Stále klouzal níž a níž.

„Pomozte mi někdo!“

Zoufale se snažil nehty zachytit o kobercová vlákna. „Pomoc!“ zakřičel znovu.

Skvrna. Něco bílého padalo směrem k němu. Potom se to zastavilo přímo před jeho očima. Nohy. Ploché černé boty. Vší silou se mu podařilo posunout se o kousek dál a chytnout se kotníků.

„Pomozte mi,“ řekl. „Prosím, nenechte mě, abych spadl.“

Sestra Durrantová zírala vyděšeně na divadlo, které tu předváděl Ross Ransome, evidentně úplně namol. Ležel roztažený na zemi, žvatlal jako malé dítě a křečovitě svíral její kotníky, jako by na nich závisel celý jeho život.

Potom zaslechla slabou melodii. Jeho mobilní telefon, který měl zasunutý někde hluboko v kapse, začal vyzvánět.

91

„Nějaký problém?“

Sestra Durrantová se otočila. Oliver uviděl Rosse Ransomea sedícího se svěšenou hlavou v křesle v sesterně, za jeho zády stála další sestra a rukou ho přidržovala za ramena. Dále tam byli dva muži, zřejmě lékaři, a jeden sanitář.

„SSSStě… ny…,“ blouznil Ross, „padají dolů.“

„Slyšel jsem nějaký rozruch,“ řekl Oliver. „Chtěl jsem se jen zeptat, jestli nepotřebujete pomoc.“ Potom s předstíraným překvapením pohlédl na Rosse a zase zpátky na sestru. „Pane Ransome? Co se vám stalo?“

Sestra Durrantová se rozhlédla po přítomných, potom zvedla nenápadně ruku k ústům a pohybem naznačila, jak obrací skleničku dnem vzhůru. „Opilý?“ zašeptal Oliver. Přikývla a potom pokrčila rameny.

„Přes všechny jsem přelezl, bylo to horší než vylézt na Kilimandžáro,“ pokračoval Ross.

Oliver potichu poznamenal: „Zřejmě je zničený ze své ženy.“

„Určitě,“ souhlasila sestra. „Velmi ji miluje, je jí tak oddaný – musí mu to lámat srdce, když ji vidí v tomto stavu.“

Jeden z lékařů se sklonil k Rossovi a přičichl k jeho dechu, a potom pronesl: „Uděláme asi nejlépe, když tu pro něj najdeme volné lůžko na jednu noc. V tomhle stavu ho nemůžeme ani poslat taxíkem.“ Otočil se k sestře Durrantové. „Máte tu na oddělení volný pokoj? Čím dříve ho uklidíme z dohledu, tím lépe.“

„Tady máme všechno obsazené. Zaběhnu se zeptat do třetího patra.“

Když se otočila k odchodu, Oliver se dotkl její paže a na několik kroků ji doprovodil. Když byli z doslechu ostatních, potichu k ní pronesl: „Sestro, až se vrátíte, podívejte se mu do pravé kapsy u saka.“

„Proč?“ zeptala se.

V tom okamžiku však už Oliver spěchal opačným směrem. Faith již spala, když vešel do jejího pokoje. Vytáhl infuzní jehlu z jejího zápěstí a vypnul přísun tekutiny, potom ji zdvihl do sedu. Otevřela oči. „Co – co – co…“

„Musíme pryč.“

Pomohl jí obléci se do kostkované sesterské blůzy, kterou přinesl ze suterénu. Faith, která byla naprosto zmatená, mu nebyla schopná příliš pomoci. Zásoba ketaminu, kterou měla v těle, začala opět pracovat. Posadil ji na kraj postele a řekl: „Čekej tady, ano?“

Přikývla, uvědomujíc si jen vzdáleně význam jeho slov.

Vyběhl zpátky na chodbu a zastavil se v bezpečné vzdálenosti od sesterny. Zde vládl chaos. Tři lidé se snažili pomoci Rossovi Ransomeovi, který kolem sebe mlátil rukama, klopýtal a trhanou chůzí se posouval podél zdi, zbytek osazenstva se mu snažil klidit z cesty.

Oliver se vrátil do pokoje, deku na posteli upravil zhruba do tvaru spícího člověka, popadl Faith za ruku a napůl ji odvedl a napůl odtáhl v sesterské blůze a nemocničních pantoflích ven na chodbu. Zastavil se a pohlédl oběma směry. Zprava se blížil nějaký stín a on zastrčil Faith zprudka zpátky do místnosti, přivřel dveře a jenom malou škvírou se díval ven. Kolem dveří prošla sestra, kterou ještě neviděl. Čekal, dokud nezašla za roh směrem k sesterně, potom zhasl světlo, vyvedl Faith na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Se zadrženým dechem se znovu rozhlédl a potom vtáhl Faith ke dveřím nouzového východu, opřel se do nich a pomohl jí projít na druhou stranu.

Zůstali stát na kovové plošině a pod sebou měli nouzové požární schodiště. Přes pokročilou dobu bylo venku stále jasné světlo a on si uvědomoval, jak dobře jsou vidět. To nebylo moc rozumné. Nebyl si jistý, zda porušuje zákon, avšak napomáhání k útěku pacientce, která je hospitalizována na základě rozhodnutí o umístění na uzavřené oddělení, by mu mohlo přinést vážné problémy, a on neměl připravenou žádnou výmluvu pro případ, že by ho chytili.

Teď však bylo jeho jediným cílem dostat Faith odtud, dostat ji z pařátů jejího manžela. Následky svého jednání se bude zabývat později.

Svedl ji dolů, jak nejrychleji to šlo, pomáhal jí s každým schodem, až se dostali konečně na zem. Její koordinace byla tak špatná, že jí činila potíže i normální chůze. Musel ji buď do auta odnést, anebo s autem přijet sem.

Kdyby ji nesl, mohl by na sebe upoutat zbytečně pozornost, pomyslel si. Musel by s ní projít kolem hlavního vchodu do nemocnice.

„Faith,“ řekl, „dojdu rychle pro auto. Musíš tu na mě počkat. Nehýbej se a nikam nechoď.“

Uviděl mezeru mezi dvěma velikými popelnicemi na kolečkách. Nebylo to ideální, ale tady bude alespoň trochu krytá před pohledy lidí z ulice i případnými pohledy z okolních oken. Jemně ji zastrčil do úzké mezery.

Faith pokrčila nos, protože ucítila ostrý zápach kapusty, potom pohlédla na šedivé stěny popelnic tyčící se po obou stranách vzhůru a na úzký pruh denního světla. U obličeje jí zabzučela moucha a ona ji rukou odehnala.

Teď měla zase jasné vědomí. Byla vyděšená. Vyděšená z tohoto malého prostoru. Vyděšená z toho, co jí řekl Oliver, že je zákonem uznaná jako duševně nemocná, že nesmí opustit uzavřené oddělení, na kterém byla, natož nemocnici, kam ji přijali.

Byla vyděšená i z toho, co jí provedl Ross a co Oliver odhalil. Duševně nemocná.

Kdyby ji tady našli, tak ji zase odvedou. Zamknou ji, a ona už nikdy neuvidí Aleca.

To máš skvělou maminku, Alecu, když ji museli zavřít do ústavu pro choromyslné.

Najednou ucítila sladkou vůni – cigaretový kouř. Nejdříve si pomyslela, že je to její matka. Další oblak kouře, tentokrát silnější. Kroky. Zaskřípání podrážky. Mezerou, kterou měla před obličejem, se mihnula tmavá postava. Ostraha objektu, uvědomila si z hrůzou. S čepicí pod paží vyklouzl tento postarší muž tajně ven, aby si udělal rychlou přestávku na cigaretu.

Jdi pryč.

Slyšela, jak se rozkašlal, suchým, chraplavým kuřackým kašlem, jdi pryč, prosím.

Cítila, jak ji polévá horko. Oliver tu každým okamžikem bude zpátky. Stěny popelnice se začaly přibližovat, někdo je tlačil k sobě, někdo, kdo neví, že je tady.

Snažila se je zadržet, ale stěny se posouvaly blíž a blíž. Za okamžik ji umačkají k smrti.

Byly už tak blízko, že mohla stát v mezeře jen bokem. Tlačily ji z jedné strany na obličej, z druhé na záda. „Prosím,“ zašeptala, „já jsem tady, prosím, zastavte…“

Prostor se pořád zužoval. Byla k smrti vyděšená, zhluboka dýchala a zajíkala se, jako rak se plazila bokem ven a tiše pofňukávala. „Prosím, zastavte, já jsem tady, prosím…“

Mezera s denním světlem, kterou měla předtím nadosah, se každou vteřinou vzdalovala a byla čím dál menší.

Ještě rychleji začala klopýtat za světlem, odstrkávala se přitom rukama a najednou stála venku. Muž z ostrahy se vzdaloval zahalen v oblaku dýmu.

Najednou se ozval řev motoru. Veliké modré auto, džíp, který znala, zastavil právě u ní.

Oliver! Už vystupuje.

Muž se otočil a zamračeně na ni hleděl. Vypadal unaveně a schváceně horkým počasím. Ve své sesterské blůze měla, jak si později uvědomila, jednoduše zvednout ruku a zamávat. On by jí pokynul zpátky, protože by si myslel, že je to někdo z personálu, kdo si také odskočil ven z dusné budovy na cigaretu.

Místo toho se rozeběhla.

Za ní se ozval výkřik: „Hej! Paní! Slečno! Hej!“

Padla Oliverovi do náruče a otočila se dozadu. Strážný se rozeběhnul směrem k nim.

Oliver ji vecpal na místo spolujezdce a zavřel za ní dveře. Strážný byl od nich jen pár metrů. Auto se rozjelo v okamžiku, kdy Oliver dosedl za volant. Teprve potom zavřel svoje dveře a uslyšel ostré cvaknutí, jak se strážný snažil zvenčí dveře otevřít.

Centrální zamykání.

„Hej! Stop! Kdo jste? Co se tady…“

S kvílícími gumami džíp nabral na rychlosti. Slyšela křik a viděla strážného, který stále běžel vedle auta s rukou na dveřích. „Olivere!“ vykřikla.

Najednou byl strážný pryč. Otočila se dozadu a viděla ho, jak dopadl na chodník a několikrát se překulil. Potom se ztratil z dohledu.

* * *

Oliver jel v úplné tichosti. Jeho hlavním cílem bylo dostat se teď co nejdále od nemocnice.

Dojel na konec ulice a zatočil doprava, potom doleva a přidal na rychlosti. Ve zpětném zrcátku nikoho neviděl. Zhruba po kilometru jízdy zahnul na Wellington Road a potom doprava na hlavní tepnu, kde byl silný provoz.

Nemluvil a v duchu uvažoval, jestli si strážný stihl poznamenat jeho číslo. Chtěl se dostat tou nejkratší cestou na dálnici, říkal si, že bude bezpečnější vyjet rychle z města ven, než zůstat trčet někde v londýnské zácpě. Dával si pozor, aby zbytečně nepřekračoval povolenou rychlost, nechtěl riskovat, aby ho stavěli. I kdyby se strážnému nepodařilo zjistit jeho číslo, určitě ztropí poplach. Navíc nebude trvat dlouho, než zjistí, že Faith není ve své posteli. Je to otázka několika minut.

„Faith, myslíš, že si dokážeš zapnout pásy?“

Vypadala vylekaně, přesto rukou pás nahmatala. Naklonil se k ní a pomohl jí přetáhnout pás na druhou stranu a zacvaknout ho na své místo.

Soustředil se tak na přidělávání pásu, až málem projel křižovatkou na červenou. Dupl na brzdu a auto se skřípěním zastavilo. Faith sebou trhla dopředu a zůstala viset v pásech. Vedle nich zastavilo k jeho hrůze policejní auto. Policista na místě spolujezdce se na něj zadíval, ale Oliver zůstal očima zírat upřeně před sebe a nechal si do obličeje foukat studený vzduch z větráku klimatizace. Zastaví mě? V duchu si připravoval, co jim řekne. Hlavně klid. Strážný nemohl stihnout ještě rozpoutat žádný poplach, a i kdyby, bylo příliš brzy na to, aby tuto informaci dostaly všechny policejní vozy.

Na světlech padla zelená. Policisté zmizeli někde vepředu a nejevili o něj žádný zájem. Po několika metrech zahnuli do vedlejší ulice.

Oliver se maximálně soustředil na řízení a držel se ukazatelů na M40. O pět minut později projížděl rovnoměrnou rychlostí nadúrovňovou silnicí Westway a i když měl sklopené stínítko, mžoural do ostrého světla zapadajícího slunce.

Najednou měl pocit, že se zase dostal mimo své vlastní tělo. Viděl auto, které jelo před ním, i silnici pod sebou, červené ručičky tachometru a otáčkoměru, ale vypadalo to, jako by řídil někdo jiný a on to všechno pozoroval z výšky jako nějaký duch.

Zase ta droga, pomyslel si. Já sedím v aute. Řídím. Držím volant, jsem to já a jsem živý.

Myslím, takže jsem. Řídím, takže jsem. Jenom musím zůstat klidný, za chvíli všechno odezní, jenom to musím chvíli vydržet. „Kde máš pas, Faith?“ zeptal se.

Jeho hlas zněl podivně, jako kdyby naslouchal odněkud zdálky sobě samému. Na okamžik se rozhostilo ticho. Pomyslel si, že asi usnula. Najednou řekla: „Doma. V Sussexu.“

Přemýšlel o tom, zatímco řídil. Trvalo by jim přinejmenším hodinu, než by se tam dostali, ale na druhou stranu by si tam mohla Faith alespoň vyzvednout nějaké oblečení. Jenže je to velmi nebezpečné. V momentě, kdy bude informovaná policie, ze všeho nejdřív pojedou do jejího domu. Ve všech přístavech, letištích i trajektech přes kanál dostanou jejich popis. Bylo příliš nebezpečné odvážet ji v tomto okamžiku ven ze země, navíc by tu měla zůstat, aby mohla případně požádat o zrušení příkazu na umístění do uzavřeného oddělení psychiatrie.

Natáhnul se dopředu a vytočil na telefonním přístroji nějaké číslo. Ozvalo se zapraskání a potom mužský hlas.

„Haló?“

„Geny?“

„Olivere! Kamaráde, jak se máš? Celou dobu na tebe myslím.“

Oliver se začal cítit hned lépe. Ze všech lidí, se kterými se v Anglii seznámil, mu byl Geny Hammersley nejmilejší. Bylo mu padesát pět, měl dva prosperující podniky-jeden malý řetězec realitních agentur obchodujících s pozemky na okraji Londýna, a potom vyvážel přes moře víno na stálá odbytiště po celém světě. Geny se celý život snažil nalézt ženu svých snů. Byl to menší, energický chlapík, který Oliverovi připomínal Groucha Marxe.

Geny přišel za Oliverem poprvé před šesti lety, krátce poté, co měl v jedné rádiové show přednášku o léčbě stavů náhlé úzkosti pomocí hypnózy. Gerryho tenkrát opustila snoubenka a on trpěl naprostým nedostatkem vlastní sebeúcty. Jak mu Geny mnohokrát řekl, Oliver mu dočista změnil život.

„Geny, říkal jsi mi, že kdykoliv budu mít potřebu klidu a pokoje, můžu využít tvůj dům na venkově – platí to ještě?“

„Samozřejmě. Můžeš tam být, jak dlouho chceš. Budeš to tam mít jenom pro sebe. Dokonce ani nevím, kdy bych se tam měl objevit já, tenhle víkend to ale určitě nebude.“

„Potřeboval bych tam odjet na jeden až dva dny.“

„Žádný problém. Kdy bys chtěl vyrazit?“

„Dnes v noci, jestli je to možné.“

„Dobře, samozřejmě. Sice bych tam raději poslal nejdřív jednu paní, aby tam vyvětrala, poklidila a připravila ti čisté povlečení, ale…“

„To není potřeba.“

„Je tam chleba v mrazáku. Trvanlivé mléko. Ve sklepě jsou hektolitry vína a piva. Vezmi si, co budeš potřebovat, jasné? Můžeš sníst všechno, na co přijdeš.“

„Něco si cestou koupím.“

„To nemusíš. Pamatuješ ještě, kde je náhradní klíč?“

„Samozřejmě.“

„A kód na alarm?“

„Jo. Ještě bych od tebe potřeboval jednu laskavost, Geny.“

„Co by to mělo být?“

„Abys nikomu neprozradil, kde jsem. Ani slovo.“

„Jasně. Vím, že sis prožil strašlivou tragédii a určitě máš teď všech médií plné zuby. Budu mlčet jako hrob. Jeden z mých předků přežil v šestnáctém století šestiměsíční mučení inkvizicí. Rozdrtili mu všechny prsty na rukou i nohou na palečnici, protože nechtěl vyzradit jméno ani jednoho kacíře. Natahovali ho na skřipec, propichovali mu ruce hřeby, a tak strašně mu natrhli konečník, že už se do konce svého života nemohl posadit na židli. My Hammersleyové víme, co to znamená držet jazyk za zuby, Olivere. Máme to v genech.“

Když Oliver zavěsil, Faith potichu pronesla: „Musíme se stavit pro Aleca.“

„Pro Aleca?“

„Jestli to neuděláme, použije ho Ross proti mně.“

„Ty chceš jet domů a odvézt ho odtamtud?“ zeptal se Oliver nevěřícně.

„Myslím – ano.“

Oliver se jí snažil její rozhodnutí vymluvit. Každou chvilku jí položil nějakou kontrolní otázku, aby se ujistil, že je při smyslech. Zdálo se, že chápe docela dobře. Ale když skončil s vysvětlováním, proč k ní domů v dané chvíli nemůžou, stále trvala na svém. Musí se stavit pro Aleca.

Oliver pohlédl na hodinky: 20.35.

Faith se dotkla jeho ruky a otočila se k němu se slzami v očích. „Prosím, Olivere, nevím, čeho všeho je Ross ještě schopen. Kdyby se stalo něco s Alecem – kdyby s ním třeba něco provedl, aby mě dostal zase zpátky – nevím, jestli bych dokázala…“

Oliverovi se její plán příliš nezamlouval, ale musel přiznat, že její obavy chápe. „Pojedeme pro něj,“ řekl. „Pojedeme tam hned teď.“

92

Přední dveře byly zajištěny řetězem. Rasputin byl šílený radostí. Faith stála na verandě a snažila se překřičet jeho bláznivý štěkot: „Mami, otevři ty dveře!“

„Musím zavolat policii, je to pro tvé dobro!“ odpověděla jí matka.

Faith křičela a tloukla do dveří pěstmi. „Otevři ty dveře!“ Potom se otočila prudce k Oliverovi: „Kde máš telefon – honem, vytoč její číslo, rychle! Zavolej jí a nech to vyvěšené, aby se nemohla nikam dovolat!“

„Řekni mi číslo.“

Rychle mu ho řekla. V duchu si ho opakoval a běžel zpátky k autu. Tam ho vytočil.

„Pusť mě dovnitř, nebo rozbiju okno!“ vřískala Faith a snažila se něco vymyslet. Stejný klíč je i k zadním dveřím do kuchyně, ale tam bude určitě taky řetěz, její matka měla hrůzu ze samoty.

„Mami!“ ječela ještě hlasitěji. „Sakra, mami, pusť mě dovnitř!“

Arkýřovým oknem vedoucím do Rossovy pracovny viděla matku, jak stojí u jeho stolu a zvedá telefon. Už se chtěla k oknu rozběhnout a začít do něj bušit, snad ho i rozbít, pokud by to bylo nezbytné, když tu se z druhé strany dveří ozval slabý hlásek.

„Maminka! Maminka se vrátila domů!“

„Alecu! Miláčku! Otevři řetěz!“

Dveře se rozletěly, Rasputin na ni vyskočil a téměř ji srazil k zemi. Jako druhý se k ní přihrnul Alec, vrhnul se jí do náruče a pevně ji objal.

Oliver stál za jejími zády, mobilní telefon u ucha. Faith se rozeběhla předsíní do Rossovy pracovny, vyškubla matce sluchátko z ruky a poté vytrhla i telefonní šňůru ze zásuvky.

„On mě držel celou dobu pod drogami!“ křičela na matku. „Jsi úplně nemožná, můj manžel se mě celou dobu snaží zničit, a ty mu to klidně dovolíš!“

„Faith, poslouchej mě, Faith – poslouchej mě, drahoušku, jsi…“

„Teď poslouchejte vy mě,“ pronesl Oliver. „Paní Phillipsová, já…“

„Já vás znám. Dneska jste tu už byl. Kdo jste? Co to provádíte s mou dcerou?“

„Já jsem lékař vaší dcery.“

„Lékařem mé dcery je doktor Ritterman.“

Oliver dal očima znamení Faith. „Najdi pasy,“ řekl jí. „A vezmi nějaké oblečení.“

Faith se otočila ke dveřím. Oliver se k ní naklonil a zašeptal jí do ucha: „Vytrhej všechny telefonní přípojky v domě ze zásuvek. Má tvoje matka mobil?“ Faith zavrtěla hlavou.

„Během dvou minut musíme být pryč.“ Otočil se zpátky k její matce. „Paní Phillipsová, znáte látku, která se jmenuje ketamin?“

Margaret Phillipsová stojící v tričku a džínách bosá na podlaze, si založila ruce na prsou. „To má být jako co?“

„To je anestetikum, které může způsobovat halucinace a výrazné psychotické chování. Váš zeť podával tuto látku vaší dceři.“

„Moje dcera je vážně nemocná.“

„Ne, ona není vážně nemocná, alespoň ne zatím. Je nemocná, ale její nemoc se dá léčit. Váš zeť však podával vaší dceři látku, která s léčením jejího onemocnění nemá nic společného. Podával jí ji proto, že je sám psychicky nemocný.“

„Nevíte, co říkáte. Ross mou dceru zbožňuje. Je to ten nejskvělejší a nejoddanější manžel, jakého může mít, a zároveň je i jedním z nejlepších a nejuznávanějších chirurgů v zemi. Nechtějte mi tu vykládat něco o…“

„Paní Phillipsová, vyslechněte mě, prosím…“

„Ne, teď vyslechněte vy mne,“ řekla. „Zhruba před deseti minutami mi volali z psychiatrické kliniky a řekli mi, že mou dceru dnes večer navštívil nějaký doktor Oliver Cabot – to budete zřejmě vy – a že dcera záhadně zmizela. Požádali mne, abych je okamžitě uvědomila, pokud by se tu náhodou objevila. A to taky hodlám právě teď udělat.“

„Vy nemáte Faith ráda?“ zeptal se Oliver. Snažil se zachytit její pohled, ale ona byla příliš rozčilená.

„Faith je má dcera, doktore Cabote. Mám ji samozřejmě velmi ráda.“

„Tak nám pomozte. Pokud ji pošlete zpátky do nemocnice, její manžel ji zabije.“

„Ano?“ zeptala se sarkasticky. „Zato vy ji jako zázrakem vyléčíte, nemám pravdu?“

„Já ji vyléčím,“ řekl Oliver. „A žádné zázraky k tomu nepotřebuju.“

V ženině obličeji bylo vidět krátké zaváhání. „Moje dcera byla ze zákona hospitalizována na uzavřeném oddělení. Pokud jste vážně její lékař, očekávám, že se budete chovat v souladu se zákonem a vrátíte ji do nemocnice, kam v této chvíli patří.“

„Pan Ransome podával Faith schválně ketamin, aby se mu podařilo dostat ji na psychiatrii. Mám důkaz.“ Oliver vytáhl z kapsy obálku od sestry Durrantové, roztrhl ji a vyndal malou lahvičku. „Tady mám krev vaší dcery. Jakmile ji zítra odevzdám k rozboru v laboratoři, zjistí se v ní stopy ketaminu. Někdo bude mít plnou hlavu starostí, až bude muset vysvětlit, co dělalo toto anestetikum v jejím systému.“

„Ať už udělal cokoliv, určitě k tomu měl ty nejlepší důvody. Naprosto mu věřím a dala bych za něj ruku do ohně. Říkám to dostatečně jasně?“

„Já teď odvezu Faith pryč a ona si chce vzít s sebou i svého syna. Odvezu ji, kamkoliv bude chtít, a pokud ji máte doopravdy alespoň trochu ráda, necháte ji teď odejít a nebudete o tom nikoho informovat.“

„V momentě, kdy opustíte tento dům, volám do nemocnice. Pokud jste vážně jejím lékařem, doporučuji vám, abyste nechal Aleca tady a ji okamžitě vrátil tam, kam patří. Pokud to neuděláte, čekají vás velké problémy.“

„Paní Phillipsová,“ pokusil se ještě naposledy, „věřte mi, prosím, zkuste mi důvěřovat. Řekněte, co mám udělat, abych vás přesvědčil o pravdivosti svých slov.“

S rukama stále překříženýma na prsou paní Phillipsová pronesla: „Ross mi o vás všechno řekl, doktore Cabote. Vy jste šarlatán a moje dcera je pod vaším vlivem. Myslím si, že jste velmi nebezpečný a zlý člověk. Vy mne nemůžete přesvědčit, doktore Cabote. Mohl byste mluvit celou věčnost, a stejně mě nepřesvědčíte.“

93

Na druhé straně stěny z neprůhledného skla zvonil telefon. Zvonění bylo čím dál hlasitější. Musím tam jít, zvednout ho, jít tam, jít tam…

Vrazil hlavou přímo do skleněné stěny. Potom znovu, ještě větší silou. Sklo bylo poddajné, bylo z polyetylénu a odolávalo jeho nárazům. Vrhl se proti němu celou svou vahou a cítil, jak povoluje, praská, a najednou se rozprsklo na milion střepů. Do obličeje ho udeřil závan čerstvého vzduchu. Střepy padaly všude kolem něj na zem a najednou se začaly v náhlém obratu vznášet vzhůru, až se postupně rozplynuly ve vzduchu.

Proti němu se začaly valit studené černé vlny velikosti dvoupodlažního domu. Zoufale se snažil jim vyhnout a křičel přitom strachy. Otevřel oči. Ležel v temném prostoru. Jediným zdrojem světla byly otevřené dveře na chodbu, tam bylo světlo, tady tma. Ležel v posteli. Natáhl se k nočnímu stolku, ale žádný tam nebyl.

Kde to sakra jsem?

Telefon zvonil stále hlasitěji. Telefon je slyšet zprava. On spí na levém boku. Všechno má nalevo. Vodu, knihu, kapesník, budík, telefon. Ale telefon je slyšet zprava.

Začaly se mu vybavovat určité vzpomínky. Natáhl se doprava, našel telefon a zase ho upustil, znovu ho zvedl, nahmatal tlačítko a zmáčknul je. Přiložil si telefon k uchu.

Ozval se hlas s irským přízvukem. Byl mu povědomý. „Pan Ransome?“ Kdo to je, doprdele? „Hmmm.“

Hlava se mu točila jako na setrvačníku a měl v ní jen tmu a prázdnotu. Občas se mu tam mihla nějaká myšlenka, ale vzápětí se zase rozplynula.

„Nechával jste mi vzkaz, že mě nemůžete zastihnout. Potřebujete něco?“ Hlas byl sebejistý, až drzý.

Znal to jméno, viděl ho jasně napsané na jednom místě uprostřed tmy. Teď však musel čekat, až udělá celé kolečko, a znovu se k němu otočí. Už ho viděl. „Caven?“

„Možná by bylo lepší, kdybych vám zavolal ráno.“

„Ráno?“

„Promluvíme si ráno. Asi jsem vás vzbudil. Zavolejte mě ráno.“ Něco mu znělo hlavou – něco velmi naléhavého, nutného, nesmí mu dovolit… „Ne! Teď! Musím… musím… s vámi… musíme spolu… mluvit… teď…“

„Vy jste asi pil?“

V hlavě neměl nic jiného než černou řídkou kaši. Že by včera pil? Kde to sakra jsem?

„Ne… jenom… jenom jsem se probudil… Cavene… vy a já… musíme si promluvit… musíme si ujasnit pár věcí…“

Jsem v nemocnici. Jsem v zasraný nemocnici, ležím v nemocniční posteli! Nemocnice Grove. Přišel jsem sem, abych…

Měl jsem pivo. Dvě piva. Bylo horko.

Něco se stalo ve výtahu. Něco se muselo stát ve výtahu, ale dveře k této vzpomínce byly uzamčené a nepřístupné. Caven. Proč s ním potřeboval mluvit? Najednou si vzpomněl. Policie! To je ono! Musí zabránit Cavenovi, aby mluvil s policií.

„Musíme si promluvit hned teď, Cavene. Kolik je?“

„Pět minut po desáté.“

„V noci?“

„Ano, pět minut po desáté v noci. Vy jste musel pít, zavolejte mi ráno, až vystřízlivíte.“

„Ne, ne, počkejte. Haló? Cavene?“

„Ještě jsem nezavěsil.“

Začalo se mu všechno postupně vybavovat. Podzemní parkoviště dnes odpoledne. „Předtím – předtím se nám schůzka moc nevyvedla… vůbec se nám nevyvedla. Myššš… Vyššš…“ Bože, mozek mu vypovídal službu, slova se mu zjevovala a zase mizela. „My – vy, já, my – musíme si promluvit – teď někde.“

„Je pět minut po desáté v noci,“ opakoval soukromý detektiv.

„Za půl hodiny. Jenom se potřebuju trochu probrat.“

„Necháme to radši na ráno.“

Ozvalo se pípnutí. Caven zavěsil.

„Dohajzlu.“ Ross zíral do světla přicházejícího z chodby a pomrkával. Potom začal očima těkat po místnosti. Byl v jednom ze soukromých pokojů, ležel na posteli. Proč?

Je noc, pět minut po desáté.

Jak jsem se sem sakra dostal? Anson. Seržant Anson. Dali jsme si spolu dvě piva a potom jsem šel do nemocnice – bylo osm – přišel jsem kolem osmé – a potom? Znovu se dotkl zamčených dveří ve svém mozku.

Levou nohu sesunul z postele a šlápl na koberec. Neměl boty. Podlaha se pod ním najednou zhoupla. Klopýtnul dopředu, potom do strany, něčeho se pevně chytil, asi nočního stolku, spadl i s ním na zem. Ozval se zvuk rozbitého skla.

Najednou zalilo celou místnost světlo.

Podíval se nad sebe. Nad ním stála sestra v kostkované blůze a pozorovala ho. Znal její obličej, ale jméno se mu vypařilo z hlavy. Dívala se na něj jako na malé dítě. Potom se sehnula a pomohla mu zpátky na nohy.

„Jste v pořádku, pane Ransome?“

„Užžžžje… to dobré.“

„Uhodil jste se do tváře – přinesu náplast. Lehněte si zase. Počkejte, pomůžu vám zpátky do postele.“

Odstrčil ji od sebe, protože ho zničehonic zachvátila panická hrůza. Infuze, v půl sedmé musí vyměnit vak…

Vrávoravě udělal několik kroků. „Faith, moje žena – musím za ženou.“ Potom si uvědomil, že nemá sako.

Vak s infuzním roztokem měl v jeho kapse.

„Kde mám sako?“

Ukázala na vnitřní stranu dveří. Přešel k nim a sundal sako z ramínka. Podle jeho váhy okamžitě ucítil, že už tam vak s infuzí není. Vzala ho snad ona? Nějak divně ho pozoruje.

„Dojdu pro náplast na vaši tvář,“ pronesla a opustila místnost.

Rukama zašmátral v kapse. Byla to pravá kapsa. Je tam něco vlhkého a zmačkaného. Vytáhl to ven. Prázdný vak od roztoku.

Panická hrůza polevila. Oddychl si. Už jsem jí ho musel vyměnit. Sestra se vrátila s náplastí, rouškou a láhví něčeho, co vypadalo jako dezinfekce. Posadil se na postel a čekal, až mu ránu očistí.

„Jak-jaksss – jaksss má moje žena?“ přečetl si jméno na vizitce. Sestra Sheila Durrantová.

„Vaše žena tu není.“

Trvalo mu okamžik, než mu došel význam jejích slov. „Já – nerozumím vám. Jak to, že tu není?“

„Je pryč. Zmizela.“

„Cooože?“

„Je mi to velmi líto.“

Postavil se a začal s ním cloumat vztek. „Coooo? Odešla? Odešla?“

„Přišel za ní její lékař, doktor Cabot. Odešli spolu.“

„To nemyslíte vážně?“

„Bohužel ano.“

Zatnul pěsti. „Jak mohla odejít? Vždyť byla na uzavřeném oddělení. Jak je to možné? Jak?“

„To nikdo neví.“

„Z uzavřeného oddělení se přece nedá jen tak odejít.“ Mozek v hlavě se mu začal znovu otáčet. „Kde je teď?“

„Nevíme.“

„Hlásili jste to na policii?“

„Ano.“

Zhroutil se na zeď, a ta se s ním začala točit jako pouťová centrifuga. „Ten podvodník Cabot, ten šarlatán, on je její milenec. Spí spolu. On šoustá mou ženu. Vy jste dovolili jejímu milenci, aby sem přišel a odvedl si ji odtud?“

„Je mi to moc líto, pane Ransome. Vy jste sem přijel ve velmi podnapilém stavu, mírně řečeno, a všichni, co jsme tu v té chvíli byli, jsme měli plné ruce práce s tím dostat vás do postele, abychom vás ochránili od případných potíží.“

„Na takovou laskavost vám seru.“

„Pokud mě hodláte urážet, okamžitě odejdu a vrátím se, až trochu vystřízlivíte. Rozumíte?“

„Hovno rozumím…“

Vyšla na chodbu a zabouchla za sebou dveře.

Ross se posadil znovu na postel. Místnost mu před očima poskakovala nahoru a dolů a v hlavě slyšel zvláštní bzučení a šustění, jako by mu nějaký hmyz, můra nebo velká včela, tloukl do lebečních stěn svými křídly. Na podlaze uviděl ležet mobilní telefon. Po chvíli si uvědomil, že je to jeho vlastní.

Zvedl ho, našel v paměti číslo posledního volajícího, zobrazil si ho na displeji a potom zmáčknul tlačítko na jeho vytočení.

Hugh Caven zvedl telefon hned při druhém zazvonění. „Haló?“

„Sejdeme se dnes v noci, Cavene, a já vám přinesu peníze, které vám dlužím, a ještě něco navíc.“

„Co navíc?“

„Další tisíc.“

„Kde se chcete sejít?“ zeptal se Caven.

„Já-eh…“

„Kde jste?“

„V nemocnici Grove – blízko – Wellington Road. Maide Vale.“

„Kousek odtamtud je Hilton, naproti kriketovému hřišti. Víte, kde to je?“

„Na – na – najdu to.“

„Je tam kavárna a bar hned vedle hlavní haly. Za půl hodiny se tam sejdeme, ale nebudu na vás dlouho čekat. O půlnoci se chci dívat na televizi, na Sky dávají film o Woodstocku. Nehodlám si ho nechat ujít. Slyšíte mě dostatečně jasně, pane Ransome?“

„Woodstock, o půlnoci. Hippiesovská blbost. Slyším úplně jasně,“ odpověděl Ross. „Už jsem na cestě. Musíte mít pořádnou depresi, když se chcete dívat na něco takového, Cavene.“

94

Oliver jel dvacet pět minut v úplné tichosti a po očku stále sledoval zpětné zrcátko, jestli se za nimi neobjeví policejní auto. Už bylo skoro půl jedenácté. Pokud strážný z nemocnice nenahlásil policii číslo jeho vozu, Faithina matka už určitě zprovoznila alespoň jeden z telefonů, anebo zaběhla k sousedům, a odtamtud na policii zavolala. Už jen pět minut.

Opatrně přidal na rychlosti. Alec usazený na zadním sedadle byl zcela pohlcen svým GameBoyem. Faith zřejmě spala.

Před sebou uviděl další ukazatel s namalovaným letadlem a šipkou mířící doleva. Letiště Gatwick.

Nervy měl napnuté k prasknutí. Ještě minutu a kousek, a bude to. Ve zpětném zrcátku se objevily obrysy nějakého vozu, má světlo na střeše, doháje. Za okamžik s úlevou vydechl. Taxík.

Když vjeli do letištního komplexu, do auta zavanul slabý zápach nafty. Sledoval šipky směrem k dlouhodobému parkovišti a zastavil u vjezdu. Vypadají jako normální pár s dítětem, který někam odlétá nočním letem, jako to dělají tisíce jiných rodin. Vytáhl z automatu lístek a když se zvedla závora, popojel několik desítek metrů. Mohl si vybrat ze dvou parkovišť.

Sledoval ukazatele po dlouhé cestě lemované zábradlím, potom projel jedním vjezdem na rozlehlé parkoviště a potom dalšími. Ocitl se na několika akrech plných zaparkovaných vozidel.

Skvělé.

Dal se jednou z postranních uliček podél aut, krásně viditelných ve svitu sodíkových lamp. Minul džíp Cherokee, podobný jeho vlastnímu, ale jiné barvy a roku výroby. Na okamžik zaváhal, ale snad bude mít jinde větší štěstí. Dal se další uličkou, a potom další. Minul dva džípy, jeden zase se špatnou barvou a rokem výroby, druhý příliš blízko muži, který čekal s kufrem u autobusové zastávky.

Potom uviděl v dálce, v poměrně tmavém zákoutí hned vedle zábradlí, zaparkovaný modrý Cherokee, přesně stejný, jako má on. Objel ho a zaparkoval hned za ním. Podle označení se ujistil, že byl vyrobený ve stejném roce jako jeho. Navíc hned vedle něj byla tři místa volná.

Rozhlédl se. Široko daleko nikdo.

„My poletíme někam letadlem?“ ozval se Alec a z jeho hlasu zaznívalo vzrušení.

„Dnes v noci ne,“ odpověděl Oliver. „Ale brzy určitě někam poletíme.“

„Kam?“

„Kam bys chtěl letět?“

„Hmmm,“ odmlčel se. „Myslím, že bych chtěl – já nevím.“ Oliver otevřel dveře. Faith otevřela oči, když vystupoval. „Hned jsem zpátky,“ řekl.

Sáhl si dozadu pro bundu a vyndal z ní peněženku. Vzal do ruky bankovní kartu a znovu se opatrně rozhlédl po okolí. Nikdo se neprocházel po parkovišti a ani nikdo neseděl na nedaleké zastávce kyvadlové dopravy. Zdálo se, že všechna zaparkovaná vozidla jsou prázdná. Nad hlavou mu zaburácelo osvětlené letadlo, které právě opustilo startovací ranvej. Přešel k zaparkovanému džípu a položil ruku na jeho kapotu. Byla teplá. Výborně, to znamená, že to není dlouho, co s ním někdo přijel. Nikdo nebude parkovat zbytečně na dlouhodobém parkovišti, pokud nemá v úmyslu zdržet se minimálně čtyřiadvacet hodin. Většinou to však bývá i déle.

Poklekl před džípem a začal rukama ohmatávat hranu značky, až našel malou skulinku, do které zasunul svou kartu na dobrý centimetr a půl. Během veder loňského léta Oliverovi odpadla přední značka. Od opraváře, který mu ji tam nasazoval zpátky, se dozvěděl, že většina džípů má značky přidělané pouhými páskami lepícími z obou stran.

Kartou se mu podařilo značku odchlípnout, až do vzniklé mezery mohl zasunout prsty. Potom začal značku páčit silou, avšak ne příliš velkou, protože se bál, aby nepraskla. Konečně ucítil, jak lepící páska povoluje. Najednou měl značku v ruce s páskou přilepenou k její zadní straně. Položil ji opatrně na zem páskou nahoru a celý proces opakoval i se zadní značkou. Potom udělal totéž s přední i zadní značkou na svém autě.

O pět minut později, trochu klidnější, protože značky na jeho autě – jak doufal – nebudou figurovat na žádném policejním počítači, ujížděl pryč z letiště a mířil na sever na M25, odkud se vydá na západ. Rychlost nastavil na 120 km v hodině, na rádiu naladil stanici s vážnou hudbou, kterou mohl poslouchat, aniž by tím Faith budil, a s hlavou plnou myšlenek se vydal na dlouhou cestu.

Alecovi usazenému na zadním sedadle a skloněnému nad displejem elektronické hry se právě podařilo chytit Venusaura do Poke Ballu.

95

„Máte zpoždění. Už jsem chtěl odejít. Říkal jsem vám přece, že nechci propást ten film.“

„Jel jsem do Hiltonu na Park Lane,“ řekl Ross. „Kdo mohl sakra tušit, že je to tenhle Hilton.“

„Říkal jsem vám jasně,“ že čekám v Hiltonu u Lords, „řekl Caven,“

„trčím tu už čtyřicet minut.“

Soukromý detektiv byl v bílém tričku a džínách rozvalený na pohovce. Koženou bundu měl hozenou na polštáři vedle sebe a na ní měl položený svazek klíčů. Ross zůstal stát nejistě nad ním a mžoural skrz oblak cigaretového kouře, který vycházel od přeplněného dlouhého baru, a jen s obtížemi se mu podařilo zaostřit.

„Taky jsem vám říkal, že s vámi nechci mluvit, dokud nevyštřízlivíte.“

„Nejsem opilý.“ Ross dosedl ztěžka do křesla naproti němu.

Na stole mezi nimi ležel prázdný hrnek od kávy a miska s oříšky. Ross hladově popadl plnou hrst oříšků a vhodil si je do pusy, potom se znovu snažil zaostřit na Cavena.

Nos měl celý zrudlý, jedno oko jen napůl otevřené s tmavě modrým monoklem okolo něj. „Přinesl jste s sebou šekovou knížku?“

„Kolikššš… Kolik jste to říkal?“

„Pět tisíc. A ještě jednu tisícovku navíc. Říkal jste, že…“

„Co šššš… Co se vám… stalo s nosem?“ Ross ukázal na Cavenův obličej. „Měl jste ne-nehodu?“

„Nehodu?“

Ross přikývl. Artikulace mu dělala velké problémy a stejné problémy měl i s hledáním správných slov. „Myslíte můj zlomený nos? Dal jste mi pěstí, to si nepamatujete?“

„Aha.“ Paměť se mu pomalu vracela. Cavenův obličej byl rudý vzteky.

Ross se pokusil o vtip. „Já jsem… plaššštický chirurg… mohl bych vám udělat krášššný nový nos.“

„Od vás bych se nenechal operovat, ani kdybyste mi za to platil,“ pronesl Caven. „A myslím si, že by bylo docela vhodné, kdybyste se mi omluvil.“

„Pardon,“ Ross vytáhl šekovou knížku a potom začal šmátrat po kapsách a hledal pero. Přistoupil k nim číšník. Ross si objednal sklenici vody a poté kývl na Cavena. „Dáte si něco… k pití?“

„Ne, díky. Ještě dvě minuty, a odcházím.“

Číšník se vzdálil. Ross se zoufale snažil přemýšlet. Cavenův obličej se mu před očima měnil v matnou šmouhu. Potřeboval se s tím mužem nutně setkat, chtěl ho o něco požádat, aby mlčel, to bylo ono, chtěl si koupit jeho mlčenlivost, to byla jedna věc. A chtěl, aby mu našel Faith. A Cabota. To byla druhá věc.

„Poššš… Poslouchejte. Tam – na parkovišti – jsem byl ve špatné náladě. Musíme si promluvit. Já…“

„Vždyť spolu mluvíme,“ řekl Caven. „A budeme spolu mluvit ještě dalších devadesát vteřin, potom odejdu domů dívat se na Woodstock na své digitální televizi.“ Okázale se podíval na hodinky.

„Vy… vy chcete šest tisíc liber. Dám vám dešššet tisíc…“ Odmlčel se. Celý bar se s ním začal kolébat. „Dešššet tisíc… Zůstaneme přáteli. Budete mlčet. Rozumíte?“

„Myslím, že vy a já jsme nikdy nebyli přáteli, pane Ransome.“

„Ne… já myslím, policie… doktor Cabot… bratr… někdo zastřelil jeho bratra. Byl bych rád… moje pověst… moji klienti… kdybyste radši policii neříkal vůbec niššš… o naší spolupráci.“

Cavenovo chování se najednou změnilo. „Kvůli tomu jste mě vláčel až sem?“

Ross si nevšímal jeho výrazu. Někde v hlavě mu tloukly zvony na poplach. Řekl něco špatného. Měl o téhle věci raději mlčet. „Ne – to není tak důleššš… důležité. Já… potřeboval jsem ššš vámi mluvit, protože… ten chlap, Cabot… moje žena, Cabot, on mi ji vzal, chci, abyššš… abyste ji našel… musí… musí si vzít své léky. Musíme ji najít… pro její vlastní bezpečí.“

„Ona vás opustila?“

„On mi ji vzal.“

„Doktor Oliver vám vzal vaši ženu? Ona vás opustila a odešla za ním?“ Ross přikývl a bezmocně rozpřáhl ruce. „Vy nevíte, kde jsou?“

„Ne… nikdo neví, kde ššš… kde jsou.“ Podíval se dolů na svou šekovou knížku. Číšník přinesl skleničku a láhev minerálky a položil je na stůl.

Když odešel, Caven se živě naklonil dopředu. „Odvezl ji někam ve svém autě? V džípu Cherokee?“

„Jak to mám ššš… sakra vědět? Možná ji odvezl na krokodýlovi… To je doprdele vaše práce.“

Caven poklepal na hodinky. „Nejvyšší čas.“ Postavil se.

„Poššš… Počkejte… proššším…“

„Budete se vyjadřovat slušně a rozumně, jasný? Moje trpělivost už je vyčerpaná, rozumíte?“

Ross mu gestem pokynul, aby si sedl. „Rozumím. Nevím, jakým autem.“ Caven si znovu sedl. „Vaše žena zmizela někam s doktorem Cabotem? Někam mimo město?“ Ross pokrčil rameny. „Nemám tušení kam.“

„Přidělal jsem na Cabotův džíp speciální čidlo,“ pronesl Caven. „To byla první věc, kterou jsem udělal. Můžu teď sledovat jeho pohyb na počítači ve své kanceláři.“

Rosse se zmocnilo nadšení. „S jakou… přesností?“

„Zavolejte mi ráno, řeknu vám to. Jestli odjeli někam jeho autem, najdu vám je. Můžu vám říct přesnou polohu jeho džípu kdekoliv na této planetě. S přesností dvaceti, třiceti metrů. Stačí vám to?“

96

Na Olivera dopadla únava a on zívnul, potom otevřel okýnko a pustil do auta trochu čerstvého nočního vzduchu, který mu příjemně ovíval tvář. Provoz byl slabý a vzduch už nebyl tak horký. Bylo dvacet minut po půlnoci. V předpovědi počasí na rádiu před okamžikem hlásili, že se do vnitrozemí blíží brázda nízkého tlaku od Atlantiku. Zítra lze očekávat proměnlivé počasí.

Odbočka 13 na Swindon. Oliver opustil M4 a odbočil na dvouproudovou silnici, kterou už dobře znal. Minul ceduli s odbočkou na Cricklade a za okamžik na Cirencester. Ještě patnáct minut, a budou tam. Posledních patnáct minut se musí vyhnout policii, potom už budou v bezpečí.

Ve zpětném zrcátku uviděl pár rozsvícených světel, která se náhle vynořila ze tmy a rychle se k němu blížila. Potom zpomalila a jela stejnou rychlostí jako on. Nervózně pohlédl na tachometr a trochu zpomalil. Auto za ním také zpomalilo a stále ho sledovalo.

Doháje.

Popadla ho úzkost. Pokud bylo vyhlášeno pátrání po jeho voze, naštěstí má jinou poznávací značku, takže by ho měli nechat být. Pokud by ho však zastavil policista k běžné kontrole, mohl by se dostat do maléru, protože nezná jméno ani adresu majitele džípu, z jehož vozu si značku vzal.

Pokračoval stále velmi pomalou rychlostí. Druhé auto v těsném závěsu za ním. Hlavou mu vířily divoké myšlenky. Zná dostatečně okolní ulice, aby se mu podařilo policii setřást? Stačilo by ztratit se na krátký okamžik z jejich dohledu, potom už by…

K jeho úlevě ho auto předjelo, zaslechl hluboké tóny puštěné hudby, a potom už zmizelo ve tmě, kterou měl před sebou. Jenom parta nějakých mladíků. Faith sebou pohnula. „Kde jsme?“

„Ještě sedm kilometrů,“ řekl.

Otočila se a zkontrolovala Aleca, kterého přemohl hluboký spánek. Faith znovu zavřela oči.

Z rádia se ozývaly tóny opery od Pucciniho – Manon Lescaut. Manon se protloukala americkou divočinou, se smutnou a truchlivou písní na rtech. Žena, která si vybrala vášeň místo peněz, ale potom začala váhat nad správností svého rozhodnutí, a to se jí stalo osudné. Žena, která dovolila, aby jí nerozhodnost dokonale zničila život.

Jsou určité momenty v životě, ve kterých člověk ze sebe vydá úplně všechno, kdy není prostor pro váhání. Váhání znamená smrt. Ten, kdo zaváhá, je ztracen. To platí pro medicínu, stejně jako pro bojová umění či cokoliv jiného. Chce to naprosté přesvědčení. Jemu se určitě podaří vyléčit Faith, zbavit ji Lendtovy choroby. Ona je dostatečně vnímavá, citlivá a má v sobě sílu vědomí i charakteru. Když bude mít volnou ruku a bude se moct plně věnovat své práci, postačí mu tři měsíce a nemoc bude překonána. S jistotou může říct, že Moliou-Orelan nemá zájem na vývoji léku, jímž by se Lendtova choroba, nebo jakákoliv jiná nemoc, naprosto vyléčila. Přišli by o spoustu peněz, které se jim jen hrnou, když lidé zůstanou závislí na svých lécích a oni je mohou léčit celé roky. Pokud by se Faith přiřadila k těm šťastnějším, zůstala by na lécích Moliou-Orelan závislá až do konce svého života a musela by se vyrovnat se všemi možnými vedlejšími účinky, jaké tento lék může mít.

Minul odbočku do průmyslové zóny v Cirencesteru a zahnul směrem ke Cotswoldsu. Teď už někde musí být odbočka nahoru, kterou není těžké přehlédnout. Minul známý bod s hospodou U psa a zajíce a ubral plyn. Na ukazatelích před ním stálo Bourton, Stow-on-the-Wold, Moreton-In-Marsh. A potom šipka doleva na Chedworth, Withington a Farm Trail.

Dupl na brzdu a zahnul doleva na širokou venkovskou cestu. Po několika kilometrech dojel ke známé levotočivé zatáčce. Za ní stála veliká stodola, kterou někdo začal přestavovat, ale došly mu síly, s výraznou cedulí „Na prodej“. Ta tam visí už několik let – od té doby, co tu byl poprvé. Před stodolou zahnul doprava na úzkou cestičku, širokou tak akorát na jeden vůz, která se po necelém kilometru začala ostře svažovat do údolní vesnice Cotswolds s kamennými domy a kamennými zídkami.

Nebylo těžké minout příjezdovou cestu, a tak raději zpomalil téměř na krok, když vyjížděl z vesnice. Nejdříve ho čekala pravotočivá zatáčka, musí projet kolem maličkého strážného domku a pozemku obehnaného vysokou zdí, za ním je zatáčka doleva. Hned za zatáčkou uviděl po pravé straně odbočku na příjezdovou cestu. Vydechl úlevou a zahnul s džípem do brány, která byla nepřetržitě otevřená.

Pneumatiky kodrcaly po nerovném terénu. Ve světle reflektorů se objevil vyděšený zajíc, který se zmateně vrhal napravo a zase nalevo a zpátky napravo. Oliver zpomalil a zajíc zmizel v poli.

Vylekal ho Alecův hlas: „Už tam budeme?“

„Je to jen kousek po cestě nahoru. Posledních pár minut.“

„Já nic nevidím,“ řekl Alec.

Před nimi se ve tmě rýsovaly obrysy nějakých zemědělských budov. Přední světla osvítila stodolu bez postranních zdí, ve které byly srovnané stohy slámy, a zchátralý traktor. Oliver ucítil ostrý zápach hnoje a potom ještě silnější zápach prasat. Poblíž se ozval štěkot psa.

Projel další bránou, za kterou se cesta zvedala do prudkého svahu směrem k vysokému jedlovému porostu. Za ním byla rovina. Cesta pokračovala mezi ploty ohraničujícími pastviny. Na konci zahnul doprava, projel další bránou a přejel přes drnčící rošt. Cesta pokračovala vzhůru, ale už jen s mírným sklonem, pneumatiky začaly drkotat na štěrkovém podkladu. Zastavil a zatáhl ruční brzdu.

Faith se lehce dotkla jeho paže. „Jelo se mi s tebou moc dobře,“ řekla.

Oliver se usmál a s obrovským pocitem úlevy, že už je tady, se snažil potlačit zívnutí. Otevřel dveře a vystoupil ven, kde se zhluboka nadýchl nočního vzduchu. Ticho bylo narušováno pouze vzdáleným bečením ovcí, cvakáním horkého motoru a vrzáním bílých oblázků pod podrážkami jeho bot.

Odepnul Alecovi bezpečnostní pás a potom pomohl polospícímu chlapci ven. Faith vzala Aleca do náruče a rozhlédla se kolem sebe. „Tady je nádherně,“ řekla. „Takový klid.“

Temná krajina byla zalita bledým svitem dorůstajícího měsíce a rozechvělými tečkami hvězd. V dáli byla vidět naoranžovělá záře pouličních lamp v Cirencesteru.

„Já mám hlad,“ řekl Alec. „Kde to jsme?“

„Tady si teď uděláme krátké prázdniny,“ odpověděla Faith.

„Přijede i tatínek?“

Oliver ji pozoroval, jak se sklonila k dítěti a znovu ho objala. „Ne, budeme tady jenom ty a já,“ řekla. „A tenhle hodný pán, který tu pro nás zařídil ubytování.“

Když Gerry Hammersley koupil před dvaceti lety tento pozemek, byl tehdy více než padesát let opuštěný. Původně to tu patřilo nějakému malorolníkovi, byla tu zemědělská usedlost, stodola a stáje. Krátce po druhé světové válce však celou stavbu zachvátil ničivý požár. Tehdejší majitel usoudil, že se mu nevyplatí investovat do oprav.

Gerry přestavěl stodolu a obilnici na krásný domek do L, stáje na garáž, a na druhé straně obezděného pozemku, kde dříve býval dům, vystavěl bazén.

Oliver vyndal Faithin kufr ze zadních dveří vozu, na obvyklém tajném místě pod květináčem našel klíč a odemkl přední dveře. Potom vešel dovnitř, vypnul alarm a rozsvítil v hale.

„Jů!“ řekla Faith, když vešla do haly obložené kachlíky. „To je krása!“

„Je,“ přisvědčil. Strávil tu spoustu klidných víkendů s Gerrym a jeho nejnovějšími objevy. Chodili na procházky po okolí, jezdili na kole, hráli tenis, povalovali se okolo bazénu a pekli maso na rožni. Jestli měl nějaké místo na světě nejraději, tak to bylo právě tady, protože v tomto domě mohl člověk strávit celý týden a nepotkal živé duše. Kromě hospodyně a zahradníka, kteří sem docházeli každé úterý, a člověka starajícího se o bazén, který sem přicházel, jak se mu zachtělo. A občasného zemědělce lopotícího se na poli. Ani pošťák nemohl narušit poklid této usedlosti, protože podle dohody případné zásilky zůstávaly ve schránce na poště, odkud si je musel Gerry vyzvedávat. Vedla sem pouze jediná příjezdová cesta. Přes pole za domem by se sem mohl dostat leda traktor.

Tady jsi v bezpečí, Faith Ransomeová, ty i tvůj syn Alec. Jsi teď na tom nejbezpečnejším místě na celém světě.

97

Syn Hugha Cavena, Sean, začal v poslední době svého otce napodobovat. Když Hugh Caven přešel při snídani z kukuřičných lupínků na ovesné vločky se sušeným ovocem, vyžadoval to okamžitě také. Tatínek si dal dvě misky, a Sean také. Tatínek si to posypal cukrem a zalil mlékem, a stejně tak to udělal i Sean. Tatínek si u snídaně četl noviny, Sean si prohlížel svůj obrázkový časopis a usrkával u toho svůj pomerančový džus přesně takovým způsobem, jakým to dělají dospělí, s umělohmotným mobilním telefonem položeným vedle sebe na stole, přesně jako to dělá tatínek se svým skutečným.

Soukromý detektiv četl rád společenské rubriky. Občas se snažil přesvědčit sám sebe, že to dělá vyloženě z profesionálního důvodu – potřebuje být stále v obraze, protože nikdy neví, kdo mu zavolá a požádá ho o jeho služby. Nikdy neví, koho bude muset špehovat. Ve skutečnosti však byl přitahován životy bohatých a slavných, mezi něž dosud nepatřil.

To byl taky důvod, proč každého rána začal číst Daily Mail od rubriky Nigela Dempstera.

Když teď otočil noviny na příslušnou stránku, unavený, ale potěšený Woodstockem, plnou hlavu tónů známé písničky od Jimiho Hendrixe „Purple Haze“ začetl se okamžitě do úvodního odstavce o jednom řeckém obchodním magnátovi, který nabízí svou jachtu k pronajmutí knížeti z Walesu, aby na ní strávil svou letní dovolenou. Potom padl zrakem na titulek ve spodní části strany:

GERALDININ ODCHOD NA VÉČNOST TRAGICKÝ KONEC JEDNÉ KRÁSKY

Velmi mne zarmoutila zpráva, že moje dávná známá Geraldine Reynes-Rayleighová nás včera navěky opustila, ve věku 47 let. Geraldine – nejlepší přítelkyně a důvěrnice mé sestřenice, Lady Shasty de Bertin – byla pro nás vyvolené, kteří měli to štěstí řadit se do okruhu jejích přátel, veselou kamarádkou i zábavnou společnicí.

Všichni její přátelé – včetně mne – byli plni obav, když se Geraldine rozhodla pro plastickou operaci na svém nose, která, jak se nyní ukázalo, ji měla dovést až k branám věčnosti. Marek (50 let), zarmoucený bratr Geraldiny, včera pro tisk řekl: „Všichni jsme zastávali názor, že tato operace nebyla vůbec nutná, nos měla úžasný, ale ona byla jiného názoru. Samozřejmě nikoho ani ve snu nenapadlo, že by to mohlo mít tak strašné důsledky.“ Mluvčí renomované londýnské Harley-Devonshirské nemocnice pouze potvrdil, že Geraldine zemřela „v důsledku komplikací“ po plastice nosu. Chirurg, známý z vysokých kruhů, pan Ross Ransome (42 let) – věhlasný mezi svými klienty svými pověstnými „zlatými ručičkami“ – bohužel nebyl přítomen ve svém domě v Londýně, aby se k celé kauze vyjádřil. Je tragické, že v poslední době je to již druhá pacientka, kterou ztratil – poprvé to byla Maddy Williamsová (31 let), počítačová programátorka z British Airways, která zemřela při podobném zákroku.

Nic samozřejmě nenasvědčuje tomu, že by se pan Ransome během lékařského zákroku dopustil něčeho nesprávného. Ovšem jeho dlouhá a oslnivá kariéra plastického chirurga těch největších hvězd má i své stinné stránky. Jak jsem zjistil ze záznamů nemocnice, za několik let jeho praxe zemřelo během jeho chirurgického zákroku nebo těsně po něm 12 dalších pacientů. V každém z těchto případů posmrtná pitva vyloučila jakýkoliv důvod, pro který by bylo možné doktora Ransomea z čehokoliv vinit. Nicméně ten, kdo touží po kráse a dokonalosti, může zaplatit za splnění svých snů velmi vysokou cenu.

Z kuchyně se ozvalo cvaknutí toastem. Sandy se zástěrou uvázanou přes šaty zavolala: „Seane, máš hotová vajíčka.“

Sean zavolal zpátky: „Bude mít tatínek dneska k snídani taky vajíčka?“

„To víš, že ano.“

Cavenův mobil začal vyzvánět. Odložil noviny a lžičku na stůl, zmáčknul tlačítko a přiložil si přístroj k uchu. Sean Caven, sedící na protější straně stolu, zvedl také svůj umělohmotný telefon k uchu a ve tváři se mu objevil úplně stejný vážný výraz.

„Caven,“ pronesl soukromý detektiv.

„Dobré ráno,“ pozdravil Ross Ransome, jehož hlas zněl, jako by se právě vyrovnával s následky pořádné kocoviny.

„Co bych pro vás mohl udělat tohoto krásného letního rána?“

„To teda nevím, kde můžete ksakru být, protože tady v Londýně leje jako z konve.“

Caven na jeho odpověď nereagoval. Tady pršelo taky, ale rozhodl se, že by zbytečně plýtval úsilím, kdyby se měl pustit do vysvětlování, že šlo o vtip. Bůh asi opomněl dát Rossovi Ransomeovi do vínku trochu toho smyslu pro humor. Před očima měl stále článek v novinách a v duchu uvažoval, jestli ho už chirurg četl.

„Říkal jste, že vám mám ráno zavolat. Chtěl jste zaměřit Cabotovo auto.“

„Ano, ale to se musím přesunout do kanceláře. Vydržte okamžik, prosím.“

Zatímco Caven kráčel nahoru, Sean požádal svého klienta, aby také na okamžik vydržel u telefonu.

V bloku vedle počítače měl zapsané všechny hodnoty. „Slyšíte mě, pane Ransome?“

„Ano.“

„Je to padesát stupňů, čtyřicet osm minut a padesát vteřin na sever a jeden stupeň, padesát šest minut a osmdesát jedna vteřin na západ.“

„Kde to kčertu je?“

„Někde v oblasti Gloucestershire, blízko Cirencesteru.“

„Nemůžete to určit trochu podrobněji?“

„Jak jsem vám říkal, určil jsem to s přesností patnácti metrů. Musíte si někde sehnat podrobnou vojenskou mapu.“

„Měl jsem zato, že jsem vám včera zaplatil za určení přesného místa.“

„Ano a taky jsem vám ho řekl. Teď musím za svým synem, abychom společně dosnídali. Na shledanou, pane Ransome.“

Hugh Caven zavěsil a vrátil se do přízemí. Sean stále hovořil do svého telefonu.

„U stolu se netelefonuje,“ řekl otec a usmál se na syna. Má skvělého kluka – je tak hrdý na svého otce, až ho to někdy bolí.

Budeš na mé hrdý, i když vyrosteš? Budeš i potom napodobovat všechno, co dělám já? Jestli ano, chci se od této chvíle snažit, abych ti šel tím nejlepším příkladem.

Zvedl ze stolu Daily Mail a znovu si přečetl článek o Rossovi Ransomeovi. Potom ho přečetl ještě jednou.

Zůstal zírat na stránku přes zbytek nedojedeného jídla a občas očima koukl na Seana. Nahoře měl v peněžence ukrytý šek na šest tisíc liber, které se mu setsakramentsky hodily. Kde je ale hranice mezi slušností a zradou?

Ty jsi vrah, Rossi Ransome. Ty jsi zabil Gatta, stejně jako Lady Reynes-Rayleighovou a všechny ostatní pacienty před ní. Neptej se mě, jak to vím. Prostě to tak je.

Když dosnídali, Hugh Caven odešel zpátky do své kanceláře, zavřel za sebou dveře a zavolal na informace o telefonních číslech. Tam se zeptal na číslo koronera z Westminsteru.

98

Zhruba kolem sedmé hodiny ráno Alec vypátral televizi. Faith si jen matně uvědomila, že vyklouzl z postele, a potom slyšela z dálky výbuchy smíchu a výkřiky.

Spala dál a když se znovu probudila, bylo půl desáté. Ucítila smaženou slaninu. Oliver stál v pokoji v džínách, sportovních botách a světlé sportovní košili. Vypadal unaveně.

„Dobré jitro,“ řekl a políbil ji. „Mám roztáhnout závěsy?“

„Buď tak hodný.“

„Venku je pravý anglický letní den.“ Venku foukal vítr a skla byla zmáčená deštěm. Zavřel okno a potom se otočil zpátky k ní. Zadíval se jí do očí. „Děkuju,“ pronesla. „Děkuju ti za všechno, co jsi pro mě včera udělal.“

Vypadal rozpačitě. „Měli jsme štěstí.“ Omluvně zvedl ruce. „Musel jsem si půjčit nějaké oblečení od Gerryho – mám tady jenom to, v čem jsem přijel.“ Zasmál se. „Jak se cítíš?“

„Odpočatě,“ odpověděla. „Ale ještě jsem trochu unavená. Spal jsi?“

„Trochu. Vždycky se mi tu spí dobře. Jezdím sem pokaždé, když si potřebuju pořádně odpočinout. Dneska v noci mi to ale v hlavě trochu pracovalo.“

„Já už mám hlavu naštěstí mnohem jasnější. My jsme teď vlastně uprchlíci, je to tak?“ zeptala se.

„Utekla jsi z uzavřeného oddělení nemocnice a já ti v tom pomohl. Nebylo by moc chytré nechat se teď chytit.“

„A co se bude dít dál?“

„Teď bude snídaně. Alec měl hlad, opekl jsem mu šunku z konzervy. Doufám, že je to v pořádku?“

„Já bych si taky dala něco takového.“

„Máš hlad?“

„Umírám hlady.“

„To je dobře.“ Vypadal potěšeně. „Teď potřebuješ hodně jíst.“

Posadila se v prostorné a měkké posteli, s dřevěnými trámy nad hlavou a starožitným francouzským nábytkem kolem sebe. „Co se bude dít po snídani?“

„Musím zajet do Londýna, za jedním známým právníkem. Musíme teď postupovat velmi rychle.“

Z kapsy vyndal malou lahvičku a podal jí ji. Bylo v ní cosi, co vypadalo jako krev. Na vrchu byl přilepený ručně psaný štítek.

„To je vzorek tvé krve, kterou ti včera večer odebrala sestra v nemocnici a vlastnoručně ji popsala. Doufám, že výsledky rozboru ukážou, že jsi v té době byla předávkována ketaminem. Doufám taky, že sestra udělala, co jsem jí řekl, a prošacovala tvému manželovi kapsy, kde musela najít prázdný vak od infuze se stopami ketaminu.“

„Musíš opravdu odjet? Nemůžeš to vyřídit telefonem?“ zeptala se Faith vystrašeně.

„Musím odvézt krev do laboratoře.“

„My jsme teď v Gloucestershire?“

„Ano.“

„Tady musí mít taky laboratoře – třeba v Cheltenhamu.“

Posadil se na postel a uchopil její ruku do svých dlaní. „Je pátek. Gerryho hospodyně a zahradník sem chodí v úterý. Nikdo jiný sem nepřijde, jedině chlápek, co se stará o bazén. K nejbližší silnici je to víc než dva kilometry a k nejbližší vesnici dokonce tři. Nikdo neví, že jsi tady. Nesmíš se odtud nikam vzdalovat. Nepoužívej ani telefon, protože by tě mohli podle něj vypátrat. Hlavně mi důvěřuj, ano?“

„Ano, já ti důvěřuju. Ale…“

„Rozumíš tomu, co ti provedl tvůj manžel?“

„Ano. Včera jsi mi to vysvětlil.“

„Chceš, abych ti to zopakoval ještě jednou?“

„Ne, rozumím tomu. Jenom – co by se stalo, kdyby tě chytli?“

„Mám u sebe tvoji krev, a to je důkaz. Samozřejmě nemám tušení, kde jsi. Co by se mnou mohli dělat? Mučit mě?“

Usmála se. „A když se nevrátíš?“

„Já se vrátím. Za pár hodin. Kdybych s tebou potřeboval mluvit, tak ti zavolám. Nechám telefon dvakrát zazvonit a zavěsím. Potom znovu zavolám, ano?“ Zdráhavě přikývla.

„Máš s sebou svůj mobil? Vzala sis ho včera večer, když sis doma balila věci?“ Slezla z postele a přešla nejistým krokem ke svému kufru. Ze změti šatů vytáhla telefon.

„Zapni ho, ale nikam nevolej – já ti zavolám jedině v případě nouze, když bych se nedovolal na normální linku. I tam se budu nejdřív hlásit dvojím zazvoněním. Vážně ho nepoužívej. Jakýkoliv hovor, který uděláš nebo přijmeš, by mohl být vystopován. Jasné?“

„Mám ho nechat zapnutý, ale nepoužívat,“ opakovala. „Zazvoníš dvakrát, potom zavěsíš a zavoláš znovu.“

„Chytrá hlavička. Teď si dáš jedno vajíčko nebo dvě?“

„Dvě prosím.“

„Žloutek chceš nechat tekutý, anebo osmažený?“

„Osmažený.“

Vajíčka byla výborná a když Oliver odešel, Faith zůstala sedět u jídelního stolu před vyhřátými kamny a naslouchala skřehotajícím hláskům postaviček kreslených seriálů z Cartoon Network, které Alec sledoval ve vedlejší místnosti v televizi s velkoplošnou obrazovkou. Seděla a oknem pozorovala déšť a vzdalující se modrý džíp. Měla strach. Chvěla se po celém těle. Byla příliš rozrušená, než aby mohla svou porci dojíst. Zvedla se od stolu a šla zkontrolovat hlavní dveře, jestli jsou zavřené a pořádně zamčené.

Potom začala prozkoumávat zbylou část domu. Našla ještě další dveře. Jedny vedly z prosklené verandy na zahradu obehnanou zdí, uprostřed které byl bazén přikrytý modrou plachtou, další vedly ven na dvůr, na kterém byly umístěné popelnice. I tyto dveře zkontrolovala, zda jsou pořádně zamčené.

Potom se vrátila do kuchyně, vpravila do sebe několik soust jídla a zbytek vyhodila do koše.

Oknem viděla dobře na příjezdovou cestu, svažující se v nekonečném zeleném prostoru přerušovaném občas béžovými pruhy polí a shluky stromů či keřů. V dálce se na šedém obzoru rýsovala řada ocelových stožárů. Za plotem z ostnatého drátu se popásalo pár kusů nepříliš přátelsky se tvářícího dobytka.

Muselo tu někdy poslední dobou dojít k výpadku elektřiny. Na hodinách na elektrické troubě vedle kamen blikaly čtyři nuly. Stejně tak na hodinách u mikrovlnky a na radiohodinách u pracovní desky. Blikaly na nich tři páry zdvojených nul, jako by se čas navždy zastavil. Pohlédla na zápěstí a uvědomila si, že hodinky jí vzali v nemocnici. Co by si asi tak mohla provést náramkovými hodinkami? Vytočila přesný čas na telefonu. Devět hodin čtyřicet šest minut a dvacet vteřin.

V zásuvce našla kupu příruček, brožur a manuálů a nějakou chvíli se zabavila nastavováním času na všech kuchyňských přístrojích. Na mikrovlnce i rádiu se jí to povedlo, ale elektrická trouba stále odolávala všem jejím pokusům.

Alec vešel do kuchyně. „Kdy už se vrátíme domů?“ zeptal se.

Pohlédla ven z okna. Nebe bylo temné a právě se spustil nový příval vytrvalého deště. Kapky bubnovaly do okenních tabulek, jako by byly z olova. Pocítila na svém obličeji závan chladného vzduchu a zachvěla se zimou, ale i strachem. Já nevím, kde je teď vlastně můj domov.

99

Zatracená ženská.

Margaret mu nechala vzkaz na hlasové schránce, že jsou všechny telefony v jejich domě porouchané a že s ním potřebuje nutně mluvit. Jak s ní asi může mluvit? Volal tchyni do svého domu už třikrát. Ozvala se vždycky čtyři zvonění, a potom se sepnul záznamník.

Ross vypnul svůj mobilní telefon a odhodil ho na místo spolujezdce pronajatého stříbrošedého vauxhallu. Potom ho znovu zvedl a zavolal Lucindě, jestli pro něj nemá nějaké zprávy. Už s ní dnes jednou mluvil a nahlásil jí, že si bere jeden den volna.

Její hlas zněl vyděšeně, když se ho ptala: „Už jste četl dnešní Daily Mail?“

„Ne, co je tam?“

Na okamžik zaváhala. „Článek o Lady Reynes-Rayleighové.“

„Zaplať pán Bůh, že už máme tu starou čubku z krku.“

„Volalo sem pár lidí od novin – z News of the World a z deníku Guardian.“

„Co chtěli?“

„Chtěli by s vámi hovořit o tom, jaký zákrok jste v jejím případě dělal.“

„Na takové pitominy nemám teď čas, Lucindo. Řekněte jim, že jsou to informace důvěrného rázu, které tisku nesdělujeme, a pošlete je doháje.“

„To už jsem udělala. Zatím se mi nepodařilo dovolat do servisu kvůli vašemu vozu.“

„Vozu?“

„Kvůli Astonu Martinu.“

„Aha, to nevadí.“ Hlavou se mu honilo tisíc jiných myšlenek, neměl čas se teď zabývat takovými hloupostmi. „Zavolám vám později,“ pronesl příkře a zavěsil.

Lilo jako z konve a londýnské silnice byly přecpané. V pátek byl vždycky silný provoz. Stěrače cvakaly, ozývalo se kvílení gum a odmlžovač s tichým hvízdáním foukal na přední sklo proud vzduchu. Náměstí Grosvenor bylo ucpané kvůli náklaďáku, který dostal smyk a otočil se do protisměru. Znechuceně stisknul houkačku a za chvíli znovu. Někdo další v řadě aut za ním začal také houkat.

Ten zakrslík Caven si mu klidně dovolí říct, aby si sehnal podrobnou vojenskou mapu. Skvělý nápad. Zaplatil mu šest tisíc babek a ještě si má sám obstarávat nějakou zatracenou mapu. Byl už na třech místech v Londýně – ve dvou obchodech neměli vůbec nic a v tom třetím měli vojenskou mapu každého centimetru Anglie, samozřejmě s výjimkou jediné oblasti – okolí Cirencesteru.

Kolona aut se začala sunout hlemýždím tempem dopředu. Konečně se mu podařilo dostat se na opačnou stranu náměstí, minul americkou ambasádu a potom zahnul doleva na South Audley Street, kde zaparkoval na žluté čáře co nejblíže Purdleys, obchodu se zbraněmi. Rychle vylezl ven a zaběhl dovnitř.

Byla to úleva, dostat se z toho venkovního blázince do příjemného interiéru ponořeného do důstojného ticha. Celý prostor byl prodchnut vůní kůže a oleje na promazávání zbraní. Přívětivý muž na druhé straně pultu ho okamžitě poznal.

„Dobré ráno, pane Ransome, čím vám posloužím?“

„Je to už dávno, co jsem sem přinesl jednu ze svých zbraní, potřeboval jsem z pažby odstranit nějaký škrábanec. Měl jsem si ji vyzvednout v květnu.“

„Hned se po ní podíváme.“

Ross čekal a netrpělivě poťukával prsty na vyleštěnou dřevěnou desku pultu. Byla tu ještě jedna zákaznice, vysoká žena s pudlíkem na vodítku. Právě si upravovala před zrcadlem hedvábnou šálu kolem krku. Pes na Rosse zavrčel. Ross se na něj vyzývavě zadíval. Najednou ucítil v obličeji horko, celá místnost se smrštila jako harmonika a potom zase natáhla do dálky. Chytil se pultu, aby udržel rovnováhu, protože podlaha se mu pod nohama prudce zvedla a stejně prudce klesla dolů. Uviděl před sebou ruku s dlouhými bílými prsty, s dokonale upravenými nehty, nad každým kloubem chomáč černých chloupků.

To je jeho ruka, uvědomil si s úlekem. Jeho vlastní ruka, která se právě oddělila od celého těla.

„Tady ji máte!“ Prodavač držel Rossovo kožené pouzdro se zbraní, ke kterému byla přivázána nějaká cedulka. Ross si nebyl jistý, jestli se dívá na něj, nebo na ženu, která stála s šálou i psem za jeho zády.

„Ukážu vám, jak se nám v dílně podařilo celou věc napravit, pane Ransome.“

Prodavač mluvil k němu. Jeho hlas zněl nějak podivně, jako z dálky. Muž vyndal jeho zbraň ráže dvanáct a podal mu ji.

Ross na ni sotva pohlédl. Nezajímalo ho, jak ji opravili. Chtěl ji popadnout a zmizet. Atmosféra uvnitř obchodu ho deprimovala. Oknem zahlédl policejní auto a jeho neklid se ještě umocnil.

Musím vypadnout.

„Podařilo se nám pažbu nádherně vyleštit,“ poznamenal prodavač. „Vypadá to dobře.“

„Když se podíváte zblízka, tady na tom místě…“

„Už jsem vám řekl, že vypadá dobře,“ přerušil ho příkře Ross.

„To jsem rád.“ Prodavači ztuhly mírně rysy ve tváři, přesto se choval i nadále velmi zdvořile. Vrátil zbraň do pouzdra. „Pro dnešek to bude všechno, pane Ransome?“

„Potřebuju ještě krabičku nábojů.“

Ross mu podal kreditní kartu, podepsal účet a vyšel ven. Prudký vítr a déšť dopadající na jeho obličej mu přinesly úlevu. Oddychl si také, když zjistil, že policejní auto zmizelo. Dopravní hlídka mu dala za stěrač lístek, ale vzduch byl čistý. Otevřel kufr. Na rozdíl od stavu, kdy ho před pár minutami polilo v obchodě horko, měl teď obličej úplně ledový.

Další obchod, kam potřeboval zajít, byl jen pár metrů odtud. Mnohokrát kolem něj procházel a vždycky se zastavil a prohlížel si věci vystavené ve výloze, nikdy však nebyl uvnitř. Ve výloze nabízeli kompletní vybavení pro tajné sledování a výzvědy. Bylo tam všechno od speciálních brýlí pro vidění ve tmě přes kufříky se zabudovaným nahrávacím zařízením, miniaturní mikrofony a videokamery. Vešel dovnitř a zeptal se, jestli by mu mohli nabídnout nějaký navigační systém.

Nabídli mu širokou škálu přístrojů, které splňovaly snad všechny požadavky, které ho v tu chvíli napadly. Koupil si přístroj, který vypadal jako mobilní telefon, spolu s příslušenstvím a podrobnou vojenskou průzkumnou mapou zahrnující i oblast Gloucestershiru na CD. Prodavač mu ještě poradil, jak má do programu zadat souřadnice, které mu Hugh Caven ráno nadiktoval, a ukázal mu, jakým způsobem se místo zobrazí na obrazovce.

Když vyšel ven ke svému autu, byl obtěžkán třemi rozměrnými taškami. Kromě navigačního systému zakoupil ještě speciální vojenský dalekohled značky Zeiss a miniaturní baterku ve tvaru pera, kterou si ihned zasunul do náprsní kapsy. Na předním skle měl nalepen lístek od dopravního strážníka, který se stačil mezitím vypařit. Ross lístek odtrhl, hodil ho do koše a nastoupil zpátky do vozu. Bylo za deset minut půl dvanácté.

Z jedné tašky vyndal navigační přístroj spolu s počítačem a položil si je na klín. Potom se zadíval zblízka na obrazovku a pomocí tlačítka zvýšil jas, aby byl obraz čitelnější. Uviděl vesnici s názvem Lower Chedworth. Zhruba jeden a půl kilometru západním směrem od vesnice vedla dlouhá cesta, která končila u shluku stavení nacházejících se přímo v epicentru průsečíku zadaných souřadnic. Tady to musí být. Žádná jiná stavení v okolí nejsou.

Ještě jednou vytočil číslo k sobě domů. Opět se mu ozvala hlasová schránka, tentokrát ji však doprovázelo ostré pípání jeho mobilu. Kontrolka vybitých baterií na něj začala červeně blikat. Zaklel a raději celý přístroj vypnul, aby se mu telefon nevybil úplně.

Potom nastartoval a vyrazil směrem k Park Lane, odkud zahne na Cromwell Road a následně na M4. Nenávist, která ho uvnitř spalovala, rostla každou minutou. V duchu si představoval obraz Faith a doktora Olivera Cabota, jak se líbají a leží spolu nazí v posteli, jejich překvapené obličeje a marnou snahu skrýt se pod pokrývkou, když se najednou rozsvítí světlo a v jejich ložnici bude stát on se svou zbraní v ruce. Představoval si, jaký výraz asi bude mít obličej Faith a jak asi bude vřískat, až to napere do doktora Olivera Cabota. Rozstřílené povlečení se zbarví doruda jeho krví a postupně ztmavne obsahem jeho rozcupovaných střev. Její oči ho budou upřeně pozorovat, zatímco on pomalými pohyby zbraň znovu nabije.

Na malém displeji jeho nového navigačního přístroje bylo napsáno, že je právě 185 kilometrů a 750 metrů od určeného cíle. Jak se posouval metr po metru v koloně aut, vzdálenost na displeji se postupně snižovala.

Když se o dvacet minut později přiblížil k nadjezdu, uviděl nalevo od silnice čerpací stanici a zastavil v jejím obslužném prostoru. V obchodě zakoupil pěti-litrový kanystr a naplnil ho až po okraj benzinem. Kromě toho si koupil také levný plastový zapalovač.

100

Některé dny probíhaly v klidu. Našla se třeba jen mrtvola nějakého nešťastného opilce ukrytá pod hromadou novin a kartonů, nebo postarší ženy, která zemřela při vykonávání potřeby na klozetu. Jindy to bylo úplně šílené, jako třeba dneska. Pospíchající cyklista, který vjel pod autobus. Sebevrah, který skočil ze střechy výškového domu. Žena středního věku, která zemřela po komplikovaném chirurgickém zákroku.

Během noci bylo přivezeno několik mrtvol. Ty, u kterých bylo podezření na vraždu, jako třeba utopenec nalezený u Westminsterského mostu, nebo zapíchnutá oběť nalezená v postranní uličce vedle Oxford Street, půjdou k přezkoumání k patologovi spadajícímu pod ministerstvo vnitra. Ostatní budou převezeny k Harrymu Barrowovi, sedmašedesátiletému patologovi v penzi, který dočasně zastupuje ve Westminsteru, zatímco místní specialista odjel na dovolenou na Capri.

„Někdo to má dobrý, co?“ pronesl. „Leží si pěkně na zádech na sluníčku a nám sem zatím navezou všechny mrtvoly, který kdo v celým zatraceným Londýně vyšťárá.“

Harry byl menší veselý človíček ze severu, který už dávno otupěl a ztratil veškerý ohled k mrtvým tělům. Jen tak ze zvyku nosil při práci motýlka. Nad rtem měl hustý knír, který byl zažloutlý od nikotinového kouře a k jeho obličeji příliš velký, a na očích měl brýle s drátěnými obroučkami, které byly naopak příliš malé. Měl ve zvyku bez ustání remcat a fňukat, že ani v důchodu nemá chvíli klidu, že musí pořád někoho zastupovat. Ve skutečnosti se ale doma strašně nudil a využil každé příležitosti, jak uniknout před věčným sekyr ováním své ženy Doreen, která nesnášela jeho bafání z fajfky, kritizovala jeho pití a zajímal ji jenom bridž, který dokázala hrát každý den a celý den, s výjimkou jediné hodiny v neděli strávené v kostele. Rád žertem říkával, že si s mrtvolami užije mnohem víc legrace než s vlastní ženou.

Oblečený do zeleného pláště, bílých galoší a gumových rukavic stál Harry Barrow nad nahou mrtvolou Lady Geraldine Reynes-Rayleighové a hovořil do svého diktafonu.

Ve světle zářivky mělo její tělo barvu loje. Byla rozříznuta od krku až po pánev, kůži měla odhrnutou, takže byly vidět vnitřní orgány, a nažloutlá střeva se kroutila z bránice ven. Její prsa, Rossem obratně zvětšená a nadzvihnutá, nyní visela i s implantáty po obou stranách těsně nad vyleštěným povrchem ocelového stolu. Její kůže na temeni hlavy byla odchlípnuta a jako membrána přetažena přes obličejovou část, vrchní část lebky byla odříznuta a odložena stranou a její mozek ležel poblíž na kovovém vozíku. Na palci u pravé nohy měla přivázanou lesklou identifikační kartičku.

„… a stehy a zhmožděniny na obličeji odpovídají povaze posledního kosmetického chirurgického zákroku.“ Vypnul diktafon, přešel na druhou stranu místnosti a odložil ho, potom si vybral příslušný nůž, vrátil se k Lady Reynes-Rayleighové a zvednul její mozek. Umístil ho hned za její hlavou na bílou umělohmotnou desku určenou k řezání a opatrně ho rozřízl. Potom pohlédl na svou asistentku, patoložku Annie Hallsovou postávající za jeho zády, a ukázal směrem k rozříznutému mozku. „Tady vidíte poškození v důsledku meningoencefalitidy a…“

Byl přerušen další asistentkou, pohlednou, sympatickou Indkou Zeenat Hosainovou, které bylo tak okolo pětačtyřiceti a která právě vešla do místnosti.

„Doktore Barrowe, máte na telefonu Sáru z kanceláře koronera. Říká, že s vámi musí okamžitě mluvit. Je to prý nutné.“ Kývla směrem k mrtvole. „Týká se to téhle paní.“

Patolog si sundal rukavice a přešel k telefonu na zdi. „Sáro? Dobré ráno.“

„Dobré ráno, Hany. Víme, že máte spoustu práce, ale dneska ráno jsme měli takový zvláštní telefonát ohledně Lady Reynes-Rayleighové. Nemusí to vůbec nic znamenat, ale koroner vás prosí, jestli byste věnoval ohledání jejího těla mimořádnou pozornost.“

„A co vám kdo volal tak zvláštního?“ zeptal se.

„Byl to někdo, kdo se nechtěl představit, ale tvrdil, že zná pana Ransomea, chirurga, který ji operoval. Ten člověk má pocit, že by její smrt mohla být způsobena úmyslně. Zatím se nechceme ukvapovat a volat na oddělení vyšetřování vražd, ale buďte tak laskavý a věnujte tomuto případu mimořádnou pozornost.“

Hany Barrow se vrátil k mrtvole hluboce zamyšlen. Nebylo pochyb, že příčinou smrti byla meningoencefalitida – to bylo zřejmé ze stavu jejího mozku. Rozhodl se, že první oblastí, na kterou se teď zaměří, bude vnitřek její lebky, aby vyvrátil všechny další abnormálnosti, které se mohly k meningoencefalitidě přidat. Upřímně řečeno, dost pochyboval o tom, že by mohl ještě něco nalézt.

Dotkl se volné kůže přetažené přes obličej, ze které vyčníval ženin nos a brada, a pronesl: „Tak si tak říkám, jestli by se ze mě neměl stát plastický chirurg. Takovýhle kus kůže bych nabízel určitě levněji než ten vydřiduch Ransome.“

Annie Hallová se zachichotala. Černý humor byl běžně rozšířeným jevem ve všech márnicích.

Patolog znovu zvážněl a začal prozkoumávat vnitřek lebky. Infekce, která zapříčinila meningoencefalitidu, mohla do těla vniknout těmi nejrozmanitějšími způsoby. Z laboratorních testů udělaných ještě za života této dámy věděl, že se jednalo o kmen septikémie a že ke kontaminaci došlo zřejmě v nemocnici. K přenosu nákazy mohlo dojít vzduchem, vodou, anebo prostřednictvím otevřené rány.

Najednou zahlédl něco neobvyklého na dírkované ploténce čichové kosti, která oddělovala nosní dutinu od lebky – úplně rovnou uzounkou prasklinku. Bylo to dost neobvyklé. Také si všiml, že v tkáni okolo prasklinky je nahromaděné malé množství krve.

Přešel na druhou stranu ke svým nástrojům, vzal si pinzetu, kterou uchopil okraj tvrdé pleny – silné bílé membrány pokrývající vnitřek lebky, a tahem ji oddělil od kosti. Pod ní bylo vidět poškození dírkované ploténky ještě lépe. Je možné, že chirurg během operace nosu zasáhl svým dlátem příliš hluboko. To by ovšem byl výraz velké nešikovnosti – což je v případě muže s Ransomeovou reputací dost zvláštní.

Navíc k něčemu takovému potřebuje člověk dost síly.

Opatrně vyřízl příslušný kousek kosti. Nechá ploténku v laboratoři odvápnit a potom prozkoumá poškozenou oblast pod mikroskopem, aby zjistil, jestli tam najde stopy hnisu nebo zánětu. Bude trvat několik dní, než se roztokem kyseliny odstraní kalcium, ale potom bude poškození mnohem lépe vidět.

Čím víc o tom přemýšlel, tím víc mu poškození připadalo zvláštní. Dírkovaná ploténka čichové kosti byla relativně daleko od operované oblasti při plastice nosu, kdy chirurg pracuje těsně pod kůží na nosních kůstkách. Co dělal chirurgův nástroj v nosní dutině a ještě v její nejslabší oblasti?

S určitým znepokojením popsal svůj objev do diktafonu a rozhodl se, že jakmile bude s touto ženou hotov, zavolá okamžitě koronerově sekretářce a sdělí jí své poznatky. Možná to byla hloupost, ale za svou dlouhou kariéru se naučil, že člověk nesmí nikdy nic podceňovat. Nejlepší je nechat se vést svými instinkty. A právě teď Harrymu Barrowovi jeho instinkty říkaly, že tady není něco v pořádku.

101

Oliver byl přesvědčený, že udělal dobře, když ignoroval prosby Faith, aby vyhledal místní laboratoř. Faith bude během jeho nepřítomnosti na farmě v bezpečí a důkaz z jejího vzorku krve je teď velmi důležitý. Potřebuje laboratoř, které může důvěřovat, kde vzorek nezničí ani neztratí, navíc to musí být dobře zavedená a známá laboratoř, aby výsledky jejího rozboru mohly sloužit u soudu jako důkazní materiál.

Ze Swindonu do Londýna jezdila pravidelná linka rychlovlaku – už několikrát ho v minulosti využil. Cestou autem k nádraží se pokusil dovolat z mobilního telefonu svému advokátovi, Julianu Blake-Whitneyovi, jednomu ze společníků právní kanceláře Ormgasson, Horus a Sudeley. Blake-Whitney toho vykonal pro Cabotovo centrum spoustu prospěšného a Oliver zcela důvěřoval jeho úsudku. Blake-Whitney naopak důvěřoval Oliverovi – společně se svou ženou přivedl do jeho ordinace svého dvanáctiletého syna Williama, který měl chronické astma. Během jednoho roku příznaky jeho choroby zmizely.

Blake-Whitney byl dnes celé dopoledne u soudu, ale jeho sekretářka mu předala Oliverův vzkaz a tak mu během pár minut volal zpátky. Slíbil mu, že zruší schůzku, kterou má domluvenou v době oběda, takže se budou moci setkat okolo jedné hodiny.

Oliver nechal svůj džíp zaparkovaný bezpečně mezi spoustou aut na nádražním parkovišti a chytil vlak, který ho dopraví do Kings Cross krátce po půl dvanácté. Když pojede metrem, bude mít dost času, aby stihl dojet do laboratoře a potom se setkat se svým právníkem.

Sedl si sám do kupé první třídy a smluveným způsobem zavolal Faith.

„To jsem já,“ řekl, když Faith zvedla telefon. „Jak se máš?“

Z jejího hlasu bylo cítit napětí. „Dobře. Kdy se vrátíš?“

„Teď jsem na cestě do Londýna. Musím zajet do laboratoře, která je úředně uznaná policií, a potom mám domluvenou schůzku se svým advokátem – mezi svými klienty má ty největší lékařské kapacity v celé zemi. Chci, aby se pokusil dnes odpoledne zrušit soudní příkaz k tvému umístění na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Jak se má Alec?“

„Sedí před digitální televizí, dívá se na Sky a cpe se karamelovo-oříškovou zmrzlinou, kterou jsem našla v mrazáku. To je to nejlepší, co může takový kluk za deštivého pátečního rána dělat.“

Oliver se zasmál. „A ty?“

„Já? Já jen tak přemýšlím. Mám trochu pocit, že je toho všeho na mě moc.“

„K večeru jsem zpátky.“ Vlak začal strašně rachotit a on na chvíli neslyšel, co Faith říká. Když konečně rozuměl, vjeli do tunelu a spojení se přerušilo. Počkal, až se vynoří na druhé straně, a potom zavolal znovu.

„Promiň,“ řekl. „Jak se cítíš?“

„Dobře – až na to, že jsem se u snídaně přejedla.“

Zasmál se. „Co účinky ketaminu, nevracejí se?“

„Občas mám mžitky před očima a trochu se mi točí hlava. Jinak je to v pořádku.“ Byl potěšen, jak normálně zní její hlas. Je velmi silná, určitě to všechno zvládne. „Nepotřebuješ ještě něco?“

„Ne,“ řekla. „Jenom tebe. Miluju tě, Olivere.“

„Já tě taky miluju.“

„Opravdu tě miluju,“ řekla. „Strašně moc.“ Na okamžik se odmlčela. Nejdřív si myslel, že se zase přerušilo spojení, potom uslyšel, že tiše vzlyká. „Všechno bude v pořádku, Faith. Slibuju.“

V jednu hodinu a deset minut seděli Oliver a Julian Blake-Whitney v zadní části přeplněného baru hned vedle Chancery Lane. Od té doby, co se viděli naposledy, uběhl nějaký ten rok a advokát přibral na váze, ztratil něco ze svých vlasů a na tváři se mu objevily vějířky vrásek. Na sobě měl oblek s tenkými bílými proužky na šedivém pozadí, košili značky Jermyn Street s hranatým límečkem a tmavou hedvábnou kravatou a působil velmi vzdělaným dojmem umocněným navíc brýlemi ve tvaru půlměsíce a sebejistým, autoritativním hlasem.

Oliver se cítil ve své sportovní košili jako chudý příbuzný.

„Je mi líto, co se stalo tvému bratrovi,“ řekl Blake Whitney.

„Jo. Bylo to strašné.“ Oliver polkl. Zjistil, že těžce nese, když se lidé zmíní o bratrově smrti.

„Už má policie ponětí, kdo to mohl udělat?“

„Mluvím s detektivem, který to vyšetřuje, každý den. Zatím nemají nic jistého.“

„A co ten druhý muž – je mezi ním a tvým bratrem nějaká spojitost?“

„Ne. Je to záhada. Původně to měl být vyhazovač z nočního klubu, ale jeho žena nechce policii říct, čím se živil poslední dobou.“

„Zřejmě v tom budou drogy.“ Advokát se soucitně usmál. „Vypadáš ale dobře, Olivere. Moc ses nezměnil.“ Rukou si poplácal na břicho. „Zato já bych potřeboval nějaké to kilo shodit.“ Popadl jídelní lístek, zavolal číšnici, a přes své postesknutí začal objednávat. Vybral si česnekový chléb a lasagne, zatímco Oliver si dal pouze salát. Dohromady si dali láhev červeného vína. Potom pohlédl na hodinky. „Přesně ve dvě musím být zpátky u soudu, tak mi raději řekni hned, co máš na srdci.“

Oliver mu popsal události několika posledních dnů a zejména předchozí noci. Jídlo jim přinesli právě, když byl se svým výkladem u konce.

„Je dobře, že se ti sestra podepsala na ten vzorek krve,“ poznamenal Blake Whitney. „Už máš výsledky rozboru?“

Oliver zavrtěl hlavou. „Laboratoř je schopna mi dodat výsledky nejdřív v pondělí odpoledne – a to udělají jen ze známosti.“

Advokát si utrhl pořádný kus česnekového chleba a zbytek nabídl Oliverovi, který zdvořile odmítnul.

Blake-Whitney začal hladově žvýkat a přitom mluvil: „Dneska je pátek odpoledne, což znamená, že minimálně do pondělí ráno s tím nemůžeme nic dělat. Paní Ransomeová musí být nejdřív vyšetřena nejméně jedním nezávislým lékařem. Řekl bych, že potrvá nejmíň do úterý, možná do středy, než seženeme všechny potřebné lidi, zhruba týden potom můžeme dát žádost na vedení nemocnice a za dva týdny můžeme svolat komisi, která by příkaz k hospitalizaci zrušila.“

„Nedá se vše nějakým způsobem urychlit?“

„Bohužel je mnohem jednodušší někoho na psychiatrii zavřít, než ho dostat potom ven. Je to kvůli ochraně veřejnosti.“

„Veřejnost by měla být ochráněna především před jejím zatraceným manželem.“

„Ten se dostane do velkých problémů, pokud najdou v její krvi to, v co doufáš.“

„Takže co se teď bude dít?“

„Jako tvůj právník ti musím poradit, abys vrátil paní Ransomeovou do nemocnice.“

„To v žádném případě nepřichází v úvahu, Juliane. Vrátil bych ji tam jedině za podmínky, že by měl její manžel soudem zakázáno přiblížit se k ní na vzdálenost dvou kilometrů a méně, dokud se celá záležitost nevyřeší.“

Advokát pohlédl úzkostlivě na hodinky a kývl. „Radil jsem ti jako tvůj právník.“

„Dobře, tak mi teď poraď jako můj přítel.“

„Jseš si jistý, že nikdo neví, kde ta dáma v současné době je – kromě chlápka, který ti dům půjčil?“

„Stoprocentně.“

„Potom se vrať do Gleucestershire, zabedni se tam, ať tě nikdo nevidí, dej mi na sebe telefonní číslo a v pondělí se domluvíme, co bude dál.“

„Můžu tě obejmout?“

„Radši obejmi místo mě Faith. Nezapomeň mi hlavně zavolat, jak dopadly výsledky krevních testů. Nemám tyhle důvěrnosti mezi chlapama rád.“ Dolil si trochu vína a omluvně se usmál. „Tím jsem nemyslel nic osobního.“

102

„Objevilo se tu nějaké stříbrné auto, Olivere.“ Faith se zajíkala a z jejího hlasu byl slyšet strach. V kupé byli ještě další dva muži, a tak vstal a vyšel do uličky. Bujné zelené louky v oblasti Berkshire kropil vydatný déšť.

„Za hodinu budu ve Swindonu. Do půl páté jsem u tebe.“

„Přijelo po příjezdové cestě.“

„Co to bylo za auto?“

„Limuzína – nejsem si jistá – snad vauxhall.“

„Viděla jsi, kdo seděl uvnitř?“

„Ne.“

„Jak blízko přijelo k domu?“

V telefonu zapraskalo a on neslyšel její odpověď. Když byl zvuk zase čistý, pronesl: „Neslyšel jsem, co jsi říkala.“

„Nevím, přiblížilo se tak na tři sta metrů. Potom se otočilo. Viděla jsem, jak odjíždí.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před dvěma hodinami.“

Snažil se ji uklidnit, ve skutečnosti mu však její slova dělala starost. „To jel asi někdo do vedlejší farmy a ztratil cestu. To se někdy stává.“ Ve skutečnosti se to stalo jenom jednou.

„Možná to byl Ross,“ řekla.

„Co má za auto?“

„Modrého Astona Martina.“

„No vidíš, takže to nebyl Ross. Krom toho Ross nemá ani tušení, kde teď právě jsi.“

„Vrať se, prosím tě, co nejdřív, Olivere. Mám veliký strach.“

„Jsou všechny dveře zamčené a okna zavřená?“

„Ano.“

„Poslouchej mě, Faith. Zatím se nemáš čeho bát. Kdyby se auto znovu objevilo, zavolej mi. Vrátím se, jak nejrychleji to půjde.“

„Pospíchej, prosím.“

„Zkusím podplatit strojvedoucího.“

103

Hugh Caven seděl ve své kanceláři a oknem se díval do zahrady za domem. Pozoroval nekonečné kapky deště bubnující do brouzdaliště. Právě položil sluchátko po traumatizujícím hovoru s vdovou po Barry Gattovi.

Koroner už měl Barryho tělo prohlédnuté, a tak Steph objednala na příští úterý pohřeb. Věděl, že nemá peněz nazbyt, a konečně se mu podařilo ji přesvědčit, že veškeré náklady na pohřeb uhradí on. Řekl jí, že Barry zemřel při výkonu práce, a proto mu musí dovolit, aby se o tyto záležitosti postaral.

Steph se nakonec málem zhroutila a zajíkavým hlasem se mu svěřila, že Barry po sobě zanechal spoustu dluhů a ona neví, jakým způsobem se jí podaří všechno urovnat. Caven jí slíbil pomoc. Lhal, že všichni jeho zaměstnanci mají uzavřenou životní pojistku a že se mu možná podaří za Barryho smrt něco dostat. Ve skutečnosti plánoval, že jí dá, co nejvíc si bude moci dovolit. Nebude toho moc – sám má také dost dluhů – ale musí si alespoň trochu zahojit své špatné svědomí.

Svědomí ho právě pořádně hryzalo, jako koneckonců po celý dnešní den. Ross Ransome byl nebezpečný parchant. Litoval toho, že mu dal ráno souřadnice, podle kterých najde auto doktora Olivera Cabota. Pokud stál Ransome opravdu za vraždou Cabotova bratra – a Barryho Gatta – kdo by se odvážil tvrdit, že nebude chtít svou práci dokončit?

Proč sakra tolik chtěl ty souřadnice?

Chce si snad odvézt svou ženu zpátky?

Je to velmi pravděpodobné.

Vytočil číslo Scotland Yardu a poprosil, aby ho přepojili do oddělení vyšetřujícího vraždy Cabota a Gatta.

Po dvou zazvoněních mu mužský hlas sdělil, že všechny linky jsou obsazené. Nechal na záznamníku vzkaz, že má informace vztahující se k vraždě Barryho Gatta, a požádal je, aby mu zavolali zpátky.

Nakonec zdůraznil, že je to naléhavé.¨

104

Tak jsi to byla doopravdy ty, děvko jedna! Ross teď měl celý dům díky svému dalekohledu jako na dlani. To ty ses dívala z okna, když jsem se předtím objevil na cestě. Stála jsi tam a potom jsi zmizela. Byl jsem příliš daleko, než abych tě s jistotou poznal.

Teď se dívala z okna znovu přímo na něj, jenže ho nemohla samozřejmě vidět a slunce nesvítilo, aby se odrazilo od skel jeho dalekohledu. Dívat se bezpečně dalekohledem se naučil při lovení vysoké ve Skotsku. Byla doba, kdy tam pravidelně jezdil společně s partou mladých doktorů. Byla to jejich každoroční pánská jízda za jeleny. Hajný v Braemore ho také naučil, jak se pohybovat neslyšně v lesním podrostu. A jak to udělat, aby nebyl vidět.

Při lovení vysoké se také naučil trpělivosti.

Ležel ukrytý v kapradí, v příkopu na kraji vzrostlého jedlového porostu, blízko cesty a s dobrým výhledem na dům. Měl na sobě dlouhou zelenou bundu, nepromokavé kalhoty, vysoké holínky a klobouk proti dešti, který si koupil před hodinou u stánku v Cirencesteru a který ho společně s hustými větvemi nad hlavou chránil před deštěm. Kromě nepřetržitého pramínku vody, která mu stékala zezadu po krku, byl v suchu.

Před obličejem mu lezl po zemi brouk, pachtil se nahoru a dolů po všech nerovnostech země a lopotně manévroval mezi mokrými listy kapradin. Někde nad hlavou se mu ozval osamělý ptačí zpěv. Díky vůni vlhké země a borových šišek se mu vybavily vzpomínky na dny, které strávil na lovu. To byly krásné časy. Byly to první roky manželství s Faith, kdy spolu byli ještě šťastní. Než se objevil doktor Oliver Cabot, který se rozhodl mu ji ukradnout.

Kdepak jsi, Olivere Cabote? Máš auto schované v garáži, anebo jsi odjel do města, aby sis nakoupil zásobu prezervativů a mohl dál nerušeně šoustat s mou ženou?

Ona byla zřejmě v kuchyni, na sobě měla něco modrého a vlasy by mohla mít upravenější.

Dneska vypadáš jako courá, Faith. Tak tohle chce z tebe doktor Oliver Cabot udělat? Chce z tebe udělat couru? A děláš mu taky všechny ty věci, co coury obvykle chlapům dělají?

Faith ho potřebovala mít po svém boku. Možná si to neuvědomovala, ale je to tak, je to doopravdy tak. Teď vypadala jako nějaká lůza. Poslala jsi mě kčertu a teď se na sebe podívej.

V duchu se vrátil o dvacet osm let zpátky. Jeho matka ležící na posteli ve svém malém ponurém bytě, se stehny obemknutými kolem boků svého milence.

Myslel jsem si, že když mě opustíš, bude to přinejmenším rovnou do ráje.

Byl bych doopravdy rád, kdybys mi vysvětlila, Faith, jak jsi mi mohla něco takového provést.

Překvapil ho rachotivý zvuk, který sem doléhal z cesty, kterou měl za zády. Zvuk pneumatik jedoucích po štěrku, uvědomil si.

Za chvíli to bylo ještě hlasitější a potom uslyšel i zvuk motoru. Nějaké rychle jedoucí vozidlo. Kola protáčející se na nerovném terénu, projíždějící loužemi.

Už viděl předek vozu. Bylo to modré terénní auto. Džíp Cherokee ho míjel ve vzdálenosti několika metrů. Viděl siluetu muže za volantem s dlouhými vlnitými šedivými vlasy.

Dalekohledem pozoroval džíp, jak zajíždí před dům. Ten pitomec zabrzdil těsně před vchodem, takže mu překážel ve výhledu. Ross se snažil zahlédnout něco skrz okna auta, ale viděl pouze rozmazané stíny nějakých postav, potom se dveře zavřely.

Faith, jeho milovaná Faith, je teď právě uvnitř, otevřela dveře Oliverovi Cabotovi a teď ho vítá zpátky v jejich hnízdečku lásky. Teď mu možná rozepíná zip a bere si ho do svých úst, jako to udělala jednou dávno, když přijel domů za horkého letního dne a ona se právě vrátila v náladě z večeře se svou kamarádkou.

Ty toho budeš litovat, oba budete litovat, protože…

Znovu zaostřil dalekohled. Teď se objevila opět v kuchyňském okně. Doktor Oliver Cabot stál vedle ní. Faith ukazovala jeho směrem a o něčem spolu mluvili. Na okamžik zpanikařil, že by ho snad mohli zahlédnout. Ale to není možné.

Auto bylo dobře ukryté daleko odtud, zaparkované za jednou hospodou zhruba kilometr od hlavní silnice. Doktor Oliver Cabot ho určitě nemohl zahlédnout.

Rossovi bylo jasné, že si budou dávat pozor na cizí auta, že Faith mu určitě bude vyprávět, jak předtím viděla přijíždět po cestě stříbrné auto, proto se sem taky plahočil v tomhle hrozném venkovském oblečení, aby to vypadalo, že sem přijel jen za přírodou a čerstvým vzduchem. Na své cestě však nepotkal ani živé duše a byl téměř stoprocentně přesvědčený, že ho nikdo neviděl. Teď bylo za deset minut pět. Bude mu trvat zhruba dvacet minut, než se dostane zpátky k autu. Jak dlouho tu hodlají zůstat? Jsou tu už od včerejška, to znamená, že se tu cítí být v bezpečí. Byl si jistý, že tu hodlají zůstat i dnešní noc a možná i mnohem déle.

Jestli bude mít štěstí a vydrží tohle příšerné počasí, čeká ho temná noc. Vítr a déšť pro něj teď znamenají výhodu – zamaskují všechny podezřelé zvuky, které by mohl způsobit, až se sem bude vracet.

105

„Mami, můžu ti něco ukázat? Pojď sem, honem, prosím!“ Alec stál v úpatí schodiště a zdálo se, že vzrušením ani nedýchá. „Můžu? Můžu?“

Oliver klečel ve velkém obývacím pokoji a snažil se rozdělat oheň v krbových kamnech. Faith odpočívala na pohovce a oknem se dívala ven na zahradu se zděným plotem, s bohatými záhony plnými květin, s upraveným trávníkem a dešťovými kapkami bubnujícími do plachty přetažené přes bazén. Na klíně měla otevřené noviny, které jí Oliver přivezl z Londýna, a ze skleničky usrkávala australský Chardonnay, který chutnal jako nektar.

Byly to první noviny, které dostala do ruky po několika dnech, a první alkohol zhruba po týdnu abstinence. Víno jí stoupalo do hlavy. Byl to příjemný pocit. Teď se cítila být v bezpečí, když už byl Oliver zpátky a pokoj byl naplněn praskajícími zvuky a příjemnou vůní hořícího dřeva. Znovu se napila.

V novinách už nebylo nic o vraždě Oliverova bratra. Byla to stará záležitost. Usmála se. „Co mi chceš ukázat, zlatíčko?“

„Musíš jít sem nahoru a podívat se.“

Alec prožil příjemný den, střídavě si hrál s figurkami Hvězdných válek z lega, které si přivezl s sebou, díval se na Cartoon Network nebo prozkoumával dům. „Dobře,“ řekla, „tak já tedy jdu.“

Vstala a okamžitě si uvědomila, jak se cítí být unavená. Byla naprosto vyčerpaná, bez kousku energie. Možná taky trochu opilá?

Alec vyběhl nahoru po dubovém schodišti a ona ho pomalu následovala, každý schod ji stál velké úsilí, než se dostala nahoru na odpočívadlo se zábradlím. Pokoj, ve kterém spal Oliver, byl nalevo, a pokoj, ve kterém spala ona společně s Alecem, byl přesně naproti. Alec se vydal napravo a zmizel v otevřených dveřích.

Následovala ho a ocitla se v další ložnici, vybavené nádherným starožitným nábytkem z borového dřeva a bílým krajkovým přehozem nataženým přes postel královských rozměrů. Alec na ni čtverácky pokukoval.

„Maminka je strašně unavená, miláčku. Na co jsi chtěl, abych se podívala?“

Zmizel v šatníku a vynořil se zpátky s dlouhou tyčí, která měla na konci hák, potom se podíval nahoru. Faith sledovala jeho pohled a uviděla nad sebou dvířka vedoucí kamsi na půdu.

„Alecu, já si nemyslím, že by bylo dobré…“

V tom okamžiku však už Alec zahákl tyč do kovového oka na dvířkách s takovou zručností, jako by to dělal celý svůj život. Prudce zatáhl a dvířka se odsunula. Z druhé strany k nim byl připojen kovový skládací žebřík. Dalším trhnutím tyče se žebřík vysunul až na zem.

Začal po něm lézt nahoru. „Alecu, miláčku, já…“

V té chvíli už zmizel v otvoru. Za okamžik se nahoře rozsvítilo. Faith nikdy neměla dobrý pocit z výšek, a tak se pevně chytila žebříku a velmi pomalu postupovala vzhůru.

Když se konečně ocitla nahoře, zůstala v úžasu hledět kolem sebe. Byl to učiněný dětský ráj. Byla tu prostorná izolovaná půdní místnost s dřevěnou podlahou, postel s povlečením s Batmanem a hračky rozházené všude po podlaze a další nacpané v otevřeném kufru. Na druhé straně bylo přes celou šíři pokoje umístěno kolejiště elektrického vláčku a hned vedle autodráha.

„Ten pán říkal, že bych dneska mohl spát tady nahoře, mami. Můžu, prosím?“

„Oliver ti říkal, že tady můžeš spát?“

Alec přikývl. Poklekl a natáhl si přes obličej masku s očními bulvami visícími na pružinách. „To je odvážný nápad, miláčku.“

„Můžu? Prosím?“ zahučel skrz masku. „Budeš se tu v noci cítit osamělý.“

„Nebudu.“

Přešla k posteli a zvedla peřinu. Postel byla pečlivě ustlaná a ani nebyla vlhká. „Tohle není náš dům. Nevím, jestli je vhodné, abys tady spal.“

„Ten pán říkal, že můžu.“ Pořád s maskou na obličeji přešel k autodráze a stiskl spínač na zdi. Potom vzal do ruky ovladač a zmáčkl tlačítko. Jedno ze závodních aut se s ostrým bzučením vyřítilo na závodní dráhu, vzápětí vyletělo ze zatáčky a ve vzduchu se několikrát otočilo. „Pojď si dát se mnou závody.“

„Později. Teď ti musím připravit něco k večeři.“

Když se Faith blížila dolů, uvítala ji hustá kouřová clona a pronikavý pískot. Vyděšená se rozběhla do obývacího pokoje. Z krbových kamen vycházela oblaka temného kouře a bzučení bylo stále pronikavější – kouřový detektor, uvědomila si.

Oliver se rozkašlal. „Musím to nechat vyhasnout – ten zatracený komín musí být něčím ucpaný, snad hnízdem nebo čertví čím.“

Faith začala otvírat okna. Trvalo několik minut, než se kouř vyvětral a poplašné zařízení přestalo pískat.

„Asi to nebyl moc chytrý nápad,“ poznamenal.

Usmála se, zvedla svou skleničku a dopila zbytek vína. „Všechno nemůže jít tak hladce.“

Přistoupil k ní s rukama a obličejem umazanými od sazí a políbil ji na ústa. „Kde je Alec?“

„Nahoře v podkrovním pokoji s hromadou hraček. Říkal mi, že jsi mu dovolil, aby tam spal – je to pravda?“

„Jestli chce, tak klidně. Gerry má ten pokoj připravený pro jakékoliv děti, které sem zavítají – má totiž fůru neteří a synovců a různých kmotřenců, kteří sem všichni moc rádi jezdí.“

Zachytila jeho zvláštní pohled a usmála se. „Takže když bude spát nahoře, tak bychom mohli strávit nějakou tu chvilku spolu?“

„Taky mě něco takového napadlo.“

Objala ho a pevně se k němu přitiskla. Potom si stoupla na špičky a políbila ho na oči, špičku nosu a nakonec na ústa. „Je to moc dobrý nápad,“ zamumlala. „Myslím, že úplně nejlepší za celý dnešní den.“

106

Mosazné portréty koní. Mosazné portréty koní mu dneska lezly na nervy. Všechno mu lezlo na nervy. Všude byly mosazné portréty koní natlučené na trámech a na nikotinem zažloutlých zdech, kamkoliv člověk pohlédl. Hned vedle jeho hlavy visely na zdi mosazné medailony s vyrytými koňskými mrchami. Všude kolem něj se vznášela oblaka dýmu z cigaret, doutníků a dýmek. Jeho stůl se pokaždé zakymácel, když na něj něco položil.

Hospoda praskala ve švech. Ross nenáviděl přecpané putyky. Z vlhkých oděvů místních hostů stoupala pára. Brebentění lidí ho dohánělo k šílenství, jejich náhlé výbuchy smíchu, nejvíc ho však ničil uřvaný hlas jednoho vševěda, který chtěl vypadat hogo fogo, a tak si na sebe navlékl křiklavě žluté triko a jachtařské boty.

Rukou objímal sklenku – na dně už zbývala poslední kapka macallanu. Oharek levného doutníku, který si tu koupil, dohoříval na kraji prasklého popelníku s nápisem Martini, hned vedle talíře s jeho nedojedeným šunkovým sendvičem.

Za oknem už byla tma. Dvacet sedm minut po sedmé. Ross dopil whisky a prázdnou skleničku si nechal v ruce. Byla to už třetí dvojitá whisky, kterou tu od chvíle, kdy sem krátce po šesté přišel, vypil. Anebo možná už čtvrtá.

Najednou se jeho židle pohnula a začala rovnoměrně klesat směrem dolů do podlahy. Nikdo si toho nevšímal. Podlaha se propadala a on postupně mizel v jejím jícnu. Díval se nahoru na spokojené obličeje hostů, které se postupně vzdalovaly, rozmazávaly a mizely v oblacích kouře někde u stropu.

Vyděsila ho náhlá rána, jako kdyby někdo vystřelil.

Potom si uvědomil, že to byly jeho brýle. Vyklouzly mu z ruky a dopadly na desku stolu, aniž by se rozbily. Uhodil se koleny o sebe takovou silou, až ho to zabolelo.

Musíš se vzpamatovat, kamaráde. Moc si pil. Tu poslední už sis neměl dávat. Čerstvý vzduch ti vyčistí hlavu. Venku už je pořádná tma. Nastala ta správná chvíle.

Co teď asi dělá ta děvka s doktorem Oliverem Cabotem?

Ross zamáčkl oharek doutníku, krabičku sirek, které si koupil, zasunul do stejné kapsy jako zapalovač, natáhl si bundu a nasadil klobouk a s námahou se začal prodírat ven. Déšť byl ještě silnější než odpoledne a vítr přímo běsnil.

To je dobře. Tahle noc se vyvedla přesně podle jeho přání.

Venku nebyla tak strašná tma, jak to vypadalo zevnitř, ale stačilo to. Nasedl do vauxhallu a chvíli šátral rukou pod volantem, než se mu podařilo najít otvor k zapalování. Potom zase hledal, jak se rozsvěcují světla. Nakonec se kontrolky rozzářily a svítily na něj jako nějaká malá stvoření vystrkující své světélkující hlavy z děr přístrojové desky.

Ross zavřel oči, celý svět se s ním zatočil a v žaludku cítil pálivou pachuť whisky. Moc jsi pil. Tu poslední sis už neměl dávat. Co asi teď děláš s tou mou courou, doktore Olivere Cabote?

Znovu otevřel oči a malí světélkující tvorečkové se změnili na kontrolky na přístrojové desce, po chvíli se z nich ale staly zase malé světélkující příšerky.

Běžte doprdele.

Má dva úkoly, vzpomněl si. První je světlo v autě. Otevřel dveře a potom přepnul spínač, aby zůstal trvale na poloze vypnuto. Vylezl ven, otevřel kufr a vyšrouboval odtamtud malou žárovku. Ničím se nesmí prozradit.

Nastartoval motor a zhruba kilometr jel po hlavní cestě, potom zahnul doleva, projel bránou, přejel přes rošt a s obličejem přitisknutým k přednímu oknu se snažil v hustém dešti, mlze a tmě rozeznat okraje příjezdové cesty.

Po dalším necelém kilometru uviděl obrysy zemědělské usedlosti. Ztlumené paprsky jeho předních světel dopadaly na stodolu bez postranních zdí a na předpotopní traktor.

Nebyl si jistý, jestli je dostatečně daleko, aby mohli v tomhle strašném počasí zahlédnout jeho světla. Ačkoliv na cestu nemohlo být z hnízdečka té děvky přes jedlový lesík vidět, bylo tu určité nebezpečí, že kdyby se dívali ven z temného okna, mohly by k nim problesknout paprsky předních světel. Zastavil auto na vzdálenější straně stodoly a světla vypnul. Mořské příšery se stáhly zpátky do svých jeskyní na přístrojové desce.

Měl spoustu času. Hlavně nesmí pospíchat, musí se držet plánu, neztratit hlavu.

Zapnul rádio, ale to nebyl dobrý nápad, protože přístroj vyzařoval příliš mnoho světla. Potřeboval teď zůstat v naprosté tmě.

Tak co, už jsi v posteli? Ležíš tam nahá s neučesanými vlasy a v dřezu v kuchyni máš kupu špinavýho nádobí, ty couro? Ležíš tam nahá a stehny svíráš boky doktora Olivera Cabota, děvko jedna?

Vítr zalomcoval jeho autem.

Vztek zalomcoval jeho myšlenkami.

Viděl před sebou doktora Olivera Cabota, jak si to ujíždí dnes v podvečer kolem zemědělské usedlosti. Jak jede za Faith, jeho ženou, která na něj čeká neučesaná ve dveřích jejich hnízdečka lásky. Teď spolu možná leží na pohovce, drží se kolem ramen a sledují v televizi nějaký příšerný erotický pořad.

Ty chceš mou ženu zničit, doktore Olivere Cabote. Tvým šoustáním se jí zatemnil mozek. Ty ji zabíjíš, ty sobecký parchante. Zabíjíš ji svým zasraným šarlatánstvím, svými šamanskými rituály.

Po chvíli jeho oči přivykly tmě, takže rozeznal obrysy cesty. Znovu nastartoval a aniž by zapnul světla, pomalu se rozjel dopředu.

Projel druhou bránou a začal prudce stoupat vzhůru. Když se přiblížil k jedlovému lesu, zahlédl mezi kmeny stromů prosvítající světlo. Sjel z cesty a vjel do hlubokých brázd vyjetých lesníky na kraji hustého lesa. Sem nebylo vidět z žádného směru. Už předtím sem zkoušel vjet, aby zjistil, jestli nezapadne s autem do bahna.

Z kufru vyndal dalekohled, vrátil se na kraj lesa, opřel se o strom a přiložil si dalekohled k očím.

Tři okna v domě byla rozsvícena – kuchyň, odkud předtím ta děvka vykukovala ven, okno hned vedle předních dveří a veluxové okno ve střeše. Ani stopy po té děvče nebo doktoru Oliverovi Cabotovi. Podle svítících ručiček na svých hodinkách poznal, že je za deset minut devět.

Zůstal stát, kde byl, opřený o strom, a střídavě zvedal dalekohled k očím, zaostřoval jej na dům, a zase ho nechával viset volně na krku. Tak pojď, ty děvko, musíš přece přijít někdy do kuchyně, tvůj milenec potřebuje pohon, musíš ho nakrmit. Z pole sem doléhalo bečení ovcí a kolem hlavy se mu mihnul netopýr, jinak byl slyšet pouze vítr, občasné zaskřípání větve a neutuchající déšť.

Deset minut po desáté vešla Faith do kuchyně, přitiskla obličej ke sklu a s vystrašeným výrazem se dívala přesně do míst, kde stál.

Jen buď vystrašená, ty děvko, teď máš konečně pořádný důvod, proč se bát.

Potom vešel do kuchyně i doktor Oliver Cabot a zůstal stát přímo za ní. Ross viděl jejich obraz zarámovaný v okně, jako by se na ně díval v televizi. Cabot ji objal kolem pasu a obličejem se přitiskl k jejímu uchu. Usmála se, otočila se a vzala jeho obličej do svých dlaní.

Ross zbrunátněl vzteky. Ta děvka líbala toho šarlatána přímo na ústa. Líbala ho, jako kdyby v sobě měla nějakou neukojenou touhu, jako posedlá nějakou vášní. Dotýkali se jeden druhého, jeden druhého hladili po obličeji. Oliver Cabot ji teď chytil za vlasy, ona zvrátila hlavu a on přejížděl ústy po jejím nahém krku.

„Dej od ní pracky pryč!“ zařval Ross do větru. „Dej od ní pracky pryč, ty kurevníku! To je moje žena! Jdi doprdele, Cabote!“

Sklopil dalekohled, chytil ho za popruh a ve vzteku s ním mrštil o strom, až se čočky roztříštily.

Srdce mu bušilo a všechno okolo sebe viděl rozmazaně, když se vracel zpátky k autu, otevřel kufr, rozsvítil svou miniaturní baterku a v jejím světle vyndal zbraň z pouzdra. Nabil ji a do kapsy si vhodil ještě náhradní náboje. Potom vyndal kanystr s benzinem a kufr zase zabouchl.

Baterku si dal zpátky do kapsy. Potom se rozešel s kanystrem v jedné ruce a zbraní v druhé směrem k domu. Za okamžik světlo v kuchyni zhaslo. Kráčel stejnoměrným tempem s očima upřenýma na dům.

Dům.

Šlápl do výmolu a málem upadl, naštěstí se mu podařilo udržet rovnováhu.

Dům.

Byl stále blíž, krok za krokem. Došel až k roštu a zastavil. Z okna u předních dveří dopadalo světlo na štěrk před domem. Bylo příliš riskantní jít po štěrku, příliš hlučné. Po obvodu pastvin byl natažen ostnatý drát. S čvachtajícími holínkami přešel po rozmočené louce podél domu k jeho zadní části.

Tady položil kanystr, opřel zbraň o ohradu a přelezl na druhou stranu. Zaklel, když se zachytil kalhotami a potom si natrhl o ostnatý drát bundu. V horní místnosti bylo za zataženými závěsy rozsvíceno a slabé světlo bylo vidět i v dalším veluxovém okně ve střeše.

Kousek dál uviděl v kamenné zdi po obvodu jejich zahrady dřevěná dvířka. Nechal pušku a kanystr tam, kde byly, a dvířka pootevřel. Šla otevřít jen ztěžka a příšerně vrzala. Na okamžik znehybněl, potom se do nich ještě jednou opřel a trhnul sebou při tom strašném zvuku. Konečně byla škvíra dostatečně velká, aby se mohl protáhnout na druhou stranu.

Vedla na všední zahradu s trávníkem, keři a plaveckým bazénem. Zahlédl verandu s houpacím křeslem a několika dalšími zahradními židlemi, stolem a roštem na grilování.

Máš tady útulné hnízdečko pro své zálety, ty děvko.

Vyšel zase ven, sebral zbraň a kanystr a pokračoval dál podél zdi, až přišel k dalším dvířkům. Tahle vedla na dvůr, v jehož zadní části byl tenisový kurt. Zastavil se. Na této straně domu bylo několik oken. V jednom probleskovalo mihotavé světlo. Sunul se těsně podél zdi až ke dveřím. Zastavil se a vzal opatrně za kliku. Byly zamčené. Vyhnul se velkému rododendronu a přiblížil se k oknu, z něhož probleskovalo světlo.

Byla to prostorná místnost s dvěma velkými pohovkami, dubovými trámy a obrovskou televizí, na jejíž obrazovce šly kreslené pohádky. Odtud vycházelo tedy to mihotavé světlo.

Pokračoval dál. V dalším okně byla tma. Posvítil si dovnitř baterkou a uviděl malou pracovnu se stolem, počítačem a fotografiemi na zdech. Dveře byly zavřené.

To je skvělé.

Skučení větru bylo ještě hlasitější, mával mu bundou a strhával mu klobouk. Okna byla zavřená, avšak tabulky skla byly dostatečně veliké. Zvedl pušku a čekal. Vítr se na chvíli zklidnil. Když přišel další náraz větru doprovázený ohlušujícím hukotem, praštil pažbou do skla v okně.

Ozvala se strašlivá rána, ale sklo zůstalo celé.

Sakra.

Stál, naslouchal a zíral nahoru na okna domu, zkamenělý hrůzou. Ozývalo se pouze skučení větru, nic víc.

Sundal si klobouk, navlékl ho na konec pažby a znovu s ní vší silou uhodil do skla. Pažba proletěla skrz a následovalo řinčení rozbitého skla, které mu připadalo tak hlasité, jako by se zřítil celý dům.

„Panebože, panebože.“ Odstoupil od okna, přitiskl se zády ke zdi a čekal. Napínal uši, jestli nezaslechne nějaké hlasy, pohyb, cokoliv jiného než vítr a hučení krve ve svých uších.

Nevěděl, jak dlouho tam stál. Pět minut, možná deset. Potom se obloukem přemístil před dům a zastavil se na štěrku. Stále tatáž světla, zdálo se, že ho nikdo neslyšel.

Vrátil se k oknu pracovny a znovu dovnitř posvítil baterkou. Byl tam nízký parapet a na něm stála keramická váza, kterou odsunul stranou. Vytáhl taky několik špičatých střepů skla a odhodil je za sebe na trávník. Potom s baterkou v puse vlezl dovnitř, co nejtišeji to šlo, postavil se na podlahu a oknem se sehnul pro zbraň a kanystr. Obě věci položil na koberec a sundal si holínky.

Přejel ke dveřím, uchopil za starodávnou kliku a vyhlédl ven. Uviděl dlouhou chodbu, jejíž zdi byly ověšené reprodukcemi s loveckými motivy, a na vzdálenější straně zavřené dveře. Po nikom nebylo ani stopy.

Odnesl zbraň a kanystr do chodby a potom za sebou zavřel. Šel tak potichu, že slyšel, jak v kanystru šplouchá benzin. Slyšel však ještě jeden zvuk, přicházel odněkud přímo nad jeho hlavou. Bylo to vrzání. Pravidelné, rytmické vrzání.

Podíval se vzhůru a v ústech mu vyschlo nenávistí. Potom zrychlil krok. Pod dveřmi na druhé straně chodby prosvítalo světlo. Podle hrubé představy, kterou se mu zatím podařilo o domě získat, se domníval, že to musí být světlo z haly, která byla hned za hlavními dveřmi.

Měl pravdu. Dveře se otevřely do prostorné haly s trámy na stropě, s terakotovou dlažbou na zemi, několika pozoruhodnými italskými mramorovými sochami na podstavcích a velikou zarámovanou olejovou malbou znázorňující venkovské motivy na zdi. Dřevěné schodiště vedlo do dalšího patra.

Nad sebou zaslechl vzdychnutí, jemné jako když foukne letní vánek.

Vrzavé zvuky byly teď mnohem hlasitější a rychlejší.

Potom najednou ustaly. Podíval se zmateně nahoru. Byl v kuchyni malého bytu – špinavé talíře v dřezu, otevřená konzerva se špagetami položená na odkapávací desce.

Potom se najednou zase ocitl zpátky ve tmě prostorné haly. Teď nebyl v předsíni bytu své matky, ale přesto v duchu slyšel úplně jasně matčin hlas, zastřený, ale nepochybně to byl její hlas, který vykřikoval: „Ach ano, nepřestávej, bože, bože, ach ano, ještě, ještě!“

Vyběhl rychle po schodech nahoru, tam se opatrně zastavil a naslouchal jejímu hlasu, který k němu doléhal zavřenými dveřmi.

„Bože, ano, ano! Ještě, prosím, udělej mi to! Miluju tě, strašně tě miluju.“

Ross odšrouboval víčko kanystru a přešel přes celou délku odpočívadla a všude kolem sebe vylíval benzin. Potom se znovu zastavil nad schodištěm, naslouchal vzdechům rozkoše a pozoroval benzin, jak stéká dolů po dřevěných schodech.

Jen si křič, ty děvko. Za chvíli už budeš křičet jinak.

„Ano, ach bože, ano! Nepřestávej, prosím, ach bože, ano, ano, ano, ještě mi to dělej, ano!“ Otevřel dveře do ložnice a vylil zbytek benzinu na zem. Pozoroval, jak se benzinová kaluž rozlévá po dubové podlaze a vsakuje se do bílého koberce, na kterém stála postel. Byla to prostorná dřevěná postel a z každého jejího rohu čněly vzhůru vyřezávané sloupy zakončené špicemi jako čtyři falusy.

Postel pro děvku.

Místnost byla útulně nasvícena tlumeným světlem malé lampičky. V jejím světle viděl dvě spící postavy. Svou ženu a doktora Olivera Cabota. Najednou vůbec nespali. Byl zase zpátky v ložnici své matky a díval se na bílý zadek nahého muže, který se rytmicky zvedal a zase klesal mezi jejími stehny. Viděl její nohy obemknuté kolem jeho pasu, oblouk jejích zad, vlasy rozcuchané na polštáři a tváře zrudlé námahou.

Nechal kanystr dopadnout s řinčením na zem. To ji probudilo a ona ho uviděla.

„Olivere!“

Ten výkřik hrůzy byl pro jeho uši tou nejsladší hudbou. „Panebože, Olivere!“

Doktor Oliver Cabot už byl taky vzhůru a zmateně mrkal očima. Oba byli nazí, seděli ve své posteli s ústy dokořán, s hrůzou na něj zírali a drželi si přikrývku těsně u krku, v dojemné snaze zůstat v jejím úkrytu.

Pevně sevřel svou zbraň a zamířil přímo na ně.

„Rossi! Ne, Rossi. Prosím, nedělej to, Rossi! Prosím, prosím, nedělej to, Rossi, ne!“

Ross se usmál. Poprvé po dlouhé době mu do duše vstoupil absolutní klid. „Dýchejte zhluboka,“ řekl. „Dýchejte zhluboka, oba dva.“

Ten šarlatán to ucítil první. Ross viděl, jak se mu oči rozšířily ještě větší hrůzou. Potom to ucítila i ta děvka.

Její hlas byl teď o několik oktáv hlubší, podobal se temnému kvílení nějakého zvířete. „Ne, Rossi, ne, nedělej to, Rossi, prosím tě, nedělej to.“

„Vylez z té postele, Faith, a oblékni se.“

„Rossi, prosím tě, nedělej to.“

„Řekl jsem, vylez z té postele a okamžitě se oblékni, ty couro.“

Aniž by spustila oči z jeho obličeje, sesula nohy na podlahu a nemotorně našlápla. Rossovy oči byly střídavě upřeny na toho šarlatána a na ni. Bylo mu na nic z její nahoty, z jejích pohupujících se ňader, hnusila se mu její nahá kolena i vyhublé nohy.

Ohnula se a zvedla ze země svoje kalhotky. Nepřestávala vzlykat. Snažila se je nandat, ale ztratila rovnováhu a musela se chytnout postele. Pohlédl zpátky na toho šarlatána, a najednou si něco uvědomil. Někdy nedávno. Na nějakém místě. Museli být spolu.

Že by ho viděl na fotografiích od Cavena?

Ne. Musel se s ním setkat. Ale kde?

„Pane Ransome,“ promluvil šarlatán rozechvělým hlasem. „Neubližujte své ženě. Všechno je moje vina. Dovolte mi, abych vám všechno vysvětlil.“

„Drž hubu,“ zakřičel Ross a zamířil na něj zbraň z ještě větší blízkosti. „Ještě jedno slovo, a střelím. Ještě jedno zasraný slovo!“ Otočil se zpátky k Faith. „Dělej, ty děvko, dělej! Stáhnout sis je dokázala rychle, viď?“

„Pane Ransome…“ ozval se znovu Caven.

Ross vytáhl z kapsy jednorázový zapalovač, který si koupil u benzinové pumpy, a začal mu s ním mávat před očima s palcem připraveným ke škrtnutí. „Říkal jsem ti, drž hubu, ty felčare!“

Oliver ho pozoroval v naprosté tichosti, díval se střídavě na něj a na Faith a nosní dírky se mu pohybovaly.

Faith už měla na sobě džíny a právě si natahovala modrou blůzu, potom vklouzla do bot. „Rossi, promluvme si o všem, prosím.“

„Svaž ho,“ řekl Ross.

Roztřeseným hlasem se zeptala: „Jak – jak to myslíš?“

„Prostě ho svaž, ty couro. Spoutej mu ruce. Dřív se ti to vždycky líbilo.“

Ross si všimnul županu ležícího v nohách postele. Baterku si strčil zpátky do kapsy, natáhnul se dopředu, vytáhl z županu pásek a hodil ho na ni. „Kolem zápěstí a potom ke sloupku.“

Se zbraní mířící střídavě na Faith a na doktora Olivera Cabota přešel Ross k šatníku s posuvnými dveřmi. Jednu půlku dveří odsunul a uviděl přihrádku s kravatami. Nabral jich plnou hrst a mrsknul s nimi směrem k ní. „Svaž ho tímhle.“

„Pane Ransome – Rossi…“ pronesl Oliver. Ross ho udeřil pažbou do čelisti a otevřených úst, ze kterých mu vypadl na zem úlomek zubu. „Řekl jsem, že budeš ticho, ty felčare. Nejsi snad zvyklý držet hubu při všech těch transcendentálně meditačních podvodech, kterými se živíš?“

„Rossi,“ žadonila Faith, „Rossi, prosím…“

Přivázala Olivera ležícího na zádech, jak přikázal Ross, s roztaženýma nohama a rukama ke čtyřem sloupkům postele. Potom z něj Ross odhrnul deku a nechal ho ležet nahého.

„Žádná erekce, felčare? Jak smutné.“

Oliverovi tekla z úst krev. Faith pohlédla na svého manžela. „Rossi, pojď si promluvit. Tohle nic nevyřeší – je to šílenství.“

„Vypadni odtud, děvko!“

Faith pohlédla na Olivera se zoufalstvím ve svých očích, potom zpátky na Rosse. „Já ho neopustím, Rossi. Jestli ho chceš zabít, budeš muset zabít i mě. Stejně už umírám – zbývá mi pár zatracených měsíců života, takže na tom stejně nesejde.“

„Vypadni odtud!“

„Ne.“

Ross vytáhl zapalovač a znovu ho držel třesoucí se rukou před sebou. Faith pohlédla Rossovi do tváře, potom na zbraň a zpátky na zapalovač. Najednou se jí v očích zablesklo, nechápal proč, ale nelíbilo se mu to. Než stačil přijít na pravý důvod jejího pohledu, vrhla se na něj a zakousla se zuby hluboko do jeho ruky.

S bolestným zaskučením pustil zapalovač, který dopadl na zem, a stiskl spoušť.

Nic se nestalo.

Ve zlomku vteřiny si uvědomil, čeho si ta proklatá děvka všimla. Párkrát ji vzal v minulosti s sebou na střelnici a ona znala tuhle zbraň. Všimla si, že ji zapomněl odjistit.

Faith zaryla palec do jeho oka a volnou rukou do něj bušila, znovu a znovu, až měla pěst od ran celou rozbolavěnou, žádnou bolest však necítila. Škrábala ho, rvala mu vlasy s palcem stále zarytým do jeho oka.

Zavrávoral a přepadl na záda. Jak ho pevně svírala, upadla na zem s ním. Koutkem oka zahlédla zbraň.

Odtáhla se od něj, popadla pušku a vrhla se směrem ke dveřím. Na odpočívadle vrazila do zábradlí. Otočila se. Ross se potácel směrem k ní. Benzin. Nesmí chytnout, panebože, hlavně nesmí chytnout.

Vrhla se dolů po schodech a zamířila k předním dveřím Ach néééé. Oliver je na noc zajistil řetězem.

Ross už byl v půlce schodiště. Škubla s řetězem, vyvlékla ho z pojistky, zacloumala klikou a dveře se otevřely.

Kolem krku se jí sevřela Rossova ruka.

Přerývaně křičela, jak zápasila s dechem. Ross ji vystrčil dopředu, podkopl jí nohy a ona upadla obličejem rovnou na štěrk. Slyšela, jak zbraň s rachotem dopadla na zem někde za jejími zády, než ale stačila cokoliv udělat, Ross ji popadl za vlasy, až se jí hlava zaklonila, a potom jí udeřil obličejem rovnou do štěrku. Ucítila omračující bolest a když se podívala nahoru, Ross se právě zvedal na nohy s puškou v ruce.

„Zmiz odtud, děvko.“

Zůstala stát ve dveřích, takže mu blokovala cestu. Chtělo se jí dávit. „Ne, Rossi, to neuděláš.“ Zamířil přímo na ni. „Jdi mi z cesty.“

Najednou našla někde hluboko v sobě zbytek síly a rozlícené vykřikla: „Rossi, teď mě budeš sakra na chvíli poslouchat.“

Na okamžik se zdálo, že je překvapen změnou jejího tónu Mírnějším hlasem pokračovala: „Rossi, jestli je pravda všechno, cos mi kdy říkal, jak moc mě miluješ, potom se otoč a okamžitě odtud odejdi.“

Zamrkal. Na pár vteřin se zdálo, že váhá. Potom řekl: „Vypadni z těch dveří.“

„Já to myslím vážně, Rossi. Já umírám, víš to stejně dobře jako já. Možná by mi mohly ty pilulky pomoct, ale moc tomu nevěřím a jsem přesvědčená, že v hloubi své duše tomu nevěříš ani ty. Jestli mě vážně miluješ, Rossi, tak mě nech být a dovol mi, abych dožila těch pár chvil, co mi zbývá, životem, jakým chci já.“

„Vypadni z těch dveří.“

Tón jeho hlasu se trochu změnil. Přece jen ještě váhal. „Jestli zabiješ Olivera, Rossi, zabiješ tím i mě.“

„Vypadni.“

„Myslíš si, že je to známka odvahy stát tady a mířit na mě zbraní? Já jsem si dřív myslela, že máš kuráž, Rossi. Přišel si jako úplně obyčejný kluk a dokázal ses vypracovat na špičku jedné z nejtěžších oblastí medicíny. Každý tě obdivuje. Myslíš, že tě ale lidé budou stále obdivovat, když zastřelíš svou vlastní ženu?“

„Odprejskni odtud, Faith.“

„Jestli chceš ukázat, že jsi pořádný chlap, Rossi, tak nás nech být. Tím bys ukázal, že máš charakter.“

Ross pohlédl na Faith, potom zpátky na malou červenou mušku své zbraně, potom zpátky na tu couru. Cítil v jejím hlase lítost, potom si ale vybavil obraz, jak leží na zádech a nohama objímá nahé boky doktora Olivera Cabota, slyšel v duchu její slastné vzdechy… Najednou uslyšel ještě nějaký zvuk, prodíral se k nim nocí, větrem a deštěm z velké dálky. Otočil hlavu a přes rameno uviděl ve tmě probleskovat modré záblesky světla.

Houkání bylo čím dál hlasitější.

To je siréna.

„Ty jsi zavolala policii!“ Stiskl pušku ještě větší silou a prst přiložil ke spoušti. „Nezavolala, jak bych to asi udělala, panebože?“

Zvedl hlaveň a zacílil přesně mezi dvě krásná prsa, která tak dokonale upravil. Najednou se ale začal propadat do země, úplně stejným způsobem, jako se mu to stalo předtím v hospodě. Uviděl dvě Faith. Potom čtyři. Mířil puškou divoce z jedné na druhou.

Siréna se stále blížila.

Pojednou viděl Faith zase úplně ostře. V ten okamžik s ní něco mrštilo stranou. Jako by se ze dveří vyřítilo tornádo. Byl to ten felčar, úplně nahý, řítil se střemhlav přímo proti němu.

Ross zmáčkl spoušť. Ta zasraná pojistka! Šťouchl do ní palcem a znovu stiskl spoušť. Ohlušující výstřel mu zazněl přesně vedle ucha, když padal přes tělo nahého muže. Ucítil spalující žár, který mu ožehl vlasy a vysál všechen vzduch z plic.

Přes kvílení blížící se sirény uslyšel srdceryvné zavytí.

Přicházelo směrem od Faith.

„Alecu! Rossi, Alec je uvnitř!“

Ross se zvedl na kolena a z výrazu její tváře poznal, co bylo slyšet i z jejího hlasu. Mluví pravdu. „Ty idiote! Jsi netvor! Alec je vevnitř, proboha, je tam, spí v podkroví!“ Na pokraji šílenství se rozběhla proti šlehajícím plamenům.

Ross doklopýtal k ní, chytil ji za rameno a ucítil spalující horko na své tváři. „Kde? Kde je?“

„Na půdě, ty zatracanej hazjle!“ Otočila se k němu a začala do něj tlouct svými pěstmi. „Pusť mě! Okamžitě mě pusť! Je tam můj syn, moje dítě je uvnitř!“

Snažil se ji uklidnit, přimět ji, aby alespoň na okamžik racionálně uvažovala. „Faith, jak se chceš dostat na půdu? Slyšíš mě? Řekni mi, jak se chceš dostat na půdu?“

Vytrhla se mu a vrhla se mezi plameny šlehající ze dveří. Ross ji chytil za záda a stáhl ji zpátky. Otočila se a hystericky mu nadávala, vší silou se snažila uvolnit z jeho sevření, aby se mohla vrátit do pekelného žáru uvnitř domu. Ross ji uhodil pěstí do obličeje a chladnokrevně srazil k zemi.

„Ty bezcitná svině, uvnitř je tvoje dítě!“

Otočil se. Doktor Oliver Cabot se zvedal ze země, omráčený, z nosu a pusy mu tekla krev, a také z vršku hlavy, kde měl úplně lysé místo, jako by ho někdo právě skalpoval.

„Ježíši Kriste,“ zadrmolil Ross, který začal sám upadat do hysterie. „Alec, panebože, Alec.“ Podíval se vzhůru ke střešnímu oknu, které bylo rozsvícené.

Ross od sebe odstrčil Olivera a začal běhat zprava doleva a zase zpátky kolem domu v zoufalé snaze dostat se ke svému synovi, nalézt cestu, která by nebyla ještě pohlcená plameny. Okno, které předtím rozbil. V zadní části domu. „Alecu!“ zakřičel. „Alecu, tady je tvůj táta!“

Oběhl boční stranu domu, přeskočil ostnatý drát a řítil se podél kamenné zdi za pološíleného řevu: „Alecu! Alecu! Alecu!“

Sem se zatím plameny nedostaly. Přeběhl dvůr a znovu vyšplhal do rozbitého okna pracovny. Vrhl se ke dveřím, které předtím za sebou pečlivě zavřel.

V minulosti se mu dostala na operační stůl spousta obětí, které nakonec zemřely v důsledku strašlivých popálenin, protože udělaly totéž, k čemu se chystal i on: otevřely dveře z místnosti s otevřeným oknem, čímž daly ohni, co potřeboval. Vytvořily tak vlastně kyslíkový tunel.

Z chodby se na něj vyvalila masivní stěna plamenů, která vysála všechen kyslík z jeho plic a vtáhla ho za strašlivého řevu v důsledku šoku a nesmírné bolesti přímo do epicentra spalujícího a oslepujícího žáru.

Oliver, který lezl vzhůru po okapové rouře, uslyšel, jak pod ním něco bouchlo a vzápětí se vysypalo na zem sklo. Vřískající dospělá lidská postava zahalená do plamenů od hlavy až k patě běhala křížem krážem přes trávník. „Alecu!“ ozýval se zvířecí vřískot. „Alecu! Alecu! Alecu!“

Uviděl, jak postava spadla k zemi a několikrát se převalila v beznadějné snaze uhasit oheň. Z jeho těla stoupala doutnající pára. „Pomoc! Nevidím, nevidím! Kde to jsem? Pomozte mi! Pomozte mi najít Aleca! Alecu! Pomozte mi najít mého syna!“

Oliver se odvrátil. Musí pokračovat vzhůru.

Alecu, už budu u tebe, jenom vydrž, už budu u tebe.

Přidušený hustým kouřem, který byl všude okolo něj, se jednou rukou chytil okapového žlabu. V duchu děkoval Gerrymu Hammersleyovi, který sem nedávno nechal dát nové okapy, pořádné, mosazné, žádná fórová umělá hmota. Tápavě posouval nohou a hledal místo, kam by se mohl postavit. Nakonec ucítil malý výčnělek, opřel se o něj a potom se mu podařilo nějakým záhadným způsobem vyškrábat na střechu domu a jako opice se začal plazit po kluzkých taškách. Konečně se dostal k veluxovému oknu vedoucímu do rozsvíceného podkrovního pokoje, ve kterém spal Alec. Panebože!

Oknem viděl, jak Alec stojí vedle postele v pyžamu a otevřenými dvířky šlehají do pokoje plameny. Kdyby rozbil okno, mohlo by uvnitř dojít k výbuchu. Utrhl jednu tašku a zabouchal s ní na okno. Alec se podíval vzhůru.

Oliverovi došlo, že ho dítě zřejmě nevidí. Přitiskl tvář na okenní tabulku a zakřičel. „Alecu! To jsem já, Oliver! Zkus zavřít ty dřevěné dveře.“

Alec se díval jeho směrem, ústa otevřená hrůzou, ale neslyšel ho.

Musí to risknout a udělat alespoň malý otvor. Opatrně tloukl do skla, až se objevila malá prasklina. Potom palcem odlomil miniaturní kousek skla a přiložil ústa k otvoru. „Alecu, teď musíš být statečný! Vezmi si povlak z polštáře, namoč ho v umyvadle, dej si ho na hlavu a zkus zavřít ty dřevěné dveře.“

Alec zavrtěl hlavou a strachy se roztřásl. „Ne, ne, ne.“

„Alecu, pojď sem blíž, přilož obličej k oknu.“

Chlapec se ani nepohnul.

„Alecu, mně můžeš důvěřovat, pojď blíž.“

Chlapec couval dozadu, až se zastavil těsně u otvoru.

„Stůj!“ zakřičel Oliver v panické hrůze. „Alecu! Stůj!“

Ještě jeden krok a spadl by dolů, přímo do rozpálené výhně. Oliver zoufale přemýšlel. Nemůže rozbít celé okno – oheň by mohl pohltit celý pokoj.

Najednou uslyšel silný výbuch, zřejmě explodovala plynová bomba. Skrz otevřené dveře dopadaly všude kolem Aleca na zem úlomky hořícího dřeva. Chlapec zakřičel, prudkými pohyby ze sebe shazoval doutnající kousky dřeva a v záchvatu hrůzy a beznaděje přeběhl k oknu, stoupl si na špičky a zadíval se na Olivera. V obličeji se mu zračila beznaděj.

„Pojď ještě blíž.“

Alec vylezl kousek výš.

„Vidíš mě, Alecu? Vidíš, kdo jsem?“

Chlapec přikývl.

Oliver viděl za jeho zády plameny, které začaly pomalu zachvacovat trámy nad vchodem do pokoje. „Výborně, Alecu, chci, aby ses uklidnil, Alecu, teď už budeš klidný, Alecu, budeš klidný, za chvíli už budeš klidný, Alecu, tiše, tiše, už budeš klidný, naslouchej pouze mému hlasu, nemysli na nic jiného, jenom na to, co ti říkám, mysli jenom na to, jak jsi klidný. Už ses uklidnil, Alecu?“

Chlapec na něj zíral, jako by si nebyl jistý tím, co má odpovědět.

Oliver zaklel. Nefungovalo to. „Alecu,“ řekl, „Alecu, slyšíš mě dobře?“ Alec vyslovil potichu: „Ano.“

„Podívej se mi do očí, pořád sleduj moje oči, nedívej se nikam jinam, pořád jen do mých očí.“

Teď se mu podařilo se s ním konečně propojit. Alecovy oči následovaly přesně směr pohybu jeho očí. „Dívej se stále do mých očí a buď klidný, neposlouchej nic jiného než můj hlas, buď klidný, jenom se mi dívej pořád do očí, dívej se mi do očí, buď klidný a dívej se do mých očí, tvé oči se dívají pouze do mých očí. Teď uděláš, co ti řeknu. Zahrajeme si takovou hru. Je to moc důležitá hra, nepřestávej se mi dívat do očí, sleduj, co říkám.“

Díval se na chlapce a snažil se maximálně soustředit, nemyslet na plameny, na kousky žhavého popele, které mu dopadaly na tvář a ruce. Trvalo celou minutu, než si mohl být podle rozšířených panenek v chlapcových očích jistý, že ho má pod svou kontrolou.

„Teď si zahrajeme takovou hru, Alecu, zahrajeme si na hasiče. Vezmeš si povlečení z polštáře, namočíš ho ve studené vodě, potom si ho dáš přes hlavu a půjdeš zavřít ta dřevěná dvířka. Chci, abys tohle udělal a potom se vrátil zpátky k oknu.“

Alec přikývl a udělal přesně to, co mu Oliver řekl. S mokrým povlečením na hlavě přešel ke dveřím, sklonil se, vytáhl žebřík a za okamžik se dvířka zabouchla.

Potom Oliver rozbil sklo, popadl dítě, svlékl mu z hlavy mokré povlečení a podíval se na jeho ošklivě popálené ruce. Chlapec byl potichu, pořád byl ještě v transu, a tak si neuvědomoval bolest.

Popadl ho do náručí a potom si ho přehodil na záda a řekl mu, aby se pevně držel.

Opatrně vylezl na střechu.

Vzduch jiskřil poletujícím popelem a všude byl cítit dusivý zápach spálené barvy. Všude kolem něj poletovaly žhavé jiskry a doutnající uhlíky jako po nějakém velkolepém ohňostroji. Centimetr po centimetru postupoval dolů, až se ocitl u litinového žlabu. Jako zázrakem byla jediná část domu, která dosud nehořela, právě pod ním.

Kousek před domem bylo zaparkované policejní auto. Na předním sedadle viděl zhroucenou Faith. Po Rossovi ani stopy.

„Haló!“ zakřičel. „Kde jste kdo? Pomozte mi! Pomozte mi!“

Za okamžik mu svítil do tváře kužel světla. Potom uviděl přesně pod sebou dva policisty.

Oliver zakřičel: „Byl tam žebřík, ale neměli jsme čas vytáhnout ho s sebou. Podržte se okapu a vlezte si na ramena, podám vám dítě…“

Jeho hlas se ztratil ve strašlivém hluku, jako by stál přímo na špičce vybuchlé sopky. Střecha se pohnula. Dům se začal hroutit. Oba policisté se dívali s hrůzou nad sebe a couvali dozadu. Jeden si přiložil ruce k ústům a zakřičel: „Skočte!“

Oliver popadl v panickém strachu Aleca a vysokým obloukem ho hodil jako nějaký obrovský rugbyový míč přímo na ně, potom se odrazil a vrhnul se střemhlav do tmy, co nejdál to šlo.

107

Sean byl dnes u snídaně velmi neklidný. Hugh Caven nevěděl, jestli se těší, že mu dneska zase začíná školka, nebo ne. Vždycky, když se ho na to zeptal, Sean pouze pokrčil rameny. Dneska byl první školní den a ačkoliv už mělo být po létě, vypadalo to, že léto konečně dorazilo i do Anglie. Opravdové indiánské léto, teplota kolem třiceti stupňů, což je mnohem víc, než obvykle bývá na začátku září.

Soukromý detektiv byl také neklidný. Mezi dopisy, které dnes ráno vytáhl z poštovní schránky, byl jeden, který se mu vůbec nelíbil – veliká dopisnice s policejním razítkem v levém horním rohu.

Nevěděl, co je uvnitř, ale bylo tu hned několik možností a ani jedna z nich nebyla dobrá. Buď to byla výzva k projednání dopravního přestupku – mohli mu někde naměřit nepřiměřenou rychlost, anebo ho mohli vyfotografovat, jak projíždí křižovatku na červenou.

Mohlo se to také týkat toho, jak byl před několika týdny vyslýchán na policejní stanici. Někdo ho viděl, jak tajně přelezl plot, aby se dostal nepozorovaně k domu, kde chtěl vyfotografovat jeden párek mající tajný milostný poměr.

Anebo tu byla ještě třetí možnost. Kamery v bytě doktora Olivera Cabota.

Vzpomněl si, jak se v červenci konečně odhodlal a zavolal seržantu Ansonovi, nyní povýšenému na inspektora, a jak chladně tehdy jeho svědectví přijali. Zdálo se mu tenkrát, že policistu mnohem víc zajímá, že protiprávně vnikl do Cabotova bytu, než informace, že Ross Ransome by mohl být spojen s vraždami Barryho Gatta a Harveye Cabota. Sice si poslušně zapsal souřadnice a adresu v Gloucestershire, kam by podle názoru Cavena mohl Ransom odjet a kde by mohlo dojít k velmi nepříjemné scéně, ale svým způsobem si je zapsal jedině na jeho žádost a nebyl příliš přesvědčen o závažnosti celé věci.

Jakmile Sandy odjela se Seanem do školky, Caven si odnesl poštu nahoru do kanceláře, zapálil si první cigaretu toho dne a roztrhl úřední obálku.

Policejní ředitelství, Policejní stanice Notting Hill

101 Ladbroke Grove, Londýn, W11 3PL

Pan Hugh Caven

Cavenova detektivní kancelář

5 Claremount Close

Ickenham

IK12 7BD

5. září 1999

Věc: 37 Ladbroke Avenue, Londýn

Vážený pane Cavene,

obracím se na Vás ve věci Vašeho neoprávněného vniknutí do bytu doktora Olivera Cabota na Ladbroke Avenue v červenci tohoto roku za účelem protiprávního umístění kamer do tohoto objektu.

Po posouzení všech okolností případu jsem se rozhodl nepodnikat v této záležitosti další kroky.

Přesto jsem nucen Vás upozornit, že v případě, že byste se opakovaně dopustil trestného činu podobné povahy, policie by byla nucena posuzovat Váš případ s velkou přísností, obzvláště s přihlédnutím k Vašim předešlým záznamům, a muselo by být s Vámi zahájeno trestní řízení.

Se srdečným pozdravem,

Inspektor D. G. Anson

Hlavní vyšetřovatel

O devět měsíců později dostal Hugh Caven od téhož policejního inspektora další dopis.

Policejní ředitelství, Policejní stanice Notting Hill

101 Ladbroke Grove, Londýn, W11 3PL

Pan Hugh Caven

Cavenova detektivní kancelář

5 Claremount Close

Ickenham

IK12 7BD

8. června 2000

Vážený pane Cavene,

s potěšením bych Vás chtěl informovat o tom, že v červnu loňského roku byla vypsána odměna za informace vedoucí k zatčení a následnému usvědčení vraha či vrahů profesora Harveye Cabota. Odměna je financována bratrem profesora Cabota – doktorem Oliverem Cabotem. Během našeho vyšetřování jsme původně došli k závěru, že hlavní podezřelý, odpovědný též z vraždy pana Barryho Gatta, zemřel. Druhá fáze vyšetřování, která částečně vycházela z informací, jež jste nám poskytl, skončila vydáním zatykače na pana Rosse Ransomea, Little Scaynes, West Sussex, který je obviněn z objednání si vraždy a ze spiknutí se s vrahem. Vzhledem k tomu, že zdravotní stav pana Ransomea je velmi vážný a obvinění mu nemůže být v současné době doručeno, a vzhledem k tomu, že pan Ransome zřejmě nebude ani v budoucnosti ve stavu, aby s ním mohlo být vedeno soudní řízení, byl jsem doktorem Oliverem Cabotem pověřen, abych Vás informoval o jeho nabídce vyplacení zvláštní odměny 10.000,– £ (slovy deset tisíc liber), jako výrazu vděčnosti za Vaši pomoc. Pokud se rozhodnete odměnu přijmout, kontaktujte nás laskavě ve Vašem zájmu na výše uvedené adrese.

Se srdečným pozdravem

Inspektor D. G. Anson

Hlavní vyšetřovatel

Šek mu přišel o deset dnů později. Hugh Caven ho uložil v bance, aniž by o tom řekl své ženě. Doba byla zlá a on věděl přesně, co by mu řekla, když teď mají vedle pětiletého synka ještě sedmiměsíční dcerku. Neměl v úmyslu se s ní dohadovat.

Po pěti dnech vybral celou částku v hotovosti.

Pozdě v noci toho dne odjel do ulice, kde bydlela vdova po Barrym Gattovi s trojčaty, kterým teď byly tři roky. Zaparkoval v bezpečné vzdálenosti, aby ho nezahlédla, kdyby náhodou vykoukla z okna. Oddychl si, když viděl, že je ve všech oknech jejího malého domečku tma.

Vhodil hotovost zabalenou v sáčku do otvoru pro poštu, potom se vrátil k autu.

Když se rozjel domů, nechal rádio vypnuté a zaposlouchal se raději do hudby, která mu zněla v hlavě. Byla to stará písnička od Boba Dylana a jak ujížděl a prozpěvoval si, s otevřeným oknem a větrem šlehajícím mu do tváře, spadl mu ze srdce obrovský tíživý balvan, a on věděl, že jen vítr je jeho spiklencem. Jen vítr to ví.

108

V malé místnosti na oddělení popálenin v nemocnici East Grinstead pohlédla Faith na sestru a potom zpátky na postavu ležící na posteli. Když vešla v první chvíli do místnosti, bylo pro ni těžké na něj vůbec pohlédnout.

Z nepravidelného otvoru lemovaného narůžovělou šupinatou zjizvenou tkání mezi zbytky jeho nosu a brady vyšlo dlouhé a hluboké zasténání. Potom následoval zvuk, jako když někdo saje brčkem vodu. To bylo nadechnutí. Pak dlouhý chraplavý zvuk, jak vydechoval.

Ležel na zádech se zdviženýma rukama, pěsti měl zaťaté jako boxer. Nezasvěcený člověk by si mohl myslet, že je to určité bizarní gesto jeho vzdoru proti stavu, v jakém se nachází, ale sestra z plastického oddělení nemocnice, kde sám dřív dennodenně operoval, jí řekla, že to tak není. Tento jev se objevoval u všech vážně popálených pacientů, kdy všechny končetiny zůstávaly permanentně natažené, protože v důsledku smrštění kůže a svalové tkáně horkem došlo ke zkrácení šlach. Říká se tomu boxerský syndrom.

Tento jev byl častěji pozorovatelný u mrtvých obětí objevených v místech požáru. Bylo velmi neobvyklé, aby takové oběti zůstaly naživu. Ross Ransome byl však vzácným případem a jeho obrovská vůle žít každého překvapovala. Jen málo lidí, s výjimkou určitých případů malých dětí, přežije šedesát pět procent popálenin. Avšak Ross byl i po dvou letech stále naživu s téměř sedmdesáti pěti procenty popálenin. Jestli se tomu dá vůbec říct život, pomyslela si Faith.

Tři měsíce poté, co sem byl dovezen z Cheltenhamu s popáleninami druhého a třetího stupně, byl s jejím souhlasem, jako nejbližší příbuzné, odpojen od kyslíkového přístroje. Kůže na téměř celém torzu jeho těla, na pažích, nohách a hlavě se změnila na zjizvenou tkáň, zároveň trpěl vážnými poškozeními cest dýchacích i dalších vnitřních orgánů, zejména ledvin. Nejvážnější bylo poškození mozku. Vlasy neměl žádné a trpěl naprostou ztrátou zraku. Podle EEG však bylo patrné, že mu zůstaly určité zbytky sluchu.

Zdálo se být ironií osudu, že místo aby slábl a postupně odcházel, jak původně lékaři předpovídali, jeho puls měsíc co měsíc nabýval na síle. Vzhledem ke stavu jeho mozku nikdo nevěděl, jestli je schopen vnímat bolest, ale vždy po několika hodinách se z jeho úst ozvalo zasténání, a proto mu bylo trvale podáváno morfium.

Jeho tělo bylo obalené obvazy. V posledních dvou letech mu byla mnohokrát implantována na všech možných místech kůže v marném boji jeho kolegů zvítězit nad neustálým odumíráním implantátů v důsledku poškozené cirkulace.

Faith si nebyla jistá, proč vlastně přišla. Sestra jí říkala, že několikrát zavolal její jméno, jako by jí potřeboval něco nutně říct, avšak představa, že ho uvidí, ji děsila. Pořád měl ještě nad ní moc, vracel se k ní v jejích snech a ona se budila s hrůzou a stínem v duši.

Viděla důkazy, které proti němu nashromáždili jménem některých jeho pacientů, nemyslela si však, že by kdy mohlo dojít k soudnímu přelíčení. Většinu nocí spala špatně, převalovala se v posteli a přemýšlela. V duchu se vracela k rokům, kdy za něj byla provdaná, a snažila se najít nějaké stopy, které ji měly varovat, co je to za netvora. Uklidnila ji vždycky jediná myšlenka, kterou jí Oliver stále opakoval. Byla to slova Sorena Kierkegaarda, který řekl, že život může být pochopen až zpětně, prožít ho ale zpětně nemůžeme.

Zůstala stát co nejdál od něj, jak jen to malý prostor dovolil, a opatrně ho pozorovala, vděčná sestře za její přítomnost. Měla strach, že by se k ní mohl nějakým způsobem i v tomto stavu natáhnout a ublížit jí. Faith měla pocit, že si její přítomnost uvědomuje a že si zoufale přeje jí něco říct.

Nejtěžší věcí, se kterou se musela vyrovnat, byly ustavičné Alecovy otázky na otce. Teď už naštěstí nebyly tak časté. Snažila se od samotného začátku, aby se její odpovědi co nejvíc blížily pravdě. Řekla mu, že je tatínek vážně zraněn, že je v nemocnici daleko od jejich domova a že nechce, aby ho Alec viděl, dokud mu nebude trochu líp. Oliver byl na něj hodný a Alec ho měl očividně rád, ale stejně byly okamžiky, kdy se toulal myšlenkami kdesi ve svém vnitřním světě a na jeho tváři se zračil smutek.

Najednou se ozvala dvě slova – zřetelná a jasná. Jako by poslední dva roky vůbec nebyly a oni stáli zase bok po boku v knihovně, v jídelně anebo kuchyni u nich doma a povídali si spolu.

„Co Alec?“

Potom se rozhostilo ticho.

Faith pohlédla na sestru, aby se přesvědčila, že se jí to nezdálo, ale z jejích očí bylo jasné, že ona slyšela jeho slova také.

„Alec se má dobře,“ odpověděla roztřeseným hlasem.

Neozvala se žádná odpověď, pouze sípající zvuk jeho dechu.

Čekala celou minutu, možná i déle, a potom se přestala ovládat a oči se jí zalily slzami. „Minulý týden jsme pořádali oslavu jeho osmých narozenin,“ řekla. „Objednali jsme na zahradu skákadlo, přišel kouzelník, grilovali jsme…“

Pohlédla na sestru, která ji kývnutím hlavy povzbudila, aby pokračovala. „Strašně se mu líbilo, když jsme na pár vteřin zastavili pumpu a hrad se začal vyfukovat. A minulý týden se mu ve škole podařilo vyhrát v kriketu. Bude z něj velký sportovec, po tatínkovi. Taky teď strašně vyrost. Bude vysoký a silný jako ty.“

Sáhla do kabelky, vytáhla kapesník a otřela si oči. „A víš, co mi tuhle řekl? Že by chtěl být doktorem, až vyroste. Říkal, že bude plastických chirurgem jako ty.

Chtěl by mi srovnat ten hrbolek na nose, který se mi udělal, když jsi mne uhodil pěstí do obličeje, abych za ním nevběhla do hořícího domu. Zlomil jsi mi ho – to je ironie osudu po všech těch operacích, které jsi mi na něm udělal…“

Hlas jí začal přeskakovat. Najednou se zasmála. „Řekla jsem mu, že až se z něj stane chirurg, bude mi toho muset spravit mnohem víc než pouhý hrbolek na nose. Myslím, že všechny ty úpravy, které jsi mi udělal, budou potřebovat po třiceti letech pořádnou údržbu…“

Po tvářích jí tekly slzy. Otočila se rozrušená silnými emocemi, vyšla ven ze dveří a rychle se rozeběhla po chodbě pryč.

Epilog

O tři měsíce později, jednoho krásného podzimního rána, zazvonil uprostřed snídaně telefon. Faith volali z nemocnice, aby jí řekli, že Ross během noci zemřel. Lékař, který měl službu, poznamenal, že pokládal za zbytečné budit ji ve čtyři hodiny ráno.

Poděkovala mu a zavěsila, nejistá si svými pocity. Byla to především úleva, samozřejmě, ale nebylo to tak jednoduché. Technicky byla stále jeho ženou, což znamenalo, jak si pamatovala od smrti svého otce, že musí nahlásit jeho úmrtí na všech příslušných úřadech a zorganizovat pohřeb.

Přála si, aby tu s ní byl Oliver, aby jí položil ruku kolem ramen a pevněji stiskl. On by pochopil, jaký má v sobě zmatek – zdálo se, že toho ví o lidech a o životě strašně moc.

S těžkým srdcem se posadila ke kuchyňskému stolu v domě, který Oliver koupil nedaleko Hampstead Heath, a pozorovala Aleca, jak přežvykuje ovesné vločky. Rasputin mu seděl jako obvykle u nohou a toužebným zrakem sledoval, jestli mu nějaké to zrnko neupadne. Většinou měl štěstí – Alec byl u jídla strašně nepořádný.

Ona i Ross měli vyměřené své dny. Svým způsobem všichni – Alec, její matka 1 Oliver – měli vyměřený čas, který stráví na této planetě.

Vzpomněla si, jak se před dávným časem procházela s Oliverem v Londýně po hřbitově a přesně si vybavila slova, která řekl, když pohlédl na jeden náhrobek.

„Víš co mě fascinuje? Pomlčka. To malé znaménko mezi daty narozeni a úmrtí. Dívám se na něcí hrob a v duchu si říkám, že ta pomlčka v sobě zahrnuje vlastně celý lidský život. Já a ty si právě naše pomlčky odžíváme. Není důležité, kdy se kdo narodil, anebo kdy umřel, důležité je, co dělal mezitím.“

Tenkrát pokračoval dál a vypravoval jí o svatyni, která existuje v jiné dimenzi, o svatyni, do které mohou lidé vejít jedině, když zemřou. V této svatyni jsou uchovány záznamy, jež v sobě zahrnují historii každé duše.

Zajímalo by ji, jestli tam odešel i Ross. Jestli teď stojí ve svatyni, probírá se stránkami svého života a snaží se najít místo, kdy se v jeho životě všechno změnilo.

Ten okamžik, kdy se dostal na rozcestí a najednou ho něco v jeho mysli – nikdo nikdy nezjistí, co přesně to bylo – pobídlo, aby se vydal špatným směrem. Od té chvíle přestal být dobrým a stal se zlým.

Z celé té hrůzy však přece jen vyšlo něco pozitivního – našla cestu ke své matce. Jejich vztah byl teď mnohem silnější a bližší, než tomu bylo dřív. K jejímu potěšení a úžasu Margaret, u které se objevila osteoporóza, začala navštěvovat pravidelně Cabotovo lékařské centrum, kam každý týden docházela na akupunkturu, aromaterapii a reiki, a dokonce si nechala od Olivera naordinovat homeopatika proti chřipce, což Faith nesmírně překvapilo.

Uběhly dva roky a čtyři měsíce od chvíle, kdy u ní propukla Lendtova choroba. Každé tři měsíce docházela na podrobná vyšetření. Výsledky posledních dvou byly negativní. U několika jiných případů došlo také k přechodnému zmizení příznaků, potom se jim však nemoc vrátila a oni zemřeli. Ona už přežila dva roky, a to bylo velmi nezvyklé.

Medicína není vůbec exaktní vědou, jak to dokazovaly stránky na internetu zabývající se Lendtovou chorobou – člověk tam našel argumenty pro i proti zázračnému léku vyvinutému firmou Mouliou-Orelan, zároveň tam našel argumenty pro i proti léčbě přírodními prostředky. Nedokázala říct, zda cesta, kterou zvolila s Oliverem Cabotem, byla správná pro boj s touto zákeřnou chorobou, ale pokaždé, když si tuto otázku položila, se jí vybavil rozhovor, který vedla s Oliverem v počátcích své nemoci.

„V této nemocnici nejsme proti vědě Faith, v žádném případě. Ovšem věda je pouze metoda, kterou se snažíme dobrat pravdy. Nemůžeme bezhlavě věřit tomu, že extrakt z tykadel jakýchsi amazonských mravenců vyléčí mnohem lépe artritidu, než to dokážou běžní lékaři. Všechno musí být vědecky podloženo a ověřeno mnoha testy. Víme však, že se tu staráme o lidi, a ne o stroje. A lidé se často uzdraví hlavně proto, že se uzdravit chtějí. Z velkého množství studií víme, že existuje dokonalá vazba mezi tělem a duší. Pokud se naše duše cítí dobře, například díky masáži, dobré hudbě, dobré přírodní stravě a samozřejmě díky lásce, máme mnohem větší naději na uzdravení.“

„Chcete mi tím snad říct, doktore Cabote, že mě tu budete léčit láskou?“

„zeptala se tenkrát.“

„Mami, přijdeme pozdě do školy.“

Faith zvedla hlavu a zadívala se na svého syna přes clonu slz. „Proč brečíš?“ zeptal se. „Ty jsi kvůli něčemu smutná?“ Přikývla. „Ano, maminka je dnes ráno moc smutná. Strašně smutná. Ale zároveň je i veselá.“

„Nemůžeš být smutná a zároveň veselá.“

„Můžeš,“ řekla a osušila si oči kapesníkem. „To je tajemství, které tě v žádné škole nenaučí.“

Zvedla se. „Tak pojď, vezmi si tašku a oblékni si bundu. Máš pravdu – přijdeš do školy pozdě.“ Rasputin začal štěkat. „Mami, a co mě ještě ve škole nenaučí?“

Vzala si klíče z věšáku vedle dveří, dala psovi sušenku, aby se ztišil, navlékla Alecovi bundu a pomohla mu nasadit si tašku na záda. Potom vystrčila synka ven ze dveří.

V autě ještě jednou svoji otázku opakoval.

Neodpověděla mu. Cesta byla příliš krátká a odpověď příliš dlouhá.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai