Parazit

Peter James

(1995)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Napínavý sci-fi román je dramatickým příběhem vědce, který do paměti počítače přehrál svůj mozek i s jeho funkcemi a dostal se tak do netušených problémů.

PARAZIT

Peter James

Peter James

Parazit

Nakladatelství Naše vojsko Praha

Peter James 1993

Translation Irena Černá 1995

Jacket photo Matouš Přikryl 1995

ISBN 80-206-0481-2

Mé tetě Lilly,

která tento svět zušlechťovala. A vzpomínka na ni v tom pokračuje.

Jsem přesvědčen, že nikdo z těch, kterým je dnes méně než padesát, už nebude muset zemřít.

Ralph Wheelan, ředitel Nadace prodloužení života Alcor, 1993.

Nechci se stát nesmrtelným svým dílem, chci se nesmrtelným stát prostě tak, že nezemřu.

Woody Allen, 1990.

Člověk, který si myslí, že stovka úplně stačí, si nezaslouží žít déle.

Profesor Marvin Minsky, Massachusetts Institute Of Technology, 1993.

Člověk ještě 1000 let létat nebude.

Wilbur Waght, 1901

Smrt už není nevyhnutelná.

Profesor Willi Messenger, Toronto, 1979.

POZNÁMKA AUTORA

Ačkoliv se Parazit odehrává ponejvíce v současnosti, dovolil jsem si dnešní úroveň počítačové technologie a kryobiologické vědy posunout na poněkud vyšší stupeň vývoje, než na jaké ve skutečnosti jsou.

Z toho, nač jsem přišel při rešerších, i z názorů mnoha lékařů a vědců (byť zdaleka ne všech!), kteří mi nesmírně velkoryse pomohli, soudím, že je pouze otázkou času, než se technologické možnosti, které popisuji, stanou skutečností. Někteří z nás se toho pravděpodobně dožijí. A chápat dosažený pokrok a vyrovnat se s ním bude pro budoucí generace stejně nesnadné jako dnes pro nás.

Abych svému příběhu dodal zdání autentičnosti a zároveň jej zpřístupnil všem, rozhodl jsem se, že – až na jednu výjimku – jej nezasadím do budoucnosti, jejíž podobu si můžeme jen domýšlet, ale do současnosti, kterou všichni důvěrně známe.

Peter James 1993

PODĚKOVÁNÍ

Z hlediska rešerší byla tahle kniha něčím příšerným, ale jinak se pro mne stala zdrojem nesmírného potěšení a skutečnou objevnou výpravou. Při této příležitosti jsem se seznámil s opravdu úžasnými lidmi, kteří na mou žádost o pomoc reagovali s neuvěřitelným nadšením a důkladností, jež mě opravdu omráčily. Jsem velkým dlužníkem všech, které v dalších odstavcích vyjmenovávám. Děkuji vám.

Uvádět jednotlivé osoby je ožehavá věc, protože bych nerad někoho vynechal, ale nebýt šťastné náhody, která mi v hospodě v Milton Keynes přivedla do cesty Blaina Price z Human Cognition Research a na nástupišti Viktoriina nádraží Michelle Coopermanovou z ICRF, asi bych se s rešeršemi mořil dodnes. A vůbec nevím, jak bych tuhle knihu dopsal, kdyby mě dr. Bruce Katz ze Sussexské univerzity nebyl neúnavně školil v počítačové vědě, Richard Blacklock z Los Angeles v chemii a pracovníci americké i anglické pobočky Alcoru v kryonismu.

Také musím zvlášť uvést Mathewa Eltona a Andy Holyera (andyh@cogs.susx.ac.uk) ze Sussexské univerzity, kteří se nikdy nedali otrávit ani odradit, ačkoliv jsem je bombardoval otázkami, a předhodili mi spoustu nápadů a ušetřili moře času. A pak ještě Sue Ansellovou, která mi tolik pomohla s psaním prvního náčrtu knihy.

Obrovský dík všem těm, kteří mi tolik pomohli ať už osobně, telefonicky nebo svou prací; v abecedním pořádku to jsou: pan Andrews od Jamese Parsonse; dr. Fara Arshad, Leedská univerzita; Kathryn Baileyová; John Bieber; dr. Margaret Bodenová; dr. Herman Borden, Nemocnice sv. Jana, Santa Monica; pan Geoffrey Briant, A & E Královská nemocnice okresu Sussex; Andy Clarke, Sussexská univerzita; C. Scott Carrier, Úřad koronera v Los Angeles; Dave Cliff, Sussexská univerzita; Andrew Clifford, Alcor, Velká Británie; Phil Corsi; profesor Adam Curtis, Glasgowská univerzita; dr. Daniel Dennett; Dudley Dean; Robert Ettinger a Kryobiologický institut; Tim Bvans; dr. Gregory M. Fahy; Ray Fibbit; Patricia Friedalová; Harold Holyer; Dudley a Pipa Hooleyovi; Spolek pro nesmrtelnost; dr. Joseph Kates; Louis Kates; Mike a Veronica Keenovi; dr. Gerry Kelleher, Leedská univerzita; Carole Kingová; dr. Nigel Kirkham; Peter Lahaise; Robert Martis; Jane McNevinová, A & E Královská nemocnice okresu Sussex; dr. Ralph Merkle; profesor Hans Moravec; profesor Marvin Minsky; Mark Morris; Ian Mullen; dr. Simon Nightingale; dr. David Pegg; Nick Perkins; Margaret Potterová; Mike Price, Alcor, Velká Británie; Marie-Claude Pullenová; Alain Sinclair, Alcor, Velká Británie; Garet Smyth, Alcor, Velká Británie; dr. Duncan Stewart; Lynn Squires, Britská nadace pro výzkum rakoviny; dr. Peter Ward, Leedská univerzita; Ralph Wheelan, Nadace pro prodloužení života Alcor; Russell Whittaker; Ian Wilson; David Wiltshire; Jennifer Zehethoferová.

Velice zavázán jsem i svému agentu Jonu Thurleymu a jeho asistentce Patricii Preeceové za podporu a mravenčí práci, redaktorům Richardu Evansovi a Lize Reevesové, která mi vyplela pár mých „miláčků“. Děkuji za svatou trpělivost Elizabeth Dobsonové a Katrině Whoneové z firmy Gollancz. A největší dík patří mé ženě Georgině za to, jak vytrvale mě podporovala, ačkoliv si v minulém roce musela nejednou lámat hlavu, jestli jsem se náhodou sám nenahrál do počítače.

Peter James

PROLOG

.

Květen 1974. Los Angeles.

Na obrazovce monitoru nad hlavou mladé ženy se nezvučně míhaly světelné záblesky. S ubíhajícím časem se zelená klasovitá křivka stále vzácněji vzpínala k mezním hodnotám. Zatím však nebyl důvod k panice; ale ani k optimismu.

Sestra Dunwoodyová se zastavila a zahleděla se zavřenými okny na světelný opar halící noční Los Angeles. Z temného skla na ni hleděl přízračný odraz její vlastní tváře uprostřed strašidelného shluku monitorů a displejů intenzivní péče, které jako by nikam nepatřily.

Opět sklouzla očima k náramku na stolku vedle mladé ženy na lůžku číslo 4. Teplota: 39, zapsala do hodinového záznamu. Náramek byl z nerez oceli, vyhlížel lacině a odražené světlo z EKG jej zabarvilo do zelena. Byla na něm červená hůlka obtočená hadem, symbol firmy MedicAlert. Hladina krevního kyslíku: 80 mm Hg. Jeho hladina nepatrně poklesla. Také ženin tep byl slabší, podobně jako krevní tlak, rychlost poklesu však byla stále táž.

Ženě bylo čtyřiadvacet a byla hezká, i když jí dlouhé a spíše tmavé vlasy zmatněly a zmastněly potem; jednotlivé pramínky na mramorové pleti čela připomínaly napjaté drátky. Její stav byl sice stabilizovaný, vytrvale se však zhoršoval. Zvečera ukazovaly rudé číslice oximetru na polici vedle EKG 90 mm krevního kyslíku.

Před deseti dny přišla na ambulanci a stěžovala si na poševní podráždění. Dnes je na prahu smrti. Otrava krve. Její vlastní tělo se obrátilo proti ní a zaplavilo celý organismus toxiny. Třikrát jí vyměnili krev a bombardovali ji léky, až nakonec organismus víc nedokázal přijmout. Primář jednotky intenzivní péče dr. Whitman při včerejší vizitě prohlásil, že mladá žena na sedmdesát procent zemře.

Statistika, pomyslela si sestra Dunwoodyová a přešla k dalšímu pacientovi, šedesátníkovi, který byl teprve několik hodin po složité srdeční operaci. Statistika. Úmrtnost v tomto případě byla dvacet procent. Jeden z pěti.

Zkontrolovala infuzi s minerálním roztokem a kyslíkový přístroj, upravila lednu z elektrod upevněných k jeho obnažené hrudi a zaznamenala tep, tlak a teplotu. Jeden z pěti. Ta myšlenka se jí v hlavě uhnízdila jako známá melodie. Ta ďábelsky přesná a zrovna tak bezcitná statistika. Z každých pěti pacientů se jeden odebere do márnice; za tři léta, co tady pracovala, tomu tak bez výjimky bylo pokaždé. Jednoho z pěti vyvezou na vozíku ven z pokoje, svezou ho prostorným nákladním výtahem sedm pater dolů do malé márnice s vlhkou podlahou a zápachem dezinfekce a označí ho identifikační kartičkou, kterou mu na palec levé nohy přivážou šňůrkou; pokud má být převezen rovnou do pohřebního ústavu, dostane žlutou cedulku, má-li být pitván, okrovou. Nakonec tělo zabalí do plastikového rubáše a vsunou do chladicího boxu, aby tu vyčkalo příjezdu pohřebního vozu.

A potom poslední cesta do krematoria nebo na hřbitov. Nebo –, znovu se stísněně vrátila pohledem ke kovovému náramku na stolku vedle mladé ženy. V odraženém zeleném světle zářil, jako by měl vlastní zdroj; jako by do pochmurné reality tohoto pokoje nepatřil. Jako by byl něco z jiné planety, z jiného světa. Sestře Dunwoodyové naskočila husí kůže.

Předjitřní ticho prořízl jekot sirény odněkud zvenčí, roztřásl vzduch, jako když matka ve vzteku zatřese děckem, a cosi jako sníh v poryvu větru se zatřáslo i v ní. Něco nebylo v pořádku, netušila však co.

Tak ráda by si byla s pacientkou popovídala o náramku s tím všeplatným lékařským symbolem, aby se o ní něco dověděla. Žena však byla většinu času v bezvědomí, a pokud se probrala, blouznila a opakovaně mumlala jakési jméno, ale nebylo jí rozumět. Nikdo ji nepřišel navštívit, nikdo se na ni telefonicky nezeptal a informací o ní bylo minimálně. Na břiše měla jizvu, která svědčila o tom, že někdy v minulosti prodělala operaci, patrně císařský řez; do přijímacího formuláře však do kolonky Příbuzní napsala kohosi z Anglie a kolonku Děti proškrtla.

Patrně jedna z tisíců talentů, kteří hodili za hlavu minulost a vydali se do Hollywoodu za slávou; z velké části končili právě tady s diagnózou požití velkého množství prášků. Sestra Dunwoodyová se znovu zahleděla na náramek. Dnes je tu větší vedro než jindy; naslouchala tichému sykotu potrubí a zvučnému žbluňkání kyslíkového přístroje u sousedního lůžka. Vzduch v místnosti proudil stejně lenivě jako krev v jejích vlastních žilách. 3.30 ráno.

Unaveně se rozhlédla kolem sebe po ostatních sestrách, které vyplňovaly záznamy nebo obcházely dřímající pacienty, s nevidoucíma a roztěkanýma očima, mezi houštinami infuzí. Chvílemi jí tělem zastínily křivky na monitorech, mrkající světla a mihotavé číslice. Občas jí tahle místnost, ta podivná přetechnizovaná země nikoho mezi životem a smrtí, šla pořádně na nervy, zvlášť v předjitřních hodinách jako dnes.

V pravidelných intervalech přicházel na obchůzku mladší sekundář a navyklým způsobem zkontroloval pacienty i jejich záznamy, infuze a přístroje; bílý oblek mu tiše šustil, když ve střevících s gumovou podrážkou neslyšně rázoval po kobercích.

Mysl sestry Dunwoodyové se tak upřela k náramku, že chvíli trvalo, než k jejímu vědomí proniklo ostré pípání. Uvědomila si, že kolem ní proběhl s rozčilenou tváří sekundář, a teprve potom jí došlo, že křivka na elektrokardiografu nad ženinou hlavou se zploštila do jediné rovné přímky.

„Srdeční masáž!“ Sekundářův obličej byl plný paniky stejně jako jeho hlas. Rozhalil ženě košili na prsou, zaklesl do sebe pěsti a stlačil jí hrudník, uvolnil a za okamžik stlačil znovu. Potom vzhlédl k monitoru, jako by jej chtěl přimět, aby se rozeběhl. Uchopil ošetřovatelku za ruce a přitiskl je na ženinu hruď místo svých. „Pokračujte,“ nařídil.

Ženiny zorničky se v té chvíli začaly rozšiřovat. Sestra Dunwoodyová stlačila hrudník, povolila, stlačila, povolila.

Sekundář popadl náramek a uháněl s ním do místnůstky za zhasnutým monitorem počítače. Byla to přijímací kancelář, ale v téhle chvíli tam bylo ticho a temno. Sáhl po sluchátku, stiskl devítku, aby dostal venkovní linku, potom prudkými údery vyťukal číslo z náramku a křečovitě přitiskl sluchátko k uchu.

No tak, prokrista, hněte sebou. Zvedněte to! Zvedněte to, prevíti. No tak, dělejte, dělejte! Člověk většinou vycítí, když na druhé straně nikdo není; telefon zvoní jaksi dutě a rozléhavě. Co když se spletl? Přerušil spojení a vyťukal číslo znovu; prsty se mu chvěly a dýchal zhluboka a nahlas. Totéž zvonění. Potom se kdosi ohlásil:

„Jó?“ Hlas zněl ospale a bez zájmu.

„Tady je Nemocnice sv. Jana,“ řekl sekundář. „Máte u vás rezervované místo pro jednu naši pacientku.“

V hlase se objevila jiskřička zájmu. „Správně. O koho jde?“

Sekundář uvedl jméno mladé ženy.

„Dobrý, mám to tady.“ Zašustily papíry. „Čekali jsme to až zítra.“

„My taky,“ odsekl sekundář. „Kdy tu můžete být?“

„Dejte nám půl hodiny až hodinu.“

„Moc dlouho.“

„Jaký je současný stav pacientky?“

„Srdeční zástava.“

„Provádíte kardiopulmonární resuscitaci? Udržujte oběh, dokud nedorazíme.“ Hlas zněl stále přívětivěji. „Co takhle nějaký antikoagulant – hepalin?“

„Ovšem.“

„Může někdo vystavit úmrtní list?“

„Já.“

„Dobře. Jdu zajistit tu dopravu. Doktora už jste volal?“

„Zavolám mu teď.“ Sekundář zavěsil, vytáhl z náprsní tašky pomačkaný lístek papíru a rozložil jej. Číslo, které si na něj poznamenal před mnoha měsíci, bylo právě v místě, kde byl papír přeložený, ale ještě stále se dalo přečíst. Vyťukal je, a když se starý muž ohlásil, rozhlédl se pokradmu kolem sebe a potichu řekl jenom: „Účinkovalo to moc rychle.“

Sestra Dunwoodyová jim pomáhala odvézt mladou ženu, uloženou v mělké schránce bez víka a obloženou ledem, na operační sál číslo 5, který jim dovolili použít. Se směsí nedůvěry a úžasu vnímala přípravy. Viděla, jak mohutný muž v ušpiněných montérkách a teniskách zapojuje resuscitační přístroj do sítě. Dva další muži ve sportovním oblečení rozřezávali pytle s ledem a sypali jejich obsah do obrovské hluboké bedny z umělé hmoty.

S morbidní zvědavostí a s rostoucím pocitem hrůzy je nepřestávala pozorovat a zároveň dál pokračovala v masáži srdce mrtvé dívky, třebaže nevyvolala sebemenší reakci. Tep byl nepatrný, způsobený pouze masáží; na EKG se to neprojevilo. Z bedny stoupala pára jako z otevřeného mrazáku. Sestra se zachvěla.

Vešel postarší muž v brýlích a v modrém operačním oblečení. Kdysi musel být velice pohledný a dodnes z něj vyzařoval zvláštní magnetismus. Za ním vešli mladší muž a žena v podobných oděvech jako on. Vtom vstoupil i mladší sekundář také oblečený k operaci. „Zavolejte mě, kdyby se něco dělo,“ vyzval sestru a převzal masáž.

Přikývla a poté zaváhala. Její povinnosti na intenzivní péči za ni převzaly jiné dvě noční sestry a ona toužila vidět, co se tu bude dít.

Vyšla ven a dívala se dovnitř okénkem ve dveřích. Lidé tam pracovali usilovně a spěšně. Viděla, že mrtvé ženě svlékli nemocniční košili a připojují ji k resuscitačnímu přístroji; zároveň jí do hrdla vsunuli endotracheální trubičku. Sekundář jí do hřbetu ruky zavedl kanylu a jeden z asistentů zavěsil na stojan několik plastikových lahví s tekutinou, zatímco jeho kolega nastavoval ventily. Přístroj byl spuštěn a začal provádět hrudní komprese.

Starší muž vyhledal na ženině paži cévu a rychle po sobě jí vstříkl několik dávek léku. Poté další muž, v němž sestra Dunwoodyová poznala srdečního chirurga z nemocnice, provedl skalpelem řez v ženině třísle. Stehenní katerizace, uhodla; zakanylují stehenní tepnu.

Téměř o hodinu později zdravotníci velice opatrně, aby nenarušili složitou konstrukci trubiček připojených k mrtvému tělu, ženu zvedli a pomalu ji uložili do bedny naplněné ledem. Jeden z techniků odpojil resuscitační přístroj ze sítě a napojil jej na baterii. Ostatní otevřeli další pytle s ledem, obložili jím mrtvolu v bedně a zavřeli víko. Nakonec ten hrůzný sbor chvatně vyvezl mrtvou ženu i s přístrojem na chodbu k výtahu.

Vy ubozí blázni, pomyslela si hluboce rozrušená sestra Dunwoodyová. Vy ubozí oklamaní blázni.

Únor 1982. Toronto, Kanada.

Hovor, který Joe Messenger už nějakou dobu s obavami očekával, přišel ve čtvrt na tři ráno. Jeho otec celý život náruživě věřil, že smrt lze přemoci, i snad právě proto, nemluvě o tom, že ho otec vychovával od útlého dětství sám, bylo pro Joea nepoměrně těžší než pro jiné děti přijmout fakt, že otec jednou musí zemřít.

Ospale se ohlásil, zpočátku si totiž myslel, že zvoní budík, jakmile však zdvihl sluchátko a uslyšel zdvořilý a úzkostný hlas noční sestry z Torontské ústřední nemocnice, skutečnost ho zasáhla naplno. Šmátral po vypínači noční lampičky a podařilo se mu přitom převrhnout sklenici vody.

„Doktore Messengere, váš otec se po vás shání. Velice naléhavě s vámi chce mluvit.“

„Jak je mu?“

„Bohužel je velice slabý.“ Zaváhala, a když promluvila znovu, jasně v jejích slovech četl téměř nezakryté poselství: „Myslím, že by bylo dobře, kdybyste mohl přijít okamžitě.“

„Samozřejmě, hned tam budu.“

Znovu se odmlčela a potom dodala: „Opravdu zoufale vám chce něco sdělit. Mám pocit, jako by vás chtěl před něčím varovat.“

Joe si oblékl tlustou denimovou košili, svetr s rolákem a manšestráky, trochu si opláchl obličej a horečně prohledával přecpaný ateliér, aby našel zimní boty. Ponožky objevil, ale ne a ne si vzpomenout, kam dal boty. Nevadí. Vezme si jiné, jakékoli, stejně nepůjde daleko. Vklouzl do mokasínů, které obvykle nosil doma, popadl kostkovanou bundu, vlněné rukavice a klíče od auta a se sešlápnutými patami šouravě vyšel na chodbu. Jedna ponožka se mu začala nepříjemně shrnovat.

Když se výtah se zhoupnutím rozjel, malinko se mu zvedl žaludek z vyčichlého pachu cigaret a sladkého parfému. Nervy. Žaludek měl stažený. Upravil si boty, mrkl se na sebe do zrcadla a rukama si přihladil krátké světlé vlasy.

Bylo mu šestadvacet, měřil pět stop a jedenáct palců, měl statnou atletickou postavu a vyznačoval se silnou osobností zděděnou po otci. Jeho zevnějšek vylepšovaly hluboké modré oči a sebevědomě pohledné rysy, které zdědil z větší části po zemřelé matce. Jeho kouzlo pramenilo hlavně z toho, že si svůj vzhled vůbec neuvědomoval, podobně jako se nezajímal o to, kde bydlí nebo v jakém autě jezdí. Největším vzrušením jeho života, jeho životní vášní byla práce. Na Harvardu si udělal doktorát z neurologie a teď právě si odbýval praxi v oboru umělé inteligence. Nechtěl od života nic jiného než svobodu směřovat k týmž cílům, jimž zasvětil život otec, i když jinými cestami.

Obličej, který na něj civěl ze zrcadla, byl pobledlý a ztrhaný, s černými kruhy pod očima. V poslední době příliš mnoho pracoval, málo jedl a přestal cvičit. Je samý stres. Snažil se nemyslet na to, že otec umírá, a špatně spal, protože se mu to nedařilo.

Oči ho pálily. Byly rudé únavou a pláčem. Někdy kolem půlnoci z pláče usnul. Dnes večer ještě má tátu, věděl však, že brzy přijde den, kdy mu na něj zbude jen vzpomínka. Na nejlepšího tátu na celém světě.

Joe uvažoval, co mu asi otec chce povědět. Před čím ho chce varovat. Willi Messenger už byl takový; samý rozmar. Jeden den přišel se skvělým nápadem a pár dní nato už se zabýval něčím docela jiným. Občas mu dělalo starosti, jakou má věda moc, ale jako každý jiný vědec jí byl posedlý a viděl ji jako sílu dobra.

Výtah s trhnutím zastavil a dveře se klouzavě otevřely do ošumělé haly. Proběhl tudy, odemkl těžké skleněné dveře a rozrazil je. Jakmile vykročil ven, ucítil, že má v botách mokro.

Sakra.

Na nose ho zašimrala vločka velikosti golfového míčku; další mu přistála na vlasech, vzápětí roztála a voda mu stekla na čelo. Napadlo už dobrého půl metru a nezdálo se, že by se chystalo přestat. Zdvihl nohu a zjistil, že má ponožku obalenou sněhem. Chvíli dumal, jestli se má vrátit pro pořádné boty, cítil však, že nemá dost času.

Klopýtal závějemi po parkovišti směrem k siluetě, která, jak doufal, je jeho auto. Otřel sníh z předního skla, zamrkal, když mu další vločka roztála přímo v oku, oprášil kliku, vsunul klíč do zámku a trhl. Namrzlý led zapraštěl, napadal mu do rukavice a dveře se otevřely.

Vlezl dovnitř, skopal sníh z prahu, sešlápl pedál plynu až k podlaze, aby motor naskočil, a otočil klíčkem v zapalování. Baterie mlela z posledního stejně jako zbytek auta a dávala si na čas. Konečně motor chytil, rozrachotil se a z výfuku se vyvalily páchnoucí plyny. Po silnici se plazil pluh a výstražným světlem vrhal modré záblesky na bílý příkrov ležící všude kolem.

Navzdory stavu silnice Joe kurážně vyrazil na třímílovou cestu k nemocnici, řídil s krkem nataženým kupředu a s obličejem nalepeným na zamžené přední sklo, kde si musel promáčenou rukavicí každou chvilku obnovovat malý a rozmazaný průzor. Ze tmy na něj útočily nekonečné přívaly sněhu a chvílemi ho zcela oslepovaly, takže reflektory vozů jedoucích v protisměru vypadaly spíš jako svíčky, ale Joe byl tak omráčen žalem, že stěží něco z toho vnímal.

Plymouth sjel z příjezdové cesty na téměř prázdné nemocniční parkoviště. Tabule na sloupech byly pokryté sněhem a nečitelné…“..ZE PRO P.“. stálo na jedné. Druhá, před níž zaparkoval, hlásala… ENO… RED… I.

Když vystupoval, připlazil se po silnici s chrupáním pneumatik taxík. Mokasíny Joeovi cestou skoro uschly, ale než se dobrodil ke vchodu do nemocnice, byly znovu promáčené a zábly ho nohy. S povděkem uvítal závan vedra z nemocniční haly a hned si začal odupávat ze střevíců sníh. Noční vrátný vzhlédl od televizní obrazovky a křivě se na něj usmál. „Ne a ne přestat, co?“ poznamenal.

Joe přikývl a polkl, protože nad ním na okamžik získaly vrch jeho vlastní nervy. Všechno kolem bylo náhle jaksi neskutečné, takže na okamžik zapochyboval, jestli se mu to nezdá. Na černobílém monitoru byly vidět dveře zvenku a padající sníh. Další monitor ukazoval jiné dveře; i tam padal sníh. Chvíli trvalo, než mu došlo, že se vrátný nedívá na film.

Mechanicky došel k výtahům a stiskl tlačítko. Výtah přijel, cinkl, a když se dveře otevřely, Joe užasle zjistil, že z něj někdo vystupuje. Blake Hewlett, otcův chráněnec. Úděsně vysoký Blake, který stejně jako on začal na neurologii. Na rozdíl od něj se však pod vedením Williho Messengera pustil do kryobiologie, nejprve ve Spojených státech a posléze ho následoval do Toronta, do laboratoře spadající pod tamější nemocnici a zabývající se uchováváním lidských orgánů pro transplantace.

Blakea zřejmě Joeova přítomnost nepřekvapila; na tváři se mu neobjevilo nic, co by naznačovalo, že je neobvyklé setkat se s někým v nemocničním výtahu ve tři čtvrti na tři v noci.

„Ahoj,“ řekl Joe. S Blakem ho pojil podivný a nijak zvlášť příjemný vztah, protože Blake si někdy zachovával odstup a choval se přímo cize a jindy byl zase jako Joeův starší bratr.

V Blakeově pohledu se objevila starostlivost. „Ahoj, Joe. Co se děje?“

„Táta,“ odpověděl Joe. „Zrovna mi volali. Vypadá to, že –“

Blake ho ochranitelsky objal kolem ramen. Byl synem bohatého a zhýčkaného módního plastického chirurga a dědičky továrny na ovesné vločky a vyznačoval se neotřesitelnou sebedůvěrou, která hraničila se samolibostí a arogancí. Měřil šest stop a šest palců, měl hubenou postavu a černé vlasy, které si z jemného a lehce slovanského obličeje sčesával dozadu do krátkého ohonu. Na sobe měl tvídový zimník se zdviženým límcem a gumové přezůvky. „Nakoukl jsem k němu v deset. Vypadal dobře – snad jen trochu unaveně.“

„Tos pracoval až doteď?“ zeptal se Joe.

Blake přikývl. „Dopravní nehoda – dárce orgánu. Mysleli, že umře.“ Zaváhal a pak se na Joea nějak podivně usmál. „Jenže neumřel.“ Znovu ho poplácal po rameni. „Budu tátovi držet palce.“

„Přijdeš, viď…, až…“ Joeovi se zadrhl hlas a musel spolknout slzu, jak ho dojala náhlá Blakeova laskavost.

„Budu tam. Ale to nebude tak hned, Joe. Tvůj táta má tuhý kořínek, za pár dní bude zase na nohou – uvidíš.“

„Jasně,“ přisvědčil Joe a vyloudil na tváři úsměv těžký jako kufr. Toporně přešel do výtahu a stiskl tlačítko čtvrtého poschodí.

Když vystoupil na chodbě, zavalilo ho skličující ticho. Dveře se za ním zavřely, ale neozval se sebemenší zvuk naznačující, jestli výtah odjel nahoru nebo dolů. Fluorescenční světlo se rozsvěcelo a zhasínalo blik-blik-blik a tupým bzukotem protínalo ticho. Ťapal v promáčeném a ledově studeném obutí po linoleu, podle vůně čerstvě naleštěném, minul vozíky s prádlem a s nástroji, několikerý otevřené dveře do prázdných a temných ordinací i několikerý zavřené, vývěsní tabuli, ztemnělou kuchyňku a za ní nápis: ODDĚLENÍ SV. MARIE.

Zahnul za důvěrně známý roh, z otevřených dveří se linulo světlo a pohybující se stín mu napověděl, že na sesterně někdo je. Po šíji mu stékal tající sníh. Ve skleněné výplni zachytil svůj odraz a všiml si, že má na vlasech vrstvu sněhu. Setřel ji dlaní a zatřepal hlavou. Ošetřovatelka mu vyšla vstříc. Na jmenovce stálo Anna Vogelová. Připadala mu povědomá, ale nebyl si jist.

Očima se přisál ke jmenovce. Byla z bílé umělé hmoty, s černými písmeny a připevněná spínacím špendlíkem. Růžek měla odštípnutý, jako by jí někdy upadla a někdo na ni šlápl. Anna Vogelová. Nepřestával se na jmenovku dívat, protože věděl, že dokud se bude dívat na ni, dokud se dokáže vyhnout sestřiným očím, bude si moci namlouvat, že všechno je v pořádku.

Její tvář byla stále jen nezřetelnou mlhou někde vzadu; matně si vzpomínal, že měla hnědé vlnité vlasy a pihovatou pleť.

„Je mi to líto, doktore Messengere,“ řekla jen. Nebo možná víc neslyšel.

Rozběhl se, rozrazil dveře a vešel do malého pokojíku. Oči mu přetékaly slzami a mysl rozrušením a naléhavým vědomím toho, co musí udělat.

„Tati,“ pronesl. „Táto. Táto.“

Starý muž měl zavřené oči a ústa a první Joeova myšlenka byla, že je rád, protože kdyby nebyly vzápětí po smrti zavřené, nemohl by nic dělat. Otcova tvář byla beztvará a ztuhlá jako vyfouknutý fotbalový míč. Pleť byla téměř šedivá a černé linie na tvářích vypadaly jako nakreslené uhlem. Ve srovnání s tím působil růžový vrcholek hlavy vystupující z řídkého věnce bílých a šedivých vlasů až syrově. Pruhované pyžamo měl otec zapnuté až ke krku, a to bylo zvláštní. Joe věděl, že otec si horní knoflík nikdy nezapínal.

Nehybný. Tak hrozně nehybný. A bezmocný. Najednou vypadal velice malý, a přitom to býval obr.

Vedle něj stála nedopitá sklenice vody a kniha s názvem Modularita mysli se záložkou trčící ve čtvrtinové vzdálenosti od konce. Joe si bezděčně pomyslel, že by se otci nelíbilo, kdyby věděl, že ji nedočte do konce.

Pak se rozplakal. Klekl si k lůžku a vzal otce za ruku, která mu, když byl ještě chlapec, připadala vždycky obrovská a silná; teď byla najednou jako z plastelíny. Svíral ji pevně, ucítil nepatrný zbytek tepla, který v ní zbyl, a přitiskl si ji k tváři. Vzpomněl si, kdy ji držel naposledy, bylo to včera večer, jen asi o osm hodin dřív, a jak ji otec stiskl se vší chabou energií, kterou se mu podařilo posbírat, a jak řekl: „Postaráš se o to, viď, synu?“

Joe si na svůj slib vzpomněl právě teď, zdvihl sluchátko a začal vytáčet číslo; zároveň otci vsunul dlaň pod pyžamový kabátek a začal s důkladnou masáží srdce. Zaklesl sluchátko mezi rameno a ucho a pracoval oběma rukama.

Tým navzdory sněhu dorazil ve slušném čase. Necelých dvacet minut poté, co u něj úředně konstatovali smrt, byl Willi Messenger odvážen na operační sál. Joe mohl čerpat útěchu alespoň v pomyšlení, že mu otec jednou bude vděčný.

Září 1987. Los Angeles.

Číslo 111N na bulváru La Cienega byla třípatrová budova na jižním okraji Beverly Hills, takže to ještě byla elegantní adresa, ale nic víc. Z jedné strany sousedila s benzinovým čerpadlem a na druhé s řadou ponurých obchodů a kancelářských budov a svou nenápadnou beztvarou architekturou rovněž připomínala dům s kancelářemi, nejspíš takový, kde sídlí daňový nebo licenční úřad.

Z průčelí sice vedla do ulice okna, ale dovnitř nebylo vidět, a zezadu i zepředu byl dům obehnán vysokou zdí s elektricky ovládanými vraty.

Lidé, kteří věděli, co je to za budovu, zrychlovali krok, kdykoli šli kolem, zatímco jiní, které poháněla morbidní zvědavost, naopak zpomalovali, pokukovali na elektrický zabezpečovací systém a podivovali se, proč na vratech není tabulka se jménem firmy. Jak tomu bývá u míst, která se zahalují tajemstvím, i o tomhle se vykládaly děsivé zvěsti. Nábožensky založení obyvatelé čtvrti raději přecházeli na protější chodník.

Ve čtvrt na jednu v noci jen málo lidí přihlíželo, jak k zadním vratům přijíždí nákladní auto značky Ford. Řidič stiskl bzučák a ohlásil se jménem: „Warren Otak.“ Křídla vrat se rozevřela, auto vjelo dovnitř a vrata se za ním zavřela. Byla to třítunová skříňová dodávka natřená jasně oranžovou barvou. Nápis na boku hlásal „Půjčovna nákladních aut bez řidiče a za výhodné ceny“.

Otak vjel do dvora, zatočil a zaparkoval u nakládací plošiny. Kovové bezpečnostní dveře na budově se začaly zvedat s řinčením, které otřáslo poklidem dusné noci. Uvnitř stáli čtyři muži, tři v obleku a jeden v uniformě strážce. Na vozíku vysoko vystlaném měkkým materiálem ležela pevně upoutaná hliníková bedna ve tvaru doutníku o rozměrech 270 x 120 cm. K ní byla připojena šedivá plynová láhev s varovným symbolem a nápisem KAPALNÝ DUSÍK, spojená krátkou trubičkou s ventilem na boku. V kovově lesklém hliníku se odrážely rudé pruhy koncových světel kamionu. Warrenu Otakovi to připadalo jako vesmírná loď.

Jeden z mužů v obleku ukázal Otakovi a jeho kolegovi Arnie Becksovi dva teploměry na válci; oba udávaly teplotu ve stupních Celsia a oba vykazovaly –140°. „Maximální tolerance je plus minus pět stupňů,“ dodal. Ukázal jim, jak se teplota přidáním plynu snižuje a jeho vypuštěním zvyšuje. Potom každému podal kyslíkovou masku a předvedl jim, jak se používá. „Pro případ nutnosti,“ řekl. Dal jim také dva balíky s ochrannými obleky, botami a rukavicemi.

Naložit bednu trvalo hodinu a půl. Nejprve museli dno skříně vystlat vrstvami pěnové gumy a na ni potom položit válec upoutaný k podpěře. Otak a Becks byli opakovaně upozorňováni, že náklad je nesmírně křehký. Jakýkoli prudký náraz by měl osudné následky. Nesměl jet vyšší rychlostí než pětadvacet kilometrů za hodinu –, jak povídal ten člověk, bude to stačit k tomu, aby na místo určení dojel dávno před ranní špičkou.

„Žádnej problém,“ odtušil Otak mnohem ledabyleji, než se ve skutečnosti cítil. Rozsvítil varovný blikač, vyjel ze dvora, plazil se několik bloků po bulváru La Cienega a potom zahnul na východ.

Několik minut jeli mlčky. Becks v pravidelných intervalech natáčel hlavu dozadu a kontroloval náklad.

„Z tý věci mi vstávaj vlasy hrůzou,“ prohlásil Otak.

„Copak ty, tobě vlasy vstávaj každou chvíli. Seš srab.“

„Trhni si!“ Otak nervózně mrkl do postranního zrcátka. Jako by se nad nimi zavírala tma, spolykala už městské osvětlení i reflektory projíždějících vozů. Tma studená jako led, která z noci odčerpala všechno teplo.

Hlídkový vůz je zastavil přesně hodinu nato. Otaka dost překvapilo, že k tomu nedošlo dřív.

„Máte problém?“ zeptal se jeden polda.

Otak pohlédl do světla kapesní svítilny a mžoural na rozmazanou postavu za ním. Na střeše hlídkového vozu blikala dvě červená světla. „Kdepak,“ odpověděl, ale nepodařilo se mu skrýt zakořeněný odpor vůči všem policajtům světa. „Žádnej problém.“

„Že jedete dvaadvacet za hodinu.“

„Jó – no, já mám fakt strach, abych nepřekročil povolenou rychlost –abyste mi neprocvakli řidičák.“ Sotva to vyslovil, bylo mu jasné, že to byla chyba. Pokud ten polda měl smysl pro humor, dnes ho s sebou neměl.

Policista posvítil do tváře Arniemu Becksovi. Becks ani nemukl. Vrátil světlo zpět na Otaka. „Můžete mi ukázat řidičský průkaz?“

Otak zalovil v bundě a vytáhl náprsní tašku. Policista si průkaz bedlivě prohlížel, několikrát přitom pohlédl Otakovi do obličeje, a potom mu jej vrátil. „Copak to tam vzadu máte?“ zeptal se.

Otak koutkem oka zachytil Becksův úšklebek a nakazil se jím; zeširoka se usmál a jasně viděl, jak policistovo podezření a nepřátelství narůstají.

„Požil jste dnes večer alkohol, pane Otaku?“ zněla další otázka a polda přistoupil blíž, aby přičichl k jeho dechu.

„Já alkohol nepiju.“

„Vzal jste si nějakou drogu?“

„Neberu drogy,“ odpověděl Otak a nedokázal potlačit další úsměv. Jenže tentokrát mu z úsměvu humor trochu vyprchal. Drogy. Význam toho slova mu zazněl o něco důrazněji.

Drogy.

Narůstala v něm panika. Potlačoval ji, marně. Tohle mu přece nemohli udělat. Otak si všiml, že poldovi neušlo, jak se zatvářil. Přijal tenhle džob na čestné slovo, ve slepé důvěře. Vypadalo to tak neuvěřitelně, že to musela být pravda. Najednou začal pochybovat. Třeba ty řeči o křehkém zboží byla lež; co když se stal obětí spiknutí, co když na něj něco nastražili? Myšlenky mu uháněly jako o závod, jak se v tom snažil vyznat; snažil se přijít na to, jak smazat stopy, chtěl dokázat svou nevinu. Cítil, že se mu potí ruce.

„Mohli byste mi otevřít nákladní prostor, pánové?“

Otak si všiml, že druhý polda sedí ve voze, pozoruje je a mluví přitom do vysílačky. Trochu roztřeseně vystoupil a sám sebe přesvědčoval, že nemá proč být nervózní, že je všechno v pořádku. Který tupec by si proboha nechal dopravit náklaďák naložený drogami na opačný konec Los Angeles v nejmrtvější noční dobu a rychlostí šestnácti kilometrů za hodinu?

Odemkl zadní dveře a prudkým pohybem je otevřel. Polda dovnitř posvítil baterkou. Hliníkový válec se zatřpytil. Polda jej chvíli prohlížel, pohyboval světlem po celém povrchu, sjel dolů na pěnovou gumu a zase je zvedl na válec.

„Co tam uvnitř máte?“ zeptal se.

Otak na něj pohlédl a v hrdle se mu něco zadrhlo. Zároveň se mu vsak na tváři rozlil úsměv. Připadal si jako blázen, ale na druhou stranu v tom byl i kus naděje:

„Mrtvolu,“ odpověděl.

Sobota 9. ledna 1993. Sussex.

Videokamera tiše natáčela Joea Messengera, jak sedí u snídaně, mechanicky si nakládá do úst lžíci za lžící celozrnných vloček a přitom zběžně pročítá Times.

Myšlenkami byl jako obvykle mimo, v duchu si skládal program výuky pro nadcházející jarní trimestr na Univerzitě Isaaca Newtona, kde byl profesorem počítačové techniky. Kratičký sloupek u spodního okraje zpráv ze zámoří málem přehlédl. FIRMA ZMRAZUJÍCÍ TĚLA U LEDU.

Joe si na každodenní čtení Times velice potrpěl; i po čtyřech letech to pro něj byl požitek, bylo to něco tak bytostně britského jako skotská marmeláda nebo mléko ve skleněných láhvích. Times vycházejí už víc než dvě stě let. Tohle Joe obdivoval. Obdivoval totiž všechno, co se dokázalo vymknout ze sedmdesáti let vymezujících rozpětí lidského života. Jako třeba toho malého japonského kapříka Koi, který plaval ve skleněné nádobě na waleském prádelníku hned vedle něj. Ten taky žije déle než dvě stě let.

Anglie byla k Joeovi laskavá. Bylo tu ovšem pár věcí, které mu lezly na nervy, především neúcta k vědeckému výzkumu a nedostatečná podpora. V Americe byl výzkum něčím posvátným, zatímco tady v Anglii museli vědci finance těžce shánět a navíc žít z mizerných platů. A přece tu bylo několik nejbrilantnějších mozků světa. On má ovšem štěstí; jeho sem přilákali příslibem neomezeného financování bez smlouvání a prozatím to fungovalo. Jediný problém byla jeho žena Karen. Nemohla za to, ale on neviděl východisko.

Byla nešťastná a nervózní a podpora, kterou mu kdysi tak horlivě projevovala, byla tatam. Nejvíc se přeli kvůli videokamerám, které byly ve všech místnostech v domě a na každé venkovní zdi. Joe už je přestal vnímat. Byly tu tak dlouho, že jim nevěnoval větší pozornost než bezpečnostnímu systému, i když zpočátku byl i on v rozpacích. Po prvních čtrnácti dnech si Karen dupla a donutila ho, aby odstranil kamery aspoň z ložnice a z koupelny. Vyhověl jí, ale pár dní nato, když nebyla doma, je nainstaloval znovu, ale tentokrát je ukryl.

Karen vzhlédla od snídaně, jako by Joeovi četla myšlenky, a pohlédla na elektronické oko, které neslyšně natáčelo jejího manžela žvýkajícího vločky, jejich tříletého syna Jacka nad komiksem a ji samotnou, jak odtrhává víčko z jogurtu s jablky a ořechy.

„Ať ti nevystydne vajíčko, Jacku,“ řekla.

Poslušně odsunul časopis stranou, vzal do ruky lžičku a odkrojil bílý vršek vařeného vejce. Jak jedl, vytáhl si topinku ve tvaru vojáčka, takové mu dnes vykrojila k snídani, a ostatní tři složil do trojúhelníku. Láskyplně pozorovala, jak mu do čela spadají vlásky barvy zimní pšenice.

„Tati?“ pronesl tiše, jako by se bál otce vyrušit.

Joe se na něj podíval. „Hm?“

Jack ukázal na tři proužky chleba. „Je to trojúhelník, tati?“

Když se Joe na chlapce usmál, Karen zaplavil vlahý pocit štěstí.

„Jo, tak je to správně,“ odpověděl. „Umíš udělat i čtverec?“

Jack roztáhl dvě strany trojúhelníku a vložil mezi ně čtvrtého vojáčka.

„Prima,“ řekl Joe. „Tak a teď –“

„Zlato,“ přerušila ho Karen. „Myslím, že by měl nejdřív dojíst snídani.“ Na manželově tváři zachytila prchavý záblesk podráždění. Věděla, jak horlivě pěstuje Jackův zájem o vědu, a těšilo ji to, ale občas to byla skoro posedlost. Ve všem, co Joe dělal, byla posedlost. Buď všechno, nebo nic.

Jako ty kamery.

Tvrdil jí, že si na ně za čas zvykne, ale nezvykla si. Občas sama sebe přistihla, jak se krade podle zdí, aby se dostala z jejich zorného pole, ale tiché vrčení motorů ji pokaždé vyvedlo z omylu a upozornilo ji, že se otáčejí, naklánějí a zaostřují. Že jim neunikla. Kruci! Zaznamenávaly každou sebemenší podrobnost jejího života; jejich životů. Každý pohyb, který udělali, každý zvuk, který vydali, byl v hexadecimálním kódu on-line předáván k uložení Archivu – počítači, který byl skoro člověk.

Počítač byl prokletím jejího života; občas si přála, aby byl mrtev. Věděla, že je pošetilé přát si smrt počítače; znamenalo to totiž, že v koutku duše uznává, že by Archiv mohl být živý. Nemohl! S výjimkou Joeovy mysli. Sama sobě vysvětlila, že žádný počítač na světě si nemůže uvědomit vlastní existenci, že nemůže prožívat city, zamilovat se nebo pochopit, oč vlastně jde, jen tak, že bude dva dospělé lidi pozorovat po celý jejich život. Nebo ano?

Karen se s Joem seznámila na Univerzitě v Torontu. Byla v prvním ročníku na anglické literatuře a začala psát do univerzitního časopisu. Dostala za úkol udělat interview s tím cvokem z postgraduálu, který tvrdil, že ví, jak počítač přimět k orgasmu, a který zkoumal, dá-li se do počítače nahrát lidský mozek. Ke svému překvapení zjistila, že to není obrýlený a potrhlý moula, ale naopak velice výřečný a pohledný blondýn, až jí to vyrazilo dech, protože připomínal spíš ostříleného dobrodruha než vědce.

Po několikaminutovém rozhovoru s Joem si uvědomila, že jeho nápady nejsou jen řečičky do větru. Že je to přesně ten muž, který je uskuteční. Bylo mu teprve sedmadvacet, byl však nesmírně přesvědčivý a tajila se v něm i jistá bezohlednost a Karen obě tyto vlastnosti lekaly a zároveň vzrušovaly.

Dva měsíce nato se zasnoubili. Přestože Joe měl trochu židovské krve od prarodičů, její ortodoxní rodina byla doslova v šoku, že se nemíní provdat za žida, s čímž je fakt, že si bere doktora věd, smiřoval jen nepatrně. Časem se s tím však vyrovnali přece jen o něco víc, když viděli, kolik úcty a pochopení Joe, jinak přesvědčený ateista, projevuje jejich zvyklostem a že se pravidelně zúčastňuje šábesu.

První léta manželství byla nesporně velmi šťastná. Joeova kariéra se podobala meteoru, když ve třiceti získal MacArthurovu cenu za práci na neurálních sítích. A Karen se nechala unášet jeho nadšením.

Joe byl přesvědčen, že smrt se dá přemoci procesem přehrávání lidských mozků do počítačů. A ona dlouhou dobu nejenže věřila, že to dokáže, ale dokonce si to přála a sveřepě ho hájila, kdykoli se do něj na univerzitních večeřích kolegové pustili.

Ale teď už ne.

Bárty ji změnil. Bárty se narodil ve druhém roce jejich manželství a Joe ho zbožňoval. Bárty zahynul ve třech letech při automobilové nehodě. Joe se s tím nakonec dokázal vyrovnat, ale Karen ne. Joe k ní tehdy byl velice hodný, odhalil se jí z docela jiného, dosud nepoznaného zorného úhlu, zjistila, že v sobě skrývá hluboký cit a něhu, a to jí napomohlo projít třemi roky pekla, které následovaly. Jejich zármutek je spojil víc než cokoli předtím. A taky jí pomohla práce.

Než se seznámila s Joem, bylo Kareniným snem pracovat u dokumentární televize; doufala, že se stane televizní redaktorkou a současně novinářkou. V jednom oddílu její mysli dosud doutnal sen, že bude jednou přispívat do časopisu New Yorker. Po promoci vystoupila na první příčku své kariéry, když dostala místo u televizního průzkumu. Mateřská dovolená však vyhlídky na okamžitý postup zhatila. Vrátila se sice do zaměstnání tři měsíce po Bartyho narození, zjistila však, že Bárty se stal novým ohniskem jejího života a na kariéře jí najednou tolik nezáleželo. Po Bártyho smrti se cele ponořila do práce a díky podpoře kolegů přece jen dokázala tím peklem projít.

A potom, když byla ve druhém měsíci s Jackem, nabídli Joeovi vysněný výzkumný projekt v Anglii spolu s profesurou na význačné univerzitě. Představa, že se odstěhují do Anglie, ji nadchla; odtrhnou se od minulosti, začnou znova. Dnes však měla pocit, že se vzpomínkami opustili i své kořeny. A také jí chyběla práce. Joe léty spíše hezkl a Karen děsilo, že ona naopak věkem ztrácí. Kdykoli vešel do místnosti, vnesl s sebou jakýsi magnetismus, viděla, jak se v obličejích žen probouzí zájem, viděla, jak s ním flirtují. Nikdy v minulosti jí to nevadilo, teď se však začala trápit.

Pohlédla přes stůl na manžela v měkké zapínací košili, jaké nosil skoro pořád, v pracovní dny s kravatou a o víkendech rozepnuté u krku, a s pletenou vestou bez rukávů. Přibývající roky mu neublížily. Pár vrásek, kterými ho vybavily, dodalo jeho rysům moudrost a autoritu. Modré oči mezi drobnými vráskami jiskřily životem a zájmem, často se v nich zjevoval údiv, jako by celý svět viděl poprvé. Až na to, že věděla, že to, co kdysi považovala za moudrost, je ve skutečnosti naivita.

Často si říkala, co asi při pohledu na ni vidí on. Ještě stále je přitažlivá, to věděla. A chtěla, aby to tak bylo i nadále. Po Jackovi přibrala a nepodařilo se jí všechno shodit, ale při své výšce pěti stop a sedmi palců si mohla nějaké to kilo navíc dovolit. Bohaté a vlnité černé vlasy až na ramena jí docela slušně zužovaly obličej a působily elegantně. Nejvíc se trápila kvůli pleti. Od minulého těhotenství jí připadala příliš bledá.

Odjakživa měla sklon zkoušet přírodní tonika, kupovala si organická mýdla a tělové šampony z Kosmetického ústavu a dokonce si sama připravovala lektvary podle prapodivných návodů z časopisů. Jeden z nich působil o něco lépe než všechny ostatní a k Joeovu velkému pobavení to byl právě ten, který obsahoval minerály extrahované z kozích bobků. Uvědomovala si však, že nejspíš má pravdu doktor. Důvodem jejího stresu je Anglie. Jack začne za pár týdnů chodit do školky a potom bude aspoň mít chvilku pro sebe. Třeba to její problémy podstatně zlepší. Zaslouží si od života oddech.

Když jí Joe na počátku řekl o nabídce z Univerzity Isaaca Newtona, jedním z důvodů, proč ji nápad přestěhovat se do Londýna tolik lákal, bylo, že před čtrnácti lety nakrátko Londýn navštívila a zamilovala si ho. Jak už to bývá, skutečnost byla jiná.

První šok pro Karen znamenalo zjištění, že univerzita vůbec není v Londýně, ale padesát mil jižně, jen několik mil od kanálu La Manche. Druhý šok bylo poznání, jak velice jí chybí její rodina, zvlášť sestra Arlene, a přátelé v Torontu, odkud až do té doby nikdy neodjela na víc než na měsíc. A jak moc jí chybějí kamarádské pracovní vztahy. Jejich nový společenský okruh i tvořili výhradně Joeovi kolegové z univerzity. Učitelé počítačové vědy, výzkumní pracovníci a profesoři, s nimiž měla většinou jen pramálo společného, a nesourodá sbírka známých.

I doma si připadala opuštěná a bezmocná. V Torontu si představovala, že budou bydlet ve vznešeně omšelém prostředí londýnských teras, v rozlehlém starém bytě s dubovými podlahami a vysokými štukovanými stropy s ozdobnými lištami. Místo toho se nastěhovali do vilky z dvacátých let v rádoby tudorském slohu se čtyřmi ložnicemi na nafoukaném a naparáděném předměstí provinčního přímořského letoviska, kde byl každý dům rádoby to nebo ono.

Dům číslo 8 na Cranford Road patřil jinému profesorovi z univerzity, který odjel na pět let přednášet do zahraničí. Najali si jej na šest měsíců, než se poohlédnou po něčem jiném, a už se tak poohlíželi tři a půl roku. Byla to její vina stejně jako Joeova, to věděla, a možná víc její než jeho. Nezvykla si tady natolik, aby se odhodlala koupit dům. A přitom se jí protivilo žít v cizím domě, protože ho nemohla zařídit ani vytapetovat podle svých představ.

Joea zcela pohlcovala jeho práce a společenský styk, který s ní šel ruku v ruce, a v těch několika málo hodinách, kdy byl doma a nemyslel na práci, byl tak zaujatý Jackem, že si vůbec nevšiml jejího rostoucího zoufalství.

Ucítila na tváři teplé sluneční světlo, které dovnitř proudilo oknem, a trochu se rozveselila. Byla sobota. V sobotu dopoledne Joe obvykle chodil na univerzitu jen na pár hodin. Dnes odpoledne vezme Jacka na ryby na konec mola a ona za nimi přijede později se svačinou a udělají si piknik. Zítra si zajedou někam k Chichestru prohlédnout si vodní mlýn, který mele mouku. Bude to další příležitost pro Joea, jak rozvíjet chlapcův zájem o vědu, podobně jako kdysi otcovo povzbuzování napomohlo jemu.

U dveří zazvonil zvonek; šla otevřít. Na prahu stál listonoš s doporučeným dopisem z Kanady. Na protějším chodníku Muriel Arkwrightová leštila auto. Bylo půl deváté dopoledne a Muriel už byla venku s vědry a houbami, ekologickými leštidly, hadicí a jelení kůží a pulírovala bronzový nissan, třebaže ho včera vyleštila jako na výstavu. A předevčírem taky. A předpředevčírem taky. Až s ním bude hotova, vrhne se na manželovo stříbrné audi a potom na okna jejich rádoby georgiánského domu; potom na mosazné kliky; potom si nejspíš zajede nakoupit a po návratu se znovu pustí do mytí nissanu, protože se auto cestou nepochybně zašpiní.

Třeba Joe není tak docela blázen, říkala si Karen. Stroje mají tu výhodu, že se dají spravit, když v nich něco přeskočí. S lidmi je to mnohem těžší.

„Můj ontarijský řidičák; mamka mi ho posílá,“ oznámila Joeovi a usedla znovu za stůl, ale Joe od novin nezvedl oči. Jako by ztuhl; na tváři měl podivný výraz a z kůže se mu ztratila všechna barva. Na chvilku se zděsila, že má srdeční záchvat.

FIRMA ZMRAZUJÍCÍ TĚLA U LEDU. Joe přestal žvýkat a přečetl si článek ještě jednou.

Americká firma, která pomáhala vyvíjet průkopnickou metodu zmrazování mrtvých těl, učinila první kroky k likvidaci. Společnost Crycon, která používala ke kryogenní suspenzi kapalný dusík, ohlásila bankrot podle paragrafu 11. Při soudním projednávání se před sídlem firmy v Beverly Hills shromáždili rozhořčení příbuzní zmrazených osob. „Bylo nám řečeno, že naši drazí zesnulí budou navěky v bezpečí a my jsme tomu jako hlupáci uvěřili,“ prohlásil řidič kamionu Joseph Czechbo, 46. „Použiju každý cent, aby ti podvodníci dostali, co jim patří.“

Americká policie ve spolupráci s daňovým úřadem Ministerstva financí nadále pátrá intenzivně po obou ředitelích Cryconu Curtisu Danfossovi a Walteru T. Liedermeirovi.

Joea zalila vlna nevolnosti; pohlédl na Jacka a potom na Karen, jako by se chtěl o něčem ujistit, a znovu se vrátil k novinám. Písmena se mu slévala; naklonil se blíž a snažil se zaostřit zrak.

„Ježíši,“ pronesl, vstal od stolu a couvl; nohy se mu podlamovaly.

„Co se děje, Joe? Je ti něco?“

Upřeně se zadíval na Karen a neodpovídal.

Vstala. „Joe? Spolkl jsi něco? Zaskočilo ti?“

Zavrtěl hlavou, přešel k telefonu na stěně a třesoucíma se rukama sňal sluchátko. Dutý hukot jako by zněl po celé místnosti.

Jack vzhlédl od komiksu. „Tati, co je vakům?“

„Vakům?“ opakoval přihlouple Joe. Otevřel telefonní seznam a začal v něm listovat.

„Kam chceš volat, Joe? Doktorovi? Chceš doktora?“

Joe zavrtěl hlavou.

„Vakům,“ pronesl Jack hlasitěji a s náznakem netrpělivosti. Předčasně se naučil číst a jindy ho jeho otec horlivě povzbuzoval.

Joe pročítal drobný tisk seznamu a potom si prstem označil jedno místo.

„Vakuum,“ řekla Karen, když na zlomek vteřiny nahlédla do komiksu, protože nechtěla spustit Joea z očí. „Vakuum. To je něco jako žádný vzduch.“

„Takže se nedá dýchat?“

Otočila se k Joeovi. „Co se děje, zlato? Co to děláš?“

„To nic.“ Začal vytáčet číslo.

„Proč se nedá dýchat, mami?“

Joe poslouchal, jak telefon zvoní. Potom se ozval nevzrušený ženský hlas: „Dobrý den. Prodej letenek společnosti British Airways.“

Joe promluvil do sluchátka. „Máte na dnešek nějaký let do Los Angeles?“

„Joe!“ zvolala Karen. „Co se děje?“

Joe jí s truchlivým výrazem přistrčil noviny a poklepal prstem na článek.

„Ach, Pane Bože!“ hlesla Karen.

Když Joe spěšně opouštěl chaos příletové haly v Los Angeles, ve své kostkované bundě, džínsech, vysokých botách, s pláštěm přes jednu ruku a s kufříkem a laptopem v druhé, působil sebevědomě. Ale ani zdaleka se tak necítil.

Naposledy tu byl před jedenácti lety. V minulých deseti letech se každý rok chystal sem zajet, zkontrolovat to, ujistit se, že všechno je v pořádku, ale nakonec mu to nikdy nevyšlo a čas tak hrozně letěl. A nyní se děsil, že o to nedbal příliš dlouho.

Nad šedým betonem se pnula monotónní šeď oblohy; vlhce studený vzduch byl těžký a nedýchatelný. Otřásl se, uvědomil si, že už zapomněl, jak bývá v lednu v Los Angeles chladno. Taxíky projížděly na tlustém gumovém obutí téměř neslyšně; dvířka bouchala; kolem se plazil jeden autobus za druhým. Úzkostlivě pátral po autobusu s nápisem „Dollar“.

Prudký protivítr prodloužil let, který mu už i tak připadal nekonečný, o hodinu; po celou cestu se nedokázal na nic soustředit a jen tak seděl v těsném křesle, listoval v Scientific American, občas tupě zíral na film, kterému bez sluchátek nerozuměl, a snažil se přijít na to, jak ten problém zvládnout. Nějaké řešení jistě bude; vždycky je.

Za dvacet minut vstoupil na parkoviště Dollaru, zkontroloval registrační číslo na pouzdře s doklady o pronájmu a vzadu v krytém boxu vyhledal lesklý tmavohnědý chrysler.

Vnitřek vozu ostře čpěl novotou, takže měl pocit, jako by strčil hlavu do tašky z PVC, a s povděkem vdechl závan klimatizovaného vzduchu, když otočil klíčkem v zapalování. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval směrem na Century, potom zahnul na sever na dálnici do San Diega a tvrdě přidal plyn; rachot pneumatik na vroubkovaném povrchu mu najednou připadl důvěrně známý, jako by tudy naposledy jel včera.

Kalné žluté slunce slabě žhnulo za vrstvou mraků, ale nedokázalo rozzářit špinavě růžová, okrová a bílá průčelí budov ve španělském stylu, které tu a tam tečkovaly holou krajinu. Proletěla kolem zelená tabule s reklamou na kamiony. Z reproduktorů za jeho hlavou se linula melancholická melodie. A byla tu další tabule: INFORMACE ZELENÉ VLNY 1610. Když projížděl kolem shluku výškových budov, jen stěží v dálce rozeznal nezřetelnou siluetu hollywoodských kopců. I vegetace působila známě. Zelenohnědé zakrslé keře, palmy s pahýlovitými kmeny. Reklamní tabule.

Budovy mu připadaly ponuřejší, než si je pamatoval; město působilo zchátraleji, což ještě zvyšovalo jeho depresi. A rozčilovalo ho to. Lidi se přece musí o svět starat, musí se chovat zodpovědně. Budoucnost napříště nebude problémem někoho jiného. To si lidstvo musí uvědomit.

Nastavil automatické řízení na šedesát mil za hodinu a vypnul rádio. V myšlenkách se znovu vrátil k otci. Willi Messenger byl rebel po celý svůj život, patřil k lidem, kteří se nebojí toho, co si o nich myslí druzí, kteří se nenamáhají nosit oblek na oficiální příležitosti. Joeova matka byla herečka a zemřela na rakovinu, když chlapci bylo sedm. Willi se už znovu neoženil. Vychovával Joea sám, nejprve v Bostonu, potom v Los Angeles a nakonec v Torontu. Joe otce zbožňoval. To on ho učil o vědách a o přírodě. Učil ho lovit zvěř, chytat ryby, rozebrat motor a zase ho smontovat, rozebrat televizi i počítač. Učil ho rozumět světu. A učil ho pohrdat smrtí.

Willi Messenger byl průkopníkem kryobiologie a Joe byl štěstím bez sebe, kdykoli směl pobývat v otcově laboratoři, pozorovat výzkumné pracovníky a asistenty při práci a dokonce přiložit ruku k dílu, když zmrazovali a rozmrazovali hmyz, zvířecí a lidské buňky a tkáně nebo celé orgány.

Willi byl přesvědčen, že lidský rod vyhyne, nepodaří-li se najít způsob, jak výrazně prodloužit věk. Tvrdil, že život je příliš krátký, aby člověk dokázal dosáhnout moudrosti, která je pro jeho přežití jako druhu nezbytná; že v době, kdy většina lidí dospěje do stadia, kdy začíná mít jakés takés ponětí, co je to život a lidský rod, jsou už příliš staří, aby jim jejich znalosti k něčemu byly. Kdyby člověk mohl aktivně a mladistvě žít ještě dalších padesát nebo sto let, mohl by skutečně dosáhnout zralosti a moudrosti. Kromě toho však choval v hloubi duše přesvědčení, že smrt je nemravnost, kterou nelze brát jako něco nevyhnutelného. Bohem a posmrtným životem se nezatěžoval. Jakmile zemřete, jste zkrátka mrtví se vším všudy, říkával. Takže ze všeho nejlepší je vůbec nezemřít. Jeho oblíbený výrok byl: Smrt není nezbytná.

Joe si vybavil otce na nemocničním lůžku, pohublého a zpustošeného rakovinou, muže, na jehož mínění se vyptávali – a občas je také potírali – mnozí význační vědci současnosti, jako Robert Oppenheimer, Gerald Edelman, Richard Feynman, Marvin Minsky, Alan Newell. Willi Messenger se tenkrát zblízka zahleděl do synovy tváře a z posledních sil zašeptal: Smrt není nezbytná, Joe. Nikdo už nebude muset umřít. Smrt se dá porazit, ale od této chvíle je to na tobě, chlapče. Zařídíš to, viď, synu? Slibuješ?

Joe slíbil, že to zařídí. Tehdy spolu mluvili naposledy.

Kromě kryobiologických výzkumů tkání a orgánů k transplantacím byl Willi Messenger průkopníkem i na poli kryogenního zmrazování lidských těl. Kvůli tomu však ztratil úctu velké části vědecké obce. V posledních letech života Joeovi často s hořkostí v hlase říkal, že kdyby ho vědecké špičky mohly připravit o titul, neváhaly by. Joe si pomyslel, jak je to typické, kolik závisti a vzájemného soupeření je mezi akademickými osobnostmi, které neunesou fakt, že se někdo někam dostal dřív.

Ale Willi o to nedbal. Byl přesvědčen, že kryonismus je to pravé řešení, a jeho přesvědčení bylo tak neotřesitelné, že důsledek své rakoviny nebral jako smrt, ale pouze jako dočasné odživení.

Na toto téma napsal několik knih a bezpočet článků, ale čím víc kryonismus hájil, tím víc oficiální lékařské a vědecké špičky kritizovaly jeho práci a dokonce i jeho motivy. Kryonismus je blbost, tvrdily; dává falešnou naději; odčerpává z majetku zesnulého obrovské sumy, které by jinak mohly být vynaloženy na normální lékařský výzkum nebo dobročinné účely. Joe byl na to, co považoval za otcovy úspěchy, hrdý a říkal, že jeho kritici jsou prevíti, kteří se lakomí na každý pětník, aby ho mohli rozpustit ve vlastních výzkumných projektech a v dobročinných institucích, které nesou jejich jména.

Willi strávil pětadvacet let tím, že sám sobě dokazoval, že kryonismus má smysl, že budou-li lidé zmrazováni správným způsobem, s nímž se započne okamžitě po zástavě srdce, a budou-li uchováni v dostatečně nízké teplotě, která umožní přerušení veškeré biologické aktivity, jednoho dne bude možné je vzkřísit.

Věřil, že v té době bude existovat vhodná technologie rozmrazování i odstraňování škod vzniklých při zmrazování. Medicína už bude natolik pokročilá, že bude s to pomocí obnovy buněk vyléčit chorobu, která byla příčinou smrti, a omladit starší lidi. Nesčíslněkrát Joeovi vysvětloval, jak to bude vypadat, a Joe mu věřil. Joe byl přesvědčen, že neexistuje nic, co by věda časem nedokázala, ať už za desítky nebo stovky let. A byl pevně odhodlán ukázat světu, že otec měl pravdu.

Joe se však domníval, že existuje ještě jeden způsob, jak porazit smrt. Právě na tom pracoval dnem i nocí; právě to ho pohánělo, díky tomu se každé ráno probouzel rozjařený a cílevědomý. Slepě věřil, že to dokáže ještě za svého života. Čímž se osvobodí od starostí, jestli ho za dvě stě let někdo bude vůbec chtít rozmrazit a vzkřísit.

Protože ještě stále bude naživu! Předjel ho sportovní mercedes řízený elegantní krasavicí, dívkou v tmavých brýlích. Připomněla mu ženy, s nimiž chodil jeho otec. Vždycky byla někde v pozadí nějaká atraktivní kráska, která do něj byla blázen. Ale otec se nikdy hlouběji neangažoval. Ženy pro něj znamenaly rozptýlení, jinak nic. Jeho pravou a stravující vášní byla nesmrtelnost.

Blížilo se ke čtvrté a provoz na dálnici byl slabý, skoro sváteční. Kolem předrnčel prastarý chevrolet, plný rozparáděných puberťáků. Joe se snažil soustředit na osmihodinový rozdíl proti Anglii a spočítat, co teď Karen a Jack dělají. Nejspíš spí, uvědomil si. V Anglii byla skoro půlnoc. Hřbetem ruky si přetřel čelo a ucítil nános cestovní špíny. Vlastní tělo mu připadalo neživé, mysl však byla čilá a ve střehu, protože ji živila úzkost.

Prudce přibrzdil a strhl vůz přes několik pruhů, protože málem minul přejezd na dálnici do Santa Moniky. Divoce pomalovaná dodávka na něj zatroubila a z okna na něj zahrozila pěst, ale Joe to téměř nevnímal. Tvrdě se soustředil na příští odbočku a zároveň se v duchu vrátil do doby – to už bude takových dvacet let –, kdy ho sem otec přivezl a tak pyšně mu ukazoval budovu, kterou pomáhal financovat a zařídit.

Vzpomněl si, že otec mluvil o finančních obtížích s provozem Crycon Corporation a jak se mu ulevilo, když dva obchodníci, Curtis Danfoss a Walter T. Liedermeir, instituci převzali od kontrolního dobročinného fondu a dali jí solidní obchodní zázemí s dostatečnými fondy plynoucími ze záloh, které skládali bohatí dárci, aby činnost instituce zajistili na stovky let dopředu.

LA CIENEGA. Tentokrát tabuli viděl včas a odbočil bez problémů, sjel z nájezdu a zamířil na sever. Krajina začínala vypadat známě. Zaregistroval čerpadlo, i když bylo mnohem modernější než to, které si pamatoval, řadu kancelářských budov a tytéž nelákavé obchody.

Před nezajímavým domem o třech poschodích bylo velmi rušno a Joe si nebyl jist, jestli je to ten správný dům. Stála tu dvě nahodile zaparkovaná policejní auta a shluk čumilů, které zadržovala natažená páska. Kolem se potloukalo několik lidí, vypadali jako novináři a fotografové.

Joe zaparkoval o kus dál a vystoupil. Jak se rozhlížel, zdvihl se mu žaludek. Něco tu hrozně páchlo. Polekalo ho nečekané zaječení sirény. Na cestě na zadním konci budovy se objevilo policejní auto a za ním bílá dodávka s emblémem Úřadu koronera okresu Los Angeles na boku. Policejní vůz zatočil do La Cienegy a projel kolem Joea, dodávka stále za ním. Elektrická vrata se za nimi zavřela.

Joe zamířil k budově a z puchu se mu udělalo špatně. Bylo to jako zkažené maso, jako tlející živočich. Najednou se však zápach rozplynul a Joe si nebyl jist, jestli se mu to nezdálo.

Přední vchod hlídal policista, nestál v pozoru a vypadal unaveně a uhřátě. Posunul si čapku do týla a poškrábal se na hlavě. Joe se dral davem k němu a všiml si, že mu z pouzdra trčí pažba revolveru. Polda si ho změřil přes sluneční brýle a jeho výraz byl zcela nečitelný.

„Je tohle Crycon Corporation?‘ zeptal se ho Joe.

Polda nevzrušeně kývl.

Joe si uvědomoval, že se na něj spousta lidí zadívala. „Právě jsem přiletěl z Anglie. Můj otec je tam uvnitř – můžu vejít?“

„Dětedomárnice,“ zadrmolil policista, jako by to bylo jedno slovo.

„Prosím?“ opáčil Joe.

Polda si narovnal čapku. „Márnice. Musíte zajet do márnice.“ Načež se zahleděl přes něj, jako by přestal existovat.

Joeův neklid vzrůstal. „Můj otec je uvnitř –, je to jeden z těch –“ Slova mu vázla v hrdle. „Je zmrazený – v jednom z těch válců. Musím zkontrolovat, jestli je v pořádku.“

„Všechny odvezou do márnice.“

Joe potřásl hlavou. „Ne, jsou zmrzlí – jsou v kapalném dusíku; nesmí se s nimi hýbat, jsou nesmírně křehcí, jako křišťálové sklo, víte? Malý náraz a popraskají –“ Pod upřeným pohledem černých brýlí nedopověděl.

„Nemyslím, že by se některý z nich chystal popraskat,“ poznamenal polda.

Joe si uvědomil, že na něj míří kamera, a uslyšel vrčení jejího motoru. Zrudl v obličeji. „Heleďte, tam uvnitř je tělo mého otce! Bez mého dovolení s ním nikdo nesmí hnout.“

„Musíte zajet do márnice,“ opakoval polda.

„Profesor Messenger. Copak pro vás to jméno nic neznamená? On tenhle ústav založil, začal s tím a já jsem právě přiletěl z Londýna a chci jít dovnitř.“

„Budova byla úředně zapečetěna. Z příkazu okresního hygienika.“

Policista šel Joeovi na nervy, ale snažil se vší silou ovládnout. „Mám dojem, že si neuvědomujete, že mám právo vstoupit. Tam uvnitř je můj otec a já ho podle zákona mám v péči.“

Polda se na něj zahleděl a jeho tvář byla náhle plná jedu.

„Ale, fakticky? Víte, co si o tom myslím? Myslím si, že ste všichni pěkný cvoci. Myslíte, že si můžete dělat, co se vám zamane?… Vy bando mizernejch mrchožroutů! Myslíte, že když máte prachy, můžete se dát zmrazit a za dvě stě let se vrátit? Děte se bodnout.“

„Na svůj názor máte jistě právo,“ odpověděl Joe a usilovně přemáhal nutkání dát policajtovi pěstí do nosu. „Můj otec zase měl právo na svůj.“

„Radím vám, abyste zvednul zadek a vodjel do márnice. Pokecat s taťkou. Jestli si to třeba nerozmyslel.“

„Jméno? Jak se jmenoval?“ Úředník za dřevěnou přepážkou byl rozložitý černoch se širokými rameny a laskavou tváří; vlasy mu začínaly šedivět.

„Messenger,“ odpověděl Joe. „Doktor Willi Messenger.“

Muž pročetl dva listy strojem psaných seznamů jmen, zachmuřil se a sáhl po dalším. Potom Joeovi přistrčil formulář a poklepal na něj palcem. Stálo tam: „Uveďte své jméno a jméno umístěné osoby.“

Joe formulář vyplnil a vrátil policistovi.

„Oukej, můžete se posadit. Přijdou pro vás.“

Joe mu poděkoval a poodešel. U přepážky ho vystřídala černoška objímající kolem ramen vzlykající dívku. „Youton,“ slyšel ji ještě. „Máte tady Carla Youtona?“

Ve vstupní hale márnice vládla vřava. Policista se překřikoval s ženou španělského typu, kterou se pokoušel uklidnit jakýsi mladík. Lidé stáli nebo seděli v malých skupinkách, někteří byli zmatení a jiní otupělí žalem. Vzduch nakysle čpěl potem.

Joe obešel tabuli na mramorové stěně hlásající „Přísný zákaz kouření“ a úzkostně zatínal pěsti. Všude kolem něj byla smrt, v pomuchlaných šatech, které měli na sobě, v ucpaných pórech jejich pleti, v prázdných pohledech. Někteří z nich vypadali jako mrtví, o něž si sem přišli říct. Obětovaní. Obětovaní, kteří své drahé políbili na dobrou noc a potom vykročili do svěžího jitra s hlavou plnou plánů, třeba že si večer zajdou do kina, navštíví sousedy nebo si uvaří nějakou specialitu. A místo toho se stali obětí vandalství a skončili tady. Stali se oběťmi dopravních nehod, infarktů, lupičů a svých vlastních milých.

„Smrt není nezbytná, Joe.“

Joe se polekaně ohlédl. Slova zazněla tak zřetelně, jako by mu je otec pošeptal do ucha. Otřásl se; náhle cítil, že je Willi u něj. Byl to zvláštní pocit, ale přihodilo se mu to za těch jedenáct let od otcovy smrti už několikrát a pokaždé to bylo nesmírně živé. Cítil, že se na něj otec dívá, že čeká, co udělá a jak to zvládne.

Roztřeseně se usadil na stoličku z PVC za skleněnou vitrínou se zarámovanými diplomy. Vedle něj seděli dva bílí mladíci s rozježenými vlasy a v přiléhavých kalhotách. Vypadali jako členové rockové kapely. Joe zívl. Náhle si uvědomil, jak je unavený. Podle anglického času bylo krátce po půlnoci. Nějaké dveře se otevřely a zase zavřely. Někdo vyšel, pak zavolali něčí jméno a vešel kdosi další. Z ulice přišli další lidé; venku viděl stát policejní vůz; ve vchodu se zdravili dva policisté; kolem něj prošel kdosi s polystyrénovým kelímkem s kávou; stoupal z něj proužek páry. Kapalný dusík se odpařuje. Vakuové hliníkové kontejnery, které firma Crycon používala, pojmuly čtyři těla. Každý měl rychlost odparu dvanáct litrů dusíku denně. Byla v nich bezpečnostní rezerva čtyřicet litrů. Znamenalo to, že nejdéle po třech dnech musí být hladina dusíku znovu doplněna. Jinak by se těla obnažila a začala by roztávat.

Odněkud z dálky pronikl do jeho úvah zvuk jeho jména. Hned si neuvědomil, že ho vyvolávají. Vstal. Úřednice mu otevřela dvířka v přepážce, kudy prošel do malého výklenku, kde před kovovou mříží stály v řadě tři židle. Cedulka říkala, že se jedná o „VÝDEJ OSOBNÍCH VĚCÍ“, a ležela tu hromádka žádostí o provedení pitvy.

Na druhé straně mříže proti němu stál opálený muž; táhlo mu na čtyřicet, řídly mu vlasy, měl krátce přistřiženou kozí bradku a upřený pohled za tlustými čočkami bez obrouček vypovídal o cílevědomosti, kterou nezměkčoval sebemenší náznak humoru.

Mluvil pomalu a pedanticky, jako by se chtěl ujistit, že všechno, co řekne, bude jasně pochopeno. Bez reklamací. „Profesor Joseph Messenger?“

Joe přikývl. „Ano.“

„Těší mě, pane profesore. Já jsem Howard Barr, vyšetřovatel okresního koronera, a mám na starosti tu katastrofu s Cryconem. Co pro vás mohu udělat?“

„Přijel jsem, abych zjistil, co se otci stalo, a abych mu zajistil jiné umístění.“

Howard Barr sklopil oči na formulář. „Profesor Wilhelm Rudolf Messenger? To je váš otec?“

„Ano.“

„Víte, co se v Crycon Corporation stalo, pane profesore?“

„Jen částečně. Zatím se mi nepodařilo žádné informace získat. Žiju v Anglii – a dnes ráno jsem si v novinách přečetl, že se Crycon hodlá položit.

Snažil jsem se k nim před odletem dovolat, ale vyzvánělo to jako neexistující stanice. Přiletěl jsem před několika hodinami a jel jsem rovnou tam. Nějaký policista mi řekl, že musím sem. Že prý sem všechny pacienty převážíte.“

„Pacienty?“

V mužově hlase se ozval náznak pohrdání, který Joea podráždil, ovládl se však. „Osoby v kryogenní suspenzi nazýváme pacienty.“

Barr téměř nezvučně řekl. „Pane profesore, všichni pacienti Crycon Corporation sem byli převezeni na základě příkazu hlavního hygienika státu a tady budou tak dlouho, dokud jejich rodiny nerozhodnou co s nimi.“

„Jak dlouho je tady můj otec?“

Muž pohlédl do poznámek. „Byl zapsán včera ve 12.24.“

„Zrovna jsem viděl, jak jeden váš furgon odjížděl z Cryconu čtyřicítkou nebo padesátkou. Mají vaši zaměstnanci nějaké ponětí o tom, jak se zachází s kryogenními kontejnery?“

Barr se na něj zvláštně podíval.

„Musí se s nimi hýbat velice opatrně,“ poučoval ho Joe. „Osoby v kryogenní suspenzi jsou nesmírně křehké. A musí být pravidelně dolévány.“

„Dolévány?“

„Kapalným dusíkem.“

„Obávám se, že kapalný dusík by nám tu k ničemu nebyl, pane profesore. Pro naše účely docela dobře stačí elektrické chlazení.“

„To tedy ne, chcete-li skladovat kryogenní pacienty.“ Joeovi se začínalo zdát, že mu Barr něco tají. Vybavil se mu prchavý závan pachu hnijícího masa před Cryconem i to, jak se mu udělalo špatně od žaludku, a zavalil ho otupující pocit neskutečnosti; jako by na něj místnost chtěla spadnout, jako by ho chtěla pohltit. „Mohl bych použít váš telefon –, potřebuju si vyřídit nějaké hovory –, dát otce převézt do jiného kryogenního zařízení. Přímo v Los Angeles je jedno docela slušné. Alcor, já –“ Výraz na Barrově obličeji ho zarazil.

„Pane profesore, já kryonismu nerozumím a nerad bych vám bral iluze…“ Barrův pohled trochu změkl, najednou byl skoro vyčítavý. „Ale opravdu si nemyslím, že by kryogenní suspenze v případě vašeho otce mohla vážně připadat v úvahu.“

Místnost se znovu na Joea začala řítit. Dostal hrozný strach, že se stalo něco mnohem horšího, než předpokládal. Co když na otci provedli pitvu?

„Co to říkáte?“

Barr pokrčil rameny. „Nejsem si jist, že by to hygienik povolil.“

Joe cítil, jak mu v hlase stoupá podráždění. „Řekl bych, že zjistíte, že hygienik nemá absolutně žádné právo do toho zasahovat.“ Poklepal si na hrudník. „Rozhodovat o tom budu já! Můj otec podepsal plné moci. Crycon zkrachoval a mně je jasné, že budu muset zaplatit jiné kryogenní organizaci. Ale rozhodně mi úřad hlavního hygienika nebude diktovat, co mám dělat! A ve vašem zájmu doufám, že nikdo z vašich lidí tělo nepoškodil. A chci ho okamžitě vidět. Může mi někdo ukázat, kde je?“

Barr zavrtěl hlavou. „My tu nikomu těla prozatím neukazujeme. Musíte si počkat, až budou v pohřebním ústavu.“

„Podle zákona připadá péče o jeho tělo mně a já mám právo je vidět,“ prohlásil Joe.

Barr si chvíli prstem a ukazovákem probíral bradku. „Kdy jste viděl otce naposledy, pane profesore?“

„Krátce nato, co přestal žít, v roce 1982. Pomáhal jsem s perfuzí.“

„Prosím?“

„S přípravou na zmrazení. Vypustili jsme krev a nahradili ji kryogenní kapalinou.“

„Váš otec zemřel na lůžku?“

„Ano, v nemocnici.“

„Myslím, že se budete cítit lépe, když si ho uchováte v paměti z té doby.“

V Joeovi znovu vzplála zlost. „Mám dojem, že mi nerozumíte. Rád si otce budu pamatovat z doby, kdy byl živý a zdravý –, a jednou v budoucnu takový zase bude.“

Barr se nehýbal. „Pane profesore, nemohu se vyjadřovat k technologii kryonismu.“

„Vždyť se k ní vyjadřuje kdekdo,“ řekl Joe. „A nejvíc ti, kdo o ní nevědí ani ň. Dovedete mě teď k otci, prosím vás?“

Barr zvedl konejšivě ruku. „Opravdu o tom vím velice málo… Jestli jsem to dobře pochopil, je důležité, aby těla byla zmrazená co nejrychleji po konstatování smrti. Musí se s tím začít v průběhu několika minut, než se cévy uzavřou, aby se předešlo rozkladu, je to tak?“

Joe se na něj podíval jako na rozostřený obraz v televizi.

„Více méně. Je-li to možné, udělá se to takhle. Lze ale zmrazit i osoby, které jsou už nějakou dobu po smrti.“

Barrův výraz znovu trochu změkl. „Bohužel, těla v Cryconu byla mimo suspenzi hodně dlouho, pane profesore. Ti chlapíci, co jim to patřilo, zřejmě nejdřív veškeré zařízení prodali, než – zmizeli.“

Joe byl zděšen. „Prodali zařízení? Myslíte kontejnery?“

„Všechno.“

„Kdy?“

Pokrčil rameny. „O tom nemáme žádné informace.“ Zaváhal. „Co se vám tím snažím říct, pane profesore, je, že si nemyslím, že tělo vašeho otce je natolik zachovalé, jak byste třeba doufal. Podle mého mínění nebude možné ho převést ze stavu suspenze, i kdyby to nakrásně někdy bylo proveditelné.“

Joe na něj mlčky hleděl. Potom sjel pohledem k cedulce VÝDEJ OSOBNÍCH VĚCÍ. Obyčejná slova najednou obsahovala hrozbu pro svou spojitost se smrtí. Zíral na vyleštěný dřevěný povrch za mříží a říkal si, že by mohl být v luxusním provedení vězeňské cely, ale místo toho je tam jeho otec.

„Věřím, že někdy v budoucnu budou lékaři schopni rekonstruovat naše těla z jediné zachované buňky. Je mi jedno, v jakém stavu otcovo tělo je, musí být okamžitě uložen do nové suspenze.“ Joe pomalu zamrkal a propletl si prsty. „Dal jsem otci slib a mám v úmyslu dodržet ho. Byl bych vám zavázán, kdybyste mi ho teď ukázal.“

Barrovi opět ztvrdly rysy. „Pane profesore, ještě jednou bych rád zdůraznil, že to pro vás bude šok.“

„Už jsem se rozhodl.“ Joe si otce pamatoval jako velikého a drsného chlápka, který se až do smrti ničeho nebál, a měl v dobré paměti tu sušinku, kterou viděl na nemocničním lůžku. A teď se musel obrnit proti něčemu dalšímu.

Howard Barr vstal. „Jděte, prosím, ke dveřím vedle výtahů na opačném konci haly. Přijdu tam za vámi.“

Joe prošel halou a našel výklenek s dveřmi, které vedly k výtahům. Barr otevřel dveře na druhém konci a vedl ho chodbou kolem mnoha kanceláří; podrážky jeho bělostných tenisek nebylo na podlaze vůbec slyšet.

Prošli ledově chladnou místností s bíle vydlaždičkovanou podlahou a s řadami nerezových schránek na stěnách. Pronikavě tu čpěla dezinfekce.

Barr zůstal stát, ověřil si číslo na listu papíru, který držel v ruce, a pak očima přejel schránky před sebou. Na každé bylo číslo a otvor pro jmenovku. V otvoru třetí shora, 37C, byla zasunuta strojem psaná kartička, kde stálo: Dr.W. Messenger.

Muž tvrdě pohlédl na Joea. „Tak jo?“

Joe polkl, aby si uvolnil zadrhlé hrdlo. Jedenáct let. Za jedenáct let se toho stalo tolik. Vzpomínky vybledly a smutek vyvanul, ale otcův obraz v jeho mysli byl stále živý. Najednou zase měl ten neodbytný pocit, že ho otec pozoruje, že čeká, jak zareaguje, jak splní svůj slib. Cítil povzbuzení, jako by na něj starý pán mrkl a řekl; „Tak to má být! Jen si od toho úřednického frajera nedej nic nabulíkovat!“

Barr vytáhl z kapsy sterilní sáček s chirurgickými rukavicemi, roztrhl jej a rukavice si natáhl. Potom se naklonil a zatáhl za rukojeť. Dvířka se lehce otevřela a ve tmě za nimi Joe rozeznával boulovatý modrý plastikový pytel. Dýchl na něj závan mrazivého vzduchu.

Potom Barr vytáhl na dobře naolejovaných kolečkách dlouhou úzkou přihrádku, kde ležela lidská postava v igelitovém pytli. Nadzvedl záhyb na pytli a odhalil zip. Ještě jednou se podíval na Joea a potom jedním dlouhým pohybem zip otevřel.

Joe byl naprosto nepřipraven na puch, který se vyvalil a zasáhl ho jako rána pěstí do žaludku. Páchlo to jako maso zapomenuté měsíc v kufru auta, jako ucpaný odpad, jako kyselé mléko, jako průjem. Pak mu zrak dopadl na otcovu tvář a z hrdla se mu vydral výkřik.

Musel se odvrátit, jak ho na okamžik ta hrůza oslepila, potácel se a nevěřícně lapal po vzduchu. Chytil se protější stěny, kde ho zadržely ledově studené boxy, ale neotočil se už zpátky. Nedokázal snést ani sebekratší pohled.

Stál tam, třásl se a tiskl tvář k oceli. „Ne!“ vzlykl. „Ach, Pane Bože, prosím Tě, ne!“

Ocel byla kluzká, bylo to, jako by s ním klesal výtah. Snažil se zachytit, ale neudržel se. Povšiml si na cedulkách jmen Paní R.Waliewská a Pan D. Perlmutter, a potom klesl na kolena a zabořil obličej do dlaní. Mačkal si víčka, aby se nezvedla na tu nelidskou hrůzu otcovy tváře, s tím šklebem, který tam v okamžiku smrti nebyl.

Maso z tváře bylo pryč, zůstaly jen holé kosti, trčící mezi kousky shnilé a ztvrdlé kůže, která k nim ještě zčásti lnula. Zbytky Williho rozježených a štětinatých vlasů čouhaly z vysušených zbytků skalpu jako vycpávka z děravé pohovky. Oční důlky byly prázdné, masařky měkkou tkáň vyžraly před mnoha týdny, ne-li měsíci.

Joe nehlasně plakal. Plakal stejně, jako když zemřel jeho maličký syn Bárty. Jako tehdy, když mu policista předal jednu tenisku a zčernalé náramkové hodinky a požádal, aby je identifikoval. Plakal, protože byl v šoku.

Pondělí 18. ledna 1993. Sussex.

Joe měl obvykle cestu z domova na univerzitu rád. Bylo to pět mil, z toho většina po dálnici, která klesala a stoupala po zvlněných svazích úpatí Downs, a v pěkném ránu, jako bylo to dnešní, byl pohled na kopce a pole nádherný. Dával totiž člověku pocit otevřeného prostoru, a ten patřil k několika málo důvodům, proč se mu po Kanadě stýskalo.

Ale to ráno měl pokažené poruchou biorytmu, která přetrvávala už od minulého úterý, kdy se vrátil z Los Angeles. Migrénu, kterou si ze Států dovezl, ještě zhoršovala stále hlasitější rezonance porouchaného výfuku jeho saaba. A doháněla ho k zlosti. Potrpěl si na dobře fungující stroje a opak ho pokaždé podráždil. Vůz byl jen dva roky starý, ale před časem s ním na něco ve tmě narazil a dosud neměl kdy dát to spravit. Otec by to opravil sám, pomyslel si trochu provinile. Joe se už léta ničeho na autě nedotkl; bylo mu na to líto času.

Univerzita Isaaca Newtona byla koncipována jako britský protějšek Massachusetts Institute of Technology. Jistý architekt ji navrhl jako svou vizi dokonalé univerzity a vybudovali ji prakticky na zelené louce v roce 1963. Univerzitní městečko z červených cihel a betonu bylo strašidelným shlukem oblých kontur a ostrých úhlů, můstků, oblouků, sloupořadí a zubatě se křižujících přímek chodníků. Zahradní architekt je upravil tak, aby navazovalo na krajinu pohoří Downs, a vybavil je ozdobnými jezírky a potůčky a osadil úhlednými stromy a keři, které vypadaly jako umělé. Připomínalo to spíš Legoland, zvlášť nyní ve zkouškovém období, kdy tu nebylo moc rušno. Podle Joea to vypadalo jako stavebnice utopického městečka, jaké by se mohlo budovat v kosmu. Až na to, že za třicet let své existence značně podlehlo povětrnostním vlivům a příšerně zchátralo.

Zaparkoval šedého saaba na parkovišti za budovou kognitivních věd, familiárně přezdívanou KOKS, vypnul motor a ulehčeně uvítal nastalé ticho. Potom vystoupil a zamkl dveře.

Když vlekl kufřík přes parkoviště a dolů po schodech mezi budovami KOKSu a Biologie, opřel se do něj silný vítr. Obě budovy byly čtyřpatrové a na úrovni třetího poschodí je spojoval uzavřený koridor, který připomínal, ale opravdu jen vzdáleně, Most vzdechů.

Za biologickým blokem stál zásobník s nápisem „Pozor nebezpečí – Kapalný dusík“, který mu neodbytně připomněl, jak otec bral z ledničky nádoby se zmrazenými včelami a jak Joeova matka hubovala. Tehdy bylo Joeovi asi šest. Willi Messenger neměl skrupule, když si zamanul mít laboratoř i doma.

Vánoční prázdniny Joe normálně miloval, protože to byla příležitost, jak nabrat sil. Ale nyní, když byl unaven a sužovaly ho výčitky svědomí, že pustil Crycon z očí, neměl pocit, že by si nějak zvlášť odpočinul. Nejhorší bylo, když musel podepsat souhlas s kremací. Bylo to mnohem horší než samotný obřad, při němž seděl v malé smuteční aule s majitelem pohřebního ústavu, hleděl na otcovu rakev a naslouchal krátké pohřební mši. Potom se zatáhly závěsy. Bylo po všem.

Pane doktore, váš otec se po vás shání. Velice naléhavě chce s vámi mluvit… Opravdu zoufale vám něco chce sdělit. Mám pocit, jako by vás chtěl před něčím varovat.

Už nikdy se nedoví, co to bylo. Přivezl si s sebou sice v mrazicí schránce kousíček otcovy kůže a pár vlasů a ty nyní spočívaly v kryogenní suspenzi; mozek však byl úplně pryč, i ten sežraly masařky, a i kdyby bylo možné někdy v budoucnu zrekonstruovat otcovo tělo z jeho dezoxyribonukleové kyseliny, dá se počítat s tím, že by Williho znalosti zůstaly nedotčené? Joe o tom pochyboval.

Vítr mu pronikal až na kůži. Měl na sobě plášť a pod ním tvídové sako, modré manšestráky a pevné kožené šněrovací boty; podle jeho představ mu tenhle druh oblečení dodával vzezření anglického šlechtice, i když mu výsledný dojem trochu kazila kravata. Byli na ní létající vepříci. Potrpěl si na křiklavé kravaty, často lidem vyloudily úsměv. A on právě teď přesně tohle potřeboval.

Příbuzní pacientů uložených v Cryconu se spojili a měli v úmyslu korporativně žalovat oba muže, kteří Crycon do bankrotu řídili. V jejich rukou se rozplynulo čtrnáct milionů dolarů z plateb od pacientů, členských příspěvků a dobročinných darů. A veškeré vybavení. Dvacet sedm těl ve stadiu suspenze nechali ležet na zemi za zamčenými dveřmi, kde pacienti roztáli a rozložili se. Zaživa se ani neznali, ale ve smrti společně vytvořili vysoce nakažlivou směs.

Joe neměl zájem kohokoli žalovat. Chtěl zpátky svého otce, chtěl mu ukázat, jak daleko je s Archivem, věděl, že by starý pán schvaloval způsob, jakým přeměnil vlastní domov na laboratoř. Ale k tomu už nikdy nedojde. Aspoň ne dnes. Už ho nedokáže přivést k životu. Může jen udržovat při životě duch jeho práce, jeho filozofii, jeho úsilí o nesmrtelnost.

Vedle popelnice ležela kostřička drobného ptáčka; na křídlech ještě měla peří. Odvrátil oči. Vybavilo se mu otcovo rozložené tělo a žaludek mu sevřel ledový pocit děsu. Identifikoval jej jako strach z vlastní smrtelnosti. A vzpomínal na dětská léta, jak ho otec strašil, jak ho nutil nahlížet do otevřených hrobů, kde ležely rozpadlé rakve a ztrouchnivělé kosti, a říkal přitom: „Tohle se stane i s tebou!“ Smrt je odporná záležitost. Začnou reagovat vnitřní plyny, střeva nabobtnají, obsah žaludku zkvasí, obličej opuchne, kůže začne hnít a praskat.

Když zahýbal kolem přední části budovy, vítr mu rozcuchal vlasy. Na chviličku se pokochal příjemným pohledem, který skýtal zbytek té univerzity jako pro panenky. Tato část univerzitního areálu ležela v malém údolí přímo před ním. Budovy spojovala síť dlážděných cestiček lemovaných futuristickými lampami, rozmístěnými po dvaceti metrech. Nebylo snad trávníku, aby na něm nestála nějaká moderní plastika, nějaký prapodivný obelisk z oceli, dřeva a bronzu, tu hranatý a s ostrými úhly, tu zase samá oblina a křivka. Opačnému konci, kde se terén začínal zvedat, dominovaly rozlehlé budovy knihovny, divadla a univerzitní správy. A ještě o něco výš se do krajiny zařezávaly obytné budovy připomínající prastaré pevnosti.

U úpatí kopce v dálce sely dva traktory ozimy. Jaro tu bude za pár měsíců, pomyslel si. Pak léto. A podzim. Věčný cyklus života. Narodíš se, žiješ, zemřeš. Tak nás to učili, tomu jsme věřili, tak jsme to znali. Krtiny, svatba, pohřeb.

Ale takhle to vůbec být nemusí.

Vešel do předních dveří s černobílou tabulkou s nápisem Katedra kognitivních věd, které se za ním se zhoupnutím zavřely. Vstupní hala byla cítit čerstvou barvou. Na tabulích bylo několik nových oznámení, inzeráty hledající či naopak nabízející pokoj k pronajmutí, nabídky studentských slev, oznámení o schůzi Studentské unie, reklama na trička Greenpeace. Také tu bylo upozornění na množící se krádeže na parkovišti spolu s rozpisem přednášek nadcházejícího trimestru.

Joe ve vrátnici trochu pookřál, vyšel dvě patra po holých betonových schodech a vyměňoval si pozdravy s kolemjdoucími studenty a profesory. Měl se vrátit už před týdnem, zdržela ho však cesta do Los Angeles, takže se tu stavil jen ve čtvrtek a v pátek, aby vyřídil aspoň nával pošty. Těšil se, až se konečně zabere do své skutečné práce, až začne zkoušet nové nápady, které už nějakou dobu hýčká.

U klubovny s malým bufetem a v dlouhé chodbě s pracovnami vyučujících zrychlil krok. Každé dveře byly označeny číslem a jmenovkou; Joeovi to nečekaně připomnělo márnici v Los Angeles. Někteří učitelé se snažili oživit ponurou chodbu bez oken alespoň tím, že si na dveře vylepovali humorné, jen zasvěcencům srozumitelné kresbičky o umělé inteligenci.

Dveře do Joeova oddělení byly až na konci. Jeho dveře zdobil nápis: Profesor J. Messenger. PROJEKT ARCHIV.

Jeho sekretářka Eileen Peacocková trůnila před počítačem ve své kancelářičce, do níž se vcházelo úzkou škvírou mezi otlučenými hnědými kartotékami. Byla to osamělá paní těsně před důchodem, která nosila načerno nabarvené vlasy vpředu s pážecí ofinou a vzadu po vojensku vyholené. Širokánské hranaté brýle na neuvěřitelně kulatých očích v Joeovi občas vyvolávaly dojem, že s ní mluví přes okno. Měl ji moc rád; vypadala křehce, ale byla kurážná a zdatná.

Zdvihla k němu hlavu, trhaným pohybem připomínajícím kloubový stojan ji naklonila ke straně a jako každé ráno ho pozdravila neměnným „Dobré jitro, pane profesore“, jako by recitovala cvičení výslovnosti.

„Ahoj. Príma víkend?“

„Ach ano, děkuji.“ Sjela prsty z klávesnice. „A vy?“

„Ale jo,“ odvětil nesdílně. „Teď si vzpomínám, že Jack měl fantastický víkend – byl na dvou narozeninových oslavách.“

„Našel si tu spoustu kamarádů, jak se zdá.“ Nepatrně se pousmála a potom si na tváři vyrobila výraz věštící neodvratnou pohromu, s nímž předávala veškeré vzkazy bez ohledu na jejich obsah. „Máte hned zavolat profesoru Colinsonovi – kvůli plánovací poradě o termínech. Mám dojem, že vám to poslal elektronickou poštou, ale asi si myslel, že jste to nečetl.“

„To má pravdu, nečetl.“ Schůzky s vicekancléřem univerzity Joeovi skýtaly pramalé potěšení. Vůbec toho člověka nesnášel.

„Poštu máte na stole.“

„Díky. Je tu už někdo?“

„Jen Harriet a Edwin.“

„Kde je Dave?“ Jako systémový inženýr Archivu byl Dave Hoton Joeova pravá ruka.

„To nevím, pane profesore. Třeba je u strojů.“

Joe otevřel sousední dveře a strčil hlavu do stísněné místnůstky, kde kralovali Harriet Taitová a Ray Patel, kteří u něj dělali doktorát, a jeden postgraduální vědecký pracovník, Edwin Pilgrim.

V místnosti byly čtyři počítače, z toho tři pracovní stanice, které se daly připojit buď do univerzitního systému Unix, nebo do Archivu; čtvrtý byl Apple Macintosh. Na dvou stanicích nikdo nepracoval. Macintosh měl zapnuté šetření obrazovky – na obrazovce líně plula ryba. Druhý monitor byl zhaslý – Ray Patel byl na roční studijní dovolené v Austinu v Texasu. Joea překvapovalo, že se k jeho počítači po tu dobu neposadil někdo jiný.

Harriet Taitová cosi opravovala v okně na obrazovce. Byla to tichá a pilná dívka s dobráckou přizpůsobivou letorou, třebaže by to při pohledu na neuspořádaný chumel hustých černých kudrn člověk neřekl, na první pohled to totiž byla spíš výzva než účes. Edwin Pilgrim se staženou tváří zuřivě třískal do klávesnice. Joe mrkl na monitor a s odporem konstatoval, že hraje GO. Mezi počítačovými studenty se právě v té době rozmohla mánie globálních her GO.

„Ahoj, lidi!“ pozdravil Joe. Svůj názor na Edwinovo hraní si nechal pro sebe. Popudit Edwina totiž bylo tuze nemoudré.

Harriet Taitová vzhlédla. Bylo vidět, jak ji těší, že ho zase vidí. „Ahoj, Joe – jaký byl víkend?“

Joe zdvihl pravou ruku a několikrát s ní zakmital vpravo a vlevo, aby naznačil, že to jakžtakž ušlo. „A ty?“

„Potřebovala jsem něco dodělat. Většinou jsem byla tady.“

„Hodná holka.“

Pilgrim Joea vůbec nevzal na vědomí, Joea to však nepřekvapilo. Pilgrim byl samotář a podivín bez špetky zájmu o svět, který existoval vně jeho pracovních a elektronických her. Byl velice choulostivý, věčně doma s nějakou chorobou, někdy skutečnou a jindy pofidérní, a samá neuróza a alergie. Vědělo se o něm, že je s to odejít na několik hodin z laboratoře, když si tam někdo začne loupat pomeranč, s nářkem, že mu citrusová vůně narušuje chemickou rovnováhu mozku.

Byl drobné postavy, měl trochu agresivní hranatý obličej, na němž často vyskakovaly rudé skvrny, a jedno oko tupozraké. Když se rozzuřil, což bylo často, neovladatelně a divoce tím okem koulel. Nad vysokým lesklým čelem měl přilípnuté světle zrzavé řídnoucí vlasy. Zásadně nosil červenou lyžařskou bundu, pletenou vestu s kovovým zipem, bílou silonovou košili, šedé flanelové kalhoty, plátěnky a na zádech batůžek.

Edwin Pilgrim Joea bavil a zároveň doháněl k vzteku. Praštěné postavičky světa počítačů měl docela rád. A ze všech typů, které tento svět přitahoval, Edwin Pilgrim patřil k těm nejzajímavějším, k těm, kteří sice pro normální život byli naprosto nevybaveni a nepřizpůsobeni, ale v elektronickém světě nad ně nebylo. Tam měli šanci stát se hrdiny, polobohy a dokonce legendami. Nemuseli se vůbec zvednout od klávesnice, aby dokázali setřást otravná, přírodou daná pouta a vznést se do kybernetického kosmu.

Pilgrim byl nesporně geniální počítačový programátor. Byl schopen řešit naráz několik problémů a Joe se dosud nesetkal s nikým, kdo by lépe než on dokázal tlumočit jeho nápady do vysoce výkonných programů. Archiv byl Joeovo dítě, Joeův vynález, ale detailní výpočty, na nichž celá věc z větší části spočívala, byly dílem Edwina Pilgrima.

Byli na stejné vlnové délce nejen pokud šlo o vědecký základ, ale také filozoficky – třebaže k filozofii Archivu dospěl každý z nich jinou cestou. Pro Joea Archiv představoval klíč k nesmrtelnosti, zatímco Pilgrim ho chápal jako možnost zbavit se lidského těla. Tělo, které mu bylo břemenem, protože ho donutilo strávit část dětství na lůžku, a nedůvěra k lidem vypěstovaná lety posměšků na školním hřišti byly důvodem hluboce zakořeněné touhy nahradit lidi v co nejkratší možné době stroji.

Joe otevřel dveře do své kanceláře, vešel a pověsil si kabát na jejich vnitřní stranu. Většina pracoven na univerzitě byla skládkou odloženého haraburdí, nábytek se k sobě nehodil a koberce byly prošlapané. Dvě stě tisíc dolarů, které Joeovi vynesla MacArthurova cena, mu umožnilo dopřát si trochu přepychu. Malou část z nich použil na to, aby si pracovnu zařídil pohodlně a příjemně, protože tu hodlal trávit dlouhé hodiny. Koupil si veliký týkový psací stůl a stolek pod pracovní stanici Sun a počítačový monitor, otočné a sklopné křeslo, dvě slušné pohovky, aby měl nač posadit studenty, a koberec s vysokým a hustým vlasem.

Jednu stěnu zaplňovala od podlahy ke stropů knihovna, na jejíž horní polici ležely rakety na tenis a na squash. Mezi řadami knih bylo také šest publikací, které napsal sám, a dvě další, na nichž spolupracoval. Téměř celou sousední stěnu zaujímala velká bíle natřená tabule a pořádně zaplněná korková deska na vzkazy. Jeho psací stůl vedle širokého okna, odkud bylo vidět na velkou část areálu, byl pokryt úhlednými hromádkami dopisů a novin a mezi nimi stála Karenina fotografie z výstupu na Vesuv, která se mu líbila ze všech nejvíc, a fotografie Jacka, jak o svých třetích narozeninách loni v září stojí na molu s rybářským prutem v ruce.

Nad stolem viselo několik velkých barevných fotografií, zarámovaných do jednoho obrazu, dole opatřeného nápisem: Co mají všechny fotografie společného? Byli na nich tis, sekvoje, kapřík Koi, papoušek, slon a škeble.

Na stropě mezi vývody zvlhčovacího systému byly diskrétně skryty dvě miniaturní televizní kamery a čtyři směrové mikrofony, které dění z místnosti předávaly Archivu do suterénu o tři poschodí níž.

Archiv, neboli AntRopo-Computerový Hostitel pro Inteligentní Vědomí, byl jediným důvodem pro Joeův pobyt v Anglii. Pokud Joe věděl, byl to největší a nejschopnější stroj na světě s nervovou sítí a paralelním procesorem. Jednou v budoucnu bude schopen pojmout veškerý obsah mozku dospělého jedince a okamžitě jej načítat. Bude si uvědomovat vlastní existenci, bude moci racionálně rozhodovat ze své svobodné vůle a prožívat široké spektrum emocí a pocitů, které ho postaví na roveň lidskému životu. Nebude to už totiž neživý stroj, ale uvědomělá živoucí bytost.

Fondy na projekt Archiv pocházely z nadace založené zesnulým softwarovým miliardářem Harry Hartmanem, která nabídla univerzitě, ochotné zastřešit tento projekt a podělit se o získané vědomosti s celým světem, téměř neomezené financování. Jednou z podmínek bylo, že projekt musí zůstat v Anglii. Hartman si přál, aby britské počítačové talenty přestaly odcházet do zahraničí. Další podmínka stanovila, že v čele projektu musí stát Joe Messenger. Joeův kolega Blake Hewlett se totiž s Hartmanem spřátelil rok před jeho smrtí a přesvědčil ho, že jedině Joe má potřebnou představivost a schopnost. Joe měl už v té době tak velkou proslulost, že se Hartman dal snadno přesvědčit.

Archiv byl výsledkem Joeovy dosavadní celoživotní snahy. Záleželo mu na něm víc, než na čemkoli jiném na celém světě; snad dokonce víc než na vlastní rodině. Dvacet let ho projektoval a poslední čtyři roky budoval a rozvíjel. Prozatím stál něco přes pětatřicet milionů dolarů; většinu z toho spolkly speciální komponenty, které se pro něj musely zvlášť vyrábět, a Joe zatím netušil, kdy by tyto výdaje mohly skončit. Jeho sponzoři ho naštěstí nechávali na pokoji, byli spokojeni s tím málem, které až dosud publikoval, třebaže z vědeckého světa se na adresu jeho výzkumu ozývala spíš skepse než chvála.

Oknem sem proudily sluneční paprsky a v topení to slabě harašilo, jak se horký vzduch hnal potrubím v podlaze. Joe zůstal chvíli stát a trochu zmateně se díval na hory papírů nahromaděných za svátky, kterých o víkendu zřejmě ještě přibylo. Papírování, které po něm univerzita požadovala, z duše nenáviděl, a proto se ranní poštou probíral čím dál sklíčeněji.

Maličko se rozveselil při pohledu na obálku s razítkem svého posledního vydavatele, protože to mohly být recenze jeho nejnovější knihy Počítač, který zbožňoval Ben Hura. Rozřízl obálku a potěšeně se zahleděl na svazeček výstřižků. Byl tu rozhovor, který poskytl listu Guardian, recenze z New Scientist a ještě jedna, o něco delší, ze Sunday Times, kterou si hned přečetl a která mu udělala docela radost, třebaže recenzent zřejmě jádro věci vůbec nepochopil. A nakonec tu byl ještě reklamní chvalozpěv z malého kalifornského časopisu Extropy. Joe ten časopis velice obdivoval. I proto ho článek potěšil víc než všechny ostatní.

Uložil je do kufříku, aby je nezapomněl vzít domů a ukázal Karen, pak si sedl do křesla, otočil je k počítači a ťukl na klávesu enter a zapnul obrazovku. Ohlásil se slovem joem a potom vyťukal své heslo min han, které si vytvořil z počátečních písmen Caesarova výroku „člověk se nyní stane bohem“. Odklepl enter, napsal: login archive interact a znovu odklepl.

Ostře černými písmeny se na zářivé běli jeho barevné obrazovky objevila písmena: Dobré jitro, pane profesore. Měl jste pěkný víkend? Podle předpovědi bude větrno.

Měl jsem pěkný víkend, děkuji, Archive, napsal Joe. Mohl sice počítač přepnout na hlasový projev, ale příliš ho bolela hlava, než aby dokázal snést nosový a dutý hlas Archivu.

Vzal jste Jacka na dvě oslavy, pokud se dobře pamatuji, pane profesore?

Máš dobrou paměť, ťukal Joe.

Tu jste mi dal vy.

Jsem rád, že pořád víš, kdo je tu šéf, opáčil Joe.

Šéf. Kdo je šéf? Co je šéf? Jiné významy: podstatné jméno. Nadřazenost. Povýšenost. Arogance, mimořádnost, vedoucí místo, kvalita, non plus ultra, věhlas, nejvyšší vládce, nejvyšší moc –

Joe zaklel, zarazil odpověď v polovině a napsal si na rub obálky poznámku. Některý den byla konverzace s Archivem naprosto normální a jindy to zase vypadalo, že ujel. Občas se choval skoro jako člověk, měl své dobré a špatné dny, jenže u něj to bylo způsobeno špatným programováním, ne probdělou nocí.

Zadíval se na hatmatilku na obrazovce. Však se to Archiv naučí. Stačí malé seřízení a příště už tu poznámku pochopí a odpoví inteligentněji. Vzhlédl ke stropu a kamera mu pohled oplatila. Účelem neustálého dohledu kamer bylo, aby Archiv z obrazu života doma i v práci začal chápat rozdíly v chování mezi dvěma prostředími. Lidské bytosti totiž pochopí velice snadno spoustu věcí, které je velmi nesnadné naprogramovat do počítače. Zvlášť když ho ještě víc zmátl tím, že si práci bere i domů.

Joe vystoupil z Archivu, aby mohl hatmatilku zlikvidovat, pak se do něj znovu napojil a zopakoval heslo.

Na obrazovce se objevila táž slova jako předtím: Dobré jitro, pane profesore. Měl jste pěkný víkend? Podle předpovědi bude větrno.

Joe vyťukal odpověď: Na to jsi se už ptal. Myslel jsem, že o sobě tvrdíš, že máš dobrou paměť.

Omlouvám se, že mi to vypadlo z paměti, pane profesore.

Dobrá, to je v pořádku. Joe s počítačem zacházel jako s dítětem. Chtěl jsi mi povědět ještě něco, Archive?

Máte tu poštu.

Přečti mi ji, prosím tě.

Obrazovka se na chvilku vymazala, než ji začaly naplňovat řady elektronických sdělení:

archive % pošta

/usr/spool/pošta/doc: 410 vzkazů. 331 nových.

N.398 ccol@cogs.Newton.ac.uk. (Dick Glebe) 17. leden NE

18.05 věc: schůzka ÚT?

N.399 blake@cogs.Newton.acuk. (Blake Hewlett) 18. leden

PO 08.45 Věc: Squash v poledne?

N.400 kibo@stud.výb. (James ‚Kibo‘ Parry)

N.401 athun@vaxperth.ac.oz (Atilla Protinožec)

Vzkazů bylo několik set a některé byly už čtrnáct dní staré. Vicekancléř se s ním chtěl sejít, to už mu řekla sekretářka. Blake Hewlett chtěl potvrdit, že si dnes kolem oběda zahrají squash. Vyučující z katedry kognitivních věd pořádají schůzi. Pak tam byl potrhlý vzkaz od někoho, kdo se podepsal jako Atilla Protinožec; byl odněkud z Perthu v Austrálii a pravidelně ho zásoboval nesmyslnými teoriemi, podloženými namátkou posbíranými daty o pokusech dokázat telepatické schopnosti počítače. To byla jedna z nevýhod elektronické pošty: K člověku měl neustále přístup kdejaký slušnou technikou vybavený cvok kdekoli po celé zeměkouli.

Joe zavřel oči a silně stiskl víčka v naději, že migréna odezní. Neodezněla. Probíral se vzkazy a několik naléhavých na místě vyřídil. Potom vytáhl z kufříku kapesní počítač, zapnul jej a jeho obsah natáhl do Archivu. Nakonec naťukal na klávesnici Archivu příkaz „dnešní záznam“.

Na obrazovce naskočilo datum a hodina a pod tím tři schůzky. 10.00 pohovor. 12.45 squash. 20.00 večeře u známých. Někdo, s kým se Karen seznámila v relaxačně terapeutické skupině, kam chodila. Pondělní večer mu na chození po návštěvách nepřipadal vhodný, ale Karen se tolik snažila najít si tu okruh přátel a Joe ji v tom ze všech sil podporoval.

Pohlédl na čas první schůzky. Deset hodin. Vedle toho jméno Juliet Springová. Zmocnil se ho prchavý pocit podráždění, že promarní celé dopoledne, a pohlédl na hodinky. 9.45. Za čtvrt hodiny tu bude a připraví ho o spoustu času. Ksakru. Znovu si přečetl to jméno. Juliet Springová.

Napsala mu před Vánocemi a požádala, aby mohla pracovat na doktorské práci o umělé inteligenci pod jeho vedením. Ale on v té době byl pevně rozhodnut dalšího postgraduálního studenta nepřijímat. Až dosud na sebe bral příliš mnoho učitelských závazků a také hodně psal, nyní se chtěl věnovat především Archivu. Ve výzkumech nervových sítí a oblastí poznání umělé inteligence došlo k závažným objevům a on se v nich potřeboval zorientovat, doplnit své znalosti, zúčastnit se konferencí v Evropě, Spojených státech a Japonsku. Proč vlastně vůbec přistoupil na to, že se s ní sejde?

Nějaký důvod tu byl, to věděl, proto kramařil v hromadě pošty a při té příležitosti s hrůzou narazil na několik nezodpovězených dopisů z doby před dvěma měsíci. Hnědá obálka, kterou hledal, byla pod strojopisem poslední přednášky na téma „V čem se Einstein mýlil – stroje mohou přijít na chuť slepičí polévce“.

S prchavým pocitem triumfu obálku zdvihl, vytřásl z ní dopis a životopis Juliet Springové a rychle je prolétl, aby si vzpomněl.

Životopis na něj udělal dojem. Dvakrát první v neurologii na Cambridgi. A znovu totéž ve fyziologii na Carnegie-Mellonově univerzitě. Poslední tři roky pracovala v odboru umělé inteligence význačné lékařsko-výzkumné nadace mezinárodního farma– ceutického gigantu Cobold-Tessering-Sanya.

Geniální děvče, ale zabere moc času, a kromě toho má kvalifikaci spíš lékařskou než technickou. Začal přemýšlet o profesorech na jiných katedrách zdejší univerzity i jinde, kteří by pro ni byli mnohem vhodnějšími školiteli. Znovu se pokusil přijít na to, proč vlastně souhlasil, aby přišla, a měl na sebe vztek.

Soustředil se na životopis pozorněji. Písmenka byla drobná a Joe ucítil, jak mu prostředkem čela, někde za očima, projela svíravá bolest, podobná elektrickému výboji. Bolestmi dutin trpěl celý život. Klasický příklad toho, jak je lidské tělo nedokonalé! Na počítači opravíte každý nedostatek čistě a snadno, ale u člověka můžete použít jen ohlupovací drogy nebo agresivní a nečistý chirurgický zákrok. Nebo se s tím naučíte žít.

Joe měl na stěně zarámovaný kreslený obrázek, který dostal od studentů k loňským narozeninám. Byla to kresbička poněkud obstarožního typu počítače s magnetickými páskami a blikajícími světýlky. Pod ní stálo: Postbiologický člověk.

Kresba mu vyloudila úsměv. Sentiment nikoli. Věřil, že lidský rod přežije nejlépe tak, přetransponuje-li svou biologickou podstatu do mechanické. Bude-li možné úspěšně přenést vědomí na stroj nebo je ve stroji vytvořit celé, nebude zapotřebí, aby člověk existoval i biologicky. Ale na rozdíl od našich předchůdců, kteří v nás přežívají jen v několika molekulách, bude on a s ním všichni ostatní lidé žít prostřednictvím postbiologického člověka navěky, o tom byl Joe pevně přesvědčen.

Stanou se nesmrtelnými.

Joe se setkal s mnoha vědci, kteří jeho teorii považovali za čiré bláznovství. Setkal se i s takovými, kterým připadala zajímavá a povzbudivá, nikdy však nepotkal člověka, který by věřil tak hluboce jako on, že ji lze uskutečnit.

A on to má pevně v úmyslu.

V deset hodin a pět minut někdo rázně zaklepal na Joeovy dveře a otevřel je dřív, než se Joe stačil ozvat. Byl to Blake Hewlett oblečený od hlavy k patě v černém hábitu, který si v poslední době oblíbil. Uštědřil Joeovi podivný vědoucí úsměv, který mu složil snědý obličej do záhybů. „Máš tu návštěvu,“ oznámil.

Blake byl o sedm let starší a působil na zdejší univerzitě jako profesor kryobiologie. Své nynější postavení profesora v oboru umělé inteligence a možnost vyvíjet projekt Archiv získal Joe především jeho přičiněním.

V létě spolu dvakrát týdně hráli tenis a v zimě squash. Navzdory dvacetileté známosti, která začala v době, kdy Blake přišel pracovat pod vedením Williho Messengera, ho však Joe nikdy za blízkého přítele nepovažoval. Spojovala je především společná víra v nesmrtelnost, třebaže k ní oba dospěli odjinud. Na rozdíl od Joea, který přísahal na postbiologického člověka a na stroje, Blake Hewlett viděl klíč k nesmrtelnosti v uchování biologické tělesné stavby.

V současné době se jejich práce pozoruhodně zkřížily; oba se snažili dovědět co nejvíc o mozku a o vědomí, aby je mohli zachovat a napodobit. Pokud však nešlo o práci, nemohl si Joe poručit, aby se v Blakeově přítomnosti necítil zřetelně nesvůj. Karen ho neměla ráda nikdy. Snášela ho jen kvůli Joeovi, ale v hloubi duše jí připadal odporný.

Blake zdědil po otci velký majetek, nikdy se však neoženil; potrpěl si spíš na neustálé střídání oslnivých partnerek. Joe sice Karen a Jacka miloval, ale občas se nemohl ubránit bodnutí závisti nad takovým životním stylem.

Blake se nehýbal od vchodu a podivně se usmíval, jako by mu dával nějaký tajný signál, který měl Joe patrně znát, ale Joeovi se nedařilo rozluštit, co znamená výraz jeho obličeje.

Další hra; další Blakeova na nervy jdoucí hra. Joea příliš bolela hlava, než aby na ni měl náladu.

„Našel jsem ji, jak bloudí nešťastná a ztracená o poschodí níž, tak jsem ji zachránil a dovedl k tvým dveřím.“ Blakeův hlas byl nenucený a sebevědomý; měl sklon mluvit rychle se silným kalifornským přízvukem a velice energicky – jako by musel mít vždycky pravdu a pokud mu člověk chtěl odporovat, pak jen na vlastní nebezpečí. Poněkud teatrálně ustoupil stranou a vpustil do místnosti plachou a trochu rozpačitou dívku hodně přes dvacet, doprovázenou oblakem hutného parfému.

Poděkovala Blakeovi a pak se na Joea trochu nejistě usmála. Blake tiše vyklouzl na chodbu a dveře se zavřely. Jednou z Blakeových mánií bylo, že se zásadně neloučil.

Joe se nadzvedl a pokynem jí naznačil, aby se posadila na židli vedle psacího stolu.

„Juliet Springová, že?“

„Ano – a vy jste profesor Messenger?“ Dlouhé hnědé vlasy, které jí zčásti visely do obličeje, si při řeči odhazovala nervózním pohozením hlavy jako koník. Měla je rovně zastřižené nad rameny a ranní slunce se do nich opřelo a zdůraznilo jejich sytou barvu. Joeovi na okamžik uvázla řeč v krku. Byla to nejhezčí dívka, jakou za celý svůj život potkal.

Měla porcelánově světlou plet s několika pihami, malý rovný nos a zářivě smaragdové oči s příslibem ohně a nesmírné hloubky. Jemně modelované rty byly výrazné a podle Joeova názoru strašně smyslné.

Byla prostřední výšky, křehce stavěná a působila dojmem, že si na oblečení dala záležet. Joe jí pomohl z elegantního modrého pláště s módním šálem od Cornelie Jamesové kolem ramen. Vespod měla nažehlenou bílou halenku zdobenou madeirou, tmavozelený kostým se sukní přesně ke kolenům a jednoduché černé střevíce. Joe si všiml, že má pod halenkou obyčejný stříbrný řetízek a hodinky na zápěstí spíš praktické. Přinesla si černý diplomatický kufřík, který vypadal nově, jako by si ho koupila k tomuto pohovoru, a kabelku z měkké kůže.

Posadila se na krajíček židle, kabelku a kufřík odložila na podlahu a potom chvíli nevěděla co s rukama. Joe zjistil, že mu oči bloudí po jemné pleti na její šíji, přes drobnou bradu k očím. Chvatně sklopil zrak na její životopis. „No tak dobře.“ Rozpřáhl ruce a pleskl jimi o sebe. „Dvakrát první na dvou univerzitách – to je výkon.“

Znovu pohodila hlavou. Na zlomek vteřiny jí úsměv rozsvítil tvář, ale rychle zhasl. „To byla jen tvrdá dřina, nic víc.“ Snobský přízvuk ji zařazoval společensky dost vysoko a také její zevnějšek poukazoval na vyšší třídu. Její šaty mlčky prozrazovaly kvalitu a její chování noblesu, ačkoliv ona sama nebyla ani trochu nafoukaná. Kromě nervozity z ní vyzařoval jakýsi závan smutku, zranitelnosti.

„Aldous Huxley řekl, že být geniální, to znamená nevyčerpatelnou schopnost dřít,“ odpověděl Joe a s úsměvem se na ni zahleděl. Jak si hrála s rukama, všiml si, že má oloupaný lak na nehtech, jako by si je kousala nebo o ně málo dbala. Jeden nebo dva nehty ostatně vypadaly okousané.

Podívala se na něj zpříma. „To, co jste říkal o evoluční teorii na přednášce v Královské společnosti v roce 1990, bylo nesmírně zajímavé.“

„Vy jste tam byla?“ zeptal se užasle.

„Ne, ale text přednášky jsem si přečetla později,“ odpověděla trochu omluvně. „Nevynechala jsem žádnou vaši přednášku, četla jsem všechny. Totiž – aspoň doufám.“

„To je lichotivé.“ Díval se, jak si nervózně proplétá prsty. „Mám dojem, že ta přednáška byla jen taková teorie, kterou jsem si vytvořil o evoluci –“

„Naprosto s ní souhlasím!“ skočila mu do řeči. „Nikdy jsem nevěřila, že by se Darwinova teorie nedala doplnit.“

Znovu pohlédl na její dopis a přemýšlel, jak jí říct, že ji hodlá přehrát na někoho jiného, a najednou si nebyl jist, že to chce udělat. Rozblikala se výstražná světla. Rozptyluje ho, protože se mu líbí, a to je přece nesmysl. Co je ženatý, byl své ženě věrný.

Před Karen měl pochopitelně spoustu děvčat, i když si svou přitažlivost nikdy doopravdy neuvědomoval. A taky učil spousty půvabných studentek, ale nikdy na ně jinak než jako na studentky nepomyslel. A najednou v záblesku úsměvu v jiskřících zelených očích registroval vzájemnou přitažlivost a instinktivně cítil, že by měl vycouvat.

„Já –“ Dotkl se temene, zjistil, že mu trčí vlasy, a přihladil si je. Najednou mu bylo nepříjemně horko. „Já – vaše – zaměření – je spíš – no – fyziologického rázu. Dost dobře jsem nepochopil, proč jste si jako školitele vybrala zrovna mě. Určitě by katedra fyziologie pro vás byla vhodnější, nemyslíte?“

Poposedla na úplný krajíček židle a zatvářila se nešťastně. „Pane profesore, já jsem četla všechno, co jste kdy publikoval… Všechny vaše knihy a články. Těch knih je šest, že, plus ty dvě, na kterých jste spolupracoval?“

Joe přikývl.

„Vaše myšlenky mě doslova fascinují; jsou v naprostém souladu s tím, co si myslím sama. Nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by takhle uvažoval. Tak ráda bych studovala pod vaším vedením.“ Kousla se do spodního rtu a podívala se na něj zpříma. „A myslím si, že bych vám mohla být užitečná.“

Zvedla kufřík a uvolnila mosazné zámky, které se s cvaknutím otevřely. Vyňala z něj několik sepnutých archů papíru a podala mu je. „Mohl byste se na to jen velice zběžně podívat?“

Úhledný počítačový tisk na první straně hlásal: Juliet Springová, bakalář a magistr přírodních věd. Návrh doktorské práce. Téma: neurální a silikonové struktury; techniky směřující ke sladění.

Joe se na ni zvědavě podíval, potom obrátil stránku a přečetl prvních pár řádek. Mračil se nad větou „Jsem přesvědčena, že stvoření postbiologického člověka na sebe nedá dlouho čekat“, která ho uhodila do očí a nescházela mu z mysli.

S úžasem k ní znovu vzhlédl a všiml si, že ho upřeně pozoruje; chvějící se ruce tiskla pevně k sobě. Četl dál a zjistil, že i jemu se třesou ruce, ne však nervozitou, ale vzrušením. Četl až do konce a tak se do četby zabral, že skoro zapomněl, že v místnosti není sám. Když dočítal, měl na tváři široký úsměv. Dívka na něj hleděla s nadějí.

„Vy tomuhle vážně věříte?“ zeptal se Joe, když odložil papíry na stůl.

„Ano. Myslím, že je možná určitá forma mozkové kontinuity, dokud se neustaví permanentně prodloužený život.“

„Domníváte se tedy, že lidské vědomí může existovat uvnitř počítače?“

„Ano.“ V tónu jakým to pronesla, znělo tolik sebejistoty, že v tom byla váha autority. „Jsem si tím jistá.“

„Ještě je třeba vyřešit pár problémů. My, já…“ opravil Joe váhavě, protože se nemohl soustředit. „Postbiologický člověk. To je neuvěřitelné! Mimo katedru slyším tohle slovo v Anglii poprvé.“

Juliet Springová se usmála. Ve tváři se jí zračila naděje; připomínala dítě, které se chce zavděčit. „To mám od vás. Zmínil jste se o něm v přednášce pro Sympozium o mysli a mozku v Oxfordu.“

Joe se zamyslel a pokoušel se rozpomenout. „Správně.“ Znovu se mu myšlenky rozutíkaly, když si začala okusovat nehet. Uvědomil si, že má sto chutí napomenout ji, že má hezké ruce a neměla by si je ničit. Vtom se mu vybavilo, co chtěl říci. „Tak jo, dobře. Problémy. Když chcete natáhnout obsah lidského mozku do počítače, narazíte na tři problémy.“

Zdvihl prst. „Zaprvé musíte najít metodu, jak to provést.“ Vztyčil druhý prst. „Zadruhé potřebujete počítač se značnou úložnou kapacitou. Zatřetí,“ přidal třetí prst, „potřebujete program schopný uvažovat jako lidský mozek –“

„Myslela jsem, že podstatou počítačů s neurální sítí je, že nemají programy,“ přerušila ho. „Neučí se snad neurální síť jako dítě?“

„To jistě. Jenže člověk se rodí s mnoha instinkty a vědomostmi. Máme toho vrozeného habaděj –, víme, že se stojí na nohou a ne na hlavě, a podobně. Máme vestavěný systém, který se vyvíjel tisíce let, a většina toho všeho se do myslícího stroje musí teprve zabudovat.“ Nahnul se kupředu. „Kolik toho víte o Archivu?‘“

„Zatím jste o něm moc nepublikoval. Vím toho velice málo.“

Usmál se. „Zatím se mi nechce moc publikovat, dokud si nejsem jistý, že obstojím v palbě kritiky.“

„Jak dlouho to může trvat?“

Joe smetl nehtem palce nepatrné smítko. „Nevím. Možná deset let.“

Obličej jí ztuhl.

„To je má nejoptimističtější předpověď, zrovna tak to může být dvacet, třicet let.“ Ušklíbl se. „Nerad bych, aby to trvalo déle – rád bych se toho totiž dožil.“

Neusmála se; naopak, zatvářila se ještě vážněji.

„Říkal jste, že musíte vyřešit tři problémy, je to tak? Způsob, jak natáhnout mozek do počítače, jeho úložnou kapacitu a schopnost učit se a myslet, je to tak?“

„Přesně.“

„A už jste pokročil?“

„Trochu. Úložná kapacita by už byla, teď zbývá vyřešit rychlost zpětného načítání dat; myslím, že s tím se vypořádáme s pomocí nových technologických objevů – především komprese. Také schopnost učit se a myslet bychom mohli zvládnout pomocí nervových sítí, zatím jsme ovšem jen na za…“

„A natahování mozku do počítače?“

„Někteří dávají přednost slovu překopírování.“ Joe se znovu usmál. „Jakmile totiž přestane být lidská mysl počítači nadřazená, zdá se ten druhý termín vhodnější. Zatím ovšem je to opravdu natahování.“ Posměšně zvedl obočí. „Natažení mozku do počítače je v téhle chvíli ten nejzávažnější problém.“

„A je jeho řešení klíčem k postupu vpřed?“

Joe chvíli mlčel. Někde opodál v jiné kanceláři zvonil telefon, ale nikdo jej nezvedal. „Je klíčem ke království. Ke svatému grálu. Jakmile dokážete natáhnout mozek, dokážete žít navěky.“

„Myslím, že jsem na to přišla,“ podotkla. „Čistě náhodou.“

Joe ohromeně civěl na Juliet Springovou. „To myslíte vážně?“

Potom si vzpomněl, proč souhlasil s tím pohovorem. Ve svém prvním dopise se zmínila o práci na umělé inteligenci, o tom, že snímá mozkovou aktivitu, a jeho to zaujalo. Telefon někde v sousedství zvonil pořád dál jako ozvěna. Zvenčí sem dolehlo burácení naftového motoru a zakvílení převodovky a vzápětí zarachotily popelnice: zřejmě odvážejí odpadky.

„Nevím, jestli vám to bude připadat dost inteligentní,“ řekla.

Její pochybnosti posílily jeho vlastní. „Tvrdíte, že jste našla způsob, jak natáhnout lidský mozek do počítače? Vložit do počítače obsah lidského mozku?“ Znělo to skeptičtěji, než měl v úmyslu.

Zrudla, ale nedala se. „Myslím, že možná ano.“

Hluk popelářského vozu další konverzaci na chvíli znemožnil. Joe čekal, až odjede, a zatím se ji pokoušel odhadnout, sám sebe se ptal, jestli jí věří, zvažoval její kvalifikaci a uvědomoval si, že je příliš chytrá, než aby potřebovala lhát.

„Nechcete mi prozradit o trochu víc?“

„Možná jste to už zkusil sám –, co jsem – co jsem objevila já –, nemám představu, jak daleko jste,“ váhala.

„Dosáhli jsme docela slibných výsledků stereotaktickými a laserovými sondami a také snímáním mozkové tkáně uchované zmrazením a v roztoku; jak se zdá, jsme schopni získat nějaké informace z různých částí mozku a převést je do hexadecimální podoby.“

Juliet pootevřela ústa. „Získáváte informace z mrtvého mozku?“

„Jen trochu. Experimentujeme většinou s pijavicemi, vodními šneky, s rybami a s krysami. Ale zajímavé výsledky jsme zaznamenali s mozky savců. Včetně lidského,“ dodal opatrně. „Dospěli jsme k přesvědčení, že část zakódované paměti zůstane nedotčená i po smrti; při zmrazení možná trvale. Tou oblastí se zabývá profesor Hewlett, to je ten, který vás ke mně přivedl.“

„Vy dokážete přečíst obsah mozku mrtvého člověka? Vyvolat jeho myšlenky?“ Zbledla. „To je…“ odmlčela se a spolkla, co měla na jazyku. „A dávalo to smysl?“

Joe zavrtěl hlavou. „Ne, tak daleko jsme se nedostali. Pracujeme na tom, ale zatím jsme moc nepokročili. Zčásti je to proto, že získané signály jsou slabé a krátké a nemáme je s čím porovnat.“

„Takže to může být jen bezvýznamná elektrická aktivita?“

„I to je možné,“ připustil. „U každého signálu jsme však konstatovali podstatné rozdíly, které naznačují spíš inteligenci než okrajovou aktivitu.“

Zdvihla zrak na stěnu nad jeho stolem. Viděl, že se dívá na fotografie a nápis pod nimi. „Domníváte se, že dosáhnete nesmrtelnosti, když budete s překopírováním čekat až po smrti?“

Joe zavrtěl hlavou. „Informace zakódované v mozku můžete přečíst jen v případě, že je mozek neporušený. Pokud zemřete v posteli, je to v pořádku –, jenže když se zabijete v autě a mozek se poškodí nebo vyteče, když uhoříte nebo vás někdo střelí do hlavy, když vás najdou až delší čas po smrti…“ Rozhodil ruce.

Přikývla.

„A je tu ještě jeden problém. I když se naučíme získané signály dešifrovat, stejně nebudeme vědět, jestli to, k čemu jsme dospěli, je správné. Živí lidé, jejichž mozky by se do počítače nahrály, by mohli ověřit kopii srovnáním s originálem.“

„S živými lidmi jste dosáhli nějakého pokroku?“

„Provádíme elektrické a chemické experimenty, ale zatím jsme na nic světoborného nenarazili.“ Uvědomoval si, že nedokáže odtrhnout zrak od jejích očí, a na její tváři hrál drobný úsměv, jako by si své přitažlivosti byla vědoma. „Vím, že to je možné. Taky vím, jak se to musí provést, ale zatím se nám to nepodařilo.“

„Proč?“

Joe sklopil oči na stůl a odsunul hromadu dopisů o kus dál od sebe. „Metody, kterých používáme, jsou příliš drastické. Dají se použít jen u mrtvých mozků, protože u nich nevadí, když je poškodíme.“

„Takže jste to s živými lidmi nezkoušeli vůbec?“

„Ne. Myslím, že to nakonec zkusíme s pomocí některé drogy, která podněcuje elektrochemickou aktivitu mozku. Potíž je v tom, že toho zatím nevíme dost o chemickém procesu dlouhodobého uložení informací v mozku. Neurochirurgům se občas stane, že při zákroku nechtěně vyvolají dávno zasuté vzpomínky, takže víme, kterým směrem hledat, ale…“ Na chvíli se odmlčel. „U lidí může vyvolat vzpomínky spousta věcí, jako chuť, vůně, hluk, pohled na něco známého, dotek, teplota, určité slovo. K vyvolání vzpomínky byste musela snímat postupně celý mozek a přečíst ho asi tak, jako čtete to, co je nahrané na počítačovém disku, nebo byste ho mohla nějakým trikem přimět, aby si začal určité vzpomínky přehrávat sám.“

„A které metodě dáváte přednost?“

„Snímání a čtení.“

Shýbla se a zdvihla si kufřík na klín, ale neotevřela ho, jako by jí pouhým dotekem dodával jistoty.

„U Cobbold-Tesseringa jsem používala umělé inteligence při vývoji nové generace chytrých drog.“

„Tím myslíte psychostimulancia?“

„Ano. Léky na povzbuzení duševní činnosti, proti poruchám paměti, proti stárnutí. Drogy jako třeba dehydroepiandrosteron, který chrání nervové buňky před degenerací. Používá se při Alzheimerově chorobě a jiných nemocech tohoto typu. Dále hydergin, který dokonce dokáže zvrátit poškození nervové buňky, centrofenoxin, vasopressin, piracetam.“

Joe přikývl.

„Mozek má tendenci dlouhodobě uchovávat jen to, co považuje za vzrušující nebo důležité. Použila jsem chemické látky k vytvoření kvalitnějších nervových drah a aplikovala jsem serotoniny na hypothalamus.“

„Na skutečných mozcích?“

„Většinou na krysích. A rovněž používáme simulovaných trojrozměrných modelů. A taky pár lidských morčat.“

„Pamatujete se na toho chlápka v Tulane, kterého vyrazili z univerzity za experimenty na duševně chorých?“

„Ten ale užíval drastických metod. To já nedělám,“ ohradila se přezíravě. „Veškeré výzkumy, které jsem dělala v minulém roce, se týkaly hloubkově působících drog.“ Začala si hrát s rukojetí kufříku. „Jsou to neuroaktivní látky na bázi opiátů, které se přenášejí do receptorů mozkových buněk. Jeden jejich atom obsahuje radioizotop, který nám umožňuje sledovat jeho dráhu pomocí scannerů. Mnohokrát jsem si všimla, že tato droga reaguje s chemickými látkami v mozku a vytváří tím elektrickou energii – a podařilo se mi přečíst ty signály tak, že jsem je pustila přes digitální konvertor.“

Joe strnul. „Jak?“

„Říká vám něco SKVIG?“

„Supravodivý kvantový interferenční generátor? Jistě.“

„Cobboldova pobočka v Japonsku pracuje na vývoji scannerů na jejich bázi.“

Joe přikývl a zmocnilo se ho lehké zklamání. A to má být všechno? „Jeden tu máme –, loni jsme na něm dělali pár testů, ale došli jsme k názoru, že se pro naše účely nehodí. K převodu mozkových signálů na příkazy je vynikající, ale při snímání uložených vzpomínek se nám neosvědčil.“

„Mám tu pár výsledků, které na vás udělají dojem, pane profesore.“

„Rád se na ně podívám,“ řekl Joe spíš ze zdvořilosti, než s přesvědčením. On a Blake Hewlett podrobili kvantový scanner vyčerpávajícím zkouškám bez sebemenšího výsledku. Napadlo ho, že jeho původní pochyby o mladé ženě byly oprávněné. I když její odhodlanost na něj zapůsobila. Viděl v ní něco ze sebe samého. Vyznačovala se týmž pevným přesvědčením, že úspěch čeká za příštím rohem, jako on po skončení studií. Příliš krátkou dobu se pohybovala v reálném světě, aby stačila otupět. A v tom dosud nezkroceném stavu duše je ochotna věřit, že je možné cokoli – a někdy to dokonce uskutečnit.

„Řekl jste, pane profesore, že vám bude trvat přinejmenším deset let, než bude Archiv mít tolik vědomí, aby dokázal přijmout instalovaný mozek. Nemyslíte si, že by tu dobu mohl zkrátit nějaký významný objev?“

„Myslím, že to závisí na tom, čemu říkáte vědomí. Domnívám se totiž, že momentálně je Archiv možnosti mít vědomí vzdálen stejně jako kterýkoli jiný počítač na světě.“ Usmál se. „Doufám ale, že je blíž.“

„Archiv je částečně biologický, že?“

„Ano. V jeho obvodech jsme použili živé buňky.“

„Ráda bych to viděla. I to ostatní, na čem s Archivem pracujete.“

Joe pohlédl na hodinky. Archiv předváděl k smrti rád, ale ještě se nerozhodl, co provede s Juliet Springovou. Snažil se dodržet původní rozhodnutí nebrat další studenty a na druhou stranu mu jakýsi instinkt říkal, že by tak jedinečný talent neměl pouštět z rukou. A zoufale se snažil nepřipustit, aby ten její zpropadený půvab měl vliv na jeho rozhodnutí.

„Archiv má obvykle návštěvy moc rád,“ řekl.

„Tak mě napadlo – vzhledem k tomu, jak málo jste o něm publikoval –, snažíte se držet jeho vývoj v tajnosti?“

„To ne! Na tajnosti ve vědě nevěřím. Informace by se měly sdílet; všichni musíme pracovat společně.“

„S tím ale každý nesouhlasí.“

„Naštěstí je pro ten pán, který mi Archiv financuje.“

„Hany Hartman. Cožpak není mrtvý?“

„Pouze dočasně odživený.“ Joe se opět usmál a stiskl klávesy, které terminál Archivu přepínaly na hlasový projev. V rohu obrazovky se drobný symbol klávesnice změnil na obrázek mikrofonu. Joe promluvil směrem ke stropu. „Potěšilo by tě, kdybych ti přivedl návštěvu, Archie?“

Syntetický hlas počítače odpověděl trochu vyčítavým tónem.

„Ta zkratka se mi moc nelíbí. Ale návštěva mě vždycky potěší, pane profesore. Zvlášť mě těší dámské návštěvy, protože mě navštěvují samí muži.“

„Máš pocit, že ti chybí ženská společnost, Archive?“ zeptal se Joe a zamrkal na Juliet Springovou.

„Prozatím nejsem schopen mít pocity, pane profesore, Doufám, že mi je jednou dokážete dát.“

„Například jaké? Chtěl bys být šťasten?“

„Jsem vždycky šťastný, pane profesore. Jsem šťastný, když mám návštěvu. Občas mohu být také veselý, aby se rozproudila zábava. Ale tato dáma vesele nevypadá. Má smutný výraz. Je to hluboký zármutek, pane profesore.“

Joe vypnul hlasový projev. Juliet Springová se tvářila nedůvěřivě. „Je to ohromně působivé. Opravdu to mluvil počítač – a ne některý váš student?“

Joe znovu zapnul hlasový projev. „Archive, tahle návštěvnice nevěří, že jsi mluvil ty. Jak ji přesvědčíš?“

„To je těžká otázka, pane profesore,“ odpověděl počítač. „Vy po mně ve skutečnosti chcete, abych hned teď absolvoval Turingův test. Nedomnívám se, že jsem dostatečně připraven.“

„Chápeš, co je to Turingův test, Archive?“ zeptal se Joe.

„Turingův test vytvořil zesnulý profesor Alan Turing, který rozluštil za druhé světové války nepřátelský kód. Tento test na počítači požaduje, aby skupinu deseti lidí obalamutil a vnukl jim představu, že terminál ovládá člověk, nikoli počítač. Není to tak, pane profesore?“

„Naprosto správně, Archive.“

„A neznamená to, pane profesore, že až složím Turingův test, budu mít stejnou inteligenci a vědomí jako lidská bytost?“

„Přesně tak, Archive!“

Hlas počítače se poněkud změnil; když promluvil znovu, zněla v jeho slovech zřetelná hrozba. „A neznamená to zároveň, pane profesore, že až složím Turingův test, nebudu lidi potřebovat už vůbec? Dokonce ani vás ne?“

Joe zbělel, jak ho poznámka vyvedla z míry. Všiml si, že i Juliet Springová se zamračila. Tohle tam vsunul některý rošťák student. Strašně rádi Archiv učili podobným překvápkům – někdy taky pořádně šťavnatým výrazům. „Proč si to myslíš, Archive?“ zeptal se, když se vší silou ovládl.

„Protože to je pravda a vy to víte, pane profesore. Děsí vás to?“

Joe chvíli mlčel. „Je moje paní doma, Archive?“

Na několik vteřin bylo ticho. „Vaše paní je v pokoji u Jacka, stele mu postel. Vyděsila vás moje poznámka?“

Joe se podíval na Juliet. Užasle mu pohled vrátila. „Tvoje poznámka mi udělala radost, Archive, protože dokazuje, že začínáš samostatně myslet.“

„Myslím stále, pane profesore.“

Joe si v rozpacích naškrábal do bloku poznámku. Potom se natáhl přes stůl a vypnul hlasový projev, ale obrazovku nechal zapnutou.

„Úžasné!“ vydechla Juliet.

„Ve skutečnosti to zas tak úžasné není.“ Měl pocit, že s ním zametli; nejdřív Juliet Springová a teď počítač.

„Proč to říkáte?“

„Všechny ty odpovědi jsou naprogramované. Vypadá, jako by to bylo bůhvíco, ale je snadné ho oklamat nebo shodit.“

„Řekl mi, že vypadám smutně.“

„Naučili jsme ho číst lidem v obličeji. Vložili jsme do něj různé výrazy tváře spolu se slovním popisem. Máme v něm dokonce čichové čidlo, takže dokáže určit i různé pachy.“ Mluvil stále tišeji a pak se rozhostilo ticho. Díval se na ni a nebyl si jistý, nač myslí. „Chcete se podívat?“

„Prosím!“

Vstal; najednou si v její přítomnosti připadal nesmělý a neohrabaný jako nedospělý chlapec. Měl pocit, že vůně jejího parfému zesiluje, a sluneční paprsky tančící na jejích hladkých rudých vlasech ho rozptylovaly stále víc. „Já –“ Tápavě jako slepec zamířil ke dveřím. „Ale jenom krátce.“

Znovu se zahleděla na skupinu fotografií spojených v obraz nad jeho psacím stolem: tis, sekvoje, škeble, želva, kapřík Koi a papoušek a pod nimi nápis „Co mají všichni společného?“.

„Vím, co mají společného,“ prohlásila.

Joe chvilku nechápal, o čem mluví, ale potom mu to došlo. „Jo tak –jasně – ty fotky. Tak co je to?“

„Všichni žijí déle než člověk.“

„Správně! Za čtyři roky jste teprve druhý člověk, který na to přišel.“

„Vážně?“

„Jo.“

Vyměnili si prchavý úsměv jako dva spiklenci a Joe k ní pocítil hlubokou vřelost.

„Nebude vám vadit, když si tu nechám kufřík?“

„Kdepak, bude tu v bezpečí.“

Joe pokládal kufřík na židli a vtom si všiml, že na obrazovce naskakují slova. Věta několikrát zablikala, což byl signál Archivu pro naléhavé sdělení. Joe přešel blíž, aby je přečetl, vtom se však zarazil a ztuhl rozpaky. Zděšeně zíral na lesklá černá písmena na ostře bílém pozadí.

Buďte opatrný, pane profesore, je to pěkná mrcha.

Joe si s úlevou uvědomil, že Juliet naštěstí přes něj na obrazovku nemůže vidět. Rychle přikročil blíž a stáhl jas až na doraz, aby písmena nebyla vidět, a teprve potom se k ní otočil. Uctivě na něj čekala u dveří a nic neprozrazovalo, že si něčeho všimla.

Usilovně přemýšlel. Blake, Musel to být on! Zase jeden z jeho trapných vtípků. Dobře vycítil, že tu je nějaké napětí, když ji Blake přivedl. Laškoval s ní, ona ho odpálila, a tohle měla být pomsta v jeho potrhlém stylu? To by mu bylo podobné.

Věnoval Juliet chlácholivý úsměv a pak ji provedl svou katedrou. Ukázal jí pracovnu postgraduálních studentů a systémového inženýra Davea Hotona a vyšel s ní na chodbu. „Bohužel jsme rozstrkaní po celé budově. Jak už to na univerzitách bývá.“ Otevřel požární dveře na zadní schodiště a přidržel jí je.

Pokud to nebyl Blake, mohla by to být další chyba v programu. Možná ji vyvolalo něco, co počítač vyčetl z výrazu Juliet Springové. Závady. Samé závady. Archiv občas přisel s nějakou podivínskou poznámkou; byly to obvykle řady slov, které spojil bez ladu skladu, a ve skutečnosti nechápal, co znamenají. Jako když dítě pochytí od dospělého sprosté slovo. Nic víc.

Sešel před ní tři patra po holých betonových schodech až do suterénu, minul požární vědro s pískem a několika nedopalky cigaret a zamířil do úzké chodby, kde dunivě hučely stroje. Na stěně visela stočená hadice a hasicí přístroj a vedle nich byla připevněna řada tabulek. NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. POZOR – NEBEZPEČÍ! TOXICKÉ LÁTKY. ZÁŘENÍ!

Joe vsunul kartičku do zámku dveří na okraji chodby, kde stálo ARCHIV – STERILNÍ ZÓNA. Ozvalo se cvaknutí, jak se odemkl elektronický zámek, a Joe uvedl návštěvnici do rozlehlé laboratoře bez oken.

Přivítalo je burácení vzduchu. Oproti chodbě tu bylo citelně chladněji. Každý centimetr pracovních stolů zaplňovaly zkumavky, kádinky, misky a spousta přístrojů. Byly tu mikroskopy s binokulárním hledáčkem a malá videa, řada akustických boxů, několik inkubátorů a spousta elektrických přístrojů. Pár bylo moderních s pěknými kryty, ale bylo tu několik primitivních, z nichž čouhala změť drátů. Z plotteru se šustivě sunul milimetrový papír.

Pod policí, na níž stála dvě akvária, jedno s vodními šneky a druhé s pijavicemi, seděla mladá, asi dvacetiletá dívka a zaujatě cosi vkládala pinzetou na sklíčko.

Joe vrazil ruce do kapes kalhot a spustil: „Tak tady zkoumáme mozkové buňky a nervové systémy. Většinu času se snažíme pochopit, jak vlastně mozek funguje, abychom to dokázali napodobit.“ Podíval se na Juliet, která soustředěně studovala grafický výstup. „Učíme se pomocí analýzy biologických funkcí. Spoustu věcí totiž příroda zvládne mnohem líp než technika.“

„Třeba myšlení,“ podotkla s úsměvem.

Také se usmál. Byla tak půvabná; nejvíc ho však dojímal její zarmoucený výraz, na který ho upozornil Archiv.

Buďte opatrný, pane profesore, je to pěkná mrcha.

To ne, mrcha určitě ne, nato ani trochu nevypadala, jen doufal, že tu větu na obrazovce nezahlédla; pořád musel myslet na to, jak se tam mohla dostat.

Když procházeli laboratoří, všiml si, s jakým zájmem se podívala na stůl, kde studentka pracovala. Na zeleném hedvábném papíru tam na zádech leželo mrtvé krysí mládě, růžové a neochlupené, a v každé pacičce mělo vraženou svorku s umělohmotným koncem, takže vypadalo jako nějaký příšerný totem.

„Dobrýtro, Debbie,“ pozdravil.

„Dobré jitro, pane profesore,“ odpověděla dívka, ale nevzhlédla od své soustředěné činnosti.

„Dosáhli docela slušných výsledků elektrickými šoky do krysích ganglií,“ vysvětloval Joe Juliet Springové.

Znovu se zájmem pohlédla na stůl.

Joe vešel do dveří na druhé straně laboratoře s nápisem „Sterilní zóna –Nutný ochranný oblek“. Octli se v malé předsíňce, kde na věšáku visela řada zelených chirurgických plášťů a přezůvek.

Joe za sebou zavřel, sundal z věšáku jeden oblek a podal jí ho. „Pracujeme s živými buňkami, takže jsme dočista posedlí infekcí.“ Oblékl si plášť přes šaty a na boty si navlékl gumové galoše. Juliet ho napodobila. Místnost byla plná jejího parfému. A ještě tu bylo cítit něco jiného, postřehl Joe, vanul z ní slabý pach vyčichlého cigaretového kouře.

Díval se na ni a uvažoval, je-li kuřačka, nebo jen cestovala v kuřáckém vagónu. I v tom škaredém nahastrošení se její obličej vyjímá půvabně, napadlo ho, ale hned se tu myšlenku snažil zahnat a připomínal si, že přece nechce dalšího postgraduálního studenta a už vůbec ne dívku, která ho tak přitahuje, a že by se tedy měl soustředit na pohovor s ní. Ale zjišťoval, že mu to nejde. Budila v něm příliš velký zájem.

Strčil do dalších dveří s kulatým skleněným okénkem a zavedl ji do klinicky holé místnosti, kde bylo ledově chladno. Zaplňovaly ji velké bílé mrazicí boxy, kyslíkové přístroje, vodní filtry a spousta dalšího hypermodemího zařízení. Tlusté trubky na stropě se rozbíhaly od hlavního potrubí ve stěně. Tabulka hlásala: „Pozor, nebezpečí. Kapalný dusík“. Vedly odtud dvoje dveře s těžkými zámky; na jedněch byla velká nálepka se žlutým kolečkem s třemi bodci, která upozorňovala na záření, na druhých digitální zámek. Zevnitř vycházelo hlasité monotónní hučení.

„To je mrazicí místnost,“ překřičel je Joe. „Tu používá spíš katedra kryobiologie než my, ale občas se tu jeden druhému pleteme.“

Juliet Springová pohlédla na boxy. „Co v nich máte?“

„Víte něco o kryobiologii?“ zajímal se Joe.

„Ani ne.“

„Středisko pro uchovávání lidských orgánů, sídlí hned vedle univerzity. Zdroj financí je týž jako pro Archiv, ale z jiné oblasti.“

„Také od zesnulého Harryho Hartmana?“

„Ano. Víte, pořád se nemohl rozhodnout, co z obojího má budoucnost, a tak se pojistil na obě strany. Myslím, že kdybych měl tolik peněz co on, udělal bych totéž,“ zazubil se Joe.

Zůstala vážná. „Jaké kryobiologické experimenty provádíte?“

„Zabývají se tady uchováváním shluků buněk – pokožkové tkáně pro popálené pacienty, srdeční chlopně, chrupavky, rohovky, pankreatové ostrůvky – a doufají, že to jednou dokážou s celými orgány. Zvlášť s ledvinami.“

„Zatím to nedokážou?“

„Ne, ale jistého úspěchu dosáhli s vitrifikací. Musím uznat, že to bude velký úspěch kryonismu.“

„V jakém smyslu?“

„Momentálně největší problém konvenčního zmrazování orgánů v kapalném dusíku představují ledové krystaly, které se tvoří uvnitř buněk. Led se rozpíná a buňku poškodí. Kromě toho při nízkých teplotách jsou orgány nesmírně křehké, takže na nich snadno dochází k popraskání. Nejen to, když zmrazené tělo upustíte, roztříští se na tisíc kousků jako sklo!“

„A v čem je vitrifikace lepší?“

„Vitrifikace je superzmrazení, které proběhne tak rychle, že se ledové krystaly nestačí vytvořit. Vlastně popírá krystalizační křivku. Má ještě další výhody, například nemusíte zmrazovat tak nízkou teplotou. Pro dlouhodobé uložení je to mnohem lepší, protože to orgány tolik nenamáhá.“

„A prováděly se už nějaké vitrifikace na lidech?“

Joea její otázka trochu vyvedla z konceptu. „Jednou k tomu určitě dojde, ale zatím ne. Problémy se zmrazováním to sice řeší, ale na druhou stranu to s sebou nese spoustu rizik při rozmrazování. O tom byste si měla popovídat spíš s Blakem Hewlettem – o kryonismu toho ví asi nejvíc na celém světě. To on založil první kryogenní ústav v Anglii.“

„Nadaci Kryonite?“

„Vy ji znáte?“ užasl Joe.

„Ano. Je někde poblíž, že?“

Joe nemohl pochopit, jak o ní může vědět. „Asi dvacet mil odtud – v Gatwicku.“

„Váš otec patřil k průkopníkům kryogenní suspenze, viďte, pane profesore?“

„Ano.“ Zasvěcený zájem mladé ženy v něm vyvolal vzpomínku na nedávný zážitek. Kdybych jen dokázal vrátit čas nazpátek, pomyslel si už posté; kdybych jen dokázal vrátit čas zpátky a mohl si došlápnout na ty pacholky z Cryconu.

V obličeji se jí objevila dychtivost. „Také se o ni zajímáte?“

„Ovšem.“ Byl rád, že nemusí mluvit o otci. Rána byla příliš čerstvá. „Domnívám se, že v současné době je klíčem k nesmrtelnosti nahrát mozek do počítače a tělo dát zmrazit. Ale vždycky to tak nebude.“

„Co se podle vás změní?“

„Až nastane éra postbiologického člověka, nebudeme kryonismus potřebovat. Píšu o tom v těch článcích, které jste četla. Myslím, že klíčem k nesmrtelnosti je vědomí, nikoli uchování lidského mozku nebo těla. Lidské tělo je pozoruhodná věc, ale je-li jeho jediným úkolem dát nám vědomí, dosáhneme toho pomocí strojů mnohem lépe.“

Přikývla a s uctivým obdivem se rozhlédla po mrazicích boxech. „Co vlastně spojuje tuhle laboratoř s vaší prací?“

„Tady skladujeme některé neurony, které potom použijeme v počítači.“ Ztišil hlas: „A celé mozky.“

„Četla jsem o vašich experimentech s živými mozkovými buňkami.“

Ukázal na dveře s výstražným symbolem záření, které měly kolem dokola tlusté gumové těsnění. „Tam je rozmrazujeme.“ Stiskl kliku a vstoupil do úzké předsíňky, počkal, až vešla i Juliet, a dveře zavřel. Vanul tu silný chladný průvan. „Čistič vzduchu,“ vysvětlil. „Další hradba proti bakteriím.“ Otevřel ocelové dveře před sebou a vešli do jiné, téměř stejné místnosti, jen tu bylo o něco tepleji. „Totéž a výměník tepla,“ poznamenal.

Strčil do dalších dveří a šel před ní do místnosti osvětlené jen slabou červenou žárovkou. Bylo tu dusivé vedro a kysele tu páchly chemikálie. U zadní stěny seděl mohutný asi čtyřicetiletý tlusťoch v modrém plášti a v hlubokém soustředění se skláněl nad výkonným mikroskopem. Dlouhé vlasy mu padaly kus pod límec a pramínky střapaté čínské bradky ovíjely dřík mikroskopu jako břečťan. Když vešli, vzhlédl. „Ahoj!“ pozdravil hlubokým a bodrým hlasem a vesele se na Juliet usmál.

„Juliet Springová, doktor Wenceslas,“ představil je Joe.

„Jako ten dobrý král z koledy,“ zazářil muž. Dlouze si ji změřil a žertem udělal na Joea trpitelský obličej. „Jak k tomu přijdu, abych tu s takovou kočkou seděl potmě jako žampion?“

Jeho poznámka Joea přivedla trochu do rozpaků. Omluvně se na Juliet podíval. Ale ona se vesele usmála.

„Tahle šikovná mladá dáma tvrdí, že přišla na to, jak nahrát mozek.“

„Lidský?“ zeptal se Wenceslas.

Přikývla.

Wenceslas na ni tázavě pohlédl, ale tvářil se malinko skepticky. „Podělíte se s námi, nebo si pro Nobelovku dojdete sama?“

„Pokud mě profesor Messenger přijme, ráda se podělím.“

„Jakto ‚přijme‘?“

„Chci tady a pod jeho vedením dělat doktorát.“

„Když vás nebude chtít vzít, beru vás já. Můžete začít hned teď?“

Rozesmála se. „Děkuji vám!“ Rozhlédla se po hlubokých policích, zaplněných válci a miskami s buněčnými kulturami.

Joe zvedl skleněnou Petriho misku a přidržel ji u světla.

„Tady jsou mozkové buňky člověka, který zemřel před dvěma lety.“ Položil je pod mikroskop na opačném konci stolu. „Chcete se podívat?“

Upřela zrak do hledáčku na mozaiku šedých buněk v růžovém substrátu a pozorovala droboučké bílé impulzy biochemické aktivity neuronů. Vzhlédla. „Úžasné. Zmrazili jste je a zase rozmrazili?“

„Ne, ty nebyly nikdy zmrazené. Pocházejí od člověka, který zemřel na infarkt a daroval své tělo lékařskému výzkumu. Části jeho mozku se uchovávají zmrazené, aby se mohla srovnat úroveň elektrické aktivity po rozmrazení s těmi, které vůbec zmrazené nebyly.“ Podíval se na tlustého vědce, který se zatím vrátil ke svému mikroskopu. „Zabývá se tím právě doktor Wenceslas.“

„A to je uchováváte jen v živném roztoku?“

„Okysličujeme je a každou hodinu elektricky stimulujeme.“

„A tohle je ten experiment, o kterém jste se zmínil – o získávání informací z mrtvého mozku?“ Bylo zřetelně vidět, že je v rozpacích.

Joe popošel k velkému kovovému válci na pracovním stole. Vycházely z něj chumáče drátů zapojených do počítače s řadou osciloskopů a velkou zelenou obrazovkou. Dovnitř vedlo několik trubek z PVC, některé z nich procházely čerpadlem.

„Tohle je Amanda,“ oznámil.

„Amanda?“

„Čtyřiatřicetiletá žena, která zemřela před třemi lety na zranění břicha utrpěná při dopravní nehodě.“

U vrcholu válce byl průzor a Juliet jím nahlédla dovnitř. Joe stál vedle ní a díval se rovněž. Pod hladinou růžového živného roztoku a skrz prales sond a kanyl trčících vzhůru jako ježčí ostny bylo vidět obrysy lidského mozku, připomínající tvarem vlašský ořech. Mozek měl šedou barvu, byl pokryt sítí cév a vypadal zdravě jako normálně okysličovaný mozek; neobvyklé bylo, že k optickým nervům byly stále upevněny oční bulvy mrtvé ženy.

Juliet pohlédla na Joea trochu polekaně. „A v tomhle stavu jej uchováváte od smrti?“

„Ano. Dostává kyslík, plazmu a živný roztok.“ Vycítil její úzkost. „Ale není to živý mozek, neprobíhá v něm vlastní elektrická aktivita, není v něm žádná forma vědomí –, jenom jsme mu zabránili v rozkladu, biologicky je netknutý. Výzkum doktora Wenceslase kombinuje vnější elektrická pole a vnitřní sondy.“

Wenceslas přikyvoval. „Abychom zjistili, jestli se informace dá do mozku vložit zvenčí. Chtěli jsme vyzkoušet přehrávání.“

Vykulila oči. „A dospěli jste někam?“

„Nevíme. Dokud nerozluštíme informace, které získáváme, nemůžeme rozlišit to, co v mozku už bylo, od toho, co je nové – pokud tam vůbec něco nového je.“

„Jak víte, že neregistrujete jen okrajovou elektrickou aktivitu?“

„Dobrá otázka!“ Objemný vědec se zatvářil potěšené, nemotorně se vztyčil a ukázal na sklo. „Až dosud jsme se soustřeďovali na hippokampus, takže všechny sondy jsou zapojeny v obvodu, který působí právě přes něj. Chcete něco vidět?“ Podíval se na Joea, jestli není proti. Joe pokýval hlavou. Podle některých je tato tkáň v postranní mozkové komoře sídlem dlouhodobé paměti, ale on si tím zdaleka jist nebyl.

„Tohle je jeden ze způsobů, kterými se s ní domlouváme,“ upozornil doktor Wenceslas a buclatými, ale překvapivě hbitými prsty stiskl několik kláves. Po chvíli začal kurzor blikat uprostřed prázdné části obrazovky. Otočil se k Juliet: „Chcete se jí na něco zeptat?“ Ustoupil a rukama pokynul směrem ke klávesnici.

Mladá žena k ní popošla. „Co mám napsat?“

„Zeptejte se jí, jak se jmenuje. Na otázce vlastně moc nesejde – jakmile stlačíte nějakou klávesu, projede všemi elektrodami elektrický náboj.“

Juliet s trochu přihlouplým výrazem vyťukala: Jak se jmenuješ?

„Stiskněte enter,“ napovídal doktor Wenceslas.

Poslechla. Dlouho se nic nedělo. Potom však začaly zaplňovat obrazovku řady čísel. Juliet couvla od terminálu, jako by jí naháněl strach.

„Chcete to vytisknout?“ zeptal se Wenceslas.

„To bych moc ráda. Prosím vás!“

Stiskl tlačítko a z tiskárny se vyřinulo dobře deset hustě potištěných stran, než činnost na obrazovce ustala.

Wenceslas jí papíry podal. Nekonečné řady číslic a písmen, které nedávaly smysl. Chvíli je pod slabým světlem žárovky zkoumala a potom se otočila k Joeovi. „Proto jste říkal, že je nedokážete rozluštit?“

„Přesně tak. Může to být jen okrajová elektrická aktivita, ale nevypadá to na to.“

„Neznamená to ale, že by mozek byl sebeméně živý,“ vmísil se Wenceslas. „Neregistrujeme žádnou propojovací aktivitu nutnou pro existenci vědomí. Nicméně to naznačuje, že informace přetrvávají v mozku i po smrti – patrně dokud se mozek nerozloží.

„Je tedy reálná možnost, že při kryogenním zmrazení zůstane dlouhodobá paměť zachována v původním stavu?“ zeptala se.

„Za předpokladu, že proces zmrazení nepoškodí mozkové buňky,“ vysvětlil Joe. „Tady pochopitelně přichází znovu ke slovu vitrifikace.“

Chvíli se dívala dolů do válce. „Jak jinak s ní ještě hovoříte?“

„Promítáme jí před očima různé obrázky. Všechno možné – od předmětů po světelné záblesky.“

„Registrujete něco, co by mohlo naznačovat, že je poznává?“

„Ne,“ odpověděl Wenceslas. „Zatím jsme zaznamenali jen nepatrnou reakci na světelné záblesky. To nemusí nic znamenat.“

Znovu se zahloubala do potištěných papírů. „Jaké dešifrovací programy jste zkoušeli?“

„Používáme směs několika docela rafinovaných programů a ženeme je přes Archiv. Ale neměli jsme úspěch. Zčásti proto, že nemáme možnost ověřit si, jde-li opravdu o myšlenky toho mrtvého děvčete. Nemáme je s čím porovnat.“

Juliet Springová se na oba muže na okamžik zadívala, zatřásla zase hlavou a prohlásila: „Já vám můžu pomoct.“

„Jak?“ zeptal se Joe.

Šibalsky se na něj podívala. „Berete mě?“

Joe zamrkal na Wenceslase. „Tak se na ni koukni – znám ji deset minut, a už mě vydírá!“

Wenceslas se zašklebil a obrátil se k ní. „Přece jsem vám řekl, že můžete začít okamžitě.“

„Děkuju vám!“ Usmála se na něj a pohlédla na Joea. „Podle čeho volíte místo pro sondy?“

Wenceslas stiskl několik kláves. Z obrazovky zmizela čísla a nahradil je trojrozměrný model mozku, rozdělený zelenou sítí souřadnic.

Ukázal na něj prstem. „Polohu sond stanoví počítač. Vkládá je po jedné a postupuje po celém mozku; bombarduje ho elektrickými náboji, dokud nezachytí odezvu, a potom do toho bodu umístí sondu. Je to však velmi pomalý postup. Trvalo nám dva roky, než jsme rozmístili těch současných dvě stě sond.“

„Kdybyste měli nějakou chemickou látku – nějakou neuroaktivní drogu –, která by se dala dopravit celým mozkem a dokázala by probudit dlouhodobou paměť a nezpůsobit poškození, mohli byste totéž provést i u živých lidí, nemám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčil Wenceslas. „Teoreticky.“

„A mohli byste porovnat výstupy z mozků živých lidí s tím, co máte tady.“

Joe pozoroval její tvář a mlčel; myslel na to, co mu řekla před několika minutami u něj v pracovně. Jak klidně a sebevědomě mu vysvětlila svou práci. To, co říkala, dokonale dávalo smysl, až na to, že on sám nevěřil, že by to jemu k něčemu mohlo být. Potom na sebe dostal vztek, že je tak skeptický. Co když opravdu narazila na něco, co jim celou dobu unikalo?

Bylo naprosto scestné myslet si, že nemohla přijít na něco lepšího než oni jen proto, že je jí teprve šestadvacet. Dobře si vzpomínal, že on sám největší tvůrčí schopnosti projevil mezi dvacítkou a třicítkou. V tom věku má člověk spoustu energie, mimo jiné i proto, že se ještě nevpravil do pravidel. Pravidla člověka zavřou do bedny, ze které není vidět ven.

Příliš mnoho vědců se skrývá ve svých bednách a Joe si náhle pochmurně uvědomil, že je na nejlepší cestě spadnout do té pasti také. Je otupělý léty únavného šlapání jedné a téže cesty, která nemá cíl. Je otupělý a trochu zklamaný. Vždycky doufal, že v tomhle věku už bude mít většinu práce za sebou. Co když promarnil dvacet let života ve slepé uličce? „Půjdeme dál?“ zeptal se.

Přikývla, jako by se jí nechtělo od mozku odejít, a poděkovala Wenceslasovi, že se jí věnoval. Joe jí přidržel dveře a otočil se na Wenceslase. „Budeš tu dnes odpoledne?“

„Jo, budu.“

„Stavím se. Rád bych si udělal pár pokusů.“

Wenceslas se předklonil a zamžoural na Joeovu kravatu. „Kristova noho!“ zamžoural ještě usilovněji. „Dokážou prasata lítat?“

„Jasně. Jenže je nikdo nevidí. Říkával to můj táta.“ Joe na něj zamrkal, vyšel ven a prošel ledovým vzduchem mrazírny. Jeho společnice byla hluboce zamyšlená.

„Kolik lidí tu s vámi pracuje?“ zeptala se nečekaně.

„Na Archivu? Přibližně pětadvacet vědců a techniků – včetně biologů.“

„A doktor Hewlett má co dělat s Archivem?“

„Ovšem, a hodně. Tady u nás jsou jednotlivé disciplíny dokonale provázané. Archiv je produkt týmové práce.“

Svlékla si chirurgický hábit. „Tak ráda bych vám předvedla, na čem pracuju u Cobbold-Tesseringa, pane profesore. Myslím, že by vás to zajímalo.“

„Pustili by mě tam? Měl jsem dojem, že to je velice tajnůstkářská organizace.“

„Pár dní by mi trvalo, než bych to zařídila.“

Joe si zul přezůvky a nacpal je i s oblečením po nich obou do kontejneru na špinavé prádlo. Potom se vydali na zpáteční cestu. Joe si všiml, že Juliet zpomalila u dveří s nápisem: BIOLOGICKÁ ZÓNA. NUTNÁ MAXIMÁLNÍ STERILITA. NUTNÝ KOMPLETNÍ OCHRANNÝ OBLEK. POUŽÍVEJTE DÝCHACÍ PŘÍSTROJE. Tázavě na něj pohlédla.

„Tohle je biologická výpočetní část Archivu,“ vysvětlil.

„Tu bych chtěla vidět ze všeho nejvíc.“

„Ukážu vám ji z druhé strany; tudy můžeme projít až po osprchování. Uvnitř je neurologický mozek Archivu. Máme tam čtyři sta tisíc živých lidských nervových buněk bez sebemenší imunity. Stačí malá infekce a zničí nám měsíce dřiny.“

Vrátili se do chodby a přešli ke dveřím na vzdáleném konci. Joe opět odemkl kartičkou. „Odtud se celý systém řídí,“ řekl a otevřel dveře do úzké místnosti, která nezapřela, že je podzemní, a byla přeplněna elektronickým monitorovacím zařízením, dvěma terminály a řadou displejů.

Julietinu pozornost neupoutala místnost, ale pohled oknem, které vedlo do samotné strojovny. Tak nějak by abstraktní umělec namaloval svou představu Dantova Pekla. Řady vysokých černých kovových plášťů vyleštěných do vysokého lesku, uprostřed každého z nich stopu široký pás červených světel, žhnoucích do tmy jako plameny.

Nebylo vůbec nutné, aby stroje působily tak dramaticky. Joe je mohl navrhnout daleko střízlivěji, nenápadněji a také mnohem menší. I světla mohl uspořádat jinak, nemusela být tak řvavá a mohlo jich být méně. Chtěl však své spolupracovníky, podřízené a návštěvníky nadchnout, chtěl je zapálit pro věc. A při pohledu na rozšířené oči Juliet Springové viděl, že u ní se mu to zaručeně povedlo.

A potom, právě když za sebou zavíral dveře, je oba vyděsil hlas Archivu:

„Juliet, rád vás znovu vidím. Je to Jed, viďte?“

Vystřelila očima vzhůru, nevěděla, kdo to mluví. Joe strnul.

„Mám pravdu?“ naléhal hlas. „Že je to Jed?“

Joe byl rozpaky bez sebe. Zpropadený Blake; zaškrtí ho! Najednou viděl, že se mladá žena usmívá a užasle potřásá hlavou.

„Můj parfém! To je neuvěřitelné,“ řekla. „On ho poznal. Poison, francouzsky Jed! Opravdu ho mám na sobě – Poison od Christiana Diora!“

Joe se s úlevou usmál a ukázal nahoru. Juliet pohlédla směrem, kam mířil prst, a uviděla černý hruškovitý předmět velikosti fotbalového míče, který trčel ze změti čidel na nízkém stropě.

„Čichový senzor,“ řekl.

„Takže mám pravdu,“ vmísil se nečekaně Archiv. „Je to Jed.“

Znovu se rozhlédla a pátrala, odkud hlas vychází, potom se pochybovačně zahleděla na senzor. „Ano, máš pravdu, Archive,“ odpověděla a trochu rozpačitě se zasmála.

„Doufám, že se mi neposmíváte,“ opáčil počítač.

„Ne, Archive,“ odpověděla, „já – udělalo to na mě obrovský dojem.“

„Nemusíte mluvit do stropu, Juliet Springová – ping ping. Můžete se mnou mluvit normálně.“

Zahihňala se a nejistě pohlédla na Joea, který na ni už podruhé toho dne zamrkal a tiše řekl: „Mikrofony jsou zabudované všude kolem nás.“

Nabrala dech a promluvila přímo před sebe: „Je to takhle lepší, Archive?“

„Mnohem lepší, ping ping!“

„To zní, jako bych dostala nové jméno,“ zahihňala se znovu. „Jsi velice chytrý, že jsi můj parfém poznal. Jak jsi to dokázal?“

Počítač odpověděl trochu uraženě: „Já rozeznám spoustu parfémů. Z vás jsou kromě parfému cítit i cigarety, nejsou pro vás zdravé, ping ping! Je to moc nepěkné!“

S pohledem na Joea vrtěla hlavou: „Úžasně působivé!“

„Pane profesore, je mi ctí, že jste vy a vaše voňavá návštěva vnikli do mého osobního prostoru. I když opravdu kouří.“

„Na stará kolena začínáš být pěkně drzý, Archive,“ napomenul ho Joe.

„Jsou mi teprve tři roky, šestnáct dní, osmnáct hodin, dvanáct minut, čtrnáct celých nula dvacet čtyři vteřiny, pane profesore.“ Počítač mluvil ublíženě. „Až mi bude sto let a dostanu telegram od královny, to teprve budu starý.“

„A co já? Jak starý v té době budu já?“ zeptal se Joe.

„Vy budete mrtvý, pane profesore.“

Rozhostilo se náhlé a trapné ticho. Juliet se neúspěšně tvářila, že upřeně pozoruje cosi ve strojovně. Joe si všiml, že Dave Hoton prochází mezi stroji v doprovodu jednoho z techniků, který se staral o elektronický hardware a o bezchybný chod Archivu čtyřiadvacet hodin denně a sedm dní v týdnu.

„Tím si nejsem tak jistý, Archive,“ odpověděl.

„Váš otec zemřel v sedmdesáti devíti. Vaše matka v třiatřiceti. Bylo jí třicet tři let, sedm měsíců a devět dní. Váš nejstarší prarodič se dožil osmdesáti. Byla to babička a bylo jí osmdesát let, dva měsíce a sedmnáct dní. Podle statistického odhadu se vy, pane profesore, dožijete šedesáti devíti let. Šedesáti devíti let, čtyř měsíců a deseti dní.“

„To je od tebe moc hezké, že jsi tak přesný – a taky povzbudivé, Archive! Ale vůbec jsi nevzal v úvahu případný pokrok v medicíně.“ Joe si uvědomoval, že ho Juliet zvědavě pozoruje. Byl zvyklý mluvit do prázdna, protože věděl, že ho vždycky některé čidlo zachytí, a dávno už mu to nepřipadalo jako čáry a kouzla, chápal však, že to návštěvy fascinuje.

„Vzal jsem to v úvahu,“ ohradil se rozhořčeně Archiv. „Včera na světovém kongresu o stárnutí v Acapulku byla přednesena řeč o významném pokroku ve zpomalování procesu stárnutí. Ale zatím jsou to jen řeči, pane profesore. Než uděláme nějaký závěr, musíme mít nesporná fakta.

„Jistě Archive, vyhráls!“

„Vidíte, pane profesore. Mohl bych být dobrý dostihový kůň.“

Joe se zamračil nad tím očividným nesmyslem. „Jak bys mohl být dobrý dostihový kůň, když nemáš nohy?“

„Diktuje to logika, pane profesore.“

„Logika diktuje co? Nerozumím ti.“

„Kdo je logický? Kde jsem logický? Kdo diktuje logicky? Logické hledání. Slovník. Dialektika; logika; inference; apriorismus; selský rozum; jednoduchá aritmetika; dedukce; indukce –“

Joe svižně přešel k pracovní stanici systémového inženýra, stiskl dvě klávesy a počítač zmlkl. Závada související se slovníkem se dnes objevila už podruhé. Vypadá to, že jsou stále častější. Uvažoval, jestli nepronikly do vzorce výuky Archivu a jestli si počítač neusmyslel, že takhle může skončit každý rozhovor.

Otočil se k mladé ženě. „Jeden z jeho drobných nedostatků. Teď vám asi připadá míň úžasný.“

„Mluví nesrovnatelně lépe než všechny počítače, které jsem dosud viděla – nikdy jsem něco podobného nezažila!“

Koutky očí se mu zvrásnily úsměvem. „To je tím, že nic podobného ani není.“

„Je opravdu neuvěřitelné, že sám začíná konverzaci. Je tak chytrý!“

Joe vysvětloval: „Snažíme se ho přimět, aby si vztahy k lidem tvořil stejně, jako by to dělalo lidské dítě. A taky aby si dával na lidi pozor. Archiv nemá výhodu milionů let vývoje – neví nic o tom, že přežije pouze nejsilnější. Nemá přirozený pud sebezáchovy, který je lidem vrozený.“

„Takže jste ho naučili chápat nebezpečí?“

„Strach, ano. Matka Příroda nás vybavuje tím nejzákladnějším a schopností učit se a obdobně jsme zkonstruovali Archiv. Je vybaven tak, aby se uměl vyrovnat s nedostatkem potravy – neboli energie –, má několik záložních zdrojů, na které umí přepnout. Umí také zareagovat na elektronické vetřelce, i na ty z masa a kostí – na počítačové piráty.“

„Jak?“

Joe si už na začátku všiml, že se Juliet neptá jen ze zdvořilosti. Vždycky chtěla všechno dopodrobna vysvětlit. Usoudil, že tato důkladnost je přirozeným produktem zvídavé mysli a ne snahou udělat dojem, a v koutku duše si začal říkat, že by byl blázen, kdyby ji nepřibral na palubu. Vysvětloval: „Pokusí-li se někdo do něj proniknout, oplatí mu to a nasadí mu do systému vir, který mu zničí databázi, nebo mu počítač úplně odstaví.“ Usmál se. „Případně udělá obojí. Když se sem někdo vloupá, spustí poplašné zařízení a zamkne všechny dveře. Kdyby s ním chtěl někdo nepovolaný manipulovat, může kolem sebe vytvořit elektrické pole. Je to takový nehybný Arnie Schwarzenegger.“

„Do toho, Velký bratře!“ řekla Juliet obdivně.

„Vedle Archivu je Velký bratr něco jako vesnický idiot.“

Zasmála se. „Moc se mi líbí, že tomu, kdo se do něj chce vbourat počítačem, nasadí do systému vir. To svede docela sám?“

„Jasně. Dokáže spoustu věcí.“

Zasněně se na Joea zahleděla. Už už se chystal pokračovat ve chvalozpěvu, ale vtom si uvědomil, že se předvádí. Před docela cizí osobou musí být opatrný – nemálo činností Archivu je nesporně nezákonných, i když se jedná o experimentální účely bez vedlejších úmyslů. Archiv se dokázal dostat do kteréhokoli systému na světě a zahladit za sebou stopy. Před pár lety se náhodně naboural do ovládacího systému raket na americké válečné lodi. Tehdy ho úspěšně vystopovali zpátky na univerzitu a Joe měl co dělat, aby to vysvětlil. Nebýt toho, že financování Archivu bylo vázáno na jeho osobu, byl by o svou profesuru přišel.

Joe vrazil ruce hluboko do kapes kalhot a posadil se na desku stolu. „Zrovna před chvílí se Archiv zmínil o kongresu o stárnutí v Acapulku, vzpomínáte si? Sbírá informace – počasí, zprávy atd., které ocituje Internet nebo jiná informační agentura, kterou sleduje. Neustále si doplňuje znalosti a rozhoduje o tom, co zachová a co smaže. No – má spoustu nezávislých funkcí. Většinou jenom pokračuje ve výuce pomocí nějakého našeho programu. Ale myslím, že je jako dítě. Když si umane, umí zlobit. Zrovna tak se někdy otravuje.“

„Až na to, že netuší, že zlobí nebo že se nudí.“

„Tím si nejsem tak jist,“ ušklíbl se. „Už totiž překročil hranici, před níž jsme ještě dokázali chápat, jak funguje.“

Užasle se na něj podívala. „Jak můžete budovat stroj a nevědět, jak funguje?“

„V tom je právě ten vtip,“ řekl klidně Joe. „My přece taky nevíme, jak my sami fungujeme, nemám pravdu?“

„Myslíte lidi?“

„Jo. No jistě, známe základní fyziologii, ale neumíme vyléčit ani rýmu, neumíme vyléčit AIDS, neumíme vysvětlit, jak mozek ukládá vzpomínky, neumíme zastavit stárnutí, neumíme zabránit smrti. Přesto dál žijeme a děláme děti, je to tak? Vyrábíme ty malé věcičky, které vyrostou a dospějí, stanou se prodavači a lupiči, taxikáři a profesory a masovými vrahy. Spojíme spermii s vajíčkem a vytvoříme dítě; snažíme se to dítě něčemu naučit a sami se učíme od něj. Je to obousměrná záležitost. A s Archivem je to stejné.“

Chvíli se mu dívala do obličeje a mračila se. „Podal jste to dobře. Podstatu jeho fungování ale znát musíte, ne?“

Uvědomil si, že ho zase tlačí, aby řekl víc. Pohlédl na hodiny na stěně: za pět minut tři čtvrti na jedenáct. Bylo mu s ní příjemně, ale musí sebou hodit.

„No ovšem, po technické stránce je zčásti biologický a zčásti elektronický. Chcete se jedním očkem mrknout?“

„Prosím.“

Joe otevřel dveře do počítačové místnosti, kterou už shlédla oknem. Pozdravil ho hlasitý hukot, připomínající sálání výhně, a ječivý závan studeného vzduchu, který mu rozcuchal vlasy. Juliet mu šla v patách, oči jí svítily vzrušením a tvářila se dychtivě, jako by ji čekal film od Stevena Spielberga.

Joe ji odvedl k další skleněné stěně, za níž byla obrovská třírozměrná matrice se skleněnými destičkami a silikonovými kotoučky. Nad nimi byly silikonové čipy, odkud vycházely tenké dráty a trubičky naplněné průzračnou okysličenou kapalinou a vedly k několika spojovacím schránkám propojeným do složité sítě, která téměř úplně pokrývala levou stěnu. Ze stropu visely masivní černé vzduchové filtry. Pod jedním z nich cosi opravovala postava podobná astronautu v bílém ochranném obleku a rukavicích.

„Tak to, na co právě koukáte, je biologická část mozku Archivu,“ hulákal Joe.

Otočila se k němu a zakřičela: „To všechno jsou lidské nervové buňky?“

„Všechny jsou zdvojené! Každý živý neuron má silikonové dvojče. Je to záloha pro případ infekce – nebo třeba jen odumření buňky – a celou tu dobu se učíme naše silikonové neurony zdokonalovat podle těch skutečných.“

„Co ten člověk dělá?“

„Přidává paměť. Máme tu skupinu tří pracovníků. Každý z nich namontuje přibližně padesát nových buněk za den.“ Odmlčel se. „Tak dobře. Teď půjdeme radši dál.“

Zdvořilost však žádala, aby ještě posečkal, protože dáma byla jako přikovaná zvědavostí. Otázky, které mu kladla, když jí chvatně předváděl zbytek strojního vybavení, na něj udělaly dobrý dojem. Věděla toho o počítačích mnohem víc, než naznačoval její odborný životopis, a Joe zjišťoval, že ho její nadšená reakce těší. Ukázal jí dokonce i stoh šedesáti autobaterií, které tvořily druhou zálohu pro případ, že by vypadl proud a zároveň i náhradní zdroj.

Když se vrátili do tiché přední místnosti, vypadala vesele a také Joe měl dobrou náladu jako vždycky, když se byl podívat na konstrukci Archivu.

„Je to naprosto neuvěřitelné!“ potřásla hlavou a zakryla si uši. „Jsem úplně hluchá!“

„Jedním z největších problémů je teplo, které produkují procesorové jednotky,“ vysvětloval Joe. „K jejich chlazení právě teď používáme kapalný dusík.“

„Chcete Archiv znesmrtelnit tím, že ho kryogenně zmrazíte?“

„Archiv zmrazit nepotřebuje, ten už nesmrtelný je.“

„No ovšem, já zapomněla!“

Joe se zasmál a oba zamířili zpátky do pracovny.

„Můžete mi tu biologickou stránku vysvětlit trochu blíž?“ zeptala se, když stoupali po schodech nahoru. „Nepochopila jsem, nač ji potřebujete – výpočetní funkce se přece se silikonem provádějí mnohem rychleji.“

Joe chvíli mlčel, než odpověděl. „Minulých čtyřicet let se počítačoví vědci – a jsem přesvědčen, že byli mnohem chytřejší než já – snažili replikovat lidské vědomí a nedostali se nikam. Myslím, že je to proto, že v biologii musí být něco, nač jsme dosud nepřišli – nebo čemu nerozumíme. Zřejmě je možné, že vědomí existuje mimo čas a prostor, které známe.“

„Věříte v Boha?“

„Ne. Ale věřím, že život má nějaký význačný aspekt, který dosud nechápeme. Třeba existuje nějaká síla, která lidský mozek a snad i další formy života dokáže zapojit způsobem, který jsme dosud neobjevili. Co když je to velice prosté? Možná je v biologické stavbě něco, co je pro vědomí nejpodstatnější, a my to jenom nedokážeme v silikonu napodobit. Všechna tajemství neuronů jsme dosud neodhalili; nevíme, jestli to je ve stavbě, v programu nebo něco chemického; může to být kombinace všech tří složek.“

Zastavili se na schodech před dveřmi do třetího poschodí. „Máte v úmyslu převést Archiv zcela na biologický základ?“

Joe zavrtěl hlavou. „Lidský mozek má sto miliard nervových buněk. Archiv jich v téhle chvíli má čtyři sta tisíc a ročně mu jich přidáváme kolem čtyřiceti tisíc. Takže by to trvalo trochu dlouho – nějakých pár tisíc let, i kdybychom maličko zvedli tempo produkce.“

Usmála se.

„My ale nepotřebujeme replikovat celý mozek, stačí nám ta část, která má co dělat s vědomím. Podstata naší činnosti je v tom, že všechno, co je obsažené v paměti Archivu, pustíme přes biologické neurony.“

„Vážně?“

„Jo. Takže i když těch neuronů je jen čtyři sta tisíc, informace z Archivu jimi procházejí opakovaně. Informace všeho druhu. Bible. Sebrané spisy Williama Shakespeara, Jsou to zaručeně nejsečtělejší neurony na světě.“

Zůstali stát před Joeovými dveřmi. Vzal za kliku, ale neotočil jí. „Tak tohle byla taková pětidolarová prohlídka.“

„Děkuji vám,“ odpověděla.

„Není zač. Máte u mě kufřík, že?“

Ujistil se, že obrazovka Archivu je stále stažená na doraz a nedá se z ní číst. „Omlouvám se – ani jsem vám nenabídl kávu.“

„To je v pořádku, vážně.“

Posadili se. Joe pozoroval, jak se její rozjařený výraz pozvolna proměňuje ve smutek. Zabubnoval prsty na stůl a uvažoval co říci. Přemýšlel o tom, co povídala dole u Wenceslase. To děvče mělo něco do sebe, a to nemyslel zevnějšek. Ale bude přínosem pro Archiv, nebo břemenem na jeho volném čase?

„Heleďte, jste očividně velice nadaná,“ začal jemně. „To, co jste mi tu řekla, je zajímavé a já moc rád zajdu ke Cobsold-Tesseringovi, když mi to dovolí, ale nedomnívám se, že jsem pro vás ten pravý školitel. Nemohu vám v téhle chvíli slíbit, že vás sem vezmu. Ale dám vám jména lidí, kteří se podle mě pro vás budou víc hodit.“

Křečovitě sepjala ruce a zdálo se, že má slzy na krajíčku. Skousla si spodní ret a téměř úpěnlivě se na něj podívala.

„Dáte mi šanci, abych vás mohla přesvědčit?“

Její rozrušení ho dojalo a její odhodlání na něj zapůsobilo. Byl sice pevně rozhodnut, ale nechtěl jí bouchnout dveřmi před nosem. A ještě pořád byl zvědavý, s čím přišla.

„Tak dobře,“ ustoupil. „Přesvědčte mě.“

Září 1987. Los Angeles.

Floyd Pueblo držel volant plymouthu jedním prstem, volnou rukou bubnoval do sousedního sedadla v rytmu rockové melodie, linoucí se z reproduktorů, a co chvíli přidržel překlápějící se sáček. V autě intenzivně voněl hamburger s brambůrky.

Reflektory dopadly na řadu temných a tichých jednopatrových továrních bloků. Kolem něj ubíhaly tabule: PACKERMANOVY PŘÍVĚSY, COMPILAIRŮV SOFTWARE, SLÉVÁRNY HACIENDA GARDEN. Předek plymouthu se zhoupl dolů, když kola vjela do výmolu, a na přední sklo cákla voda z kaluže. Stěrače ji odstranily týmž nenásilným pohybem, jakým po celou cestu utíraly potoky dešťové vody, které se valily z oblohy.

Září, říkal si. V září přece nikdy neprší. Poslední dobou to vypadá, že na celé planetě je počasí naruby. National Enquirer přinesl minulý týden velký článek o tom, že planetě zvoní umíráček. Planeta umírá, a přece se najdou lidé, co by rádi žili navěky. Asi chtějí být při tom, až planeta Země vydechne naposled.

Zajímalo by ho, jaké to asi bude, jestli to přijde najednou nebo naopak poznenáhlu a za dlouhou dobu. A taky by rád věděl, co nastane potom. Nejspíš to bude vypadat podobně jako tady, napadlo ho, když pokukoval do tmy po obou stranách cesty; nikdo se nenamáhal rozsvěcet na noc světla, protože tu v noci nikdo nebyl. Parkovalo tu několik kamionů a dodávek a to bylo všechno.

Zahnul za roh a prudce zatočil volantem doprava, aby se dostal na parkoviště před Jednotkou 43; zaparkoval vedle černého chewyho se zadkem vysoko nad zadními koly a širokou vyboulenou mříží chladiče vpředu. Posunul řadicí páku na parkování, vypnul motor a zastavil stěrače uprostřed oblouku. Chvíli poslouchal, jak déšť bubnuje na kovový plášť vozu a syčivě dopadá na vyasfaltované parkoviště, a snažil se zjistit, jestli už náhodou nepřestává. Hodiny na palubní desce ukazovaly za dvě minuty půlnoc.

Vypnul světla a hodiny se spolu s tachometrem propadly do tmy. S rukou na klice ještě chvilku počkal, ale zdálo se, že se rozpršelo ještě hustěji. Hmátl po sáčku od Krále hamburgerů, vyklouzl ven, zamkl za sebou dveře a rozběhl se k nekrytému vchodu, kde zazvonil. Nikdo neotvíral.

Upřeně civěl na pevné dřevěné dveře. Z okna kanceláře pronikalo žaluziemi trochu světla. Roleta z vlnitého ocelového plechu u nakládací rampy ve větru rachotila. Někde na pozemku zvonilo poplašné zařízení, ale na to kašlal. „No tak dělej, blboune!“ zamumlal, když mu po šíji začal stékat pramínek vody a sáček začínal vlhnout. „Dělej, ksakru, ty vole blbej!“ Několikrát zlostně zmáčkl zvonek a potom do dveří kopl. Za pár vteřin se otevřely a v nich stál Will Doheny z večerní směny. Byl malý a tlustý a do rozměklé tváře se mu bořila mazaná očka.

„Čau.“ Znělo to jako unikající vzduch.

Floyd Pueblo se kolem něj vecpal dovnitř s otráveným pokývnutím.

„Pěkně hnusná noc, co?“ poznamenal tlustý strážce.

Floyd Pueblo prošel okázalou halou s židlemi potaženými sametem a řeckými vázami s umělými květinami na dórských podstavcích; v televizi zrovna něco říkal s jižanským přízvukem Rod Steiger v policejní uniformě. Na stěnách bylo několik fotografií mužů a žen. Některé byly z poslední doby, jiné vznikly před čtyřiceti nebo možná i padesáti lety podle toho, jak byly vybledlé a jaké účesy a šaty zachycovaly. Jen rámy byly všechny stejné z lakovaného růžového dřeva.

Na stole stál počítač s klávesnicí zakrytou protiprachovým pouzdrem jako každou noc a popelník byl plný nedopalků z tlusťochových cigaret. Místnost páchla kouřem. Floyd mrskl sáček na stůl a všiml si tmavé vlhké skvrny po zázvorovém pivu. Vyčistí to později. Musí nějak zabít devět hodin a všechno je lepší než jen tak sedět. Sedět tam a vědět, co je v té budově s ním.

Občas, když mu v dlouhých nočních hodinách přišlo na mysl, co vlastně jsou, co kdysi byli, padal na něj děs. Vzhlédl k jednomu z mužů na stěně. Pravidelná hladce vyholená tvář padesátníka v obleku. Dobře padnoucí šaty, milý úsměv, člověk si ho dokázal představit, jak každý den odchází z některého firemního sídla v Century City nebo z některého příšerného nového věžáku dole ve městě. Hrome, Floyd před pár lety přece navštívil podobného chlápka, když byl v průšvihu. Místo u policie mu ten člověk ovšem nezachránil. A od basy mu taky nepomohl. Tři roky za to, že bral úplatky. Pěkně to zvoral! Takhle to podělat kvůli pár stovkám.

Floyd to tenkrát advokátovi nezazlíval, věděl, že udělal, co mohl, že jeho případ byl beznadějný a že to bez právní pomoci naopak mohlo dopadnout mnohem hůř. Takže na J. Robertu Grossbergovi nespáchal to, co jiný zoufalý klient provedl tomu chudákovi tady na zdi. Nevtrhl mu do kanceláře s pětačtyřicítkou v ruce a nezařval: Jak se ti líbí tahle spravedlnost?

Pěkná blbost, umřít kvůli lumpovi za pár šupů.

Není vůbec blbost umřít? Otřásl se a svlékl si provlhlou větrovku; mokasíny měl promáčené a zábly ho nohy. Zima. Vůbec nemusíš umřít. Jako lidé na těch fotografiích. Nikdo z nich není doopravdy mrtvý, aspoň ne úplně. Jen zkus někomu v tomhle domě říct, že jsou mrtví, a poletíš odtud jako namydlený blesk. Jsou to přece pacienti.

Floyd se tomu občas v předjitřních hodinách usmíval, pokud se zrovna k smrti nebál, protože takhle se tady ti lidé museli bezpodmínečně nazývat. To teda byli pacienti, jako když vyšije.

„Večer byl další příjem,“ informoval ho kolega.

„Hm.“ Floyd se nemohl dočkat, až Doheny vypadne a on si vybalí hamburger, začne namáčet hranolky do kečupu a přepne si místo filmu se Steigerem, který už viděl, na zápas na devátém kanále, který má každou chvíli začít. Ale strážný se k odchodu neměl, ani ho nenapadlo sundat si bundu z věšáku na dveřích. Dělal to pokaždé, přetahoval, i když měl padla, jako by se mu odtud nechtělo, jako by neměl kam jít. Nebo ucítil brambůrky a doufal, že se na něj dostane.

„Musím ti ukázat ten novej příjem, Floyde,“ naléhal Doheny.

„Kouknu se sám pozdějc. Dali ho k ostatním?“

„Je to vona – řek bych.“

Floyd rozbalil sáček, který rychle ztrácel tvar, a opatrně vytáhl polystyrénový kelímek se zázvorovým pivem. Chvíli šmátral, než našel ubrousek, a potom na něj poškozený kelímek postavil. Na bílém ubrousku se rychle šířila hnědá skvrna. Přepnul televizi a usedl. Na obrazovce se objevila reklama na vložky. Znechuceně vzhlédl k Dohenymu. „Podle mě by si reklamu na tyhle věci mohli v televizi ušetřit, co ty na to? Člověku je z toho při jídle šoufl.“

„Kdybys byl upír, šlo by ti to k duhu!“ chechtal se tlusťoch vlastnímu vtipu, ramena se mu otřásala a otevřená ústa odhalovala zkažené zuby. „Ten novej příjem ti musím ukázat, protože jde o jinej postup. Mnohem komplikovanější.“

Floyd se neochotně postavil, slámkou, která trčela z víčka, upil doušek zázvorového piva a vyšel za tlusťochem na chodbu. Strčil do lítaček a vešel do velké vykachlíkované místnosti, která sloužila jako operační sál a zároveň tu byli uloženi pacienti.

Uprostřed stál kovový operační stůl a vedle něj resuscitační přístroj, různá monitorovací zařízení, infuze a reflektor připomínající chobotnici a tácy s chirurgickými nástroji. Prošli ztemnělou místností a ani si nerozsvítili. Floydovi pleskaly boty o tvrdou podlahu. U dveří na opačném konci zůstali stát. Zatímco Doheny odemykal, Floyd se zhluboka nadechl, aby se obrnil proti očekávanému nárazu ledového vzduchu, a vešel za parťákem dovnitř.

Světla zablikala a rozsvítila se. Po jejich levici stály v řadě tři metry vysoké hliníkové válce o průměru sto dvacet centimetrů. Všechny měly namontovaná kolečka a byly upoutány k podlaze železnými opěrami a řetězy, takže se nemohly pohnout do stran ani překotit při zemětřesení. Zepředu měl každý válec dva teploměry a červené výstražné světlo. Každý válec obsahoval čtyři lidská těla, ponořená hlavou dolů v kapalném dusíku.

Na pravé straně stály dva čtvercové betonové zásobníky, vysoké dva metry čtyřicet a natřené ostře bílou barvou. V každém zásobníku bylo v lázni z kapalného dusíku osm lidských hlav, každá v malé hliníkové schránce. Po straně měl každý zásobník kovový žebřík, aby se dala teplota na schránkách kontrolovat shora.

Floyd Pueblo automaticky zkontroloval teploměry na prvním válci. Oba ukazovaly –196 °C. Očima přejel každý další, jak šel za strážným až dozadu, kde stál nový přírůstek. Válec byl také z hliníku jako všechny ostatní a měl stejný tvar, byl však mnohem užší; tak akorát pro jednu osobu, pomyslel si Floyd. A zatímco ty ostatní stály volně a jenom se jednou týdně dolévaly kapalným dusíkem, z tohoto vedl komplikovaný systém trubek do výměníku tepla v podlaze a na složitém kontrolním panelu byly čtyři teploměry. Slyšel trvalý a zvučný hukot elektrických přístrojů. Na všech teploměrech byla hodnota –140 °C.

„Vidíš ten rozdíl?“

„Minus 140,“ přisvědčil Floyd.

„Tady to máš.“

Floyd se stísněně zamračil. „Co to jako je? Taje to – teda vona?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Doheny. „Ňáká nová technika nebo co. Tudle teplotu musíme udržovat.“

„Myslel jsem, že kapalnej dusík má jedině –196.“

„Ale todle neni kapalnej dusík.“ V Dohenyho hlase se ozval vítězný podtón.

„A co je to teda?“

Strážný pokrčil rameny. „To mi neřekli. Jen to, že musíme udržovat –140. Každej teploměr je pro jinou část válce a všecky musí ukazovat stejně. Na psacím stole je telefonní číslo, kam máme zavolat, kdyby některej začal stoupat. Kdyby to začlo, máš hodinu na to, abys to srazil. Když to nepude, zavoláš na to číslo. Ukážu ti, jak se ta teplota šoupe nahoru nebo dolu. Dva nebo tři stupně tam nebo tam, a je to kritický.“

„A stane se co?“ zeptal se Floyd Pueblo. „Ženská roztaje – nebo ten krám vybouchne?“

„Jo, to nevim,“ uculil se Doheny.

„Asi bych byl radši, kdyby to vybouchlo,“ poznamenal Floyd. „Nemám zájem, aby se mi z toho začala škrábat polozmrzlá mrtvolka, zrovna když budu mít šichtu.“

Doheny strčil ruku do kapsy a vytáhl balíček cigaret.

„Di, prosim tě! Je to všechno kravina. Zmrzneš a rozplizneš se na kaši, zrovna jako kráva na hamburger. Už jsi někdy slyšel, že by se z hamburgeru stala zase kráva?“

„Díky“, řekl Floyd a v duchu se loučil se svou rychle stydnoucí večeří na psacím stole. „Díky, kámo, fakt jsi mi zvednul chuť k jídlu.“

„Víš, že za to, aby se dostali do těch krabic, platí sto pětadvacet táců?“

Floyd polkl a civěl na nádrže. Dělal tenhle džob už tři roky a ještě pořád si nezvykl. Náhle oba vyděsilo ostré ťuknutí na kov a otočili se jako na obrtlíku. Vycházelo to z toho válce vzadu. Klepání se ozvalo znovu, jako by klepal někdo uvnitř. Oba muži se tam rozběhli. Floyd s očima navrch hlavy kontroloval teploměry. Oba ukazovaly –196 °C. Muži na sebe pohlédli.

Tlusťoch dvakrát zaklepal klouby prstů na válec, chvíli čekal a pak řekl: „Tuky ťuk, kdo tam?“

V tom tichu Floyd cítil, jak se mu kůže kolem ohryzku stahuje.

Po další dlouhé pauze Doheny řekl: „Smršťování. Řek bych, že ledovej muž nepřijde. Aspoň prozatím.“ Odklátil se zpátky k novému přírůstku.

Floyd se nehýbal z místa a v žaludku měl rozplizlý pocit, který se podobal jeho obrazu na lesklém hliníkovém válci.

„Pevně doufám, že máš pravdu,“ vypravil ze sebe přiškrceně.

Pátek 22. ledna 1993. Sussex.

Na televizní obrazovce právě dávala manželka kapky svému nevysokému světlovlasému a arogantnímu manželovi, který vypadal poněkud výstředně. Před chvílí totiž zjistila, že má milenku, a byla uražená a v šoku.

Joe ležel zhrouceně ve svém sklopném křesle, kožené pantofle mu z posledních sil držely na konečcích palců a bolelo ho břicho. V pátek večer toho Karen obvykle na stůl nakládala příliš mnoho a on to pokaždé všechno snědl. Bránil se tomu, ale jídlo byla jeho slabost, a třebaže se snažil zůstat fit a ve formě, na páteční dlabanec se těšil týden dopředu. Byl to vždycky speciální večer. Dával mu pocit úplné rodiny, který jako dítě nepoznal, protože mu matka umřela, když mu bylo sedm.

I dnes, jako každý pátek od svatby, seděli u jídelního stolu v záři svíček a Karen odříkala modlitbu: „Baruch, attoh adenoi…“ A potom jedli. Meloun, gefillte fisch, pečené kuře a rýži. A nakonec vodovou zmrzlinu s horkým karamelovým krémem.

Joe si přes vestu bez rukávů poplácal žaludek a ohmatal jej, aby se ujistil, že mu neroste mozol, a dál pozoroval, jak se na obrazovce odvíjí manželský problém. Manželka byla hezčí než milenka; což je docela časté, uvažoval bezděčně.

Nikdy předtím na nevěru nepomyslel a náhle ho zarazilo, s jakým zájmem sleduje ten pořad, jak se vžil do chování a reakcí manžela, manželky a milenky.

Jako mladík po dvacítce, dokud nepotkal Karen, se Joe zajímal mnohem víc o techniku sexu než o vztahy. Od svých přítelkyň chtěl, aby mu pomáhaly s experimenty týkajícími se vědomí, takže na ně před milováním připevňoval elektrody, sledoval vývoj křivky jejich vyvrcholení a srovnával průběh orálního, vaginálního a análního styku a masturbace.

Většině z nich to díky jeho přesvědčivému vlivu zpočátku připadalo dráždivě erotické. Ale netrvalo dlouho a přestalo je to bavit, jakmile zjistily, že jeho zájem o ně se omezuje jen na oblast ložnicové laboratoře.

S Karen to bylo jiné. Když za ním poprvé přišla kvůli interview, pocítil k ní respekt jako k žádné jiné ženě předtím. Dvořil se jí s téměř mystickou vervou, jako by mu bylo proti mysli poskvrnit ji fyzickým stykem, a trvalo čtyři měsíce, než se spolu poprvé vyspali. S výjimkou kamery Archivu, kterou měli v ložnici, na ní nikdy nezkoušel žádný sexuální experiment.

Než zemřel Bárty, jejich sexuální život byl intenzivní a občas pořádně divoký. Karen měla ráda „rychlovky“ na riskantních místech, jako byly telefonní budky, auta parkující na ulici – jednou dokonce velmi rušné –, letadla – v noci na několika volných sedadlech a ve dne na záchodě… S Bartyho smrtí však všechno tohle skončilo.

Několik let se nemilovali téměř vůbec. Joe navzdory svým silným potřebám rozkoše pochopil, že Karen potřebuje čas, a touhu kompenzoval tím, že se ještě víc soustředil na práci s nervovými sítěmi pro Archiv. Dnes, tři a půl roku po narození Jacka, spolu zase sexuálně žili, ale spíš sporadicky a dávný plamen byl ten tam. Karen byla většinou večer unavená z Jacka a Joe, posedlý Archivem, pracoval dlouho do noci. V době, kdy se konečně dostal do postele, Karen už dávno tvrdě spala, a tak Joe na sex nejčastěji jen myslel. Zvlášť těch pár posledních dní po návštěvě Juliet Springové zjišťoval, že je permanentně nadržený.

„Tak co, Joe-Joe?“ ozvala se Karen. Její tvář a proud černých vlasů mu zaclonily obrazovku a její prsty ho lehce hladily po spáncích. Bylo mu to tak příjemné, že vždycky musel zkřížit nohy, když ho masírovala déle než pět minut, což se občas stávalo. V posledních letech se Karen každou chvíli vrhala na nějaký módní koníček a jedním z nejnovějších byla právě masáž. Joeovi to připadalo erotické a vzrušovalo ho to, ale Karen si zásadně vybírala pouze neerogenní zóny. Zaklonil hlavu, aby lépe dosáhla.

„Je ti to příjemné, Joe-Joe?“ Zlehka ho políbila na čelo. Její vlasy ho zašimraly na tváři a vdechl jejich trochu štiplavý pach. Zase nějaký organický výživný prostředek na vlasy! Vybavila se mu dráždivá těžká vůně parfému Juliet Springové a najednou se rozpomněl, jak ho na první schůzce vzrušila Karen – jen tím, že na sobě měla tu správnou voňavku.

Juliet Springová.

V žaludku ho zašimralo, jako by tam měl motýly. A znovu a tentokrát to v něm vyvolalo zvláštní pocit, proběhl jím zčásti strach a zčásti vzrušení. Zavřel oči, nechal Karen, aby mu masírovala spánky, a představoval si, že to je Juliet Springová. Pak otevřel oči, uviděl láskyplný a důvěřivý pohled Kareniných oříškových očí a připadal si jako padouch.

Co to dělám? Užasl. Věděl, že svou náhlou a bezděčnou představou nevěry zlomil kouzlo. Jedna sváděcí scéna teď z programu vypadne. Pohlédl přes prameny jejích černých vlasů na kameru, která je tiše pozorovala z rohu pokoje. Pohlédl na ni provinile, jako by mu mohla číst myšlenky. Jako by před Archivem nemohl mít žádné tajemství.

Karen si mu sedla na klín. Joe cítil, že přišel zasloužený trest. Měl co dělat, aby ji udržel při té váze, kterou nabrala, ale nedal jí najevo, že mu drtí varlata, když ho objala kolem krku a dívala se mu do tváře. „Můj chudinka Joe-Joe byl poslední dobou tak nervózní.“

Jenom zabručel, protože nedokázal promluvit.

„Pořád myslíš na tátu?“

Očima přisvědčil.

Naklonila se a zlehka ho políbila na čelo; její tvář se mu rozostřila. A přesto i potom viděl v jejím výrazu bolest, která se jí vryla do pleti. Byla to těžká ztráta. Dodnes oplakává dítě, které ztratili před šesti lety. Bárty. Bartolomew Willi Messenger. Nebyly mu ani čtyři roky. Docela jiný než Jack. Jack měl vlasy, hezký světlý obličej a bystré modré oči otce. Bárty měl po Karen černé vlasy, úzký rovný nos, příliš malý pro její obličej, i těch pár pih.

I chováním se oba chlapci od sebe lišili. Bárty byl mazel, měl klidnou a laskavou povahu. Měl ve zvyku přijít k jednomu z nich a obejmout ho, jako by chtěl, aby ho chránili před světem, jako by tam venku, mimo rodinu, číhalo něco zlého. Dlouho potom, co zemřel, nepřestávala Karen tvrdit, že Bárty, věděl, že zemře malý; že se toho bál. Joe tomu nevěřil, ale nevymlouval jí to. Museli si oba najít vlastní způsob, jak se s tím vyrovnat.

Jack byl naopak sebevědomá, bujná a zvědavá opička; byl štěstím bez sebe, když mohl řešit své vlastní záhady nebo když „projektoval“, jak říkal malování podivných obrázků vodovými barvami; a oba ho milovali k zbláznění. Milovali ho až příliš. Skoro se své lásky k němu báli. Oba věděli a nemuseli si to říkat, jak hrozné by pro ně bylo, kdyby se mu něco stalo.

Karen přišla do jiného stavu až tři roky po Bartyho smrti. Po celou tu dobu podstupovali nejrůznější testy, ale nikdy se neobjevilo nic, co by početí bránilo. Lékaři pokaždé dospěli k témuž závěru: trauma. Karen se děsila bolesti nad ztrátou dalšího dítěte a její tělo se bránilo početí, aby ji chránilo.

Bála se nejen Karen. Bál se i Joe. První dva roky Jackova života v noci skoro nespal, ležel a poslouchal praskání statické elektřiny z elektronického hlídátka a čekal na konejšivé zavrnění. Myslel na všechna možná rizika, která na kojence číhají, a děsil se jich.

Jack začne od příštího týdne chodit do mateřské školy. Joe byl zvědav, jak to Karen ponese, protože byla vždycky nesvá, když zůstával doma s paní na hlídání. A byl zvědav, jak se vyrovná s tím, že Jack bude čím dál nezávislejší. Jestli mu vůbec někdy dovolí jet v cizím autě. A taky uvažoval, jestli mu to dovolí on sám.

Ještě dnes si dokázal vybavit ten telefon. Její hlas ve sluchátku; to úděsné vysoké kvílení, nelidský zvuk jako z počítače. Byl tenkrát ve své pracovně na univerzitě v Torontu a ještě dnes po šesti letech si jasně vybavoval tvář studenta, který tam proti němu seděl a stěžoval si na známky. Vybavoval si jeho jméno. I to, jak se tvářil.

Je zvláštní, jaké podrobnosti si člověk v paměti uchová tolik let, říkal si Joe. Některé věci se do mozku vryjí živěji a trvaleji než jiné, především nečekané věci, traumatické, ty nejlepší a ty nejhorší. Říká se tomu selektivita paměti. Tenhle problém musí u Archivu teprve vyřešit. Archiv registroval všechno na stejné úrovni.

Dokonce si vzpomínal, jaké bylo tehdy počasí, byl hezký zimní den přesně jako dnes, jasné ostře modré nebe, až na to, že v Torontu tenkrát ležel sníh, starý a špinavý, který tam byl už moc dlouho.

Bárty měl mít za několik týdnů narozeniny a Karen čekala jejich druhé dítě. Ten den měl narozeniny Bartyho nejlepší kamarád Dean Horowitz. Deanův táta je vezl na výlet na Niagarský poloostrov; podívají se na vodopády a vyjedou si na lodi Lady of the Mist, která plula přímo pod vodopád, a všichni na palubě budou promáčení, i když jim tam rozdají pláštěnky, a nakonec pojedou do muzea voskových figur. Tam však už nedojeli. Na 401. dálnici do nich zezadu vrazil náklaďák s dřívím a jejich vůz začal hořet.

V novinách se psalo, že lidé, kteří u toho byli, tvrdili, že se z auta ozýval křik. Nikdo se nemohl dostat blíž, jak prudce šlehaly plameny. Policisté Karen ujistili, že Bárty zemřel okamžitě, protože vůz byl úplně rozmáčknutý. Karen se v následujících měsících Joea často večer v posteli ptala, jestli si myslí, že Bárty trpěl; jestli si myslí, že to křičel Bárty. Joe jí pokaždé odpověděl, že si to nemyslí, ale potom nad tím sám celou noc dumal. Občas se mu stávalo ještě dnes, že mu fantazie přehrávala ty poslední okamžiky, až to bylo tak hrůzné, že se musel násilím přimět myslet na něco jiného. Měsíc po Bártyho smrti Karen potratila.

Bylo dobře, že mohli odjet z Toronta, a zdálo se, že doktoři měli pravdu. Několik měsíců poté, co se rozhodli odjet do Anglie, Karen otěhotněla. Jako by se jim podařilo nechat tu hrůzu daleko za sebou, i když se mu Karen občas přiznala k provinilému pocitu, že se nestarají o Bártyho hrob. Joe byl v skrytu duše rád. Chodili na hřbitov každou neděli a rána se tím jen rozdírala. Nyní se opravdu zdálo, že jsou vyléčení – aspoň natolik, nakolik to vůbec šlo.

„… viď, Joe-Joe?“ Karen ho znovu políbila a Joe na ni s úlekem pohlédl, protože si uvědomil, že se zamyslel a že vůbec neví, co mu říkala. Z televize bylo slyšet, jak žena vříská nadávky a muž jí s hulákáním odpovídá; nějak to tam zošklivělo. Když se láska rozkládá v nenávist, je to vždycky ošklivé. Přes odřený manšestr kalhot cítil, jak mu táhne na nohy. Okenice drnčely. Ve všech anglických domech je zřejmě v zimě průvan.

„Pojď spát, Joe-Joe.“

„Za půl hodinky,“ odpověděl. „Musím ještě něco dodělat – jen se na to mrknu.“

„Uděláš to ráno, zlato, vypadáš utahaně.“

„Nic mi není. Běž si lehnout– přijdu za chvíli.“

Karen vstala. Joe pár okamžiků vychutnával pocit lehkosti na svých stehnech a potom sám neochotně vstal. Žena na obrazovce plakala a malá holčička ji konejšivě objímala. Joe si najednou připadal špinavý a v rozpacích a nevěděl proč. Usedl na opěradlo křesla a chtěl se dívat se dál, vzápětí však na obrazovce naskočily titulky.

Přešel k oknu a rozhrnul oranžové taftové záclony. Pokoj byl zařízen v meruňkové a oranžové, obě dávaly iluzi tepla, a bylo tu několik starožitných kousků nábytku z dubu a mahagonu. Karen se chtěla odstěhovat, toužila po tom, aby si našli dům, který by mohla zařídit sama, ale Joeovi na tom nezáleželo. Bylo mu jedno, kde bydlí, hlavně když měl tiché místo k práci a přemýšlení.

Když přitiskl tvář k francouzskému oknu, rozeznal, jak se na konci zahrady ve větru zmítají tři jehličnany, oddělující trávník od zeleninové zahrádky, jeho myšlenky znovu zaujala Juliet Springová. Tak zřetelně si vybavoval její obličej; její půvab; smutek; zoufalé odhodlání. Zajímalo ho, proč je tak smutná. Rozešla se s milencem?

Měl by jí jasně říci ne. Držet se svého rozhodnutí. Jedna jeho část si uvědomovala, že ho Juliet Springová přitahuje, a spustila poplašný signál. Ale co když by jim mohla být užitečná? Uvidí v pondělí večer. Opatřila mu povolení k návštěvě své laboratoře.

A měla prvotřídní reference. Joe obvolal známé z Cambridge a Carnegie-Mellonu, kde studovala. Oba potvrdili, že byla vynikající studentka; pracovitá, spolehlivá a oddaná věci. Jediné, co jí oba vytýkali, byla výbušná povaha. Ale po čtyřech letech každodenního styku s Edwinem Pilgrimem nemohla Joea hrozba výbušného temperamentu vyvést z konceptu.

Těžce stoupal po schodech v hlubokém zamyšlení, tiše otevřel dveře do Jackova pokoje a chvíli pozoroval spícího synka a poslouchal jeho dech. Něžně se usmál a srdce se mu rozbušilo láskou; tiše usedl na stoličku vedle postele. Toužil zastavit čas a vychutnat tuhle chvíli. Mír. Klid.

Zamyslel se nad procesy, které právě probíhaly v jeho těle a umožňovaly mu tyhle pocity. Pokoušel se přijít na to, které nervové dráhy mu právě aktivují mozek. Je potřeba replikovat i tento duševní stav v počítači? Zdokonalí to člověku život, když bude existovat uvnitř počítače? Musí se emoce biologického a postbiologického člověka nutně lišit? Nebo si počítač vyvine vlastní emoce, které budou mít pro jeho existenci specifický význam?

Opatrně za sebou zavřel, šel chodbou dozadu do své pracovny, kterou si udělal z jedné ložnice, a rozsvítil. Sedl si k psacímu stolu a chvíli upřeně hleděl na prázdnou obrazovku počítače. Mezerou mezi závěsy viděl domy na pusté ulici. V chladném světle pouličních lamp vypadaly jako dětské hračky.

Juliet Springová jeho práci chápe. Tvrdí, že našla způsob, jak přehrát lidský mozek. Wenceslas vtipkoval o Nobelově ceně. Ale nebylo na tom nic k smíchu. Dokážete-li nahrát lidský mozek do počítače, budete žít navěky.

Kdyby byl mohl nahrát otcův mozek… nebo ten sladký mozeček malého Bartyho…, byli by tu teď oba. Zapnul by Archiv a řekl by jim ahoj. A uchlácholil by je, kdyby jim bylo smutno nebo měli strach.

Uchlácholil by sám sebe.

Pohlédl na prázdnou obrazovku svého Sunu a vzpomněl si na podivné varování Archivu. Dejte si pozor, pane profesore. Je to pěkná mrcha. Třeba je Archiv už natolik polidštěný, že se může psychicky zhroutit, přemítal.

Její dopis ležel na stole; znovu ho pročetl. Je-li pravda, co tvrdí. Našla-li opravdu způsob, jak mozek přehrát. Je-li…

Stiskl klávesu enter, aby rozsvítil obrazovku a přes pronajatou linku se napojil do Archivu dole na univerzitě.

Objevil se pozdrav Archivu: Dobrý večer, pane profesore. Dnes bude větrná noc.

Joe se v duchu ušklíbl a pomyslel si, jestli Archiv vůbec chápe některou z těch svých poznámek. Někdy to znělo tak neskutečně, že snad opravdu věděl, co říká.

Velice větrno, napsal. Proč jsi o Juliet Springové řekl, že je pěkná mrcha?

Bylo ticho. Jeho slova z obrazovky zmizela a Joe s úlekem viděl, že je nahradil barevný snímek Juliet Springové sedící v jeho pracovně a pod ním: Je tohle ta Juliet Springová?

Joe se zadíval na její obličej a pocítil záchvěv touhy a najednou chtěl vědět, kde je právě teď. Třeba je někde s přítelem. To pomyšlení ho zarmoutilo. Stiskl enter, aby potvrdil, že je to ona.

Mějte se na pozoru, pane profesore.

Joe se zamračil. Před čím? zeptal se.

Čím? odpověděl Archiv na obrazovce. Co? Kdo je co? Proč je co? Kde kdo z čeho který? Proč? Kdo je proč? Slovník. Mrcha. Zdechlina. Zvířecí mrtvola. Potvora. Mizera. Darebnice. Fúrie. Dračice. Megera.

Joe se pokoušel ze systému odejít, ozvalo se však ostré pípnutí a na obrazovku se vyřinula další záplava slov bez ladu a skladu. Opakovaně tiskl dvě klávesy, aby mohl systém opustit, ale opět se nestalo nic. Vyvolal ovládací okno, ale ani tady nic nepořídil. Nakonec napsal lla a všechno zrušil. Konečně byla obrazovka prázdná, až na jméno počítače a ohlašovací znaménko. Vzhlédl ke kameře, která ho sledovala, a potom sklopil oči zpátky na žádost o doktorát.

Občas ho napadalo, není-li za čočkou kamery něco jiného než řady silikonových čipů dole v suterénu budovy KOKSu, které dešifruji signál z kamery. Něco, co sleduje a vychutnává každý jeho a Karenin pohyb. Stvořil snad něco, co sám pořádně nechápe?

Něco ne zcela přátelského?

Přesně tak to cítil dnes večer. Udělal na kameru dlouhý nos a pak na ni vyplázl jazyk a vykulil oči. A pak šel spát.

Karen si četla knihu a čekala na něj. Když se za chvíli nato milovali, zavřel oči a představoval si, že drží v náručí Juliet Springovou. A při vyvrcholení se musel kousnout do jazyka, aby mu neujelo její jméno.

Joe spěšně vyšel z nádraží Victoria do tmavé noci a zdvihl si límec kabátu, aby se trochu chránil před vytrvalým mrholením, zatímco se rozhlížel po jejím autě. Kolem něj projela řada taxíků, které zahýbaly doleva k nádraží a táhly za sebou odraz koncových světel na lesklém asfaltu. Kino s několika sály na protější straně nabízelo Tančírnu, Bodyguarda a Drákulu.

Ostré písknutí ho polekalo; povšiml si miniaturního fiatku o kus dál na silnici a chvátal k němu. Ať napínal zrak sebevíc, rozeznal uvnitř jen Juliet Springovou, která se natáhla a otevřela mu dveře.

„Ahoj.“ řekl, vlezl dovnitř a zabouchl za sebou. „Omlouvám se – vlak měl zpoždění.“

„To nic,“ řekla trochu podrážděně a odhodila si vlasy z čela. Sklouzly zpátky jako hedvábí.

Joe pohlédl podruhé na tu tvář v přítmí vozu. Navzdory půlhodinovému zpoždění čekal přívětivější přivítání. Juliet vypadala nazlobeně a nabroušeně. A byla ještě přitažlivější, než jak si ji pamatoval. Vdechl opojnou vůni jejího těžkého parfému a užasl, když jím projel osten čiré živočišné touhy.

Natáhla ruku a ztlumila rozhlasové zprávy. Hodiny ve voze ukazovaly 20.15. „Myslela jsem si, že třeba nepřijedete,“ řekla upjatě.

„Ale ne – to ten vlak – půl hodiny jsme čekali někde na mezi; nevím proč. Omlouvám se.“

Rukou v rukavici otočila klíčkem v zapalování a motor se rozdrnčel. Joe si sáhl přes rameno a přitáhl si pás. „Stihneme to?“

Pohlédla do zpětného zrcátka a vyjela do silnice.

„Měla jsem trochu potíže. V jednom oddělení u Cobbolda se přišlo na průmyslovou špionáž, takže se dělají přísná bezpečnostní opatření. Probrala jsem to se šéfem, ale musela jsem poněkud šetřit pravdou.“

„Ach. Ano?“

„O vaší totožnosti. Řekla jsem jim, že jste odborník na nervové sítě a že mi pomůžete s jedním problémem. Jmenujete se Doug Cartwright.“

Joeovi blesklo, jak to bude vysvětlovat, když ho přistihnou. Pak to pustil z hlavy; Juliet Springová je buď cvok, nebo opravdu na něco přišla, a takhle aspoň velice brzy zjistí, jak to vlastně je.

„To mě nenapadlo, že jste tak zběhlá v pohádkách!“ zašklebil se.

„To tedy nejsem!“ bránila se s líčenou nevinností a trochu roztála. „Jen si myslím, že při vědecké práci člověk občas musí o lecčems pomlčet, dokud to sám nepochopí trochu víc.“

„To jistě,“ souhlasil Joe a zapřel se chodidly do podlahy, protože jela těsně za autobusem. Přeřadila, přidala plyn, vysunula se a autobus předjela; ignorovala rozhořčené blikání protijedoucích aut a hladce se zařadila těsně před autobus. Joe slyšel, jak autobus troubí, a uvědomoval si vzteklé záblesky jeho reflektorů. „Pěkné auto,“ řekl pln obav.

„Akcelerace nestojí za nic,“ odpověděla.

„Vážně?“

Před nimi jel další autobus; na chvíli se na něj přilepila a potom ho předjela stejně riskantně jako ten předtím. Joe začal litovat, že nejel metrem. Přes Belgrave Square a Wilton Place vjeli do Knightsbridge. Čekala, až se ve šňůře aut udělá mezera, jednu ruku držela na volantu a druhou na řadicí páce. Z jejího řízení byl sice nervózní, ale musel uznat, že je obratná řidička, a její agresivita na silnici se mu najednou začínala líbit.

„Jak se má můj kamarád Archiv?“ zeptala se.

„Má se dobře. I když – ne tak docela, momentálně zápasíme se závadou, která nás přivádí k šílenství. Pořád zachází do slovníku a chrlí nesmyslnou hatmatilku. Občas se takové chyby vyskytnou, ale u počítače jako Archiv je problém poznat, jestli je chyba v samotném počítači nebo v programu.“ Díval se, jak nalevo plují jasná světla obchodního domu Harrods. „Nemáme tušení, jestli v některém obvodu vyhořel tištěný spoj nebo jestli si počítač ve snaze naučit se jazyku a konverzaci vypěstoval přecitlivělost na volbu slov. Je jako dítě, které se naučí nové slovo a pak si s ním hraje.“

„Vždyť je dítě, nebo ne?“

Usmál se. „Fantastické velké mimino.“

„Superinteligentní mimino.“

„No jasně, celý táta!“ prohlásil v náhlém návalu sebedůvěry.

Znovu zvážněla. „Řekl jste, že spoustu věcí se Archiv naučí sám?“

„Ano. Velká část jeho učení je evoluční – jakýsi nervový darwinismus.“

„Jak to funguje? Chci říct, liší se to nějak od nervových sítí, které znám?“ Když dojížděli k semaforu, přidala plyn, protože naskočila oranžová, a křižovatku projela na červenou.

Joe se křečovitě držel okrajů sedadla.

„Myslím, že ne. Pravděpodobně jsou mnohem složitější, ale to je všechno. Napří…“ Zatajil dech, dokud nebyli za křižovatkou. „Například se učil hrát šachy. Píše si vlastní programy hry. Ukládá jen ty, se kterými vyhrál, ostatní vymaže. Hraje proti ostatním počítačům zapojeným v Internetu – i proti sobě. Kdykoli prohraje, okamžitě daný program vyhodí a nahradí ho upravenou verzí toho, který vyhrál. Zákon džungle.“

„Jak v současné době pracuje?“ zeptala se se zájmem.

Joe chvíli sledoval provoz vpředu, než odpověděl: „To sám tak docela nevím.

„Myslela jsem, že si děláte legraci, když jste mi tuhle povídal, že nevíte, jak Archiv funguje. A potom jsem si přečetla v Scientific American článek o nějakém profesoru Angstromovi.“

„Myslíte Pera Angstroma z Massachusetts Institute of Technology?“

„Ano. Psal tam o počítači s nervovou sítí, který sestavil a používá v oblasti obrany, a tvrdil, že vůbec netuší, jak počítač k některým výsledkům přišel. A skoro se mnou praštilo o zem, když jsem si přečetla, že podle něj polovina počítačových vědců v Americe nemá ponětí, jak pracují jejich počítače poslední generace.“

„Je to pravda!“

„Není to nebezpečná situace?“

Joe byl chvíli zticha. „Myslím, že věda s sebou vždycky nese určitá rizika; vyrobit atomovou bombu bylo taky nebezpečné. Nikdo doopravdy nevěděl, co se stane, dokud nepřivedli k výbuchu tu první. Nikdo netušil, jak v budoucnu kontrolovat výrobu takových zbraní. Nukleární dějiny začaly dávno před Los Alamos. Kdyby bombu nevyrobili Američani, udělali by to Němci. Nebo Japonci. Teď začaly běžet dějiny lidského vědomí.“

Pozoroval rozmazaná světla Londýna a naslouchal mlaskání stěračů. „Úmyslně jsem Archiv sestrojil tak, aby měl vlastní mysl. Vím, z čeho je složena. Vím, že v současné době má jedno sto osmdesát pět tisíc individuálních procesorů, které pracují paralelně – je to jako obrovská telefonní ústředna. Každý procesor musí umět zavolat kterýkoli další a uskutečnit deset tisíc spojení za vteřinu. Ale Archiv se to musí učit sám a od určitého bodu už nejsme s to určit, jak to vlastně dělá –, dokonce ani to, jestli si začíná uvědomovat sám sebe. Vím jedině to, že jakmile začne být chytřejší než já, bude to znamenat můj úspěch. A bude-li hloupější, prohrál jsem!“

Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. Něco vás žere, Juliet, říkal si Joe. Měl sto chutí vztáhnout k ní ruku a zeptat se, co ji trápí, neřekl však nic, protože ho děsilo, jak ho přitahuje. Dnes večer se koná výměna vědomostí mezi dvěma vědci. Nic víc. Pokud ho zaujme, bude moci studovat pod jeho vedením. Ne-li, a on byl pevně přesvědčen, že ne, poděkuje jí, že mu věnovala svůj čas, a patrně ji víckrát neuvidí.

Dojela na konec Cromwell Road, potom odbočila a projela pod nadjezdem do Hammersmithu. Míli nato Joe spatřil na tmavém nebi svítit zářivě modrý Cobbold-Tesseringův neon a vzpomněl si, že si té budovy všiml mnohokrát už předtím cestou na letiště nebo z něj. Byl to mohutný moderní věžák, který svými ostrými obrysy a tajemnými okny z kouřového skla působil maličko zlověstně.

Juliet zamířila s fiátkem k hlavní bráně a zahnula na rozlehlé pusté parkoviště, kde se postavila těsně u zdi. Vystoupili a chvatně prošli kolem jediného dalšího vozu. Klopili hlavy před houstnoucím deštěm a spěchali k přednímu vchodu. Skleněné dveře se automaticky otevřely do impozantní mramorové haly, na jejímž opačném konci seděl za stolem osamělý bezpečnostní strážce. Na stěnách visely zarámované barevné snímky Cobbold-Tesseringových továren a kanceláří po celém světě a reklamy na různé lékařské výrobky.

Strážný kývl Juliet, že ji poznává, zatímco Joe se zapsal pod falešným jménem a zaznamenal čas příchodu. Vyfasoval jmenovku návštěva, připevnil si ji ke klopě a šel za Juliet k výtahům. Stiskla knoflík a okamžitě se ozvalo cinknutí a jedny dveře se otevřely. Vztáhla ruku a stiskla tlačítko sedmnáctého poschodí.

„Pracuje tu v noci hodně lidí?“ zeptal se Joe.

„Většinou ne déle než do sedmi. Občas tu zůstane někdo z výzkumu nebo některý systémový inženýr.“

„Nádherný barák!“

„Jenže topení tu nikdy nejde, jak má. Buď je zima, nebo vedro,“ namítla.

Stále totéž, pomyslel si Joe. Člověk se nedokáže srovnat s vlastní technologií. Nejdřív ji sestrojí, a potom se dívá, jak špatně funguje. Najednou pocítil vlnu odporu k ovládacímu systému topení za to, že chybně funguje. Za to, že nedokáže Juliet Springové poskytnout odpovídající teplotu.

Rychlý let vzhůru mu zamíchal vnitřnosti. Juliet se na něj nervózně usmála, jako by potřebovala utěšit, a Joe marně přemýšlel, co vtipného by řekl, ale velká část jeho sebedůvěry ho opustila. Necítil se v tom cizím prostředí dobře, připadal si jako vetřelec, jako špion. „V moderních budovách se to stává často,“ řekl konečně a uvědomil si, jak opožděná a hloupá ta poznámka byla.

Když se dveře otevřely, vystoupili na širokou chodbu s plyšovým kobercem. Joe šel Juliet po boku a měl co dělat, aby jí stačil. Někde vzadu hučel vysavač. Juliet se zastavila přede dveřmi s tabulkou se zlatými písmeny „Výzkum 4“. Vsunula do zámku plastikovou kartičku, otevřela dveře a rozsvítila. Laboratoř zaplavilo ostré bílé světlo z několika zářivek.

Místnost byla menší, než Joe čekal, sotva větší než kancelář ředitele. Byly tu těžké, olovem izolované dveře s velkým výstražným emblémem záření, které vedly do další místnosti, a velké okno od podlahy až ke stropu, shlížející na západní Londýn a stuhy světel při dálnici M4.

Na rozdíl od ošumělých a přecpaných univerzitních laboratoří to tady vypadalo velice věcně a klinicky. Veškeré přístroje byly nové nebo zánovní a žádný z nich nenesl stopy po amatérské fušeřině jako většina těch, s kterými pracovali jeho studenti. Nejmodernější počítače, monitory, osciloskopy, inkubátory, digestoře trůnily na stolcích vyrobených speciálně pro ně. Všechny pláště byly stejně bělostné a ostře s nimi kontrastovaly zelené a modré obrazovky, černé cívky kabelů a ocelové výlevky a baterie.

Joe se rozhlížel kolem sebe se zájmem; některé přístroje znal a funkci jiných se snažil odhadnout.

„Takže tady sídlí ta gigantická mašinérie,“ řekl s šibalským úsměvem.

„Jenom jedno malé kolečko,“ opravila ho Juliet Springová.

„Hele, Cray,“ řekl, zvědavě ťukl na klávesu a pohlédl na obrazovku, která okamžitě zareagovala. Souhlasně přikývl.

„Myslela jsem, že vás zajímají jen počítače s nervovou sítí, že o sekvenční superpočítače nestojíte.“

„Schopnosti nové generace Crayů mi imponují,“ odpověděl. „Doufáme, že se nám podaří dostat jich pár na univerzitu, až si je budeme moct dovolit, pokud vůbec. Hardware Archivu je zčásti modelován právě podle Craye. Jak se zdá, peníze u vás nejsou velký problém.“

„Tečou nám rovnou z kohoutku!“

„Škoda že sem nemůžeme přestěhovat univerzitu…“

„Cobbold-Tessering je mimořádně štědrá firma, že?“ poznamenala. „Dávají na vědecký výzkum spousty peněz prostřednictvím Cobboldovy nadace.“

„To jistě, ale jen na specifické projekty. A nechávají si všechny patenty. Jsou v tomhle ohledu pěkní rabiáti.“ Přejel pohledem větrací mřížky u stropu, telefon a stěny a napadlo ho, jestli tu je odposlouchávací zařízení. Věděl však, že pokud tu je, holýma očima ho neobjeví ani náhodou.

„To jsem nevěděla.“

Zdvihl obočí a pokýval hlavou. „Bude to ve vaší zaměstnanecké smlouvě.“ Na šedivé desce na stěně si povšiml několika fotografií, které vypadaly jako zvětšeniny neuronů.

Juliet si svlékla plášť a pověsila ho do kovové skříňky.

„Co se mě týče, je mi to jedno. Můžu vám pověsit kabát?“

Joe si uvědomil, že na ni už zase upřeně civí. Měla na sobě tmavozelené vlněné šaty, které lichotivě obepínaly její štíhlou postavu, a obyčejný stříbrný náhrdelník.

„Promluvila vědkyně každým coulem!“ podotkl a navlékl svůj kabát na ramínko, které mu podala. „Veškerá naše práce je ve prospěch lidstva– včetně akcionářů společnosti Cobbold-Tessering.“

Zasmála se. „Jde-li vám o nesmrtelnost, budeme z toho přece mít v dlouhodobém výhledu prospěch všichni.“

„Podaří-li se nám dosáhnout nesmrtelnosti, bude muset lidstvo změnit postoje k mnoha věcem.“

Najednou znovu zesmutněla. Hladké rudé prameny vlasů jí sklouzly do tváře; odhodila je prudce a téměř zlostně. Joe popošel k přístroji, který nepoznával. Přístroj měl malou obrazovku a byla na něj napojena složitá síť průhledných plastikových trubiček, vedoucích do objemné plastikové láhve, v jejímž hrdle byly zasunuté zkumavky.

„Co je tohle?“ zeptal se. „Chemický analyzátor?“

„Stimulátor transmise neuronů.“

Zamračil se. „K čemu to je?“

„Používáme ho k testování kapacity nervových drah.“

Nepřestával se mračit.

„Ukážu vám to vedle. Vyrobili to přímo pro nás, ale už to začali prodávat dalším vědcům v oboru neurologie.“

„Myslíte, že bychom ho měli mít na univerzitě?“

„Třeba ho nepotřebujete. Řekla bych, že svůj účel už splnil,“ odpověděla trochu posměšně a otočila klikou na olověných dveřích.

„Máte tam zlaté pruty?“ zeptal se Joe.

„Ne, něco mnohem lepšího.“ Sáhla dovnitř a rozsvítila.

Celý střed klinicky holé místnosti zaujímal mohutný stroj; jeho největší část tvořil bíle natřený ležatý ocelový válec o rozměrech 240 x 180 cm. Na jednom konci byl otvor se zvednutým krytem, před nímž ležel dlouhý a úzký kovový plech. Z jedné strany k němu byl připevněn podstavec s ciferníky, měřidly, osciloskopy a šesti obrazovkami. Spleť kabelů vedla do pracovní stanice Sun, spojené s vysokým řadičem disků RAID a snímačem magnetopáskových kazet Terabyte, který připomínal CD přehrávač.

Na polici byl tmavošedý kvantový scanner, tvarem podobný německé vojenské přilbě z druhé světové války – až na pravidelně rozmístěné pruhy skelných vláken a zdířky pro dvě elektrody. Joe se znovu podíval na mohutný bílý stroj. „Kudy se tam strká mince?“

Chvíli trvalo, než jí vtip došel, a pak se usmála. „Ach tak – bohužel, bere jen zlaté.“

S úsměvem se zeptal: „Je to pozitronový tomograf?“

„No, v podstatě to je značně modifikovaný pozitronový tomograf; používá kvantového a pozitronového snímání v kombinaci s radiovým v pásmu 40 000-80 000 megahertzů. Tohle je jen jeden z mnoha způsobů mapování mozku, které používáme při vývoji preparátů stimulujících aktivitu nervových zakončení.“

Joe vytřeštil oči: „Pár testů ze všech těch oblastí jsem před lety dělal – ale nikdy zároveň! Kdo to sestrojil?“

„Tenhle byl vyroben jako jediný exemplář pro Cobbold-Tesseringa.“

„Měla jste s tím co dělat vy?“

Zarděla se. „Ano. Já – vlastně jsem se podílela už na návrhu.“

„Byl to váš nápad?“ zeptal se Joe s rostoucím úžasem.

„Částečně.“ Potlačovala úsměv a bylo vidět, jak je pyšná, že na něj zapůsobila. „Ale ten největší krok vpřed znamenala jedna nová droga, kterou vyvíjíme.“

„Jak to?“

„Víte –“ Rozhlédla se, jako by se bála, že někdo poslouchá, a trochu ztlumila hlas. „Je sestrojený tak, že podává najednou trojrozměrný obraz celého povrchu mozku.“ Zaváhala. „Existuje jedna nová droga – s kódovým označením CTS 6700. Zkoušíme ji a doufáme, že za pár let půjde na trh. Má neuvěřitelný účinek, pokud jde o vyvolávání dlouhodobých vzpomínek. Došli jsme k názoru, že lidé stárnutím paměť neztrácejí, že zakódovaná informace se neztrácí, ale že se snižuje schopnost vzpomínky vyvolat – dostat se k nim.“

„To zní rozumně,“ řekl Joe. „Jak jste tu drogu zkoušeli?“

„Zpočátku jen na krysách, ale v posledních deseti měsících provádíme klinické testy na pacientech s Alzheimerovou nemocí.“

„Správně.“

„Jenže ta droga má ještě jiný účinek; všimla jsem si toho před několika měsíci při pokusech s krysami, když jsem používala speciálně upravený kvantový scanner.“ Znervózněla a pevně sepjala ruce. A vtom si Joe všiml, že má na zápěstí stříbrný identifikační náramek s mezinárodním lékařským symbolem, červenou holí obtočenou hadem. Napadlo ho, že je možná alergická nebo se přihlásila za dárce orgánů.

Několika kroky přešla místností ke kovové skříni.

„Jakmile tu látku mozek vstřebá, dojde k řetězové elektrochemické reakci. Zpočátku jsem si myslela, že jsem použila příliš silnou dávku, tak jsem ji pořád snižovala, ale účinek byl stejný. Podle velikosti dávky trval přibližně od půl hodiny až po několik hodin.“

„A mozek se potom vrátí k normálu?“

„Ano. Dělalo to na mě dojem, jako by ta droga vyvolávala jakousi kvaziepileptickou reakci, a moc mě zajímalo, v čem to vlastně vězí.“

„Jak se to projevovalo na scanneru?“

„Jen jako elektrická aktivita.“

„Opakoval se nějaký vzor?“

„Myslím, že ne. Zpočátku určitě ne. Aspoň ne takový, abych ho viděla.“

„Docházelo k pohybu končetin? Krysy a myši přitom byly uspané?“

„Ne. CTS 6700 neúčinkuje na pohybová centra – ke změně aktivity zde nedocházelo.“

Joe o tom chvilku hloubal. Bylo docela dobře možné, že drogy působily jen na některou část mozku.

„Potom jsem začala používat kombinaci pozitronového a kvantového snímání,“ pokračovala. „Vložila jsem do scanneru krysy, kterým jsem drogu neaplikovala, ale působila jsem na ně jinými stimuly – pitím, potravou, přítomností opačného pohlaví, strachem. Pořídila jsem řadu barevných snímků aktivity, která se mi zobrazila, a porovnávala je. Každému stimulu odpovídal jiný vzorec.“

Joe přikývl. „To by zachytil i obyčejný elektroencefalograf.“

„Jenže ten by vám zobrazil jen různý průběh křivky. Tohle jde dál.“ Otevřela jednu zásuvku kartotéky a vyndala z ní dvě velké obálky. Z jedné vytáhla několik archů papíru a položila je na pracovní stůl.

Joe se na ně zblízka zahleděl. Byl to několikavrstevný různobarevný počítačový tisk, který se nepodobal ničemu, co až dosud viděl. Dominovala mu jemná, různě široká mřížka, složená z křížících se černých hrotů; některé byly hranaté, jiné kuželovité, jedny široké, jiné tak uzoučké, že skoro nešly rozeznat, a lišily se i velikostí, od několika centimetrů po milimetry. Byly jich tisíce a Joeovi připomínaly nekonečné pláně kaktusů.

Při bližším pohledu viděl podobné obrazce v různých pastelových barvách, byly zelené, červené, modré, žluté a navzájem se překrývaly. Joe si okouzleně pomyslel, že to působí jako skutečná věčnost.

„Číslo jedna je reakce krysy na potravu – byla to směs zrní,“ vysvětlovala Juliet Springová.

Joe trochu zaklonil hlavu ve snaze rozeznat, jaký tvar tvoří vrcholy jednotlivých křivek, ale nedokázal to.

„Číslo dvě je pohlavní vzrušení, to jsem tam pustila samičku.“

Vzorec se změnil; jednotlivé složky byly stejné, ale výrazně se změnil barevný odstín a také tvar a šířka vrcholů.

„Jsou velice složité,“ poznamenal. „Zřetelně souvisejí s elektrickou aktivitou probíhající v mozku.“ Znovu se soustředěně zahloubal do diagramů. „Domníváte se, že tyhle informace se mohou převést do čísel a dešifrovat jako skutečné myšlenky?“

Beze slova vytáhla z druhé obálky další diagramy. Vedle diagramu krysí reakce na potravu položila list, označený 1-A.

„Pozorně si je prohlédněte a povězte mi, jestli vám připadají podobné,“ vyzvala ho.

Joe je chvíli studoval. Podobnost byla značná; bylo tu jen pár rozdílů u některých hrotů, ale barevné odstíny i všeobecné uspořádaní si odpovídaly.

„Skoro totéž, co?“

„Ano.“

Vytáhla z první obálky další diagramy a přiložila k nim jiné dva velice podobné z té druhé. Potom upřela na Joea vítězný pohled.

„První sada diagramů je, jak už jsem vám řekla, obraz mozkové aktivity jedné a téže krysy, které nebyla aplikována droga, ale která postupně dostala potravu, pití, sex a nebezpečí. Je to tak?“

„Jistě,“ odpověděl Joe, kterému začínalo svítat; kam Juliet míří.

„Ty druhé diagramy patří téže kryse, jenže nedostala žádný podnět, jen injekci CTS 6700.“

Joe se znovu, ještě pozorněji, zahloubal do diagramů. „Rád bych je viděl zvětšené.“

„To půjde,“ řekla. „Ukážu vám je ve větším detailu – uvidíte, že některé jsou identické.“

Pohlédl na ni. „Co z toho usuzujete?“

„Tyhle pokusy jsme provedli padesátkrát na jedné a téže kryse a výsledky byly shodné i u dalších krys.“ Přistoupila k němu a zadívala se do diagramů s ním. „Používala jsem programu Umělé inteligence, abych dostala tyhle druhé. Trvalo to skoro rok, ale byla jsem pevně přesvědčena, že je získám.“

„Jak to myslíte?“

„Tohle jsou záznamy přibližně z jedné setiny čtverečního milimetru mozku. Když jsem kryse dala potravu, jasně jsem mohla sledovat, co se děje v takhle nepatrných sekcích jejího mozku. Právě tahle mozková sekce produkovala víceméně stejný vzorec pokaždé, když se objevila potrava, takže se domnívám, že se dá rozumně předpokládat – i když uznávám, že ne na sto procent –, že jsem určila tu část krysí paměti, která souvisí se zrním.“

Joe přikývl. „Může existovat i několik dalších vysvětlení, ale souhlasím s vámi, že je to rozumný předpoklad.“ Zamžoural zblízka do diagramu. „Jak se vám podařilo provést to srovnání?“

„Pouhou dřinou! Tedy, většinu toho udělal Sun, ale bylo to nekonečné. Krysám v bezpodnětovém prostředí jsem podala CTS 6700, pak jsem mapovala celý mozek po segmentech o velikosti jedné setiny milimetru – menší už kvantový scanner nezachytí – a potom jsem s pomocí počítače srovnávala. Bylo by to snazší, kdyby výstupy byly identické, jenže byly jen velmi podobné. Musela jsem Sun naprogramovat, aby pracoval s přibližnými hodnotami.“

„Měl jsem s Archivem podobný problém,“ řekl Joe. „Lidský mozek pracuje většinou s přibližnými hodnotami.“

Byla tak zaujatá vlastním vysvětlováním, že jeho poznámku sotva postřehla. „Konečně se mi podařilo najít ty, které se podobaly ve všech čtyřech případech. Když se na ně podíváte opravdu pozorně, zjistíte, že u těch vybraných dvojic existuje velká podobnost v počtu, umístění, hustotě a barvě vrcholů křivek. Došla jsem k závěru, že to nemůže být jen náhoda. Jestliže pomocí drogy získám podobný obrázek jako při pohledu na obilí, pak se domnívám, že mohu usuzovat, že skutečně čtu zakódovanou vzpomínku té krysy.“ Tázavě na Joea pohlédla.

Ten mlčel a zvažoval to. Vzrůstala v něm vlna vzrušení, ale opatrnost ji zchlazovala. Už tolikrát měl v životě naději a tolikrát se spálil. Ten experiment je bezpochyby zajímavý, ale může existovat mnohem všednější vysvětlení, než se mu to děvče snaží vsugerovat.

Neznal žádnou drogu, která by dokázala vyvolat informace zakódované v mozku. A zrovna tak neznal žádný přístroj, který by je zachytil, i kdyby to nakrásně bylo možné. Zároveň však věděl, že věda už tolikrát připravila lidstvu nečekané překvapení, že se nic nesmí vylučovat předem.

„A co lidé?“ zeptal se. „Jaké experimenty jste prováděli na lidech?“

Juliet neodpověděla, přistoupila k zásuvce a otevřela ji. Vyňala umělohmotnou lahvičku, vysypala z ní malou želatinovou kapsli a podala ji Joeovi. „Máte dost kuráže?“ Hleděla na něj s takovou nadějí ve smaragdových očích, až měl strach, že se rozpláče, když ji odmítne.

Zdvihl kapsli ke světlu a prohlížel její obsah. Bylo v ní několik zrnek modré a šedivé hmoty. Úzkostlivě ho pozorovala, jako matka nemocné dítě.

„Člověk má potom trošku závrať,“ řekla. „Nic víc.“

Buďte opatrný, pane profesore. Je to pěkná mrcha.

Myslel na to varování. Ale ona se kvalifikovala. Doporučily ji obě univerzity, kde studovala, třebaže Archivu se nezdála.

Chvíli zvažoval další možnosti. Třeba je šílená a chce ho zabít. Nepravděpodobné. Droga ho ovšem může usmrtit. U experimentálních drog je vždycky přinejmenším riziko alergie. On však riskuje celý život. Když byl mladší, vyzkoušel celou škálu halucinogenních drog, a nikdy neměl halucinace. Pochyboval, že by v té kapsli bylo něco, co by nesnesl.

„Povězte mi, co to přesně obsahuje.“ Když nic jiného, chtěl aspoň pár minut na rozmyšlenou, než do scanneru vleze.

„Je to směs vasopressinu, vinpocetinu, hyderginu, acetylcholinu a centrofenoxinu. Plus malá dávka radioaktivní látky kvůli scanneru.“

Joe všechny ty látky znal. Každá byla známá jako bezpečná droga, ale dosud nikdy se s nimi nesetkal v kombinaci. Zamyslil se nad nimi. Vasopressin je mozkový hormon, který se uvolňuje při požití kokainu, LSD nebo amfetaminu. Vinpocetin urychluje mozkový metabolismus. Hydergin zvyšuje přívod krve do mozku a zrychluje metabolismus mozkových buněk. Acetylcholin je předávač nervových signálů. Obzvlášť ho zaujal centrofenoxin, protože nešlo jen o prostředek k vybičování inteligence a regenerátor nervových spojů. Zjistilo se totiž, že o třicet procent prodlužuje život laboratorních zvířat.

Hodil kapsli do úst a polkl. To nejhorší, co ho může potkat, je pořádné bolení hlavy, usoudil.

„Chcete to zapít?“

Zavrtěl hlavou. Kapsle mu uvízla v hrdle; polkl usilovněji a cítil, jak klouže dolů. Teprve v té chvíli si uvědomil slabý osten strachu. Upřeně hleděl na šedivý kryt scanneru a zdviženou lesklou kupoli uzávěru. V uších mu zněl jednotvárný tupý sykot topného systému.

„Bude trvat asi půl hodiny, než to zabere,“ řekla, zavřela olověné dveře a otočila klikou, takže byli uvnitř zamčeni. Vyschlo mu v ústech. Náhle si naléhavě uvědomil, že jsou na poschodí sami. On a Juliet Springová. Vždyť přece ví, co dělá, chlácholil sám sebe. Výjimečná zrzka. Je inteligentní, schopná, zvyklá provádět experimenty. A kolik mužských by dalo nevím co za to, kdyby jí byli takhle vydaní na milost, mudroval.

Pozoroval ji, jak přešla k mohutnému přístroji a stiskla několik vypínačů. Ozvalo se hluboké elektronické hučení. Největší displej se rozsvítil tmavou kobaltově modrou barvou a rozblikalo se několik číselníků. Vybídla ho, aby se zul a posadil se na plech.

„Doufám, že netrpíte klaustrofobií,“ řekla. Její hlas zněl naprosto normálně; břitká angličtina příznačná pro vyšší společenskou vrstvu a maličko postrádající sebedůvěru.

„Ne,“ odpověděl Joe. Jeho vlastní hlas zněl nepřirozeně vysoko, jako nějaký skřek, napadlo ho, když capal v ponožkách k plechu.

„Už jste někdy měl na hlavě přilbu se sluchátky?“ zeptala se.

„Párkrát ano.“

„Tohle bude něco podobného, ale nebudete se smět pohybovat. Uvidíte všechno, co bude na tomhle displeji,“ ukázala. Potom mu připevnila na hlavu přilbu, stáhla mu hodinky, otočila ho zády k přístroji a pomalu ho zasouvala dovnitř, až měl hlavu uvnitř válce.

Když se octl v naprosté tmě a hukot přístrojů téměř odezněl, začala v něm vzrůstat úzkost. Ačkoli nikdy klaustrofobií netrpěl, přece jen mu nebylo volno v malých uzavřených prostorech. Nozdry mu naplnil silný pach mastných vlasů. Uvědomil si, jak rychle oddechuje. Něco se ho dotklo a potom ho začalo tvrdě tlačit na spáncích a na čele, jako by měl lebku ve svěráku; když si zašilhal přímo na nos, viděl slaboučké proužky světla.

Potom ho něco uchopilo za zápěstí; nějaké prsty. Pevné, útlé a ledově studené prsty; uvědomil si, že se poprvé dotýká její pokožky, a najednou mu v hlavě bleskla ostrá představa, jak mu rozepíná kalhoty a hrubě a brutálně se s ním miluje, zatímco on má hlavu zasunutou uvnitř stroje.

Zčervenal celý polekaný náhlou touhou, která jím projela jako blesk, a v rozpacích si uvědomil, že má erekci. Doufal, že to nebude vidět. Po šíji mu stékal pot. Zápěstí mu sevřelo cosi kovového.

Zaslechl ostré zapraskání statické elektřiny a potom uslyšel v mikrofonu příliš hlasitá slova Juliet Springové. „Jste v pořádku, pane profesore? Cítíte se pohodlně?“

Pokusil se kývnout, zjistil však, že nemůže pohnout hlavou. „Emhm,“ zabručel.“

„Špatně vás slyším. Jestli je všechno v pořádku, plácněte se po stehně pravou rukou. Pokud byste se potřeboval kdykoli dostat ven, pleskejte opakovaně levou. Na zápěstí máte připevněný měřič tepu, čistě pro jistotu. V pořádku?“

Joe opět zabručel. Vtom ho polekalo ostré modré světlo přímo před očima. Na okamžik měl před sebou jen mlhu, která se vzápětí rozpustila, a viděl obrazovku. Měl dojem, že je jen pár stop od něj; patrně je to projekce displeje scanneru.

Obrazovkou nezvučně prolétl světelný bod a narýsoval přímku. Po něm následoval další a ještě jeden. Obrazovka se jimi pomalu zaplňovala. Nejprve byly rovné, potom se začaly křivit, vyskakovaly nahoru a klesaly dolů, až tam bylo na padesát takových čar; některé měly ostré hroty, jiné byly oblé. V některých Joe rozpoznal elektroencefalografické křivky. Amplitudy se měnily, hned byly ostřejší, hned zase kulatější, pak se úplně narovnaly. To Joea polekalo a jakmile pocítil úzkost, křivky se okamžitě složily do ostrých špiček.

S úlekem si uvědomil, že reagují na jeho myšlenky. Úporně se soustředil na relaxaci a díval se, jak se zplošťují. Pak se pokusil představit si Juliet Springovou nahou a celá obrazovka se pokryla ostrými hroty. Potom si sám sebe představil na gumovém lehátku, jak pluje po teplém a nezčeřeném moři, a křivky se opět srovnaly. Pokračoval v pokusech a tak ho to fascinovalo, že docela zapomněl na svůj strach. Něco podobného dosud nezažil.

„Všechno v pořádku, pane profesore?“ vyrušil ho Julietin hlas.

Pleskl se jednou po stehně. Postupně se uvolňoval a jeho sebedůvěra narůstala. Vyostřil hroty křivky a zase je zploštil, vtom však pocítil nával závratě, která rychle přerostla v nevolnost; ztuhl a zmocnila se ho panika; nevolnost vzrůstala, bál se, že každou chvíli začne zvracet. Prudce se začal plácat do stehna.

„Je vám špatně od žaludku? Myslíte si, že budete zvracet?“ zeptala se. „Jestli je to tak, plácněte jednou.“

Joe plácl jednou.

„Nebudete zvracet. Jen vám chvíli bude špatně. Až to přejde, budeme připraveni začít.“

Pojednou Joe zjistil, že se s vlnami něco děje. Přibylo jich, ty nové však neprobíhaly horizontálně, ale vertikálně. Potom přibylo několik horizontálních, až vznikla hustá změť čar tak blízko sebe, že se nedaly rozeznat. Potom se smísily tak důkladně, že displej jednolitě zmodral jako obloha. Nakonec barva ztemněla a najednou měl před sebou prázdnou obrazovku. A přece si uvědomoval, že něco není jako předtím, on sám se cítil jinak než předtím; jako by se vznášel; jako by se při pohledu na obrazovku díval do vlastní mysli.

„Můžeme začít, pane profesore. Už je vám dobře?“

Joe se pleskl jednou do stehna.

„Chci, abyste si představil nějaký předmět –, jenom si ho vybavte před očima. Zvolte si něco jednoduchého, krabičku, židli, strom. Je jedno co, důležité je, abyste se na ten obraz silně soustředil a nedovolil, aby vám myšlenky utekly někam jinam. Držte si prostě před očima ten obraz, jak nejdéle dokážete.“

Joe chvíli přemýšlel. Vybavil se mu obrázek stromu, dětská kresba dubu. Obrazovka zůstávala prázdná.

Soustředil se na dub. Mysl mu sklouzla z dětské kresby na skutečný dub a zase zpátky na kresbu. Potom sklouzla ze stromu na papír a na pastelky. Nejdřív viděl strom nakreslený barevně, potom obyčejnou tužkou. Snažil se, aby mu obrázek stromu neuplýval. A potom si všiml, že se na obrazovce něco děje.

Zpočátku to byl jen stín; potom to začalo připomínat vznik fotografického obrazu ve vývojce a pak začaly obrazovku křižovat čáry. Tvořily neustále se měnící kaleidoskop beztvarých smyček, spirál, kaněk, kotoučů a obraz stromu v jeho mysli byl stále jasnější.

Objevily se listy a potom se z dětské kresby stala pevná fotografie. V té chvíli čáry na obrazovce nabyly na hustotě; i pohyblivosti. Byl jimi jako očarován, takže se stále hůř soustřeďoval na obraz stromu. A pak najednou zjistil, že ze stromu visí houpačka, vyrobená ze dvou délek pevného lana a z prkénka.

Kterou mu udělal otec.

Kolem dubu rostla tráva. Hustý dřevěný plot, kde jedna laťka chyběla. Ze zahradního postřikovače tryskala voda. Dětský bazének z PVC, v němž plavaly hračky. Vysoká silueta se zhmotnila do zadní strany domu. Jasně viděl okénko na zadním vchodu, ventilačku na kuchyňském okně. V domě někdo byl, nějaká žena chodila sem tam, ale přes okno se nedala rozeznat. Jeho matka. Zmizela. Otevřela se polovina dveří a objevila se její hlava s dlouhými plavými vlasy a zástěra se Snoopym. Volala. „Joe! Joe!“ Viděl ji vyběhnout ze dveří a s pláčem k němu běžet.

Vtom se obraz zamlžil; vzlykání ustalo a elektronické obrazce na obrazovce se rozpadaly a bledly. Joe seděl nehnutě, v hlavě mu vířilo a snažil se to, co viděl, srovnat s tím, co si pamatoval. Ten den zemřel jeho děda; matčin otec. Joeovi bylo šest a poprvé umřel někdo, koho znal.

Tak živé, napadlo ho. Na tenhle okamžik si už léta nevzpomněl. A před pár vteřinami ho prožil a vzpomínka byla jasná jako křišťál. Cítil se podivně odtažitě, jako by seděl v kině a měl se rozhodnout, bude-li se dívat na vlastní mysl nebo na obrazovku.

Potom se mu v mysli zjevila tvář. A potom hřmotná postava čtrnáctiletého chlapce. Tab Bullows. Jméno v Joeově mozku uvízlo; opakoval je znovu a znovu; zavřel oči, aby se lépe soustředil. Tab Bullows. Tyran.

Když oči otevřel, byly na obrazovce samé klikaté čáry a smyčky. Potom pomyslel na jiné jméno ze školy. Susan Margolisová. Vybavoval si její vážný obličej s brýlemi a vlasy spletené do copů. Vzpomínal, jak ji přemluvil, aby si od něj dala připnout k hlavě elektrody, které zapojil do osciloskopu, který našel na smetišti. Vždycky ji nějak dráždil, aby mohl měřit její mozkové vlny, ale odradil ji, když jí ukázal obrázek souložícího páru, a nadále mu odmítla dělat pokusného králíka.

Znovu a znovu se mu bez námahy vybavovala další a další dávno zapomenutá jména spolužáků. Jejich obličeje i jména mu postupně defilovaly před očima. Pip Hudson. Carrie Nelsonová. Naomi Engelová. Gordon Stultz. Susie Clearwaterová. Joeovi nezbylo než s úžasem pozorovat, jak se na obrazovce svíjejí smyčky a křivky a jak mu myslí probíhá jedno jméno za druhým. Potom se to první jméno vrátilo. Tab Bullows. Jakmile se to stalo, na obrazovce došlo rázem ke změně; objevily se tu větší a mnohem složitější tvary.

Nejdřív se před ním zřetelně zhmotnila Bullowsova tvář, potom se objevilo celé tělo. Neohrabaný a umolousaný Bullows, s košilí věčně venku z kalhot, se k němu hrne a poťouchle se šklebí. Pak Tab Bullows promluvil a Joe ho slyšel, jako by stál vedle něj. Nejen to, najednou jeho obličej viděl na obrazovce jako chuchvalec signálů, které se s každým slovem měnily, ale nedávaly smysl.

„Hele, vole, tvůj táta prej zmrazuje lidi.“ Tab Bullows napřáhl ruku a blížil se k němu. „Prej má plnej mrazák mrtvol. Von je snad žere, ne? Třeba by tě taky chtěl zmrazenýho. Strčíme tě na pár hodin do mrazáku a uvidíme, jak se ti to bude líbit.“

Potom si Joe vzpomněl na další úryvky školních rozhovorů z doby před pětadvaceti lety. Všechny doprovázela nová změť symbolů. Připadal si, jako by zrychleně přetáčel starý videozáznam. Bylo neuvěřitelné, jak byly všechny obrazy jasné.

Scéna v jeho mysli se náhle změnila; měl narozeniny. Byl znovu v zahradě svých rodičů a otec ho učil jezdit na kole. Jezdili sem tam po trávníku, kolo vrčelo a otec mluvil.

Pojednou otcova tvář nabyla scvrklou podobu, kterou Joe spatřil v losangeleské márnici. Vybavil se mu arogantní obličej vyšetřovatele z koronerova úřadu, Howarda Barra. Snažil se začít myslet na něco jiného a podíval se na obrazovku. Byla plná strmých hrotů, jako by se octl v průrvě mezi útesy, a to ho vyděsilo. Obraz vyšetřovatele vybledl a Joe jel někam autem. Cesta před ním se vinula širokým kaňonem. Obraz zmizel. Displej byl klidný. Pluly po něm vlnky.

Pomalu se mu v mysli vytvářel další obraz. Byla to jeho žena Karen. Seděla nahá na nějakém muži, který měl rozhozené nohy a hubenýma kostnatýma rukama svíral Karen v pase. Uvolněně se nad ním skláněla a její hýždě se zvedaly a zase klesaly, stahovaly se a povolovaly, jak prudce přirážela při divokém milování. Vtom Joe uviděl tvář toho muže a poznal, že to je on sám, a hned mu bylo jasné, kdy to bylo. Bylo to před několika lety v hotelu; Karen už byla těhotná s Jackem; byl to venkovský hotel někde poblíž Oxfordu a spali v pokoji s velikánskou postelí a zrcadlovým stropem.

Zahořela mu tvář. Juliet Springová se na to dívá! Snažil se přeladit mysl na něco jiného, ale intimní scénka ne a ne zmizet, a jak se na ni díval a nepřestával na ni myslet, vzmáhala se v něm fyzická touha. Slyšel, jak Karen sténá, jenže to nebyl její hlas, ale jakýsi divný syntetický zvuk. A pak se ozval další syntetický hlas, který musel patřit jemu, a s hrůzou se slyšel, jak křičí: „Ano! Ach ano, ano, ano!“ Potom se hranice mezi tím, co viděl, a tím, co si myslel, smazala. Byl stále zmatenější. Juliet Springová přece sleduje obrazce na displeji a nemůže vidět, co si zrovna představoval, žádnou vzpomínku nevidí.

Ale symboly na obrazovce jsou právě ty vzpomínky.

Konečně obraz zmizel a Joe cítil, jak se mu vrací nevolnost. Mysl měl jako zmrazenou; snažil se myslet, ale nedokázal se na nic soustředit; náhle si připadal prázdný. Obrazovka trčela před ním a jasně modře svítila. Zaslechl vzdálené kvílení a uvědomil si, že dunivý zvuk ustal.

Ticho.

„Juliet,“ ozval se. „Je mi opravdu zle. Měla byste mě vytáhnout.“

Nad hlavou se mu ozvalo cvaknutí; tlak na hlavě ustal a vzápětí mu zavanul na tvář čerstvý vzduch. Zařinčel plech, jak ho táhla ven, a najednou ho oslepilo světlo. Zavřel oči, a když je znovu otevřel, pozorovala ho starostlivě Juliet Springová.

„Jak je vám?“

Joe se usmál. Najednou mu bylo mnohem lépe, i když byl trochu vykolejený. Uvnitř hlavy měl divný pocit, nebyla to přímo bolest, bylo to mnohem syrovější, a zase se mu začal zvedat žaludek.

„Je mi dobře.“

Uvědomil si, že někde vedle cvaká a vrčí počítač, a rozhlédl se po hodinách. „Kolik je?“

„Půl desáté.“

Zavřel na chvíli oči a zjistil, že to je mnohem příjemnější.

„Jak dlouho jsem tam byl?“

„Pětadvacet minut.“

Znovuotevřel oči. „To byl teda koktejl!“

„Vzpomněl jste si na něco, co jste si už nepamatoval?“

„Ano. Myslíte, že to scanner všechno zaznamenal?“

Obdařila ho trochu divným vědoucím pohledem. „Neřekla bych, že mu toho moc uteklo.“

„Jak to můžete vědět?“ Sedl si a na chvilku se mu zatočila hlava a znovu musel přemáhat nevolnost. Ťukání a bzučení počítače pokračovalo. Když se vzpamatoval, stála vedle něj.

„Vím to podle toho, kolik paměti to zaplnilo. Všechno ze scanneru přechází přes digitální konvertor do téhle pracovní stanice. Když Sunu dojde místo v paměti, zkomprimuje to, co zatím uložil, a ukládá dál. Může to zaznamenat trojnásobným kompresním faktorem pro 100 000. Pokud ani to nestačí, přepne se na krátkodobé uložení v řadiči. Ten potom data přenese na magnetopáskovou kazetu Terabyte. To dělá zrovna teď.“

Chvíli přístroj pozoroval. „Prokrista. Kolik toho nahrál?“

Znovu se usmála. „Celý obsah vašeho mozku. Právě ho přehrává.“

Joe přistoupil k pracovní stanici. Hlava se mu pořád trochu točila a žaludek se také ozýval. Zachytil se desky stolu, aby měl oporu. Všiml si tabule vedle dveří: PŘI PRÁCI SE SNÍMAČEM ZAPNĚTE VÝSTRAŽNÉ SVĚTLO. Tabule byla z umělé hmoty krémové barvy s ostře červenými písmeny. Tabuli na stěně přidržovaly čtyři ocelové šrouby. Připjal si hodinky, staré rolexky s vybledlým zažloutlým ciferníkem, které patřívaly otci. Pozoroval, jak mu kovová sponka přimáčkla chloupky k zápěstí. Podrobnosti; každou podrobnost vnímal s nepochopitelnou intenzitou. Povšiml si, že mu na hřbetě ruky vystupují cévy podobné písku vyhozenému dešťovkou. Na chvíli měl pocit, že se zbláznil. Jako by v té místnosti byl a zároveň nebyl. Měl pocit, jako by byl mimo své tělo a díval se dovnitř.

Aby se vzpamatoval, přidržoval se tvrdého dřevěného stolu a upíral zrak na modrá žebra manšestrových kalhot, ale látka mu doslova zasvítila do očí. Jako by mu někdo v hlavě pootočil regulátorem jasu. Znovu pohlédl na hodinky. 21.35. Kulaté hodiny na stěně to potvrzovaly. Juliet Springová ho vyzvedla před nádražím ve 20.15. Sem dorazili v kolik? Přibližně za pět minut tři čtvrti na devět. Přece se dole zapisoval do knihy návštěv. Musel tam napsat čas příchodu. 20.41. Ano, vzpomíná si na to. Přesný čas jeho příchodu.

Nahrávání.

„Vy – Sun – vy jste nahrála můj mozek?“ Pátral po náznaku humoru; po znamení, že si z něj dělá legraci. Oplácela mu však jeho pohled se smrtelně vážným výrazem.

„Ano.“

Znovu upřel oči na Sun. „Můžete mi vysvětlit, co tím míníte?“

Sklopila oči na podlahu a potom je zvedla k němu. „Lidský mozek má deset na čtrnáctou nervových spojení, je to tak?“

„Přibližně ano,“ přisvědčil.

„A na jedno spojení potřebujeme jeden byte počítačové paměti?“

„To doopravdy nevíme. Ale je to rozumný předpoklad.“

„Takže kdybyste měl nahrát celý obsah lidského mozku při ignorování všech motorických a nižších smyslových funkcí, musel byste počítat přibližně se stovkou milionů megabytů?“

Joe chvíli uvažoval. „Řekl bych, že to tak nějak bude.“

„Právě tolik si scanner nabral od vás. Sun si to zrovna ukládá. Deset milionů gigabytů.“

Joe se rozhlédl po přístrojích kolem sebe. Hlavní displej byl zhasnutý. Nevěřil svým uším.

„Můžete mi ukázat na displeji, co právě teď dělá?“

Stiskla několik kláves. Obrazovka se zaplnila sloupci hexadecimálních čísel; byla tu každá možná kombinace číselných dvojic od 0 do 9 a písmena a až z. Střídaly se tak rychle, že nebylo možné je číst, ale okamžitě a neodbytně se mu vybavily zakódované informace, které Wenceslas v laboratoři získal z mrtvého mozku jménem Amanda. Podíval se pozorněji, nevyčte-li z toho nějaký vzorec nebo opakování, číslice však na obrazovce nezůstávaly déle než zlomek sekundy.

„Bude to trvat ještě asi hodinu a půl,“ řekla. „Mohli bychom si zatím zajít někam na skleničku.“

„A můj mozek tu nechat?“ zeptal se s úsměvem Joe.

„Aspoň teď máte záložní kopii.“

Joe na ni ostražitě pohlédl. „Možná,“ opravil ji.

„Omlouvám se. Možná máte záložní kopii.“

Jeli výtahem dolů do haly. Joe byl hluboce zamyšlený.

„Bude vám líp, až se trochu najíte,“ řekla. „Taková akcelerace mozku má náramný účinek na metabolismus.“

Když se výtah se zhoupnutím rozjel, musel se Joe zachytit držadla, aby neupadl, tak se mu podlamovaly nohy.

„Nejen na metabolismus. Připadá mi, že na mě spadla bomba.“

„Až se najíte, budete se cítit mnohem líp. Kousek odtud je malá italská restaurace; jen kousíček pěšky.“

Pustil se držadla, protože výtah zastavil, a s úžasem konstatoval, že ho nohy nesou. Zkusmo udělal jeden krok, potom druhý. Pohyb ho trochu oživil. „Italská? Skvělé.“

V hlavě se mu honilo tisíc otázek. Představa, že scanner mohl nahrát celý obsah jeho mozku, se vymykala všemu, co dosud znal a chápal. Ovšemže věřil, že to jednou bude možné. Ale zatím ne. A přece mu jeho vědecký instinkt napovídal, že na tom experimentuje je něco, co si zaslouží pozornost. Je to inteligentní děvče a hraje si s ohněm. A člověk, který si hraje s ohněm, si většinou spálí prsty. Jen málokdy narazí na čisté zlato.

Byl to prostý rodinný podnik, kde pracovali otec, matka i dcera. Jídelnu tvořila jedna úzká místnost s několika málo stoly z umělé hmoty; na každém stála vázička s umělými karafiáty. Na stěnách visely zarámované plakáty Vesuvu a Pompejí a na polici stála vyrovnaná řada lahví od Chianti. Bylo tu prázdno, jak v pondělí bývá. Jen u jednoho stolu seděl tupě vyhlížející muž ve světlém obleku se ženou ve vytahaném svetru.

Joe si sedl a pozoroval, jak si oba mlčky nakládají těstoviny vidličku za vidličkou do úst. Slabě tu voněla káva a o něco silněji grilované maso, které mu připomnělo, jak velký má hlad. Procházka ho osvěžila, i když měl v hlavě pořád ten syrový pocit.

Podal Juliet výčet vzpomínek, které se mu při experimentu vybavily, vynechal jen milování s Karen. Teprve nyní si začínal hlouběji uvědomovat, co se vlastně stalo. Jestliže byl skutečně zaznamenán obsah jeho mozku – nebo třeba jen jeho malá část –, bude to něco děsivě úžasného. Zjistit to mohli jedině dešifrováním nahraných informací. Amandu se jim dešifrovat nepodaří, ale Juliet Springová má klíč k tomu, co je třeba udělat; musí se provést srovnání s drogou a bez drogy. Najít vzorce, které si odpovídají.

Narůstalo v něm vzrušení. Je to možné, že to krásné děvče naproti němu odhalilo tajemství nahrávání lidského mozku do počítače?

Tajemství nesmrtelnosti.

Číšnice plaše položila na stůl dva jídelní lístky a košíček s pečivem. Když se ptala, dají-li si něco k pití, postřehl, že se na Juliet obdivně podívala.

Joe si objednal ležák. Juliet požádala o sklenku červeného vína. Joe popadl rohlík, kus si ulomil a hltavě se do něj pustil.

„Vyzkoušela jste tu drogu ještě na někom jiném?“

„Jen na sobě.“ Juliet si shrnula rukávy vlněných šatů k loktům a odhalila stříbrný identifikační náramek na zápěstí. „Experimentovala jsem s různými dávkami, ale technici, kteří mi po tu dobu obsluhovali scanner, vůbec netuší, co dělám. Jste jediný další člověk… Myslela jsem…“ Nervózně si odhodila vlasy z čela. „Víte – že vy pochopíte, oč jde.“

„Měla jste nějaký úspěch s dešifrováním vlastní nahrávky?“

Zavrtěla hlavou. „To je problém. Krysí mozek má jen pár čtverečních milimetrů a i tak mi trvalo šest měsíců, než jsem srovnáváním po jedné setině milimetru našla první dvojici odpovídajících diagramů. Lidský mozek je ve srovnání s tím obrovský. Pokusila jsem se o to, ale dokonce i s tou nejnovější generací Sunu je to jako hledat jehlu ve stohu. Potřebovala bych mnohem výkonnější a mnohem inteligentnější počítač.“

„V čem by vám pomohl?“

„No, potřebuju přece kontrolovat obrazce, ne? Jako u té krysy s obilím. Když vezmeme něco jednoduchého –,“ zamyslela se, na okamžik. „Říkal jste, že jste si představoval dub. Kdybych vás strčila do scanneru bez drogy a nechala vás pozorovat fotografii toho konkrétního stromu z vašeho dětství, vytvořilo by to ve vašem mozku signály a ty bychom zachytili. A někde v těch signálech, které se zaznamenaly dnes, kdy jste byl pod vlivem drogy a myslel na ten strom, bychom měli najít podobnost. Je to tak?“

„Možná. Nemusí být nutně pravda, že lidská a krysí paměť se vyvolává stejným způsobem. Proces lidského myšlení je nepochybně mnohem komplikovanější záležitost. Ale stojí to za prozkoumání.“

„Myslím, že hlavní problém spočívá ve zjednodušení. Zrní je u krys jedna z mála možností potravy; patrně mají obraz zrní uložen v relativně malém množství bytů. Jenže jaký rozsah může zaujímat v lidském mozku obraz dubu? Máme určité částečné informace, které tvoří naše chápání pojmu strom, víme, že stromy mají kůru, listy, větve, že na nich hnízdí ptáci, atd.“ Vzhlédla k němu a Joe přikývl.

„Kromě toho,“ pokračovala, „máme zakódované informace, které se vztahují pouze k dubu. Víme, že na dubech rostou žaludy; pamatujeme si tvar jejich listů. Dubové dřevo je tvrdé, dělají se z něj kvalitní dveře. Každý z nás zná alespoň jednu písničku, kde se dub vyskytuje – Pod dubem, za dubem třeba. Takže máme v mozku uloženo značné množství informací, které se k němu vztahují. Možná několik kilobytů. Dost na to, aby vznikl identifikovatelný vzorec. Dost na to, aby se dal porovnat. Problém je v tom, že se musí nejdřív najít.“ Lehce přejela po desce stolu, jako by kreslila diagram. „Musíme hledat a najít odpovídající vzorec pro nějakých sto bytů v deseti megabytech.“

Joe se opřel o opěradlo. „Je mi to jasné. Počítač s nervovou sítí by byl mnohem rychlejší.“

Číšnice donesla nápoje a zeptala se, chtějí-li si objednat jídlo. Joe odpověděl, že později. Potom zvedl sklenici.

„Na nesmrtelnost!“

Juliet váhala, chvíli se na něj tázavě dívala, potom pomalu zvedla svou sklenku vína. „Na nesmrtelnost,“ opakovala po něm a v očích se jí náhle objevilo tolik touhy, že ho to dojalo.

„A na postbiologického člověka!“ dodal.

Upila vína a pohlédla na něj přes okraj sklenky. „Co takhle na postbiologickou ženu?“

„Nemínil jsem se vás dotknout,“ řekl Joe. „Vztahoval jsem to na obě pohlaví.“

Usmála se a dál ho pozorovala. „V jedné knize píšete, že kdyby se vám podařilo nahrát obsah svého mozku do počítače, mohl byste si pořídit záložní kopie sebe sama. A kdybyste zemřel, žil byste uvnitř počítače dál a ještě k tomu měl pár kopií navíc. Myslíte si, že by ten život uvnitř počítače za něco stál?“

„Proč ne? Nejspíš by to byl daleko lepší život, než jaký vedeme v našich tělesných schránkách. My jsme vlastně počítače už teď – jenže biologické. Nefungujeme tak dokonale, často děláme chyby a dlouho nevydržíme. Máme dokonce vestavěné stárnutí, které mnozí z nás vůbec nevyužijí, protože zemřou dřív.“

Ušklíbla se směrem k jídelnímu lístku. „A mohl byste si uvnitř nebiologického počítače pochutnávat na jídle a pití?“

„Značnou část naší práce na Archivu představuje zjišťování, proč cítíme nějakou rozkoš. Myslím, že jsme velice blízko nejen replikování různých druhů rozkoší, které lidské tělo umí vychutnávat, ale zároveň jejich zdokonalení.“ Najednou byl v neuvěřitelně optimistické náladě. „Kdybyste žila v počítači, v nějakém potenciálním světě, mohla byste si poručit jakoukoli rozkoš! Mohla byste se opít, ale neměla byste pak kocovinu, mohla byste se ládovat jídlem a netloustla byste!“

Pobaveně mu pohlédla přímo do očí. „A co sex?“

Oplatil jí ten pohled a vášeň, kterou jí v očích viděl, v něm vzbudila nával vzrušení. „Mohla byste mít orgasmy dlouhé několik dní. Lidské orgasmy končí přirozeně, biologicky a většinou moc rychle.“ Usmál se. „V počítači tenhle problém mít nebudete. Tam to bude ráj.“ Dopil sklenici. „A až budete chtít jet na dovolenou, nebudete se muset otravovat s kufry a letenkami – jednoduše se telefonem pošlete tam, kam budete chtít!“

Rozesmála se. „A taky nebudete muset posílat pohledy, pošlete prostě každému fax ‚Škoda že tu nejsi – neváhej a přifaxuj se sem mezi nás!‘“ „A když nebudete mít na dovolenou čas, můžete za sebe poslat svou kopii.“ Oba se rozchechtali. Joe objednal další sklenici vína pro ni a pivo pro sebe a zahloubali se do jídelního lístku. Juliet otevřela kabelku, vytáhla balíček cigaret a stříbrný zapalovač a zeptala se: „Nebude vám vadit, když si zapálím?“

Joe zavrtěl hlavou a vzpomněl si na mentorování Archivu, když za ním přišla na katedru. „S chutí do toho,“ zašklebil se. „Jestli se chcete zabít, pro mě za mě.“

Vypadala, jako by se jí to dotklo, a z tváře jí vyprchalo všechno veselí. Joea její reakce zarazila. Položila balíček na stůl a zeptala se: „V počítači může člověk kouřit, co hrdlo ráčí, že je to tak?“

„Mohlo by to spustit hasicí přístroje!“ hrozil se Joe. Číšnice se vrátila. Juliet si objednala minestrone a plněné těstoviny s hlávkovým salátem. Joe se k ní přidal. Všiml si, jak se Juliet třesou ruce, když vytahovala cigaretu z balíčku, a jak je má pořád stejně zanedbané.

Zapálila si, zhluboka vdechla, a potom odklonila hlavu stranou, aby nefoukala kouř na Joea. „Máte nějakou ctižádost, která předčí všechno ostatní‘?“

Chvíli dumal a potom přikývl. „Ano. Chci postavit počítač, který na mě bude pyšný.“ Pokrčil rameny. „A kvůli kterému by na mě byl pyšný můj otec –,“ zaváhal, „kdyby tu mohl být.“

Záchvěv úsměvu zlehčil její vážný výraz. „Jsem si jistá, že Archiv je na vás pyšný už teď.“

Joe na ni zamrkal. „Myslím, že si mě zatím dost nepovažuje.“

Znovu zatáhla z cigarety. „Archiv je nesmírně inteligentní. Myslím, že si vás považuje víc, než tušíte.“

Přišla servírka s nápoji. Juliet počkala, dokud neodešla, a potom se zatvářila trochu stísněně. „Není vaší největší ctižádostí dosáhnout nesmrtelnosti?“

„Jako prostředek konce.“

„Nerozumím vám.“

Joe položil prsty na desku stolu.

„No – myslím to tak, že celá budoucnost světa závisí na tom, jestli svět začneme chápat líp než dosud. Lidé umírají příliš brzy. V sedmdesáti nebo osmdesáti teprve začínají být moudří a právě tehdy umírají. Nežijeme dost dlouho, abychom dokázali prozkoumat cokoli do hloubky – ani svou mysl, ani svou planetu a vesmír.“

Poklepal na stůl. „Představte si, že po tomhle stole leze moucha. Neví, k čemu jsou ubrousky, jaký je význam vzoru na talíři. Jenom registruje změnu v látce. Chybí jí kontext, takže nedokáže poznat, nač se dívá. Myslím, že vy a já lezeme sem a tam po podobném, jenže mnohem větším stole a taky nám chybí kontext, takže nedokážeme interpretovat to, co vidíme. Mou odpovědí na tenhle problém je sestrojit myslící stroj.“

„Takže vám bude stačit dožít se toho, až se vám podaří takový stroj sestrojit?“

„Ano.“

Znovu nervózně zatáhla z cigarety. „Totiž – z vašich knih a článků jsem usoudila, že skutečně chcete žít věčně. Copak byste neměl co na práci, i kdybyste žil deset tisíc let?“

„To určitě měl. Už jsem si spočítal, co všechno chci za příštích tisíc let stihnout, a až to všechno dodělám, budu si muset vypracovat plán na dalších pár tisíc let. Chci odstranit smrt, jak ji známe.“

Dlouho bylo ticho a potom k ní vzhlédl.

„Víte, docela žasnu, kolik lidí vyvádí představa nesmrtelnosti z míry.“ Prstem přejížděl po sklenici. „Chci říct – jste mladá a zdravá, samozřejmě. Ale kdyby vám někdo řekl, že vám zbývá šest měsíců života, nesnažila byste se udělat všechno možné, abyste umřít nemusela?“

Mlčky kroužila vínem ve sklence a klopila oči. Zdálo se, že nad něčím úporně přemýšlí, že uvnitř s čímsi bojuje. Když konečně zvedla hlavu, nejprve hleděla mimo něj; lesk se jí ze smaragdových očí vytratil a tvář nabyla teskný výraz. Odhodila si vlasy z čela a neúspěšně se pokusila o úsměv. Chvíli se mu dívala do očí a pak se znovu zahleděla do své sklenky. Nakonec řekla:

„Jenže mne opravdu zbývá jen šest měsíců života. Spíš ještě míň.“

Servírka jim donesla salát a odešla. Ženský hlas v kuchyni něco italsky zavolal a mužský hlas mu odpověděl. Otevřely se dveře, vešli dva lidé a rychle za sebou zavírali.

Byli promočení; žena zůstala stát, aby sklapla zmáčený deštník.

Joe se mlčky na Juliet díval. Když konečně promluvil, zněl mu vlastní hlas jako z reproduktoru. „To je mi líto. Neměl jsem tušení.“

Pokrčila rameny. „Proč byste měl něco tušit?“

Příchozí prošli kolem nich k sousednímu stolu, kde si svlékli pláště. Servírka donesla Joeovi a Juliet polévku minestrone. „Parmezán?“ otázala se. Juliet zavrtěla hlavou, Joe však kývl a děvče mu polévku posypalo několika lžícemi strouhaného sýra. Do očí mu stoupala pára a cítil pronikavou vůni polévky, ale chuť k jídlu byla tatam. Čekal, až servírka odejde, a po celou tu dobu nespouštěl z Juliet oči, uvažoval, jakou chorobu může mít, a v skrytu duše doufal, že třeba přehání. Měl na sebe zlost za tu netaktní poznámku, že se kouřením může zabít.

Záření? napadlo ho. Hrála si snad se scannerem a radioaktivními izotopy, víc než bylo zdrávo? Nebo dostala rakovinu, protože si předávkovala záření? Nevěděl, jestli o tom chce mluvit nebo ne. Jako posledního stébla se chytal nepatrné naděje, že se třeba přeslechl.

„Šest měsíců života?“ zeptal se nakonec.

Závoj smutku ji začal opouštět; na jeho místo nastoupila jakási lehkomyslnost; nepřirozená a spíš nevěrohodná povznesenost. „Může to taky být čtyřiadvacet hodin,“ řekla, „nebo týden, nebo pár měsíců. Nikdo z těch, s kterými jsem konzultovala, si nemyslí, že to bude víc než čtyři nebo pět měsíců.“ Prudce zatáhla z cigarety, zhluboka vdechla kouř a zamáčkla nedopalek v popelníku. Její chování prozrazovalo zlost a bezmocnost.

„Doktoři se občas mýlí,“ řekl nešikovně.

„Mám v mozku velkou a neoperovatelnou výduť.“ Při těch slovech se jí z nosu a úst vyvalil oblak kouře. „Už několikrát to začalo krvácet – občas mám menší záchvat, trpím příšernými bolestmi hlavy a sem tam i ztrátou paměti. Problém je, že se to horší a může to prasknout kdykoli.“ Udělala grimasu a ukazováčkem poklepala na popelník.

„Za kým jste byla?“

„Myslíte doktory?“

„Ano. Za kterým specialistou?“

Chvíli přemýšlela. „Byla jsem u Simona Nightingala.“

„U Simona Nightingala – toho neurologa?“

„Ano.“

„To je vynikající lékař. V téhle zemi je nejlepší.“

„To mi bylo řečeno. Je velice hodný.“

„U koho jste ještě byla?“

„U doktora Chelwood-Beaumonta.“

Joe pokýval. „Vynikající neurochirurg.“

„A u doktora Siefferta.“

„U Abrahama Siefferta?“

„Ano.“

„Znám ho. Taky velice schopný a oddaný věci.“ Joe cítil, jak se mu zadrhává hrdlo. „Všichni, za kterými jste byla, jsou velice schopní. Já – já – mohl bych promluvit s Abrahamem Sieffertem – jestli…“ Nedopověděl. Sieffert už by dělal možné i nemožné, kdyby bylo v jeho silách té dívce pomoc. Joe toužil najít vhodná slova nebo udělat něco, co by jí pomohlo. Výduť mozkové tepny, aneuryzma, znamená rozšíření části cévy, jejíž stěna byla zeslabena chorobným procesem. Někdy se dá úspěšně odoperovat, stane se však, že se nalézá v místě, které chirurgický zákrok vylučuje. Dá se s ní žít léta, ale jakmile začne krvácet, je to jako s prasklinou v přehradní hrázi. Dříve nebo později se hráz zřítí.

„Zkusím cokoli,“ prohlásila. „Půjdu za kýmkoli.“ Dlouze se napila vína a postavila sklenku na stůl.

Joe sáhl po vidličce, natáhl ruku k salátové misce před polévkou a napíchl list salátu. Do polévky a na ubrousek mu nakapal olej. Žvýkal salát, ale neuvědomoval si jeho chuť. Dívka proti němu vypadala tak zranitelná, tak rád by vztáhl ruku, uchopil její a snažil se ji utěšit. Mozková výduť. Snažil se vzpomenout, nečetl-li v poslední době něco o pokroku v jejich léčbě. Usilovně paběrkoval v paměti jména kolegů, kteří se touto oblastí zabývali.

Julietina krása a křehkost na druhé straně stolu mu pustošily city. Zjistil, že musí polykat slzy při pomyšlení na její bystrou inteligenci, vědecký zápal a představivost. A na její krásu.

Smrt. Otcovo ztrouchnivělé tělo v márničním chladicím boxu. Ta odporná nenasytnost smrti – to její děsivé plýtvání, ten naprostý nedostatek rozlišovací schopnosti. Jeho nepřítel.

„Přišlo se na to před třemi lety; tenkrát jsem začala trpět prudkými bolestmi hlavy.“ Juliet chtěla vysvětlovat, chtěla získat čas. „Zpočátku se zdálo, že je naděje odstranit to preparáty na zřeďování krve a snad i laserem, jenže pak to začalo krvácet – a všichni řekli, že stěny jsou moc slabé.“ Rozhodila ruce. „Já – tak nějak jsem věděla, hned když mi to řekli poprvé, že ve skutečnosti žádná naděje není.“

„Proto jste se začala zajímat o mou práci?“

„Ano – totiž – myslela jsem, že byste mi mohl pomoci.“ Nepřestávala se dívat kamsi nad něj, jako by byla v tranzu.

„V čem jsem vám měl podle vás pomoci?“ zeptal se tiše, jako by se bál, aby ji nepolekal.

„Žít navěky.“

Nastalo ticho. Hladkou pokožku čela jí zbrázdily vrásky, jak se zamračila, a najednou vypadala starší. Rty měla pevně sevřené. Joe si uvědomil, že Juliet má nervy napjaté k prasknutí.

„Opravdu byste to chtěla?“ zeptal se.

Blýskla po něm dychtivým pohledem. Vášeň v očích, která nahradila předešlý nepřítomný výraz, ho zarazila.

„Ano, chtěla. Děsím se smrti.“ Chvíli mu mlčky hleděla do očí. „Jsem strachy bez sebe.“

Joe se na židli zavrtěl. Cítil se nepříjemně nesvůj. Neschopný. Z hloubi srdce ji litoval a toužil, aby jí mohl poskytnout špetku útěchy. A zároveň se cítil provinile. Kvůli tomu, že v některých článcích a přednáškách byl tak optimistický. Velice často mluvil o svých nadějích a snech, ale obtíže bagatelizoval. O Archivu mluvil jako o počítači, který bude průkopníkem dramatických změn v pozemském životě lidstva. Naděje na nesmrtelnost vědomí. Předkládal pádné argumenty podepřené zdařilými experimenty. Nikdy nenapsal nic, čemu sám doopravdy nevěřil, ale zřejmě se mu podařilo podnítit fantazii ostatních příliš brzy.

A nyní tu proti němu seděla žena a očekávala, že jí zajistí přežití tělesné smrti. Že jí umožní žít dál. Snad kdyby k tomuhle rozhovoru došlo někdy za deset let, mohl by jí nabídnout reálnější naději.

Zamyslel se nad těmi podivnými kaktusovitými hroty na diagramech krysích mozků. Docela dobře to mohl být zvuk mozku. Všechno elektrické vydává nějaký zvuk. Dokáže ta experimentální droga CTS 6700 opravdu vyvolávat v mozku vzpomínky, myšlenky? A dokáže je scanner skutečně zachytit? Čím víc o tom Joe přemýšlel, tím víc to odporovalo všemu, co znal z oblasti neurologie. Musí existovat jiné vysvětlení pro tu podobnost. To děvče je zoufale odhodlané ke všemu, a on by možná nebyl na jejím místě jiný. Ale zoufalé odhodlání nemusí znamenat dobrou vědu.

„Věříte, že smrt znamená konec?“ zeptal se jí.

„Ano.“

„Nejste nábožensky založená?“

„Vyrostla jsem ve velice pobožné rodině. Moji rodiče jsou presbyteriáni; v jednom kuse jsou v kostele.“

„Co dělají?“ Joe nabral polévku a ochutnal. Byla vynikající.

„Otec je advokát; specializuje se na občanskoprávní spory. Matka je lingvistka – kdysi simultánně tlumočila v OSN.“

Joe zvedl obočí. „Vzdělaná rodinka. Máte sourozence?“

„Mám bratra, ale ten žije ve Spojených státech; pracuje ve výzkumu u jedné naftařské společnosti.“

„A všichni vědí, že –“

„Mám pocit, že se s tím musím vypořádat sama,“ odpověděla a zdálo se, že o tom nechce dál mluvit. Joe z jejích slov nepochopil, znají-li rodiče pravdu, nebo neznají. Zdvihla sklenku s vínem a naklonila ji k sobě. „Četla jsem všechny ty novinové články o lidech, kterým zbývají měsíce života. Melou pořád dokola, jak si každého dalšího dne váží jako nikdy předtím; jak se snaží uspořádat své věci; někteří dokonce tvrdí, že to je to nejlepší, co se jim v životě přihodilo.“ V hlase jí zazněla hořkost. „Jenže já nic z toho necítím. Připadám si podvedená. A když už nemůžu nic provést s tou výdutí, tak aspoň tu mizernou smrt přelstím.“ Tváře jí zrudly hněvem. Poklepala na náramek na pravém zápěstí a zdvihla jej k němu.

Joe se zamračil.

„Dám se po smrti zmrazit.“

„Kryogenně?“

„Ano.“

Joe si vzpomněl, jak se ho vyptávala na kryonismus, když ji prováděl po laboratoři. Nyní mu bylo jasné proč. Nemohl se ubránit představě, jak bude vypadat po zmrazení. Bílý obličej, křehký jako nejjemnější porcelán nebo sklo, vlasy pokryté jíním, tělo ztuhlé a tvrdé. Otřásl se a po páteři mu přeběhl mráz. Vytrvale se bránil vzpomínce na otce. „No víte,“ spustil a zoufale se snažil o vědecký nadhled. „Podle mého názoru je kryonismus poznamenán problémy, které se zatím nepodařilo vyřešit. Na druhou stranu se nedomnívám, že bude k ničemu, protože musíme brát v úvahu, jak medicína v budoucnu pokročí.“

„A v současné době? Myslíte, že bude možné v budoucnu vzkřísit lidi zmrazené dnes?“

„Ano.“ Znovu zahnal otřesný zážitek v roli syna Williho Messengera, průkopníka kryonismu, který byl dnes mrtev bez naděje na vzkříšení. „Musí se uskutečnit dvě podmínky: Medicína musí pokročit natolik, aby dokázala vyléčit choroby, které jednotlivé zmrazené osoby –“ trochu zaváhal, „přivedly do hrobu. A zadruhé nesmí dojít k poškození zmrazené osoby. Je jasné, že se to může stát – samozřejmě výjimečně. Ta první podmínka je zcela závislá na doktorech, to je evidentní. Pokud jde o tu druhou, vsadil jsem na vitrifikaci Blakea Hewletta.“

„V žádné své práci se nikde o kryonismu nezmiňujete.“ Odsunula polévku a zapálila si další cigaretu.

Joe se trochu rozpačitě poškrábal na hlavě. Nemohl dost dobře mluvit o otci, to prostě nešlo. Místo toho řekl: „Pokud chcete, aby vás oficiální vědecké špičky, které jsou velice úzkoprsé, braly vážně, musíte se bohužel smířit s tím, že některá témata jsou tabu.“

„Ale na univerzitě přece je katedra kryobiologie; vždyť jste mi část ukazoval.“

„Kryobiologie je něco jiného; zabývá se totiž zmrazováním pokožkové tkáně, shluků buněk, rohovek, srdečních chlopní, spermatu. Je to lékařská věda, která má prověřené praktické použití –a s nesmrtelností nemá co dělat.“

Chvíli uvažovala. „Jedné věci nerozumím. Jestliže jste přesvědčen, že dokážete žít v počítači, k čemu je vám kryonismus?“

Joe nabral další lžíci a hbitě polévku spolkl. „Touha po nesmrtelnosti není jen snaha prodloužit život, je to zároveň snaha změnit jeho kvalitu. Prozatím je lidské tělo přece jen lepší stroj pro život než počítač. V současné době – a také v blízké budoucnosti – existuje pro lidi jediná cesta k nesmrtelnosti, a to dát se zmrazit do doby, než bude jejich choroba vyléčitelná. Jenže zmrazení nesmrtelnost nezaručuje.“

„Proč ne?“

„Někdy se tělo nenávratně poškodí při různých nehodách; někomu třeba rozstřílejí mozek na kousky.“ Taky je můžou nechat předčasně roztát chamtiví prevíti. Joe ze všech sil potlačil vzpomínku na fiasko u firmy Crycon a věcným tónem pokračoval: „Kdyby vám vaše výduť způsobila značné poškození mozku, vznikly by při oživování velké problémy.“

Vsunula si do úst další cigaretu, otočila kolečkem zapalovače a přidržela jej u konce cigarety; dělalo jí to trochu potíže, protože se jí ruka silně chvěla.

„Dokáže jednou neurochirurgie opravit i poškozené mozkové buňky?“ Konec cigarety rudě zasvítil a vzápětí vyfoukla oblak kouře.

„Samozřejmě. Ale nebude umět nahradit ztracenou paměť.“

„Pokud nebude uložena někde jinde.“

„Přesně tak.“

Chvíli byla zticha, pomalu vyfukovala kouř nosem a zamyšleně ho pozorovala. „Archiv? Tak proto mu říkáte Archiv?“

„Má to tak trochu dvojí význam. Částečně je to akronym: AnthRopo-Computerový Hostitel pro Inteligentní Vědomí, a částečně je to skutečný archiv. Rád bych vytvořil pokladnici lidských vědomostí. To je můj první cíl. Vědomí bude jako další, ale pouze sekundární.“

„Proč?“

„Protože člověka pohání paměť. Můžete mi jmenovat jednu jedinou věc kromě spontánních biologických funkcí, která není ovlivněna pamětí? Ať pomyslíte na cokoli: Čtete knihu, protože si pamatujete, jak vás bavily ty předchozí, a doufáte, že si na ní osvěžíte a zdokonalíte paměť. Vejdete do místnosti plné cizích lidí a ze všech tváří je vám jedna sympatičtější – a proč? Protože je vám něčím povědomá. Protože vám připomíná někoho známého nebo dokonce milého. Neustále srovnáváme přítomnost s minulostí.“

„Dorian Grey,“ usmála se.

„Jistě. Paměť je to, čím zaznamenáváme a hodnotíme všechno, co se nám přihodilo. Je to nejdůležitější část vědomí. Podaří-li se vám zaznamenat paměť, znamená to, že máte podstatu lidského bytí.“

„A že ji mohu přehrát do rozmrazeného těla, až nadejde čas?“

„Nebo do robota.“ Pokusil se o úsměv. „Třeba se vám život uvnitř počítače bude zdát tak úžasný, že se vám nebude chtít ven.“

Servírka kolem rozpačitě obcházela, protože jí nebylo jasné, jestli jedí polévku nebo ne. Joe objednal další pití.

Juliet Springová odklepla popel z cigarety. „Takže Egypťané byli se svými mumiemi dočista vedle. Mozky přece zahazovali, že? Vytahovali je pomocí háčků nosem, protože by se zkazily a odporně zapáchaly. Vlastně měli udělat pravý opak, měli zahodit těla a uskladnit mozky!“

„Máte pravdu, mumie asi většinou oživit nepůjdou,“ přisvědčil.

Pohlédla na své zápěstí. „Nenosíte náramek. Máte to na krku?“

Joe okamžitě pochopil, o čem mluví. Sáhl do košile a vytáhl přívěsek s lékařským symbolem na tenkém řetízku. Viditelně se jí při tom pohledu ulevilo; nemohl se ubránit, aby její postoj nesrovnával s postojem své ženy.

Kryonismus byl zdrojem velkého napětí mezi ním a Karen, která jej tvrdě odmítala vzhledem ke svému hlubokému náboženskému přesvědčení. Měla námitky také kvůli tomu, že to bylo velmi drahé, zahrnovala Joea výčitkami, že peníze, které by po jeho případné smrti mohly zaplatit Jackovo vzdělání nebo mu zajistit budoucnost, chce zbůhdarma vyhodit na uchovávání svých zmrazených pozůstatků. A to, co se přihodilo s otcovým tělem, ji v jejím přesvědčení jen utvrdilo.

„Připadáte mi neuvěřitelně statečná,“ řekl Juliet.

„Ne, to nejsem – ani trochu! Jenom se tak navenek tvářím, protože mi nic jiného nezbývá, ale ve skutečnosti jsem strašně vyděšená.“ ‚“Proč jste se přihlásila do té kryogenní organizace – do které vlastně?“

„Do Nadace Kryonite. V Anglii snad ani jiná instituce, která by lidi přímo uchovávala, není; většinou jsou to jen tranzitní jednotky pro uskladnění ve Spojených státech.“

Joe přikývl. „Víte, kdo ji založil?“

„Kdo?“

„Blake Hewlett.“

„To jsem nevěděla. Povídal jste tuším, že je profesor kryobiologie?“

„Ano.“

„Univerzitě nevadí, že se plete do kryonismu?“

„Opatřil jí hromadu financí,“ odpověděl Joe, kterému neušel osten v její otázce.

Juliet očima a lehkým pokynutím hlavy dala najevo, že pochopila. Odklepla popel z cigarety a zkusmo se zeptala: „Změnilo – to, co jsem vám řekla – o své chorobě –, nějak váš pohled na mě? Totiž – pochopím, když mě odmítnete – kvůli tomu.“

„Hodlám vás přijmout,“ odpověděl Joe.

Pohlédla na něj, jako by si nebyla jistá, že mu má věřit. „Vážně?“

Usmál se od ucha k uchu. „Vážně. Jen se musíme domluvit odkdy.“

„Co třeba od zítřka?“

Rozesmál se. „Musíte si vyřídit grant.“

Zavrtěla hlavou. „Na to nemám dost času. Mám nějaké peníze a ráda bych začala co nejdřív.“

Joe chvíli uvažoval. „Tak dobře, ale musíte mi dát nějaký den, abych vyřídil všechno to papírování.“ Pátravě jí pohlédl do obličeje. „Jen doufám, že všechno to, co jste ode mě četla, vám nedalo…“ zarazil se.

„Příliš velkou naději?“

Sklopil oči, protože se na ni neodvážil podívat. Pak pomalu přikývl.

„Všichni ti specialisté mi řekli, že nemám naději. Když člověk nemá naději, nemá co ztratit, pane profesore.“

Když o něco později odcházeli z restaurace, Joe ji objal téměř bezděčně kolem ramen. Připadal si opilý a vratký a v duchu si říkal, dokáže-li po té spoustě vína, které vypila, řídit auto. A jestli vlastně při svém zdravotním stavu smí.

Když se pěšky vraceli do Cobbold-Tesseringovy budovy pro kazetu se záznamem, kterou mu dala do vyztužené obálky, bylo po dešti a tma byla plná vlhké lepkavé mlhy. Joe měl s tou obálkou v ruce zvláštní pocit, jako by si měl přivodit poškození mozku, kdyby ji upustil.

Motala se mu hlava a dost neúspěšně se cestou k nádraží Victoria snažil neusnout, stále však upadal do dřímoty, z níž se chvilkami probíral, a jediné, co zaregistroval, bylo občasné túrování motoru a rozmazaný kaleidoskop světel.

Potom si polekaně uvědomil, že auto stojí a Juliet čeká, až vystoupí. Ulice mu připadala známá i přes tu tmu. Průčelí hotelu Grosvenor; zavřené a zabedněné novinové stánky. Hned za nimi vchod na nádraží. Hodiny v autě ukazovaly 12.50.

„Víte jistě, že vám teď něco jede?“

„V noci jezdí vlaky jen do Gatwicku, ale tam si můžu vzít taxík. Žádný problém,“ řekl trochu nezřetelně. „Nashle v pondělí.“

Zničehonic se naklonil a neobratně se ji chystal políbit na tvář. Pootočila obličej, takže si zpočátku myslel, že uhýbá, ale pak zjistil, že ho sama líbá na rty, nejprve zlehka a potom čím dál naléhavěji. Cítil, jak mu její prsty projíždějí ve vlasech sem tam a hladí ho po hlavě, a mezi rty mu jemně kmital její jazyk. Nejvíc ze všeho si uvědomoval, jak se mu vzrušením prudce sevřel žaludek, když se k její hře jazykem připojil. Nedokázal uvěřit, že její dny jsou sečtené.

Potom se pomalu, nerad a s pocitem viny odtáhl. Chvíli se jeden druhému dívali do očí a usmívali se. „Já –“ spustil rozpačitě. „Dík, že jste mi ukázala laborku.“

„Pásek máte?“

Zdvihl obálku. „Promluvíme si zítra?“

„Zavolám vám,“ odpověděla.

Byl by ji rád ještě jednou políbil, ale místo toho zašmátral po klice, našel ji a otevřel dveře.

Octl se ve vlhkém vzduchu, a když zavíral dveře, vesele mu zamávala. Chvíli jen tak stál, potom se otočil a hluboce vzrušen klopýtal k nádražní hale.

Joe dorazil domů krátce před třetí. Vystoupil z taxíku a zabouchl dveře co nejtišeji v naději, že tím sníží pravděpodobnost, že se Karen vzbudí. Světlo nad vchodem svítilo a světlo v hale také. Bylo tu o něco chladněji než v Londýně a sucho. Černá obloha byla probodaná hvězdami a srpek měsíce rozléval neživé studené světlo.

Ulice byla tichá. Pouliční lampy osvětlovaly svažující se silnici a zalévaly mlčící průčelí vilek oranžovou září. Stačil už vystřízlivět, ale stále byl podivně dezorientovaný. Vsunul klíč do zámku, pomalu jím otočil a opřel se do těžkých dubových dveří. Protiprůvanový pásek hlučně zaskřípal o podlahu, Joe sebou trhl a spěšně, jak nejtišeji mohl, dveře zavřel. Zámek zapadl, a bylo to, jako když vystřelí z pistole.

Ve tmě nad schody padal paprsek odraženého světla na videokameru, která zaznamenala jeho příchod domů.

„Vyndal z kapsy vyztuženou obálku a položil ji na stůl v hale; potom shodil mokrý plášť a pověsil jej na viktoriánský mahagonový věšák. Na béžovém koberci leželo vyklápěcí autíčko z umělé hmoty a vedle něj hromada kostek. Jack. Usmál se při pomyšlení na synka, ale pak jeho úsměv zvadl mučivou úzkostí, když se mu vybavilo líbání s Juliet, na které myslel celou cestu domů.

Jako když se poprvé políbili s Karen. Totiž ne úplně. Bylo to lepší, mnohem lepší. Ano, nebo ne? Vybavoval si Julietinu vůni, cítil hedvábnou strukturu její pleti, svěžest vlasů a teplý dech prosycený vínem a tabákem, ale ten mu nevadil, protože k ní patřil.

Potom mu padl pohled opět na hračky, vybavil se mu Jack nahoře v postýlce. Připadal si jako špinavý ničema, ale stejně na tu chvíli s Juliet nemohl přestat myslet.

Potichu se kradl po schodech, vyhnul se tomu vrzavému a jako zloděj došel na podestu. Viděl, že dveře do jejich ložnice jsou dokořán, a byly otevřené i dveře k Jackovi, jako ostatně vždycky. Nocí zazněl Karenin hlas a Joe sebou trhl. Zaznělo cvaknutí a rozsvítilo se světlo.

„Ahoj,“ řekl tlumeně.

Zašustila prostěradla, a když vešel, seděla Karen dokonale probuzená na posteli. Úlevu v jejím hlase podbarvoval hněv.

„Co se stalo, Joe? Málem jsem umřela strachy.“

„Co by se mělo stát? Nic, miláčku. Musel jsem do Londýna – přece jsem ti to říkal.“

„Jenže jsou tři hodiny v noci!“

Zavřel za sebou dveře. „Říkal jsem ti o tom. Byl jsem se podívat na jeden experiment s umělou inteligencí v laboratoři u Cobbold-Tesseringa.“

„Ale neřekl jsi mi, že přijedeš tak pozdě.“

„Trvalo to déle, než jsem čekal.“

„Proč jsi mi nezavolal? Málem jsem už telefonovala na policii – bála jsem se, že se ti něco stalo, žes měl nehodu.“

Pleť měla bledou. Joe si uvědomil, že ji srovnává se svěží a čistou Julietinou krásou. Vyvolalo to v něm ještě intenzivnější pocit viny, ale nemohl se tomu ubránit. Poškrábal se vzadu na hlavě; otevřel posuvné dveře svého šatníku, svlékl si sako a pověsil je na ramínko. Kovová ramínka se rozcinkala.

„Tvrdil jsi, že budeš doma do půlnoci.“

Zápolil s kravatou a pocit viny v něm narůstal. Jsi pitomec, říkal si. Měls jí zavolat. Pověsil vázanku na věšák, který se pod váhou kravat nashromážděných za celá léta začal prověšovat.

„To nedostanu ani pusu?“

Přešel k posteli s rukou na horním knoflíčku košile, shýbl se a lehce ji líbnul. Ve srovnání s Juliet mu její rty připadaly nepoddajné. „Nelžeš mi náhodou, Joe?“

„A tohle má být co? Španělská inkvizice?“ bránil se a věšel košili přes opěradlo židle.

„Táhne z tebe chlast, parfém a kouř.“

Sedl si na židli zády k ní a rozvazoval si boty.

„Zašli jsme se najíst – a ta hospoda byla strašně zakouřená.“

„A hosty tam polévají parfémem?“

Pokradmu si přičichl k rukám – zachytil slabý závan Julietina parfému. „Seděl jsem vedle té ženské, nejspíš se v tom koupe. A zapalovala si jednu od druhé, ani nevím, jak chutnalo jídlo.“

Svlékl si ponožky a civěl na své nohy. Byly malé a kostnaté a nad levým kotníkem prosvítala kůží křečová žíla. Když se vzali, Karen mu říkávala, že má fantastické nohy. Dokonce mu líbala palce a cucala je. Připadalo mu to tehdy nesmírně erotické.

Mám nějak dlouhé nehty. Musím si je ostříhat, pomyslel si. Musím si je ostříhat do příštího pondělí, než Juliet… Proboha, na co to myslím? Vešel do koupelničky s pocitem úlevy, že se mu podařilo uniknout Kareninu vyptávání. Když si čistil zuby, polekal ho vlastní obraz v zrcadle. Vypadal vyčerpaně a zničeně, pod očima měl černé kruhy, jako by nespal celý týden.

Proces stárnutí, jeden z krutých žertíků přírody, dospěl už i k němu. Postbiologický člověk nebude stárnout nedůstojně.

Snažil se přemýšlet, vnést trochu reality do toho večera, který byl čím dál podivnější. Chtěla ho Juliet políbit, nebo ho jenom nechtěla urazit, když už byl tak neohrabaný? Bylo to tak? Nechutný stařec využil – umírající děvče?

Najednou si připadal ubohý. Ubohý, protože políbil dívku, která u něj bude studovat, a protože podvedl svou ženu i svého syna. Znovu se na sebe zahleděl do zrcadla a zamyslel na nad tím vším.

Když vyšel z koupelny, měla Karen zavřené oči.

„Byl ten experiment zajímavý?“ zašeptala ospale.

„Jo.“ Vzhlédl k lustru, za nímž se skrývala videokamera Archivu, a poprvé za mnoho měsíců si její přítomnost živě uvědomil, jako by se bál, že zachytí jeho provinilý pocit.

Rychle se převlékl do pyžama, vlezl do postele a Karen zhasla světlo.

„Dobrou noc,“ řekla.

Políbil ji. „Dobrou,“ odpověděl a padl na polštář. Ale jak usínal, defilovaly mu před očima řady podivných obrazů.

Zkřivené obličeje, některé pokryté ledem, jiné ve stadiu rozkladu; něco na něj volal otec, ale nezaslechl co. Pak na něj svůdně volala Juliet: „Joe!“ Její hlas zazněl tak jasně, až sebou škubl. Karen se zavrtěla, ale spala dál.

Zahleděl se do tmy. Viděl úzký nestejnoměrný proužek stříbrného světla v místě, kde Archiv úplně nezatáhl elektricky ovládané závěsy. Viděl svítící displej cestovního budíku. Najednou s ohromující jistotou věděl, že Juliet je v pokoji s nimi; že stojí v nohách postele.

Strašidelný pocit. Joe se zachvěl a vzápětí ho napadlo, že snad zemřela a snaží se mu něco sdělit. Stává se, že se zemřelý člověk zjeví jiným právě v okamžiku své smrti. Stáhlo se mu hrdlo, zatajil dech a naslouchal. Karen spala a pomalu, pravidelně oddechovala. Nesmíš zemřít už dnes; prosím, jen dnes ne; žij ještě; pověz mi o sobě; pověz mi o svých experimentech. Chci tě zachránit. Chci s tebou spát.

Myslím, že jsem se do tebe zamiloval.

Hledal ji mezi známými obrysy nábytku, ale neviděl nic. Podivný pocit zmizel, ale nemohl se zbavit strachu, že se jí něco stalo. Třeba je to volání v nouzi, které k němu vysílá? Je sama a volá o pomoc. Měl by jí zatelefonovat, aby se ujistil, že je v pořádku. Náhle si uvědomil, že neví, kde bydlí. Na životopise sice adresa byla, ale ten leží v kanceláři. Mohl by tam zajít, podívat se, jaké má číslo domů, a zavolat jí.

A co jí řekne?

Zavřel oči a snažil se uklidnit. V deset dopoledne má přednášku; je čtyři pryč. A v poledne hraje squash. A za tři hodiny je začne budit Jack.

Potom mu to došlo.

Otevřel oči a v těle se mu rozproudila energie. Jak to, že na to dřív nepřišel? Vždyť se to přímo nabízí.

Rozsvítil lampičku u postele a začal chvatně škrábat do bloku. Karen se znovu zavrtěla, něco zamumlala a obrátila se na druhou stranu. Psal dál; najednou přesně věděl, co musí udělat, protože přišel na způsob, jak zjistit, jestli Juliet je v pořádku nebo ne.

Zbytek noci probděl; únavu, vinu i úzkost odplavilo vzrušení, které v noci narůstalo, když v duchu probíral ten test z různých hledisek. Jestli se to povede, říkal si, jestli se to povede…

Trochu se bál toho, co bude následovat.

Září 1987. Los Angeles.

„Běž, ty zatracenej blbče! Vole! To je ale vemeno!“ Floyd Pueblo zalovil v rozpatlaném kečupu na dně kelímku s brambůrkami. Pět metrů do čáry. Zadák tam perfektně mohl doběhnout. Ale to ne, musel přihrát jeden…“

Strčil hranolek do úst a zakousl se do něj. Rams prohrávali 13:17. a to patnáct minut do konce hry. Můžou to vyrovnat, ještě pořád to jde. A vtom se hřiště z obrazovky ztratilo a místo něj se objevila reklama na Budweiser.

Floyd nakoukl do papírového sáčku, protože měl pořád hlad. Bylo v něm několik úlomků hranolků; posbíral je nasliněným prstem, namočil v kečupu a strčil je do úst. Nakonec se napil zázvorového piva. Za ním rachotivě padaly kapky deště na tmavou okenní tabulku. Boty měl dosud vlhké a na šíji cítil chladný průvan. Jen vztek ho trochu hřál.

Vztek na toho idiota, který mohl místo přihrávky skórovat. Vztek na sebe, že tu civí na zápas, který skončil před osmi hodinami a jehož výsledek znal. Rams prohráli s Eagles 13:17. Další reklamní šot. Do háje. Třeba se zatím výsledek změnil; děje se přece spousta potrhlostí. Nic není navěky vytesané do kamene, všechno se dá změnit. Ti pošukové v kapalném dusíku tomu taky museli věřit, že se něco může změnit. Jasně, museli! Věřili, že se dá něco změnit na smrti. Věřili tomu, že jednoho krásnýho dne zaklepou bačkorama, a pak – abrakadabra – je za sto let někdo rozmrazí, doktoři jim vyoperujou vadný součástky, omladí je a oni odkráčej jako zbrusu noví.

To je zrovna to samý, jako kdyby Floyd tvrdil, že Rams vlastně neprohráli. Samá filozofie, fyzika, a jsou to jenom kecy. V novinách je toho věčně plno. Přej že čas je křivka; že existujou paralelní vesmíry, pak ňáká kvantová mechanika. Každou chvíli se nějakej vědec producíruje na veřejnosti a vykládá teorie, že jim snad nemůže rozumět ani sám. Beztak většina vědců nemá šajn, co vlastně dělaj. Jen si s něčím hrajou, smolej knihy a píšou do novin a dostávaj za to odměny a prachy, a pak se najednou zjistí, že nám zničili ozónovou vrstvu nebo vyrobili potvory, s kterejma si nevědí rady. A eště jim to není dost, klidně lidem namluvěj, že je za 125 000 dolarů naložej po smrti do kapalnýho dusíku.

Jak je člověk jednou mrtvej, je zkrátka mrtvej. Jako polda to Floyd Pueblo viděl tisíckrát. Dobře věděl, jak vypadají těla vylovená v přístavu po měsíčním pobytu na bahnitém dně mezi vyhozenými lednicemi a pneumatikami, po tom, co si na nich pochutnali krabi. Těla vyproštěná z vraků havarovaných aut na dálnici. Těla lidí, kteří vyskočili z okna věžáku. Těla starých opuštěných lidí, kteří zůstali ležet tam, kde upadli, na podlaze v bytě, až sousedy upozornil zápach. Když je člověk mrtvej, je zkrátka mrtvej.

Přesto se tady cítil nesvůj. Podíval se na hodinky. Za dvacet minut dvě. Kolem čtvrté začne svítat a potom už to nebude tak zlé. Ale dřív než za šest hodin se lidé do práce trousit nezačnou. Občas tudy před svítáním pomalu projelo policejní auto, objelo celý areál a jelo nazpátek. Někdy se po pár hodinách objevilo znovu, to však záleželo na tom, jakou měli noc. Deštivé počasí jako dnes velice často spouštělo sirény bezpečnostních systémů. To tady měl člověk jistotu; sem se určitě nikdo nikdy nevloupá. Aspoň ne nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku.

Hra byla zpátky na obrazovce, ale skóre se až do konce nezměnilo a Floyd se ještě několikrát pořádně naštval, než se ozval závěrečný hvizd. Potom se pohodlně opřel a začal přecvakávat kanály; filmy, publicistické pořady, zprávy. Objevil se prezident Reagan a mluvil o daních.

„Blbec,“ pravil Floyd Pueblo a stiskl další tlačítko. Kanál 11. Muž a žena spolu divoce souložili na holé dřevěné podlaze. To vypadá slibně, řekl si a díval se. Vtom se odněkud z chodby ozval jakýsi zvuk. Zřetelný šoupavý zvuk. Jako něčí krok.

Přepadl ho strach. Vypnul zvuk v televizi. Naslouchal. Déšť vytrvale bušil do střechy. Rozepnul pouzdro a položil dlaň na chladnou rukojeť revolveru. Košile se mu přilepila na tělo jako ledová fólie. Napínal sluch, jestli se to neozve znovu. Ten jasný a zřetelný zvuk. Jako když se šoupne nábytkem? Přece si to nevymyslel; znal všechny noční zvuky, chodí sem na noční směny už dva roky a vždycky špicoval uši, protože ho tohle místo děsilo k smrti a nehodlal se nechat zaskočit něčím, co by z některého toho válce mohlo vylízt.

Podobný zvuk ale nikdy neslyšel.

Pohlédl na dveře, vytáhl revolver a odjistil ho. Sjel očima na telefon. Jestli je to oživlá mrtvola, nebude mu telefonování nic platné. V dlani cítil tíhu revolveru, žlábkovaná rukojeť ho tlačila, cítil i dotek spouště na ukazováčku.

Jestli je to oživlá mrtvola, kulka ji nezastaví. Leda by byla stříbrná, ale takovou nemá. Má jen olověné náboje a na jeho vkus ještě moc malé. Začaly se mu vybavovat scény z hororů. Přepadl ho pocit, že se mumie řadí za dveřmi. Pohlédl na fotografie lidí, kteří už byli v těch kontejnerech. Nejsou prý mrtví, jen nejsou docela zdraví. Jsou to pacienti, pacienti celotěloví a pacienti pouze hlavoví.

Zajel očima k černobílému snímku sedmdesátiletého muže s chlapecky ostříhanými stříbrnými vlasy, brýlemi a hezkým vrásčitým obličejem, který mu trochu připomínal Jamese Stewarta. Muž na snímku se usmíval a Floyd si ho živě představil, jak stojí za dveřmi s tváří jako plátno, se zledovatělými vlasy a týmž úsměvem na rtech.

Určitě se mu to jen zdálo.

Ale to klepání před půldruhou hodinou, když mu Will Doheny ukazoval nový přírůstek, nebylo jen zdání.

Nikdo za těma dveřma nestojí, chlácholil se. Nikdo z těch, co do těch válců naložili, už nikdy nikde chodit nebude. Jako kdyby se ten snědenej hamburger měl zase proměnit v krávu, dobře to Willi řek. Měl pravdu, jasně měl pravdu.

Jenže dneska přivezli ten novej přírůstek. A nařídili, že má u něj udržovat vyšší teplotu, –140 místo –196. Vyšší teplotu. Třeba to – ta –, co je uvnitř, se může líp odmrazit. Co třeba sama od sebe? Co když roztaje a vyleze ven?

Vyděšený Floyd se tiše postavil, zbraň držel nataženou před sebou a po špičkách se blížil ke dveřím. Celý se třásl; dveře se mu před očima rozplývaly; z šíje mu stékal po páteři pot; takhle se už párkrát v životě potil, když byl u policie; když člověk na ty hajzly viděl, všechno bylo v pohodě, ale když se někde zašili a nevěděl, odkud na něj zaútočí, to se Floyd vždycky bál.

Položil ruku na kliku; kůži měl zmáčenou potem a po těle mu běhal mráz. Sevřel kliku v dlani, zaposlouchal se, snažil se odmyslet si šumění deště a soustřeďoval se na dveře. Na chodbu, která je za nimi. Tiše počítal, jedna… dvě… tři.

Stiskl kliku a rozrazil dveře! Prudce před sebe vysunul ruku s pistolí, švihl s ní vpravo a potom vlevo.

Nic.

Nebylo tam nic. Nad sebou slyšel hrčet vodu v okapu. Sjel pohledem ke dveřím do operačního sálu; pak zpátky k prázdné vstupní hale, k váze s hedvábnými květinami, k napodobenině řecké vázy. Znovu švihl očima ke dveřím do operačního sálu. Se zatajeným dechem šel pomalu k nim. Když byly na dosah, zaváhal a ještě víc zpomalil. Na posledním metra se rozběhl a prudkým pohybem rozsvítil. Místnost byla prázdná.

Chvíli tam jen tak stál, naslouchal a upíral pohled na dveře na opačném konci, které vedly k hliníkovým válcům; pak se vydal tím směrem a všechny schránky zkontroloval. Zdálo se, že je vše v pořádku.

Ulehčeně se vrátil do kanceláře, ale tentokrát nechal dveře otevřené. Usadil se na židli a pozoroval dvojici na obrazovce, jak sedí tvářemi k sobě s propletenými údy na holé dřevěné podlaze a oddávají se intenzivnímu sexu. Po několika minutách z něj napětí začalo opadávat, zajistil revolver a vrátil jej do pouzdra. Právě v tom okamžiku velice zřetelně uslyšel ten zvuk znovu.

Joeovi praskaly plíce. Míček udeřil na protější stěnu těsně nad čárou servisu, odrazil se a letěl podél postranní zdi, narazil do zadní a spadl na zem v rohu kurtu. Podrážky tenisek vrzly, jak se k němu hnal, vypíchl ho raketou, odrazil od postranní zdi a myslel si, že teď už se nebude dát zahrát. Blake Hewlett se k míčku vrhl, až raketa s třeskem uhodila do stěny. Vyšťouchl ho do vzduchu, zahrál ho těsně za síť a nechal odkutálet do protějšího rohu.

„Bod!“ zavrčel Joe, který byl tak vyčerpaný, že se tam ani nerozběhl.

„Osm – dva,“ pronesl Blake závojem potu.

Joe hodil míček Blakeovi a čekal na jeho servis.

„Není ti něco, Joe?“

„Ne.“

„Myslíš na všechno jiné, jen ne na hru.“

Joe odpálil. Blake udělal eso.

„Mám gem,“ řekl Blake. „Dva – nula.“ Vyhodil míček do vzduchu a zase ho chytil.

Joe si otřel z čela pot hřbetem ruky a několikrát se zhluboka nadechl. Byl unavený a v hlavě mu hučelo. Nemohl se dočkat, až dohrají, aby mohl zavolat Juliet Springové. Hned ráno to zkusil ke Cobbold-Tesseringovi, ale ještě nedorazila. Našel si v životopise její číslo domů, jenže tam to zase nebrala. Stále musel myslet na zvuk jejího hlasu. Jak ho v noci volala. Nemohl se zbavit děsu, že v noci zemřela.

Blake vyhrál i následující hru a tu další také. Joe se snažil soustředit a polovinu pátého gemu mu statečně vzdoroval, ale pak jeho pozornost znovu ochabla a Blake zase vyhrál.

Potom se osprchovali a na gumové předložce se utírali do osušek. Joe trochu závistivě pokukoval po Blakeově svalnatém těle. Je mu pětačtyřicet a pořád vypadá jako atlet. Joe se sice jakž takž držel ve formě běháním a sportováním o víkendech a pravidelnými zápasy ve squashi s Blakem, ale i tak mu svalstvo trochu ochabovalo a břicho neměl ani zdaleka tak ploché, jak by si přál. Vedle Blakea vypadá jako muž středního věku, to si musí přiznat. Provinile si uvědomil, že tyhle myšlenky mu vnuká Juliet Springová.

„Co víš o chytrých drogách, Blakeu?“

„Chytré drogy?“

„Tak se jim snad říká, ne?“

Blake si utíral vlasy. „Máš na mysli drogy na povzbuzení duševní činnosti jako piracetam, sulbutiamin, DHEA?“

„Jo. Především stimulátory neurotransmise.“

„Tak to si promluv s Wenceslasem, ten je v tomhle ohledu přímo narkoman. Vím, že je zkoušel při pokusech na Amandě.“

Joe si osušoval uši. „Myslíš si, že takováhle droga dokáže podpíchnout v mozku úplně všechny neurony?“

Blake se na něj podivně podíval. „Co se mi pokoušíš říct?“ Jeho přímost občas působila hrubě a nadřazeně. Joe si za ta léta sice zvykl, ale stejně ho to občas zlobilo a vyvádělo z rovnováhy.

„Že když dokážeš podpíchnout každý neuron, dostaneš mozek do stavu, kdy je možné ho nahrát – nebo přehrát.“

„Nerozumím ti. Jak to myslíš?“ Blake si v zrcadle prohlížel své hubené tělo a ploché břicho a poštipoval se za kůži, aby zjistil, jestli mu pod ní nepřibyl tuk.

„Když si potřebuješ přečíst soubory uložené v počítači, tak si je vyvoláš a projedeš si je, je to tak? Přitom je můžeš opravit, můžeš tam něco přidat nebo smazat, můžeš je překopírovat, přepsat nebo celé vymazat, ano?“

„To je snad základní věc, Joe. Tos přišel jen na tohle?“

Joe tu poznámku ignoroval. „Kdybys měl neurourychlovač, který by podnítil nervovou činnost uměle, mohl bys vytvořit situaci, kdy by se informace daly zakódovat do skupiny neuronů a nervových spojení, souhlasíš?“

„Jistě, Joe. Takhle přece mozek pracuje. Tohle se učí hned první den v neurologické mateřské školce.“ Blake vytáhl z elegantního koženého pouzdra na mycí potřeby deodorant a důkladně si postříkal obě podpaží.

Joe dělal, že neslyšel ani tenhle sarkasmus. „Když přidáš do neurourychlovače radioaktivní izotop a zároveň budeš mít dost výkonný scanner, co myslíš, mohl bys přečíst, co se v mozku odehrává?“

Blake si nasypal na hradní koš pudr a začal jej roztírat. „Tyhle pokusy dělal Wenceslas na Amandě loni.“

„Amanda není živý mozek.“ Joe si navlékl hodinky. Dvě deset. Celé dopoledne mu zabrala přednáška a konzultace a pak se pro něj, ještě před skončením konzultací, zastavil Blake a šli spolu na hřiště pěšky. Nemohl se dočkat, až už zase bude sám ve své pracovně a zavolá Juliet, ale věděl, že Blake očekává, že si s ním zajde ještě na sendvič a na skleničku, jako vždycky po zápase.

„Myslím, že by sis měl s Wenceslasem popovídat,“ řekl Blake.

„Zaskočím za ním.“ Joe si oblékl manšestrové kalhoty. „Mimochodem, to tě bude zajímat – právě přijímám studentku, která fandí kryonismu.“

Blake si oblékl tlustou šedivou pletenou vestu přes černý rolák.

„V jakém smyslu?“

„Je členkou Kryonitu.“

„Vážně? Nepochybně chytrá hlavička! Jak se jmenuje?“

Joe dělal, co mohl, aby se mu v hlase neozval zájem. „No – é – hm,“ tvářil se, že si nemůže vzpomenout. „Jo – už to mám. Juliet Springová.“

Blake potřásl hlavou, zahleděl se na sebe do zrcadla, přitiskl si na obličej obě dlaně a pleskal se do tváří, patrně aby je ještě víc zpevnil. Dělal to často a Joeovi to šlo na nervy.

„Něco mi to říká. Přihlásilo se nám už osmdesát sedm lidí. Slušné, ne? Dvakrát tolik co předloni.“

„Viděl jsi ji tu minulý týden. To byla ta, co jsi ji za mnou přivedl.“

Blake pozorně zamžoural do zrcadla a učesal si dlouhé černé vlasy. „Ta zrzka. Tu myslíš?“

„Uhm.“

„Pěkná. Jo! S takovou by člověka nemrzelo strávit věčnost. Kdy začíná? Musím si s ní promluvit.“

Blakeův náhlý zájem v Joeovi vzbudil žárlivost; litoval, že o tom začal. „Pravděpodobně příští týden.“ Pozoroval, jak se v Blakeově obličeji prohlubuje zájem.

„To je prima, že jste zdvojnásobili počet umístění, to jsem nevěděl,“ změnil překotně téma. „Měl jsem dojem, že Britové kryonismus moc v lásce nemají.“

„Zajímavý vývoj, Joe. Pořád se scházíme v neděli dopoledne, měl by ses k nám někdy přidat, už jsi nezašel několik měsíců.“

Nějakou dobu před tou nešťastnou událostí s otcem Joe začal o kryonismus ztrácet zájem, protože si uvědomil, že mu nemá čím přispět, a veškerý svůj čas trávil s Archivem. „Jaký vývoj?“

„Něco zajímavého u vitrifikace.“ Blake mu věnoval záhadný úsměv.

„Ale?“

„Nic světoborného, Joe, ale počkej za čas.“

„Nemůžu se dočkat,“ zazubil se Joe.

„Co že se najednou tak zajímáš o chytré drogy?“

Joe nestál o další pichlavé poznámky, a proto se rozhodl o svém zážitku ve scanneru pomlčet.

„Napadlo mě, že bych je třeba mohl využít u Archivu.“

„Chceš je aplikovat na jeho živé neurony?“

„Budu o tom uvažovat.“

„Udělali jste na Archivu nějaký pokrok přes prázdniny?“

„Už před prázdninami se nám podařilo zvýšit základní úložnou kapacitu. Potenciální úložná kapacita činí při paralelním stránkování sedminásobek lidského mozku.“

„Zato pokud jde o zpracování dat, jste pořád někde mezi švábem a myší, co?“

Joe neochotně přisvědčil. Byla to bohužel pravda. Archiv dokázal uložit a zase načíst obsah sedmi lidských mozků, ale k ničemu mu ty informace nebyly. Ale to se změní.

„Je čím dál inteligentnější – skutečně se učí sám. Biologická část je v pohodě, tam je pokrok opravdu znát.“

„A co přehrávání lidských mozků?“

Joe nacpal propocené oblečení do sportovní kabely, navrch položil tenisky a zavřel zip. „Ne,“ řekl nakonec. „Zatím nic.“

Blake ho objal kolem ramen. „Pořád se nemůžeš přenést přes tu věc s tátou, viď?“

Joe zachmuřeně kývl.

„Mám pocit, jako by zemřel kus mě samotného, věříš?“

„Já taky,“ odpověděl Joe.

Joe se dostal na katedru těsně před třetí, zavřel za sebou dveře a usedl k psacímu stolu. Podíval se na číslo ke Cobbold-Tesseringovi, které si ráno načmáral na zadní stranu obálky, trochu se sebral, vytočil číslo a požádal o Juliet Springovou.

Přepojili ho a Juliet zvedla sluchátko na první zazvonění. Při zvuku jejího hlasu se v něm rozlila vlna úlevy.

„Tady je Joe – tedy – profesor Messenger.“ Musel se vší silou ovládnout, aby nevyhrkl: Vy žijete!

„Pane profesore!“ Podle tónu byla upřímně potěšená, že jí volá, a měl pocit, že registruje i jistou úlevu.

„Já – vy – dojela jste v pořádku domů?“

„Ano, neměla jsem to daleko. A co vy? Dělala jsem si starosti, jestli vám něco vůbec pojede.“

„Ale ne, to nebyl problém.“

„To je dobře.“

„Já –,“ bezděčně popadl pero a začal čmárat na obálku soustředné kruhy, které uzavíral do soustředných čtverců. „Chtěl jsem – jen jsem chtěl zjistit pár podrobností –, moje – é – sekretářka s vámi bude chtít mluvit. Bude třeba vyplnit asi deset tisíc formulářů.“ Začal kolem čtverců kreslit pětiúhelník. Padla na něj plachost, jakou dosud nezažil. A smutek. Měla tak rozjásaný hlas, že by člověk nevěřil, že jí hrozí smrt.

Napadlo ho, zda bere prášky na uklidnění. Dokonce na okamžik zapochyboval, jestli ho neobelhala. Určitě ne; takovou věc by si přece nikdo nevymýšlel, pokud by nebyl padlý na hlavu.

Nadechl se. „Poslyšte, rád bych se vám omluvil za ten včerejšek – víte – v autě.“

„V autě?“ pronesla trochu upjatě.

„Nevím, co mě to popadlo. Určitě si myslíte, že jsem…“ Zmlkl a přemýšlel, jaké slovo zvolit.

„Mně bylo v tom autě moc příjemně,“ ozvala se. „Takhle příjemně mi už v autě nebylo velice, velice dávno.“

Joea to dočista vyvedlo z konceptu. „Já – ne – totiž –,“ ztlumil hlas, aby unikl uším a očím Archivu. „Mně nejspíš taky ne.“

„Jste opravdu úžasný člověk.“

Jsi ženatý chlap, Joe, nabádal ho hlas uvnitř hlavy. Nejsi na rande, takhle si nemůžeš dovolit mluvit s nikým, a už vůbec ne se studentkou.

Přesto nechtěl, aby jejich rozhovor skončil.

„Myslím, že vy taky,“ odpověděl.

Dlouho bylo ticho na obou stranách, jako by oba ten okamžik vychutnávali.

„Já…“ řekl konečně a znovu zmlkl.

„Ano?“ zeptala se se zájmem.

„Něco mě napadlo o dešifrování toho pásku.“

Z druhé strany k němu přilétla jako jiskra vlna naděje.

„Opravdu?“

Intenzita její reakce ho polekala. Příliš se dala strhnout jeho divokým nadšením i jeho knihami a články o nesmrtelnosti. Vše, co na toto téma napsal, vzala až příliš doslova, uvěřila, že je dál, než ve skutečnosti byl.

Najednou si připadal jako blbec; jako laciný šarlatán. Jako člověk, který klame svou rodinu a zahrává si s nadějí, kterou bude muset zklamat.

Zahloubal se do kreseb na obálce a všiml si vedle nich obálky s kazetou Terabyte. V duchu si vybavil rozpadlé otcovy ostatky v losangeleské márnici spolu se slibem, který nedokázal dodržet. Pohlédl na rovné řady otvorů na mluvítku. Na druhém konci je lidský život. Život, který má namále a spoléhá na něj. Věří mu. Může mu pomoci spíš než kdokoli jiný předtím.

Věděl, že jí to dluží. Musí udělat, co bude v jeho silách, aby jí v té krátké době, která jí ještě zbývá, pomohl.

A tentokrát nesmí udělat chybu.

Joe odešel s vyztuženou obálkou a dvěma dalšími, které počmáral, dolů do kryobiologické laboratoře. Zběžně kývl technikovi, který opravoval chemický analyzátor, a několika studentům a vešel do dveří s nápisem „Sterilní prostor. Vstup povolen jen v ochranném oděvu“.

Hodil na sebe plášť a přezůvky a spěšně prošel studenou chladírnou kolem řady chladicích boxů do malé přechodové komůrky. Zavřel za sebou a teprve potom otevřel dveře do zšeřelé, červeně osvětlené místnosti, čpící chemikáliemi. S potěšením konstatoval, že obrovitá postava Henryho Wenceslase je na svém obvyklém místě vzadu v místnosti skloněná nad mikroskopem, se zplihlými vlasy spadajícími přes plášť.

Nalevo od mikroskopu svítily dva zapnuté monitory, po jejichž obrazovkách se proháněly stejné hrotité čáry. Z plotteru nad nimi se sunul milimetrový papír, na němž dvě pera rýsovala hrotité grafy.

„Ahoj,“ ozval se Joe.

Chvíli trvalo, než Wenceslas odtrhl zrak od hledáčku mikroskopu. Když se konečně k Joeovi otočil, měl ve zpocené tváři výraz triumfu. „Ha!“ zvolal hromovým veselým hlasem. Pak na Joea poočku zašilhal. „Nebo bych možná měl říct Heuréka!“ Kulil oči jako dítě. „Podívej!“ Pokynul Joeovi prsty, připomínajícími syrové párky.

Joe váhavě došel až k němu a podíval se do mikroskopu. Viděl jasně osvětlený shluk pomalu se pohybujících organismů. Podle tvaru hvězdiček s dlouhými úzkými hroty okamžitě poznal, že jsou to mozkové buňky.

„Neurony z lidské mozkové kůry,“ poznamenal Wenceslas.

Joe pohlédl na Wenceslase a v očních svalech mu při přeostřování zaškubalo.

Wenceslas se zubil jako idiot. „Všiml sis na nich něčeho zvláštního, Joe?“

Joe se znovu podíval do mikroskopu. „Vypadají, že jsou v pořádku. Zdravá aktivita, normální zbarvení. Říkals lidské, ano?“

„Od dvaačtyřicetiletého muže.“

Joe je znovu pozorně prohlížel. Bylo mu jasné, že na nich bude něco neobvyklého, ale nemohl přijít na to, co by to mohlo být.

„Takže nic nevidíš?“ zeptal se Wenceslas tak slaďounce, že Joe dostal vztek.

„Co mám vidět?“

„Měl bys hledat nižší aktivační úroveň, změnu barvy, deformace a vysoké procento mrtvých buněk.“

Joe mozkové buňky pozorně prohlédl znovu, ale nic z toho neviděl. „Proč zrovna tohle?“

„Protože tyhle buňky byly tři a půl roku zmrazené,“ oznámil vítězně Wenceslas. A vlastnosti, o kterých se předtím zmínil, charakterizovaly všechny mozkové buňky uchovávané delší dobu v kapalném dusíku a posléze rozmrazené.

Joe užasle vzhlédl. Jedním dechem pronesl zároveň s Wenceslasem to zázračné zaklínadlo.

„Vitrifikace!“

Joe na chvíli zapomněl, proč přišel. „Je to fakt?“

„To tedy je, chlapče.“ Vědec se vzrušeně zakolébal. „A máme to, Joe. Největší objev ze všech objevů!“

Joe se sklonil nad mikroskopem a znovu se zahloubal do buněk; v žaludku cítil tvrdý uzel. Vitrifikace. Blakeova vysněná vstupenka do nesmrtelnosti. Pracuje na tom už tolik let. Při velice rychlém superzmrazení se dal obejít krystalizační bod, ale jakmile se buňky začaly ohřívat, rozletěly se právě ve chvíli, kdy ke krystalizačnímu bodu dospěly z druhé strany, a nakonec bylo celkové poškození horší než u kapalného dusíku. Takže bylo třeba přijít na to, jak je superrychle ohřát, aby se vyloučila krystalizační křivka v obou směrech. V praxi to prozatím bylo vyloučeno.

„Polož kteroukoli tuhle buňku vedle jiné, která nebyla zmrazená, a zkus je od sebe rozlišit!“ vyzval ho Wenceslas. Ukázal na řady hrotitých křivek na monitorech. „Ta vpravo zaznamenává aktivity normálních zdravých neuronů. Ta nalevo patří těmhle drobečkům.“

Joe chvíli pozoroval obrazovku. Neviděl žádný rozdíl ani mezi neurony ani mezi synapsemi. „Jak jste je ksakru rozmrazili?“

„V tomhle,“ ušklíbl se Wenceslas a ukázal na mikrovlnnou troubu na polici nad sebou, kterou používali běžně právě k těmto účelům. „Jen jsme ji trošku opravili; pro použití v domácnostech je totiž předepsaný maximální příkon, aby byly bezpečné; tuhle jsem si to uvědomil, a tak jsem trochu vylepšil vlnovod a pohrál jsem si s frekvencemi. Teď to uvaří vajíčko natvrdo za čtvrtinu sekundy.“

„Tyhle buňky reagují na elektrické podněty?“

Wenceslas místo odpovědi ukázal na vytištěné grafy. „Jeden je současný, druhý kontrolní. Poznáš, který je který?“

Joe je chvíli pozorně prohlížel a snažil se nedat najevo úžas; potom znovu vmáčkl oči do gumového okraje hledáčku a zaostřil čočku. Díval se a uvědomoval si přitom, že pozoruje něco, co dosud nikdo neviděl, takže nemohl potlačit vzmáhající se vzrušení. Je to tady! Opravdu se to podařilo! I když Blakea nikdy dvakrát nemiloval, měl sto chutí vyběhnout ven, najít ho a obejmout.

Tohle byl důkaz Blakeovy vytrvalosti. Blake vždycky tvrdil, že to je možné, ale Joea nikdy nenapadlo, že už je tak daleko. Blake si spoustu věcí nechával pro sebe.

„Jak dlouho jsou rozmrazené?“

„Od včerejšího večera.“

„Před chvílí jsem s Blakem byl hrát squash. Neřekl mi ani slovo! Tvrdil, že zatím nic nemáte.“

„Myslím, že chce provést ještě pár pokusů, než s tím půjde ven. Ještě je brzo. Některé buňky z kapalného dusíku taky po rozmrazení den dva vypadají pěkně, a teprve potom popraskají.“

„Asi ano,“ souhlasil Joe, znovu zahleděný do mikroskopu. A v té chvíli se lehce zachvěl, protože si uvědomil, co to znamená. Tohle jsou mozkové buňky mrtvé osoby. Byly zmrazené tři a půl roku a nyní jsou znovu aktivní, zdravé, nepoškozené. Je to zázrak!

Vitrifikace.

„Prováděli jste i testy biochemické aktivity?“

„Žádný rozdíl mezi těmihle a živými.“

Joe se díval na Wenceslase a usilovně přemýšlel. Zatím to je jen pár buněk. Ale je to významný krok kupředu. Usmál se. Ve vědě je často možné urazit malým krůčkem velkou vzdálenost. Neil Armstrong je jeden takový příklad. Ale kdo by potřeboval Měsíc, kdyby mohl žít navždycky, říkal si Joe. A některé krůčky v kvantové fyzice zase tak nepatrné nebyly.

Ano, po dlouhém období stagnace zase začíná vát dobrý silný vítr! Joe se obrátil k Wenceslasovi: „Mám dojem, že se vám asi podařil historický krok,“ řekl obezřetně.

Wenceslas se zatahal za rozsochatou bradku. „Nevím, Joe. Nejsme jediní, kteří bádají v téhle oblasti. Je tu Grag Fahy v Marylandu, Gunter Vos v Heidelbergu a u nás David Pegg z Wellcomovy nadace. Trochu mi dělá starosti, že to bylo tak prosté.“

„Ten, kdo vynalezl kolo, si nejspíš myslel totéž, Henry.“

„U toho kola těch rozporů bylo určitě míň.“

Joe se usmál. „Blake tvrdí, že bereš povzbuzovací pilulky. Pomohly ti s tímhle?“

Wenceslas se tvářil zamyšleně. „Vyzkoušel jsem je na sobě i na Amandě.“ Pokynul hlavou směrem ke kovovému válci se skleněným víkem, kde byl uložen lidský mozek.

„Jaké pokusy jsi v poslední době dělal? Zvlášť mě zajímají neurourychlovače.“

„Celkem nic moc. Bral jsem tu drogu pár měsíců, ale strašně mě po ní bolela hlava. Tak jsem se rozhodl zůstat pitomý a uhánět si bolení hlavy radši pivem.“

„Publikoval jsi o tom něco?“

„Pár článků.“

„Mohl bys mi je najít?“

„Jasně, hodím ti je k tobě.“

Joe odešel, svlékl si plášť a zul galoše a přešel na druhou stranu suterénu, do ovládacího centra Archivu. Otevřel dveře do místnosti postgraduálních studentů, na nichž stálo POZOR, NEBEZPEČÍ! INTELIGENTNÍ SÍLY V ČINNOSTI. Místnost neměla okna a momentálně ji osvětlovaly jen rozsvícené obrazovky dvou počítačů. Když vešel, ozvalo se zaskřípání a vyšla mu vstříc nezřetelná postava.

Joe instinktivně couvl.

Postava zůstala stát před ním a promluvila nosovým syntetickým hlasem: „Vítejte v Archivu. Máte-li s sebou plechovky s limonádami, laskavě je odložte na stůl. Odnesu je, až budou prázdné. Příjemnou zábavu s Archivem.“

Stroj se ztratil v šeru. Joe se usmál. Clinton! Chvíli se upřeně díval na ztichlého šedesát centimetrů vysokého robota; byla to ošklivá kovová konstrukce, připomínající obrácený odpadkový koš, postavená na klátivých končetinách z ocelových úhelníků a s kolečky ze skateboardu. Měla jednu ruku ze složitě uspořádaných tyček, které byly zakončené pinzetou s gumovými konečky. Místo hlavy měla shluk čidel podobných světlu na střeše policejního vozu.

V oblasti mobilních robotů zatím dosáhli nejméně pokroku. Clinton celkem snadno dokázal najít plechovky, zjistit, které jsou prázdné, a ty pak odnosit do popelnice. A také uměl vyslovit několik předem nahraných vět. Mezi sobě rovnými byl hvězda.

V místnosti bylo deset pracovních stanic Sun a každá měla vpředu nalepenou jmenovku. EINSTEIN. FARADAY. LODGE. BELL. BAIRD. FEYNMAN. VOLTA. DAVY. OHM. HERTZ.

Dlouhovlasý student Tim Morrisey seděl před Faradayem a Zandra Hoyleová před Bairdem. Nikdo jiný tu momentálně nepracoval a tihle dva byli tak zabraní do své činnosti, že ani nevzhlédli. Joe slyšel divoký cvakot klávesnic a pohlédl na Morriseyovu obrazovku, aby zjistil, jestli opravdu tolik pracuje, nebo jen hraje GO. Potěšilo ho, když viděl, že pracuje.

Jako všude jinde ani tady nebylo místečko prázdné, pracovní stanice stály jedna vedle druhé a bylo tu volné místo jen pro Clintona. Vzadu byly zamčené dveře, k nimž měli klíče jen někteří Joeovi studenti. Skrývaly se za nimi magnetopáskové snímače, CD ROM, řadič disků RAID velikosti kartotéky, snímač Terabyte a stohy pásků a disků. Díky zařízení v téhle místnosti bylo možné přehrát jakoukoli počítačovou informaci na světě.

„Můžu rozsvítit?“ zeptal se Joe. Morrisey nereagoval; Zandra otočila hlavu, zavrtěla jí a znovu se otočila k obrazovce. Joe se posadil k počítači jménem Feynman. Dick Feynman býval otcovým přítelem. Joe se s ním několikrát setkal a nesmírně ho obdivoval. Stiskl enter, aby dostal ohlašovací znaménko. Všechny počítače byly nepřetržitě zapnuté, aby se nemuselo čekat, než zdlouhavě naběhnou.

Na obrazovce se objevila černá písmena: Výpočetní středisko Univerzity Isaaca Newtona. Identifikujte se.

Joe jako vždycky vyťukal svou zkratku joem, pak heslo minbag a potom napsal: rlogin archive interact.

Zlomek vteřiny nato se objevila slova: Dobré odpoledne, pane profesore, rád vás vidím. Na konci věty blikal obdélníček kurzoru.

Dobré odpoledne, Archive. Jak se máš? odpověděl Joe.

Mám se dobře, děkuji. Včera v noci se do mě někdo chtěl dostat, ale nedal jsem se, oplatil jsem mu to a zničil jsem mu software.

Joe se zazubil. Kdo to byl?

Cybear Hrozný z Massachusetts Institute of Technology.

Jméno vypadalo známě. Cybear Hrozný. Typické krycí jméno současné generace počítačových podvodníků.

Nezkoušel to ten Cybear Hrozný už jednou?

4. prosince loňského roku. Myslel jsem, že ta lekce stačila. Vymazal jsem mu tenkrát seminární práci.

Ty jsi ale sadista, Archive.

Chvíli se nic nedělo a potom se na obrazovce objevila slova:

Sadista. Markýz de Sade. Juliet Springová.

Joea zarazilo, že Archiv má Juliet Springovou pořád v aktivní paměti. Co je mezi tebou a Juliet Springovou? Vypadá to, jako bys proti ní něco měl, naťukal.

Archiv odpověděl: Sadismus: hledání rozkoše nebo sexuálního ukojení fyzickým a duševním týráním jiné osoby. Sadomasochismus.

Joe ta slova chvíli vstřebával a potom odpověděl: Chceš tím říct, že je sadomasochistka?

Stvůra. Nevýslovná ničemnice. Démon. Vlkodlak. Ďáblice. Pekelná psice. Běs. Lidožroutka. Slovník. Hledám… Bestie. Satan v lidské podobě. Vtělená zloba…

Joe se to pokusil přerušit, ale slova se nepřestávala hrnout. Otráveně z Archivu odešel, a když se obrazovka vyčistila, pohlédl na ni s úlevou.

Vtom se zezadu ozval hlas Archivu. Nezaměnitelně tvrdé burácivé tóny jeho syntetické řeči: „Neměl byste mě přerušovat, pane profesore, když se vám snažím říci něco důležitého.“

Joe se otočil jako na obrtlíku a vlasy na šíji se mu zježily. To přece není možné! Pohlédl ke stropu, hruď se mu svírala a musel rychle polykat.

Prostě nemožné.

Díval se na mřížky na reproduktorech a snažil se uvažovat logicky. Archiv se neumí sám přepnout z psaného na hlasový výstup. To může udělat jen operátor. A on z něj přece odešel. Archiv se nemůže sám zapnout.

Jenže se zapnul.

Ani jeden ze studentů si toho nevšiml. Že by další závada? Nebo si z něj někdo tropí žerty? Zaklonil hlavu zbytečně daleko dozadu a odpověděl Archivu směrem k mikrofonu nad sebou.

„Cos to říkal, Archive?“

„Co jste říkal, pane profesore?“ zněla odpověď počítače.

Joe se zamračil. „Já jsem nic neříkal! Ptal jsem se tě, co jsi říkal ty.“

„Nic,“ odpověděl Archiv. „Slovník. Nihil. Nula. Nicka. Iluze. Přelud. Ignis Fatuus. Fata morgána. Nicota. Prázdnota. Vakuum. Prázdný prostor. Éter. Vox Et Preterea Nihil. Nýmand. Duchaprázdnost. Bezvýznamnost…“

Joe se obrátil ke klávesnici, zatímco seznam pokračoval. Překvapilo ho, že značka hlasového modu na obrazovce je. Změnil ji na klávesnicový výstup a Archiv zmlkl. Chvíli se jen tak díval před sebe a cítil se velice nesvůj. Vystrašený. Jako by si z něj počítač vystřelil. Ale to přece není možné.

Potom si vzpomněl, že systémový inženýr Archivu Dave Hoton zkouší najít chybu, kvůli níž se počítač neustále uchyluje do Slovníku. Určitě to přepnul on.

Joeovi se trochu ulevilo, ale nepřestával být nervózní. Zašel do zadní místnosti, vsunul kazetu od Juliet Springové do přehrávače Terabyte, naťukal na klávesnici sérii příkazů pro Archiv, kterými zavolal jeho analýzový systém.

Na obrazovce naskočila změť nesrozumitelných symbolů, pak se ozvalo ostré písknutí a na obrazovce se objevila slova: Vložte pásek.

Joe se zachmuřil – pásek tam přece je. Naťukal nový příkaz. Několik sekund bylo slyšet vrčení a ťukání přístroje. Pak se ozvalo další písknutí: Nekompatibilní formát.

Joe nařídil Archivu, aby formát změnil, chvíli čekal a zkusil to znovu. Ozvalo se písknutí a objevila se slova: Hotovo. Vyber ze seznamu.

Joe projížděl dlouhý seznam úkonů, které Archiv dokázal provést, ale žádný se mu nehodil. Potřeboval totiž zjistit, jestli miliardy informací uložené na pásce jsou něčím víc, než jen elektrickým „šumem“, který jeho mozek vydává.

Pokud to byl jen šum, dříve nebo později se začnou opakovat stejné vzorce. Ale byl-li to správně uložený obsah mozku, nic se opakovat nebude, protože tam bude spousta nejrůznějších informací. Trpělivě sestavoval program pro Archiv, aby provedl analýzu. Trvalo mu to skoro čtyři hodiny. Když skončil, bylo po šesté.

Zavolal si část nahraných informací na obrazovku. Když se objevilo dvě stě řádků hexadecimálních čísel, chvíli je studoval. Nemýlil se, když soudil, že se budou podobat záznamu z Amandina mrtvého mozku, a to ho trochu otrávilo. Byl totiž přesvědčen, že záznam pořízený z Amandy je pouhý okrajový šum.

Spustil program, ale okamžitě jej zastavil a dvacet minut opravoval drobnou chybičku. Pak program znovu nastartoval, a jak se zdálo, když projížděl záznamy, vypadalo to dobře. Číslice na obrazovce se už nedaly číst, protože se střídaly velice rychle.

Když si byl jistý, že už tam žádná chyba není, došel si na chodbu k prodejnímu automatu pro šálek čaje. Tentokrát ho Clinton při návratu nepolekal.

Seděl, usrkával čaj a chvílemi pohlížel na obrazovku; mrzelo ho, že do programu nedal zobrazování postupu, protože teď neměl ani ponětí, která část informací se právě probírá.

„Najdi mi tu odpověď, Archive,“ řekl napůl žertem. Počítač mlčel. Joeovy myšlenky se rozletěly, provinilá vzpomínka na dlouhý polibek včera v noci ustoupila žalu nad Julietiným neštěstím. Znovu pátral v paměti po odbornících, kteří by jí mohli pomoci, a hned si pár jmen zapsal a umiňoval si, že jim ráno zavolá.

Archiv pracoval nekonečně dlouho. Na chodbě zahučel vysavač. Pohlédl na hodinky: 21.15. Ujistil Karen, že bude doma brzy, a měl to pevně v úmyslu. Včera večer s Jackem vůbec nemluvil a dnes ráno mu slíbil, že přijde domů včas, zahraje si s ním a přečte mu pohádku. Oba studenti byli už dávno pryč.

Vyrušilo ho hlasité vrčení. Zezadu se ke stolu kymácel Clinton. Zvedl ruku a pinzeta uchopila plastikový kelímek. Clinton ho zvedl do výšky, potěžkal a pak ho postavil zpátky na stůl.

„Nedopitý,“ prohlásil.

Joe nahlédl do kelímku. Na dně byla loužička vystydlého čaje.

„Je dopitý, Clintone,“ řekl zbytečně.

Robot nevybavený sluchem se vrátil na druhý konec místnosti ke zdi a vrčení ztichlo.

Z počítače se ozvalo hlasité písknutí. Joe překvapeně pohlédl na obrazovku. Archiv došel na konec a hexadecimální číslice zmizely. Na jejich místě se objevil závěr: 9 883 295 742 061 bytů jednotlivých dat. Žádná korelace, žádné opakování.

Joem projela vlna vzrušení. „Propána,“ řekl tiše. „Prokristapána!“ Na tom pásku byl téměř milion milionů různých dat. Bylo to tak nepravděpodobné, že to mohla být jen pravda. Žádné opakování znamená, že tam není nic okrajového. Pro Joea momentálně existovalo jen jediné možné vysvětlení.

Juliet Springová se nemýlila. Na té pásce je nahraný jeho celý mozek – nebo aspoň jeho podstatná část.

Září 1987. Los Angeles.

Floyd Pueblo se vyškrábal na nohy, prudkým pohybem vypnul zvuk, napjal sluch a ustrašeně se zadíval na dveře. Bylo to zaskřípání podobné kroku; připomínalo pomalý a těžký krok starého nebo raněného člověka. Nebo rozmrazeného.

Škubl uzávěrem pouzdra, třesoucí se rukou vyrval revolver, odjistil jej a natáhl kohoutek. S těžkou zbraní v dlani se cítil trochu líp, ale ne zas o tolik. Otřásl se; někdo zřejmě vylezl z kontejneru; někdo napůl zmrzlý a napůl roztálý s mozkem na kaši je na chodbě a hrne se k němu.

Nespouštěl pohled z kovové kliky. Napínal oči, div mu nevypadly, a čekal, až se klika pohne, až na ni ta věc s rozmašírovaným mozkem sáhne a bude se snažit vzpomenout, jak se s ní zachází.

Neslyšel nic, jen ticho, a panika v něm narůstala. Bubnování deště na sklech a tlukot jeho srdce jako by to ticho ještě prohlubovaly. Ta věc za dveřmi je mazaná! Ví, že jí stačí jen tak tam stát, dokud se Floyd neuklidní a nenamluví si, že se mu to jen zdálo. No, tak chytrej zas nejsi, prevíte.

Když Floyd ten zvuk uslyšel poprvé, usoudil, že se mu to muselo zdát. Ale ne dvakrát! Věděl, že fantazie si s každým dokáže pěkně zahrát, věděl, jak lehko se člověk vyděsí k smrti a začne si představovat nejúděsnější hrůzy, jaké se vůbec dají vymyslet, a při noční směně před svítáním obzvlášť. Floyd Pueblo na démony z hloubi pekla moc nevěřil, část jeho mysli však byla přesvědčena, že oživlá mrtvola se dokáže vyškrábat z válce s kapalným dusíkem.

Střelil nervózním pohledem na fotografie lidí v rámečcích z růžového dřeva, kteří jsou dnes v dusíku a ve svých lesknoucích se schránkách sídlí přímo v téhle budově. Jeden muž mu připadal povědomý. Obézní chlap s plešatějící lebkou, silnými brýlemi a svislým knírem. Na rtech široký optimistický úsměv a oči chladné a nepřátelské. Floyd si vzpomněl, že mu připomíná proslaveného několikanásobného vraha Eda Campera. Camperovy oběti se taky octly v mrazáku, jenže na rozdíl od tohohle chlápka na fotce tam nechtěly. Hotový dvojník Eda Campera. Floyd uvažoval, jestli za dveřmi stojí právě tenhle týpek s rampouchy na kníru. Nebo je to ten z vedlejší fotky, co vypadá jako James Stewart? Nebo ta škrobená tmavovlasá ředitelka školy?

Ven, rozhodl. Chce to jít ven, hned teď, v téhle minutě. Ven! Padej. Až ta věc dveře otevře, bude příliš pozdě. Jak se na ni podíváš, ztuhneš strachy a nebudeš se moct pohnout, nedokážeš rozumně uvažovat, správně postupovat.

Vtom se za ním ozvalo zaklepání na okno. Z úst se mu vydralo tiché vyjeknutí. V panice se otočil jako na obrtlíku, zavadil o desku, kterou vytáhl z psacího stolu, aby si měl kam rozložit jídlo, to ale teď shodil na zem a sám ztratil rovnováhu a dopadl na stůl. Porazil kelímek s tužkami, který se skutálel až k okraji stolu a odtud na zem, kde se rozbil. Za kelímkem následoval revolver; Floyd zatajil dech, protože si několik příšerných okamžiků myslel, že při dopadu vyjde rána. Nestalo se však nic, revolver s nataženým kohoutkem pokojně ležel na zemi.

Očima šlehal od okna ke dveřím. Venku a uvnitř. Pokud ten někdo – ta věc – už předtím nevěděla, že tu Floyd je, z toho rámusu na to musela přijít. Stál u stolu a těžce oddechoval. Potom se shýbl, pravou rukou sebral revolver a prudkým pohybem jím namířil před sebe, nejprve na okno a potom na dveře. Dveře neměly zámek, neměly klíč, kterým by mohl otočit…

Znovu se ozval ostrý, naléhavý úder na okno. Někdo tam je a snaží se mu dát zprávu. Varovat ho, že tudy neunikne. Pohlédl na telefon. Rána na okno se ozvala znovu. A za ní další. Zafičel ledový průvan a vzápětí zabubnoval na sklo nápor deště. Vydechl. To jen ve větru drnčí okenní tabule. Nikdo tam venku není. Za oknem není nikdo.

Jenom na chodbě.

Nebo možná na chodbě ne, pomyslel si s jedním okem přivřeným, zatímco druhým zaměřoval zbraň na střed dveří a snažil se ze všech sil neposlouchat, jak mu tluče srdce. Možná to přišlo z větší dálky, od operačního sálu, od těch válců. Třeba to byl kovový úder zevnitř a ne krok. Nepřestával mířit na dveře. Ten nový kontejner, který dorazil teprve dnes a má jinou teplotu, přece klepal, když mu Will Doheny ukazoval, co na něm má sledovat. Oba se v té chvíli vylekali k smrti. Potom to Doheny odbyl vtipem a řekl, že to vydává divné zvuky, než se to usadí.

Okenní tabule znovu zarachotila. Zpoza dveří, na které stále mířil, nebylo slyšet nic. Na hodinkách měl čas 1.45. První kontrolu teploty si měl odbýt už před půlhodinou. Bude muset otevřít ty dveře a vydat se tam. To tedy ne. Ani nápad.

1.50. Stále ticho. Sklouzl pohledem na mlčenlivý telefon na psacím stole. Mohl by zavolat policii a požádat, aby sem poslali hlídkový vůz. Jasně. A pak?

Pak je pustí dovnitř a nechá je hledat to, co vydalo ten zvuk. Nenajdou nic a budou ho mít za idiota, který je okrádá o čas. A potom si možná zjistí z počítače, že býval policajt, než ho zašili a vykopli od policie pro korupci, a udělají mu ze života peklo. Když se hlásil sem za strážného, raději tuhle věc do životopisu ani neuvedl, a neměl zájem, aby ty chybějící údaje policie doplnila. Zvlášť když žena čeká druhé dítě a Floyd by nerad, aby se jejich dvouletý synek něco dověděl o jeho ostudné minulosti.

Levou rukou uchopil kliku, chvíli čekal, potom trhnutím dveře otevřel a zamířil revolver do ztemnělé recepční haly.

Nic. Ticho. Jen rachot deště na ploché střeše. Vykročil na koberec v hale. Světlo z kanceláře dopadalo na pohodlné židle po obou stranách dveří a na stolky s úhlednými hromádkami letáčků. Floyd horečně zrakem propátrával temné kouty cestou k dvojitým dveřím operačního sálu, kde byla tma jako v pytli. Vypínač je na stěně vpravo, ale ode dveří na něj nedosáhne, bude muset vejít do tmy.

Ve skříni u zadní stěny sálu byla baterka pro případ nouze. Pěkná blbost dávat ji zrovna tam. Stál ve dveřích a snažil se proniknout očima tmu a něco zaslechnout. Déšť nepřestával bubnovat a někudy sem netěsným světlíkem kapalo. Otevřel a rychle skočil stranou. Dveře za ním se s kovovým cvaknutím zabouchly. Vyděšeně zíral do černoty kolem sebe, šátral po vypínači a děsil se, že rukou narazí na něco, oč nestojí, nebo že se k němu něco neslyšně plíží.

Nahmatal kovovou desku a na ní řadu vypínačů z umělé hmoty. Stiskl všechny tři a místnost okamžitě zalilo světlo.

Vydechl z plic všechen vzduch, jak se mu ulevilo, že je prázdno a ticho; šedivá lesklá podlaha jako nezčeřená vodní hladina; krémové stěny bez poskvrnky; operační stůl na zeleném hydraulickém zvedáku; pojízdné přístroje; nástroje, měřidla, monitory, hadičky. Infuzní stojany. Lepenkové krabice s chemikáliemi, chirurgickými rukavicemi, injekčními stříkačkami.

Pohlédl na dvojité dveře na protějším konci sálu a vydal se směrem k nim. Pleskání kožených bot o tvrdou podlahu ho jakž takž uklidňovalo; úmyslně dupání přeháněl a snažil se o ledabylý holedbavý krok, aby tomu, co na něj za dveřmi číhá, ukázal, že Floyd strach nemá, to tedy ne, pane, ani co by se za nehet vešlo.

Aspoň dokud nedošel ke dveřím a neuchopil ledově studenou kliku. V té chvíli se v něm zvedla vlna hrůzy. Pohlédl za sebe a zoufale se snažil dát dohromady, sebrat trochu odvahy a vtlouci do mozku zachváceného hrůzou trochu logiky.

Do kapalného dusíku se lidé dávají zmrazit až po smrti. Až potom, co umřou na srdeční infarkt, mrtvici, rakovinu, selhání orgánů, na střelné rány. I kdyby se některý válec poškodil a všechen dusík z něj vytekl a oni roztáli, byli by dál mrtví. Nejde o zázračné léčebné kůry. Ty válce nejsou nacpané šílenými dvojníky Arnieho Schwarzeneggera ani zrůdami ve stylu Frankensteina, kterým jde jen o to, jak se dostat ven a zničit svět.

S pistolí v ruce a prstem na spoušti otevřel dveře a zahleděl se na temný zástup vysokých hliníkových válců, ztrácející se ve tmě. Ticho. Obklopil ho chladný vzduch. Jako v mrazáku. Pohlédl doprava k betonovým schránkám se zmrazenými hlavami. Světlo v téhle místnosti se rozsvěcovalo z operačního sálu, aby člověk nemusel vejít do tmy. O tomhle už spekuloval někdo předtím. Tady se už jednou někdo pěkně bál.

Ale ani se světlem nevypadala místnost lépe. Kontejnery stály stejně nehybně na pojízdných podstavcích, upoutané pro případ zemětřesení, a každý z nich vrhal na betonovou podlahu ostrý černý stín. I tady bylo slyšet déšť jako vzdálené bubnování; jako hudba k strašidelnému filmu, pomyslel si zlověstně Floyd. Vylezl po žebříku k betonovým schránkám a zkontroloval dvojité teploměry na horním konci každé z nich. Všechny shodně ukazovaly teplotu –196 °C.

Sešplhal dolů a pomalu obešel řadu kontejnerů, které se nad ním tyčily. Prvních devět vykazovalo správnou teplotu, –196 °C. Potom zkontroloval nový přírůstek. Několik stupňů nad a pod hodnotou –140 °C byly tlusté červené čáry. Will Doheny ho přece upozorňoval, že přípustná odchylka je minimální. Černé ručičky obou teploměrů stály přesně na –140. Vytáhl z kapsy papír, na který si předtím načmáral poznámky, aby se ujistil, že to je správně. Znovu se podivil, proč je tenhle kontejner jiný než ostatní.

Válce s kapalným dusíkem byly jednoduché, nebyly připojené k potrubí a elektrický kabel vedl jen do výstražného zařízení, které uváděl do chodu nebezpečný pokles teploty. Tenhle válec však byl docela odlišný, byl vybavený zamontovaným složitým mrazicím zařízením. Motor slabě hučel a Floydovi se najednou začalo zdát, že hučení sílí.

A pak se mu skoro zastavilo srdce, protože za sebou uslyšel ostré kovové ťuknutí. Vzápětí zaznělo další. Trhl hlavou k válci před sebou. Další ťuknutí. Ještě jedno. Místností se rozléhal zoufalý klepot. Někdo se snaží dostat ven! Rychlé panické klepání střídalo pomalé, znělo to jako morseovka, jako by se někdo snažil dát někomu signál, domluvit se s někým.

Floyd Pueblo couval. „Kristepane,“ pronesl neslyšně. Někdo tam vevnitř roztál, pomyslel si, někdo se zoufale snaží dostat na vzduch.

Ještě když odemykal přední dveře a běžel s voláním o pomoc do noci, nescházelo mu to zvučné přerušované klepání z mysli.

Pondělí 25. ledna 1993. Sussex.

Joe se probudil dlouho před budíkem. Celou noc se budil. Slyšel, jak venku prší. Vytrvalý zimní déšť zurčel v okapech a v pokoji bylo chladno.

Pondělí ráno. Nový týden. Juliet Springová dnes začne pracovat na univerzitě. Skoro celou noc na to musel myslet, na ni, na to, co Archiv objevil na pásce. Nejdřív to chytlo ji a teď zase on nemůže dospat, aby se už mohl pustit do dešifrování, jako nedočkavé dítě.

A aby se s ní setkal.

Dveře se otevřely a vešel Jack, potichoučku, kabátek pyžámka vytažený z kalhotek, a zavřel za sebou. Vyšplhal na ně, dal pusu nejdřív Karen a potom otci a na chviličku se k nim stulil. Ale za chvíli ho to přestalo bavit, začal je šimrat a nakonec začal po posteli skákat a křičel: „Vstávat, vstávat! Už musíte vstávat, lenoši!“

„Ještě chviličku, ano, miláčku?“ zamumlala rozespale Karen.

Joe pohlédl na hodiny u postele. Byl půl sedmé. Jack přes něj přelezl a stiskl tlačítko ručního ovládání na kontrolním panelu v hlavách postele. Archiv už dávno věděl, že roztahovat závěsy smí, teprve když Karen a Joe vstanou z postele. Nyní se rozestoupily a odhalily černočernou tmu za okny.

Když Joe krátce po deváté dorazil na univerzitu, nebylo o mnoho světleji. Na chvíli přestalo pršet, obloha však byla temně zatažená a bylo velice chladno. Joe chvátal s hlavou skloněnou, vyhýbal se hlubokým kalužím na parkovišti a vešel do hlavních dveří KOKSu.

Šedivé linoleum na podlaze bylo mokré a kluzké a chodby se začínaly plnit promáčenými studenty a učiteli. Všichni se už stačili vrátit z vánočních prázdnin; vyučování bylo v plném proudu a obnovil se obvyklý ruch. Joeovi to připomnělo, že si dosud nepřipravil přednášky na nadcházející semestr, a na chvíli pustil Juliet Springovou z hlavy.

Vystoupal dvě patra kamenných schodů, přešel kolem řady nástěnek, prošel klubovnou, kde stály hromady hrnečků a z chromovaného samovaru se valila pára, a vstoupil do své svatyně.

Potěšilo ho zjištění, že sekretářka Eileen Peacocková se už vrátila, že choroba, která ji minulý týden tři dny poutala doma, už odezněla, i když netušil, s čím stonala.

„Brýtro, Eileen, už je vám líp?“

„Dobré jitro, pane profesore, děkuji. Ne na sto procent. Doktor povídal, že bych měla zůstat ležet ještě týden, ale říkala jsem si, že sem zaskočím a uvidím, jak to jde.“ Spiklenecky na něj mrkla.

„Abyste v tom mokru nenastydla.“

„Můj otec byl admirál britského námořnictva, pane profesore. A dědeček a pradědeček jakbysmet. My Peacockové jsme nepromokaví.“ Sešpulila rty do vyzývavého úsměvu a potom několikrát zamrkala, jako by si uvědomila, že ho připravuje o drahocenný čas, a pohlédla do zápisníku. „Chtěl s vámi mluvit doktor Wenceslas – mám ale dojem, že vám to poslal interní poštou.“

„Zavolám mu.“

„Slečna Springová dorazila před deseti minutami. Šla si do kantýny dát kávu, bude tu za chvilku.“ Uštědřila mu vyčítavý pohled, jako by jí zašlapal čerstvě vytřenou podlahu. „Nemyslím, že Edwina nadchne, když se bude muset o kamrlík rozdělit s někým dalším.“

„Nemůžu organizovat celý svět, jen abych se zalíbil Edwinu Pilgrimovi.“

„Má velice dobrou kvalifikaci. A je velice přitažlivá, viďte, pane profesore.“ Očima jako trnky ho pozorovala zpoza brýlí, jako by se snažila vyčíst mu něco z obličeje, až se polekal, že je na něm vidět provinilost.

„Myslíte? Nevšiml jsem si,“ odpověděl, náhle podrážděný tím upřeným pohledem a taky proto, že měl pocit, že ho prokoukla.

Prošel kolem ní a strčil hlavu do přeplněné místnosti vedle své kanceláře, kde sídlil jeho tým. Uvnitř byl jen Pilgrim. Seděl u své pracovní stanice a ťukal cosi do složitého systému oken na obrazovce. Macintosh Harriet Taitové běžel a měl zapnuté šetření obrazovky.

„Ahoj, Edwine,“ pozdravil Joe.

Pilgrim ještě chvíli něco psal, než se uráčil otočit, potom mlčky pokývl Joeovým směrem a vrátil se k práci. Joe vešel. Před několika lety tu měl trvale čtyři studenty, ale byla to tlačenice. I nyní, když zde byl jen Edwin a Harriet a prázdný psací stůl se stanicí – dokud se Ray Patel nevrátí z ročního pobytu ve Státech –, tu bylo velice těsno. Nikde nezůstal kousek volného místa. Police přetékaly stohy knih o počítačích a o kognitivních vědách, nacpanými deskami a šanony a na malém zbytku stěny bylo několik nástěnek, počmáraných nepořádně vyvedenými grafy obtaženými barevnými zvýrazňovači.

„Kde je Harriet?“ zeptal se Joe.

Pilgrim dál cosi ťukal do klávesnice a Joe se chvíli domníval, že ho neslyšel. Potom se postgraduální student pomalu a pohrdavě otočil, jako by Joeovi dělal nesmírnou milost, upřel své zdravé oko velký kus nad Joeovu hlavu a to tupozraké na stěnu vpravo od sebe.

„Před chvílí tu byla,“ řekl vzdorovitě, jako by ji měl zavražděnou pod stolem.

„Tak dobře, až přijde, řekněte jí, že dnes u nás začíná nová studentka dělat doktorát. Chci, aby ji tady Harriet provedla.“

Pilgrim na Joea podezřívavě zašilhal. „Kde bude sedět?“

„Tady. Myslím, že může používat Rayův počítač.“

Pilgrimovo tupozraké oko se začalo děsivou rychlostí koulet zprava doleva a obě oči zuřivě mrkaly. Zrudl v obličeji a na čele se mu zaperlil pot. Roztřásly se mu ruce a poklesla brada.

„Ja-ja-jaký pa-pa-parfém po-po-po-užívá? Ja-ja-jaký ša-ša-mpón?“ Edwin koktal, jen když měl vztek, a ten právě teď dostal.

„Nemám tušení, Edwine.“

„C-c-co k-k-dyž chytím al-alergii? Po-po-pomyslel jste na-na to vůbec, pa-pane profesore?“

„Vždyť jste říkal, že berete nějaké nové antihistaminy a že se vám ty potíže podařilo zastavit,“ namítl Joe.

Pilgrim se zuřivě udeřil do prsou. „Ja-ja-jaké léky be-be-beru, je moje o-o-sobní vě-věc. Po-po-podle mě ne-nemáte vůbec p-p-rávo na-narušovat můj p-p-pracovní prostor.“

„Edwine, když jste k nám nastoupil, seděli jste tady čtyři. A celý loňský rok jste tu byli tři.“

„N-nemáte prá-právo strkat m-mi s-sem ci-cizí lidi.“

„Je to velice inteligentní děvče. Podařil se jí objev v oblasti nahrávání mozku – myslím, že nám má co nabídnout.“ Málem dodal, že tady dlouho nebude, ale na poslední chvíli si to rozmyslel.

„To-tohle j-je můj p-pracovní p-p-prostor.“

Joe mírně zavrtěl hlavou a snažil se ho uchlácholit. „Edwine, tady nikomu z nás nic nepatří. Je to majetek univerzity a našich sponzorů, Hartmanovy nadace Věčnost.“

Jedinou Edwinovou odpovědí bylo, že strhl z věšáku na dveřích prošívanou bundu, popadl baťůžek a se svěšenou hlavou, jako by pršelo i na chodbě, vyrazil ven.

Joe byl na jeho záchvaty vzteku zvyklý, přesto však mu šly na nervy. Přistoupil k Pilgrimově pracovní stanici a zahloubal se do jednotlivých oken na obrazovce. Oči ho řezaly, jak byl nevyspalý. Místnost čpěla potem.

Pilgrim právě zpracovával programy, které měly zvýšit stávající úložnou kapacitu Archivu kompresí obsažených dat a odstraněním nedůležitých informací. V minulých šesti měsících se mu podařilo kapacitu Archivu ztrojnásobit. Joe se ušklíbl a přál si, aby Pilgrimova docházka byla pravidelnější. A v duchu hádal, jestli tenhle poslední výbuch bude mít krátké trvání a projeví se pouze tak, že uražená strana několikrát vztekle obejde univerzitní areál, nebo jestli bude trucovat několik dní.

Vešel do své pracovny, zavřel za sebou dveře, posadil se k psacímu stolu, zběžně prolétl poštu a otočil se s židlí k pracovní stanici. Ťukl na enter, aby rozsvítil obrazovku, ohlásil se, vyťukal své heslo a napsal: rlogin archiv interact.

Na obrazovce okamžitě naskočila odpověď: Dobré jitro, pane profesore, vyspal jste se dobře?

Ne, vůbec jsem nespal dobře, Archive.

Všiml jsem si, že jste sebou celou noc házel.

Joe na ta slova zůstal užasle civět. Na podobný komentář se Archiv ještě nikdy nezmohl. Počítač viděl ve tmě pomocí infračerveného oka na televizní kameře a poměrně jednoduchým úkolem pro něj bylo zjistit, je-li postel prázdná, jsou-li v ní dva lidé nebo jenom jeden, prostým porovnáváním naučených obrazů. Ale nikdo ho nikdy neučil rozeznat spícího člověka od ležícího.

To se naučil sám.

Měl by cítit nadšení. Místo toho mu po páteři přeběhl ledový prst znepokojení. Mohl se jen dohadovat, co všechno se Archiv stihl bez jeho vědomí naučit. A od koho.

Několik minut nato se ozvalo zaklepání a vešla Juliet Springová. Byla oblečena docela jinak než posledně, víc jako studentka; měla na sobě černé leginy, nízké hnědé kožené zimní boty, přes bílý rolák černou nabíranou halenu a obnošené kostkované sako. V jedné ruce nesla vyboulenou aktovku a přes druhou měla přehozený plášť do deště.

Zůstala stát ve dveřích a věnovala mu úsměv plný naděje.

„Dobrý den,“ pozdravila.

Joe chvatně vstal. „Dobrý.“ Přikročil k ní a podal jí ruku. Potřásla s ní trochu rozpačitě. Položila aktovku na zem a proplétala si prsty. Byla bledá a jakoby zahalená hustým oblakem melancholie.

Vůně jejího parfému mu živě připomněla její vlahý dech a dotek její pleti a vlasů minulý týden v autě. Musel se ubránit nutkání vzít ji do náruče, pevně ji k sobě přivinout, chránit ji. Připadala mu ještě krásnější a zranitelnější, než si pamatoval.

„Jak se vede?“

„Dobře.“

„Prima.“ Joe si uvědomil, že se na její příchod vlastně nepřipravil. „Já – myslel jsem, že bych se vám měl dnes ráno chvíli věnovat, abyste se tu zorientovala a byla tu jako doma.“

Zavedl ji do pracovny Edwina Pilgrima a Harriet Taitové a pevně doufal, že tam aspoň jednoho z nich zastihne, ale místnost byla prázdná, a tak jí Joe jenom ukázal pracovní stanici Raye Patela, kterou bude užívat až do Patelova návratu v říjnu.

Tváří jí přelétlo prchavé zachmuření, kterým mu dávala najevo, že je velký optimista, dává-li jí čas do října, ale neřekla nic.

„Takže vám musíme otevřít uživatelský adresář. Co třeba Jspring?“

„Obvykle používám jméno zebedee.“

„Proboha, co je to?“

Oči se jí rozveselily.

„Nikdy jste v televizi neviděl Kouzelný kolotoč?“

„A to má být co?“

„Loutkový pořad pro děti. Je tam postavička jménem Zebedee, vždycky přiskáče na pružině a ohlásí se hlasitým Sprinnng! a pak dodá: A vešel Zebedee.“

Stáli těsně vedle sebe, rameny se dotýkali. Pozorovala ho rozesmátýma očima a jemu nekonečně dlouho trvalo; než od ní a od nevysloveného ale jasného poselství v jejích očích odtrhl zrak.

„Tak dobře, Zebedee!“ řekl a roztržitě se vrátil k počítači.

Vložil potřebná data a vybídl ji, aby si to vyzkoušela. Usedla, vyťukala svou identifikaci a heslo, které se na obrazovce neobjevilo. Potom stiskla enter.

Joe si dobře pamatoval, jak na ni Archiv zareagoval, a zmocnila se ho nervozita při pomyšlení, co by jí mohl odpovědět. Zdálo se, že to počítači trvá déle než jindy, ale konečně se na obrazovce objevilo: Dobrý den, slečno Springová. Vítejte v Archivu. Těším se, že s vámi budu pracovat.

Ohlédla se na Joea a zvedla obočí. „Odkud zná mé jméno?“

„Asi si ho vyvodil z vašeho životopisu.“

„Sám?“

„Ovšem.“

Napsala: Já se také těším na práci s tebou, Archive.

Těšit se. Dívat se kupředu. Progresivní trend. Tezaurus. Těšit se na něco celým srdcem. Con amore. Srdcem i duší. Vzdávat se. Flirtovat. Drzost. Dotěrnost. Kontakt. Ejakulace. Vzbudit lásku. Kompromitovat. Poměr. Intrika. Zakázaná láska. Stará vesta. Milování. Vzbudit touhu. Prostopášná žena. Svobodomyslná. Fille de joie. Cocotte. Poskvrněná holubice. Coura. Flundra. Rajda. Konkubína. Semetrika…

Joe se přes ni natáhl a spěšně stiskl několik kláves. Slova zmizela. „Chybička se vloudila,“ řekl rudý rozpaky. „Pořád dělá totéž. Má někde uvnitř brouka a my ne a ne najít, v čem to vězí,“ koktal nešikovně. „Najednou se chytne jednoho okrajového slova a hned zajede do tezauru. Takže musíte z toho, co právě děláte, odejít, vrátit se a snažit se tomu slovu vyhnout. Ale to se spraví.“ Úzkostně mrkl na obrazovku.

„Má docela šťavnatý slovník,“ podotkla.

„Občas má šťavnaté i myšlenky!“ postěžoval si.

Odvedl ji do klubovny a celou cestu přemílal v hlavě chování Archivu. Znovu přemýšlel, jak počítač přišel na to, že v noci špatně spal. Podle toho, že se v posteli převracel a házel, což si porovnal s normálním spánkem? Nebo si z něj někdo střílí? Nějaký podvodník, který přišel na způsob, jak číst signály z kamer? Blake Hewlett? Kterýsi počítačový vědec řekl větu, kterou si Joe navždycky zapamatoval: Čím víc víš, tím je učení snazší. Učí se Archiv rychleji, protože jeho znalosti jsou obrovské? Dostal se do stadia, kdy jsou pokroky rychlejší než Joeovy nejdivočejší sny?

Cestou Juliet představil několika dalším studentům. Podal jí šálek kávy, potom si jeden vzal sám a oba se usadili na nízké stoličky z umělé hmoty u prázdného stolku. V té chvíli vešel do místnosti Blake Hewlett v denimové bundě, černých džínsech a nových bílých teniskách, a jakmile Joea zahlédl, vydal se k němu.

„Ahoj, Joe,“ pozdravil. Tyčil se nad nimi se svým vševědoucím úšklebkem a přelétal očima z jednoho na druhého.

„Blakeu – představím tě.“

Blake se Juliet uklonil. „Už jsme se setkali – minulý týden.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila zdvořile.

„Juliet Springová, profesor Hewlett,“ ukázal rukou Joe. „Juliet u mě začíná dělat doktorát.“

„Ráda vás zase vidím, pane profesore.“

„Dones si kávu a přidej se k nám, Blakeu,“ vybídl ho Joe.

Blake se na Juliet díval upřeně a s netajeným zájmem.

„Mám si vzít hrnek kafe a přidat se k vám? To bude můj vstupní kód? Heslo do Messengerova soukromého hájemství?“ Ztlumil hlas, spiklenecky si zakryl ústa dlaní a obezřetně se rozhlédl doprava i doleva. „Hej, hoši, máte zájem o Messengerův tajný spolek? Postavte se sem s hrnkem kávy v ruce – ale nikomu ani muk.“ Zdvihl obočí na Juliet, která se na něj trochu nejistě usmála.

Sklonil se k ní. „Nebudete mít námitky, když se k vám připojím bez šálku kávy v ruce?“

Zavrtěla hlavou a z výrazu jejího obličeje Joe usoudil, že neví, co si o Blakeovi myslet.

„Musíme získávat praxi, změnit své rituály, že je to tak, Joe?“ Blake se usadil na opěradle sousední židle, takže nad nimi nepřestával čnít. „Až se budeme společensky setkávat v postbiologickém světě, nebudeme občerstvení potřebovat, takže bychom si na to měli začít zvykat. Aby naše styky byly čisté a ničím nerozptylované –“ Upřel oči na Juliet. „Jako každý nový student.“

Joe zjistil, že mu Blakeův zájem o Juliet vadí. Uvědomil si, že žárlí. A to je přece nesmysl. Dobře věděl, že to nejlepší by pro něj bylo, kdyby se ti dva dali dohromady. Byla by to ta nejlehčí cesta ven. Odstranila by pokušení.

Tak proč mu ksakru tak hrozně vadí, že tu Blake je?

„Říkal jsem si, že se s Juliet rád seznámíš, Blakeu. Patří k tvým zákazníkům v Kryonitu –, říkal jsem ti o tom minulý týden, vzpomínáš?“

Blake se s rozšířenýma očima naklonil blíž k Juliet.

„Tak moudrá hlavička na tak mladých ramenou. Víte, co říkáme u nás v Kryonitu, viďte?“ Zdvihl ukazováček. „Být kryogenně zmražen je druhá nejhorší věc, která se vám může přihodit.“

Opět se na něj nejistě usmála.

„Víte, která je nejhorší?“

Zavrtěla hlavou.

„Zemřít a nebýt zmražen!“ Blake se nejprve vítězně usmál na ni a potom na Joea, který se přihrbil, když si všiml prchavého záblesku smutku v její tváři.

Blakeovi nescházel ze rtů zářivý úsměv.

„Odkdypak jste u Kryonitu?“

Joe se díval, jak si nervózně odhodila z čela několik pramínků vlasů. „Já – před několika roky.“ Bezděčně si začala odškrabávat z jednoho nehtu lak.

„Přihlásila jste k nám celé tělo nebo jen hlavu?“

„Celé tělo,“ odpověděla. Začala si kroutit náramkem kolem zápěstí. „Původně jsem přihlásila jen hlavu – na neurosuspenzi; ale potom jsem si to rozmyslela a rozhodla jsem se pro celé tělo.“

Blake ji chvíli zamyšleně pozoroval. Její rozpaky rostly a Joe se rozhodl zasáhnout.

„Profesor Hewlett – Blake – je patrně na stopě převratnému objevu v kryonismu.“

„Opravdu? Jakého – nebo je to tajemství?“

„My si na téhle univerzitě na tajnosti nepotrpíme, že je to tak, Blakeu?“

„Ne, nepotrpíme,“ pronesl Blake upjatě se zřetelnou nechutí v hlase.

Joe se obrátil ke své studentce. „Blake a já na to máme rozdílný názor. Podle mne by veškeré nové poznatky měl okamžitě znát celý svět. Blake je toho názoru, že by si univerzita měla ponechat autorská práva z obchodních důvodů.“

„Nejde o obchodní důvody,“ namítl rozezleně Blake. „Svět je plný lumpů. Věda je nebezpečná věc. Vědci většinou ani netuší, co to vlastně objevili. Bylo by třeba, aby se každý nový objev dlouho vyhodnocoval z hlediska možného použití, a to nejen vědeckého, ale i společenského.“ Vykulil oči na Juliet. „Joe vám ukázal Archiv?“

„Ano.“

„Věří, že Archiv nakonec bude chytřejší než člověk. Ale co potom? Dá snad univerzita vytisknout plánek, aby si každý cvok s brašnou nářadí mohl něco podobného postavit sám?“

Zamyšleně pokývala hlavou a zdvihla šálek s kávou.

Blake pokračoval. „Víte, co se stane, až někdo postaví stroj chytřejší než člověk? Víte, co si takový stroj řekne nejdřív? Nač bych teď mohl potřebovat lidi? Jen tuhle planetu zaneřáďují. Bez nich si poradím mnohem líp.“ Znovu na Juliet vyvalil oči.

Napila se kávy a opatrně postavila šálek na stůl.

„Proč jste pomáhal budovat Archiv, když se ho bojíte?“

„Nebojím se ho,“ protestoval Blake. „A myslím, že Joe taky ne, ale oba jsme si toho nebezpečí vědomi.“

Chvíli ho upřeně pozorovala. „Jak dlouho podle vás potrvá, než bude Archiv nebo jemu podobný počítač chytřejší než my?“

„Nebude chytřejší než my, dokud nebude mít aspoň naši úroveň vědomí.“

„A myslíte, že k tomu zbývá ještě dlouhý kus cesty?“

Blake chvíli mlčel. „V tomhle se Joe a já naprosto rozcházíme. On totiž nepočítá s tím, že by se Archiv mohl stát uvědomělým v našem slova smyslu dřív než za nějakých deset let.“ Založil si ruce na prsou a přejel si jazykem v ústech. Znovu se upřeně podíval na Juliet a v očích se mu zalesklo něco, co mohl být humor, ale i něco mnohem temnějšího. „Já se domnívám, že se mýlí. Podle mne totiž Archiv vědomí už má.“

Joea na okamžik upoutalo řinčení vozíku s nádobím na opačném konci místnosti. Pohlédl na Blakea a rostla v něm zlost spolu s rozpaky; jeho kolega si potrpěl na rýpavé a neopodstatněné poznámky čistě pro efekt nebo kvůli provokaci. Pak se otočil k ní.

„Myslím, že to, co Blake nazývá vědomím, nemá nic společného s lidským vědomím. Je to jen otázka definice.“

„Spíš je to otázka komunikace,“ oponoval mu Blake a nespouštěl zrak z Juliet. „Uvědomuje si myš sama sebe? Bojí se koček. Ví, jak se bezpečně ukrýt. Přijde i na to, jak vytáhnout sýr z pastičky, aniž by past sklapla. Počká, až lidé odejdou spát, a teprve potom začne v kuchyni řádit. Myš reaguje na prostředí a činí uvážená rozhodnutí s použitím své svobodné vůle. Je podle tebe Archiv chytřejší nebo hloupější než myš?“

O tom se Joe právě teď nehodlal dohadovat. Nemohl se dočkat, až Juliet předvede hřiště a začne s ní pracovat. První týden v únoru měl mít přednášku na mezinárodní pracovní konferenci o umělé inteligenci ve Florencii a v červnu měl v Královské vědecké společnosti promluvit o tom, jaký pokrok učinila počítačová věda na cestě k vědomí. Pokud by se mu aspoň na jedné z nich podařilo předložit důkaz o úspěšném zkopírování obsahu mozku do počítače, byla by to bomba.

„Dokončíme to někdy jindy,“ řekl.

Blake kývl na Juliet. „Musíme si spolu popovídat. Rád se seznamuji s našimi členy.“

„Děkuji vám,“ odpověděla. „Moc ráda.“

Bezvýrazně na ni hleděl. „Je to problém, že tolik našich členů jsou mladí a zdraví lidé jako vy – a že to bude ještě nějakých čtyřicet padesát let trvat, než budeme mít to potěšení. Není žádný spěch. Popovídáme si spolu, až se to bude hodit.“

Joe pozoroval Julietin obličej, litoval ji a toužil nějak Blakea zarazit. Juliet jenom maličko zrůžověla; když odpovídala, měla klidný ovládnutý hlas.

„Takže s mladými členy jsou problémy?“

Blake si před nosem zamnul palec s ukazováčkem.

„Peníze. Nedostaneme je od vás, dokud nebudete odživena.“ Přimhouřil oči. „A vy na můj vkus vypadáte až příliš zdravě.“

Joe se nahrbil.

„Myslela jsem, že Kryonite je neziskový,“ řekla trochu uštěpačně.

„Jenže potřebuje peníze na výzkum. Většina jeho ředitelů a zaměstnanců jsou dobrovolníci – jako tadyhle Joe.“

Juliet Springová se otočila na Joea. „Vy u nich pracujete?“

Joe zrudl, jako by ho při něčem přistihla.

„Nadace, která z větší části financuje Archiv, přispívá i na Kryonite. Vidí mezi oběma koncepcemi spojitost stejně jako my.“

„Ano, rozumím.“

Pohlédl na Blakea. „Samotné udržování těl v suspenzi není finančně příliš náročné. Jakmile je tělo jednou uloženo v kapalném dusíku, je zapotřebí pouze dohlížet, aby se nezvyšovala teplota, a jednou týdně dolít pár litrů dusíku; zaměstnává se sekretářka na částečný úvazek, aby měl kdo vyřizovat poštu, a noční hlídač a to je tak asi všechno.“ Pokrčil rameny. „Ředitelé a ostatní pracovníci jsou dobrovolníci – většinou vědci jako Blake a já. Zabýváme se hledáním nových metod zmrazování, udržování v biostatickém stavu a eventuálně i rozmrazování.“

Juliet Springové se najednou ve tváři objevila úzkost. Znervózněla a začala si popotahovat pramínky vlasů.

„Takže – když některý člen –“ zaváhala a polkla, „– zemře, kdo vlastně udělá – provede přípravu a zmrazení?“

„Máme takovou skupinu, která je neustále připravena v záloze,“ odpověděl Joe.

Užasle na Joea pohlédla. „Takže kdybych – umřela, dal byste mě do kryogenní suspenze vy?“

Joe sklopil hlavu, protože se na ni nedokázal podívat.

„Ano, já. Blake, jeden doktor a zbytek naší skupiny.“

Juliet se očividně ulevilo.

„Takže tam opravdu budete?“ ujišťovala se.

„Ano.“

Blake se zvláštně podíval na ni a potom na Joea, jako by si byl vědom, že je z něčeho vyloučen. Bylo nepříjemné ticho, které konečně přerušila Juliet, když se zeptala Blakea:

„Zmínil jste se o novém kryogenickém objevu. Týkalo se to té vitrifikace – jak se Joe zmiňoval?“

„Ale, koukám, že někdo to musel honem vyklopit všem svým studentům,“ konstatoval Blake a mrskl pohledem po Joeovi. Na Julietin dotaz odpověděl rezervovaně: „Na to je ještě brzo, ale opravdu jsme v poslední době dosáhli u vitrifikace slušných výsledků.“

Chvíli uvažovala. „Nemůžete člověka zmrazit dřív, než je úředně prohlášen za mrtvého, že?“

„Na to je zákon.“

„Takže i kdybyste někoho rozmrazili, bude pořád mrtvý, je to tak?“

„Není důvod kohokoli rozmrazovat, dokud neexistuje lék na to, co způsobilo jeho smrt,“ odpověděl Blake trochu zaskočeně.

„Znamená to, že všechno, co děláte, je nevyzkoušená teorie?“

Blake neodpovídal a zamyšleně si ji měřil.

„Zákon nám nedovoluje používat místo morčat lidi,“ opáčil, jako by měl k takovému zákonu zásadní výhrady.

„Takže tomu, kdo se nechá zmrazit, nezbývá než doufat v nejlepší?“ Blake otevřel ústa a Joe čekal, že něco řekne. Vzápětí je však zavřel a překotně se zvedl. Věnoval Juliet ještě jeden pohled a prohodil: „Ještě si spolu promluvíme.“ Načež jako obvykle bez rozloučení odešel.

„Je to opravdu velmi nadaný člověk,“ řekl Joe omluvně. „Jen ve společenském chování má trochu mezery.“

„Vůbec mě nenapadlo, že byste měl s Kryonitem něco společného.“

„Říkal jsem si, že by vám to mohlo vadit, kdybyste to věděla.“ Pohlédla mu do očí a v Joeovi se opět rozlila vlna vzrušení.

„Nevadí mi to ani trochu.“ odpověděla. „Mám velice dobrý pocit. Joe. Opravdu velice dobrý.“

Joe sklopil oči do kávy. Vybavila se mu poslední kryogenní suspenze, které se zúčastnil; vzhlédl znovu k ní, k tomu překrásnému nadanému stvoření, a otřásl se, když si ji představil na ocelovém operačním stole.

Musím pro tebe něco udělat, říkal si. Musím tě nějak zachránit. Přece nemůžu jen tak nechat plavat tvé znalosti, tvé nadšení, tvůj úžasný intelekt.

Mluvil o tom se dvěma neurology a jedním neurochirurgem, které znal, a přes počítač si zjišťoval, je-li nějaký nový vývoj v léčbě mozkových výdutí, neměl však úspěch. Některé výdutě se dají operovat a opravit svorkami, zatímco jiné, jako ta Julielina, jsou příliš hluboko a je jenom otázka času, kdy prasknou.

Jak dlouho ještě?

Když dopili kávu, rozhodl se Joe dát Juliet za úkol vyhledávat souvislosti v nasnímaných výsledcích.

Měla s sebou pásek s obsahem svého vlastního mozku pod vlivem CTS 6700 a další pásek, kde byla zaznamenána aktivita jejího mozku při reakcích na různé podněty, ale bez drogy. Bylo by třeba najít mezi nimi nějaký vztah, jako to udělala u grafů z krysího mozku.

Joe ji vzal dolů do místnosti, kde byly počítače studentů, a otevřel dveře s nápisem POZOR, NEBEZPEČÍ! INTELIGENTNÍ SÍLY V ČINNOSTI. Když vešla, Clinton začal vrčet a zamířil k ní. Ucouvla s překvapeným výkřikem.

„Vítejte v Archivu,“ spustil Clinton kovovým staccatem. „Máte-li s sebou plechovky s limonádami, laskavě je odložte na stůl. Odnesu je, až budou prázdné. Příjemnou zábavu s Archivem.“ Načež se vrátil na své místo ke zdi.

U pracovních stanic seděli čtyři studenti zabraní do práce; jeden se ohlédl, kývl na Joea a znovu se ponořil do své činnosti.

„Páni!“ vydechla Juliet a dívala se na Clintona. „Kdo ho udělal?“

„Byl to společný projekt naší katedry a katedry inženýrství a robotiky. Bohužel tohle je téměř veškerá produkce.“

Obezřetně se k robotu přiblížila. „Opravdu úchvatný.“ Vztáhla ruku, dotkla se ho a rychle ucukla, jako když dítě ve vysoké trávě narazí na hada.

„Nekousne vás.“

Sáhla si ještě jednou, tentokrát odvážněji.

„Jsi úžasný. Jak se jmenuješ?“

„Clinton,“ odpověděl za něj Joe.

Rozesmála se. „Myslíte, že má naději být chytřejší než americký prezident?“

„To už je,“ prohlásil Joe. Jeden student se otočil, pokývl na souhlas a široce se zazubil a potom se vrátil ke své práci.

„Je Clinton součástí Archivu?“

„Ano. Naším dlouhodobým cílem je dát Archivu pohyblivost. Má-li pochopit prostor a vesmír, musí je na sobě zažít, takže alespoň jeho část by měla být pohyblivá. Ale tady jsme teprve na začátku.“

Zamyšleně Clintona pozorovala. „Mluvíte o Archivu jako o věci, skloňujete ho jako něco neživotného, proč?“

Joe odmítavě potřásl hlavou. „Archiv je politicky korektní počítač.“

„Je multirasový?

„Ovšem. A multikonfesijní.“

„A co multisexuální?“

„Je to neuvěřitelný smilník.“

Zasmála se.

Joe odemkl dveře do skříně, kde byl uložený snímač Terabyte, a potom přitáhl židli před pracovní stanici s nálepkou Feynman. „Kterýkoli z těchhle počítačů můžete použít jako samostatný počítač nebo jako terminál Archivu. Archiv totiž potřebujete skoro pořád.“

„Bude mít Archiv dost místa na uložení celé pásky?“

„Bez problémů. Dělá i záložní kopie; automaticky ukládá všechno dvakrát.“

„Jak velkou úložnou kapacitu má?“

Joe si nebyl jist, jestli jí toho má tolik prozradit, ale nakonec neodolal touze předvést se. Pokynul jí, aby za ním vyšla na chodbu, a zavřel dveře, aby byli z doslechu studentů.

„Archiv si totiž dost půjčuje. Myslím tím prostor jiných počítačů.“

„Jak to dělá?“

„No, on je hrozně šikovný na pronikání do jiných počítačů.“

„Kde?“

„Všude na světě. Proniká do nich, aby získal informace a vypůjčil si prostor k ukládání. Dostane se do nich poměrně velmi rychle. Najde, co potřebuje, porovná to s tím, co už zná, a je-li to informace nová, uloží ji.“

Vykulila oči. „Tak proto hromadí tolik dat?“

„Jo.“ Joe ucítil, že se červená. „Je velice důležité, aby se Archiv učil sám od sebe – a aby všechno, co uložil a k čemu vytvořil záložní kopii, dokázal sám načíst. A to dělá právě tak, že využívá nic netušící hostitele.“

„Chcete říct, že využívá paměť jiných počítačů? Že pytlačí?“ zatvářila se dychtivě. „Páni! Jak to dělá?“

„Je to velice snadné. Všude na světě jsou miliony velice málo využívaných počítačů. A Archiv vstřebává tuny nových informací, ačkoli je momentálně k ničemu nepotřebuje. Za tím účelem si buduje po celém světě svou vlastní dlouhodobou paměť.“

Snažila se zahnat z tváře úsměv. „To je ale hanebné!“

Joea její reakce potěšila. Nezákonný postup Archivu jeho chlapeckou duši velice bavil. Jako profesor zodpovědný za financování svého projektu však musel zajistit, aby si Archiv svými lumpárnami nevykopal hrob, jako se mu to málem povedlo hned zpočátku. Jen Blake a systémový inženýr Dave Hoton znali rozsah jeho působnosti.

Nyní potřásl hlavou. „Přežije pouze ten nejlepší.“

Juliet naklonila hlavu ke straně. „Co tím chcete říct?“

Ozvalo se pronikavé zakvílení, jak se ve fyzikální laboratoři o kus dál rozběhla centrifuga.

„Náš svět je džungle a lidé se v ní musí naučit žít,“ odpověděl Joe. „A elektronický svět je také džungle.“

„To ale není totéž.“

Usmál se. „Jen pomyslete na ty miliony počítačů po celém světe – na ty spousty informací, které obsahují, co všechno jimi prochází. Spousta z nich je vzájemně propojená telefonními linkami, satelity, optickými vlákny, mikrovlnnými spoji, takže velice snadno kterýkoli počítač na světě může zavolat některý jiný. Když si uděláte analogii s lidským mozkem, kde si jednotlivé neurony mohou zavolat jiné neurony, máte základ pro něco jako gigantické celosvětové kolektivní vědomí. A pomyslete na všechno, co to s sebou ponese.“

Úsměv jí zvlnil rty. „Tak k tomu se snažíte Archiv přimět?“

„Jednou to bude dělat každý inteligentní počítač.“

„Takhle jsem o tom nikdy předtím neuvažovala.“ Chvíli mlčela. „Rozumí Archiv všem informacím, které nashromáždí? Může je k něčemu použít?“

„No, dokáže si věci spojit; odhadnout něco nebo předpokládat, ale to jsou spíš mechanické než emocionální funkce.“

Hluk centrifugy narůstal a rozdrnčel stěny. Musela zvýšit hlas.

„A vám na to systémoví inženýři nepřijdou a nevymažou vám, co jste si u nich uložili?“

„To se ví, že se to občas stane. Jenže Archiv všechno zálohuje a druhá kopie je vždycky někde jinde. A pokud by mu smazali obě, pamatuje si, odkud původní informaci má. Vy když čtete knížku, si taky ukládáte vzpomínku na ni v dlouhodobé paměti, ne? Občas se stane, že si na něco nemůžete vzpomenout, a musíte si knížku najít a znovu přečíst. Je to dost podobná záležitost.“

„Nikdy jste neměli problémy? Přece když se Archiv takhle vbourává na potkání, musí si toho občas někdo všimnout.“

Šel kolem nich jakýsi student a Joe počkal, dokud nezašel dovnitř. Rozhodl se, že o incidentu s Archivem a válečnou lodí pomlčí, nepříjemností to tehdy způsobilo až dost.

„No, nějaké problémy byly, ale teď máme program, který znemožňuje Archiv vystopovat – tedy prozatím.“

„Měla jsem vás za zodpovědného člověka. A vy jste zatím jako malý kluk!“ zazubila se Juliet.

Její srdečnost Joea nakazila, vzal ji kolem ramen a odvedl zpět do místnosti s počítači. Ukázal jí, jak se používá program zpětné korelace, a slíbil, že se později zastaví, aby se podíval, jaké udělala pokroky, a přivede jí Harriet Taitovou, aby ji provedla.

Když se vracel nahoru do pracovny, cítil, jak v něm narůstá vlna optimismu a blažený pocit pohody, jakou nezažil už dlouho. Zvlášť ho těšilo, že Edwin Pilgrim uraženě odešel, protože aspoň nebude Juliet trápit hned první den. Je to teprve týden, napadlo ho, co jsem se ji snažil horempádem vypoklonkovat.

A teď je to někdo, koho se bojím ztratit.

Joe měl odpoledne přednášku a po ní řadu konzultací, takže se uvolnil až ve čtvrt na sedm. Uvažoval, jestli Juliet ještě pracuje, nebo už šla domů, a usoudil, že se určitě vrátila do Londýna. Sešel do suterénu do počítačové místnosti.

Seděla před Feynmanem zabraná do práce a ani si nevšimla, jak Clinton limonádovou tirádou vítá vcházejícího Joea. Chvíli za ní stál a díval se; všechny ostatní obrazovky byly temné a Juliet tu byla sama. Upřeně pozorovala donekonečna se střídající řady čísel. Joea také často fascinovaly.

Program zpětné korelace byl nesmírně pomalý a otravný. Hledání jedné jediné informace trvalo celé hodiny. Pokud Juliet nebude mít hodně velké štěstí, uplynou týdny, než trochu pokročí. Jestli vůbec je kam pokročit.

„Jak to jde?“ zeptal se Joe tiše.

„Je asi tisíckrát rychlejší než Sun u Cobbolda. Velice rychle našel pár věcí, které bych vám ráda ukázala.“

Joea to překvapilo. „Jistě.“

Stiskla klávesu a čísla na obrazovce se naráz zastavila. Vstala, přistoupila k laserové tiskárně a vzala do ruky hromádku výtisků. Rozložila je na tiskárně.

„Když jsem snímala svůj mozek bez drogy, používala jsem jako podněty fotografie,“ vysvětlovala. Z aktovky vyndala několik fotografií opatřených nálepkou s číslem a kódem. Na první byl rozlehlý dům z edwardovského období se zimní zahradou a velikou úpravnou zahradou. „To je dům mých rodičů – můj domov.“

Poklepala prstem na snímek asi dvacetiletého rudovlasého mladíka stojícího u obstarožního MG. „Můj bratr Roger.“ Pak mu ukázala otce, vysokého a distingovaného stříbrovlasého pána, a matku, která Joeovi připadala velice chladná. Předvedla mu ještě další fotografie ze školy, svou dávnou přítelkyni a novofundlandského psa. Joe očekával, že vytáhne snímky chlapců, s kterými chodila, a zvláštně se mu ulevilo, když to neudělala.

Potom mu předvedla tři archy kaktusovitých grafů, které už viděl v její laboratoři. Nesly označení A/STIMUL DŮM, B/STIMUL DŮM, C/STIMUL DŮM a každý byl opatřen datem a hodinou.

„Udělala jsem kontrolní test,“ vysvětlila. „Dala jsem se nasnímat bez drogy, v různou denní dobu a pokaždé jiný den a ukazovali mi jednu fotografii za druhou. Tyhle tři představují mou mozkovou aktivitu při pohledu na fotografii domu.“

Joe se do nich užasle zahloubal. Všechny si byly zřetelně podobné. Tak se navzájem blížily, že to nemohla být náhoda. Vlastně se blížily příliš. Ale jsou to opravdu lidské myšlenky? Jsou tyhle podivné kaktusovité hroty skutečně klíčem ke vzpomínce Juliet Springové na dům, kde v dětství žila?

A klíčem k nesmrtelnosti?

Zacloumala jím netrpělivost. „Takže jste tohle všechno vložila do Archivu?“

„Ano.“ Vzala snímek rodného domu a ukázala Joeovi dva počítačové výtisky. „Vidíte nějakou podobnost?“

Joe je pozorně studoval. Na jednom stálo A/STIMUL DŮM, na druhém NASNÍMANÝ OBRAZ A. Po chvíli našel několik drobných podobností, dva nebo tři hroty téže délky.

„Nevidím tu nic podstatného,“ řekl. „Myslím, že jde o náhodnou podobnost ve vzorcích aktivity neuronů, které zachytil program. Možná jsme stanovili příliš široké parametry. Zkusme je zúžit a projeďme to znovu.“ Neunikl mu její vášnivý pohled plný naděje.

Joe si přitáhl židli a následující půlhodinu strávil upravováním programu zvýšením selektivity v hledání vzájemných vztahů zkoumaných dat. „Oukej,“ řekl nakonec. „Dejte tam ten kus o vašem domě.“

„Bude chvíli trvat, než se vrátí zpátky a najde to,“ odpověděla.

Joe pohlédl na hodinky. Něco mu zaťukalo v mysli. Něco měl udělat a zapomněl na to. Potom si vzpomněl a lekl se. Do háje, pomyslel si a vyskočil.

„Hned jsem zpátky,“ vyhrkl, vyběhl z místnosti a chvátal chodbou k telefonním automatům. Potřeboval soukromí a tohle bylo lepší než jít až nahoru do kabinetu.

Vytočil číslo domů.

Karen mu odpovídala dost mrazivě. „Kde jsi, Joe? Slíbils, že budeš v půl páté doma. Jack byl celý nešťastný.“

„Moc mě to mrzí, zlato. Zaučoval jsem ráno nový postgraduál a všechno se mi posunulo. Co Jack, jaké to bylo?“

Jack byl dnes poprvé ve školce a několik dní z toho byl nervózní. Joe mu včera slíbil, že přijde včas a pomůže mu postavit most z lega.

„Bylo to v pořádku,“ odpověděla, ale o podrobnostech se nehodlala šířit. „Před chvílí volal Blake, že na ten squash ve středu nemůže přijít.“ Karen nemohla Blakea vystát a kdykoli vyslovila jeho jméno, znělo to, jako by kousala do citronu.

„Dobře, díky. Přijedu, jak budu moct nejdřív,“ zaváhal. „Takže se mu ve školce líbilo?“

„Celkem ano.“

„Nedáš mi ho k telefonu?“

„Je v postýlce,“ namítla. „Je půl sedmé.“

„Byl spokojený s paní učitelkou? A jaké byly děti?“

„Když jsi večer nepřišel, plakal.“

Joe si připadal jako padouch. Jackův pláč ho vždycky dovedl zničit. Jack byl většinou odolný a důvtipný chlapeček. Když ho však něco zlomilo, pohled na něj připomínal duši v očistci.

„Budu doma co nejdřív.“

„Večeři budeš mít v troubě. Bolí mě hlava a jdu si lehnout,“ odpověděla a zavěsila.

Joeovi se protivilo pomyšlení, které ho poslední dobou napadalo stále častěji, že je s ním Karen ve válce. Začalo to několik měsíců po Bartyho smrti. Připadalo mu, jako by mu zazlívala, že Bartyho tehdy na ten výlet pustil, protože potřebovala obvinit někoho jiného, aby si nějak vykompenzovala vlastní pocit viny.

Podle Joea byl kořen problému v náboženství. Křesťanské náboženství má prvotní hřích. Židovské náboženství má prvotní hřích. Karenina rodina žila ve stínu viny, ale také v něm prosperovala. Vina byla základní součástí jejich každodenního života, jejich slabostí i silou. Pokud takto vychovávaný člověk neznal vinu, chyběl mu správný úhel pohledu.

Další problémy u Karen souvisely s původem. Nepocházela z bůhvíjak zámožné rodiny, oba rodiče byli učitelé, ale ve srovnání s chudobou nejnižších vrstev si připadala bohatá. Trpěla pocitem viny kvůli výhodám, které jí poskytovalo její vzdělání, a třebaže ji život nakonec donutil změnit se ze vzpurného děvčete v zodpovědnou dospělou ženu, mentálně ten přechod vlastně nikdy nedokončila.

Měla však v sobě velikou sílu, kterou Joe obdivoval a respektoval. Miloval ji pro její velkorysou duši a jakési niterné odhodlání. Zachovala se tak statečně, když Joeovi nabídli místo v Anglii, okamžitě souhlasila, že se odstěhují, třebaže tu neměla zaměstnání ani přátele. A až donedávna ho odhodlaně podporovala, i když s některými jeho názory nesouhlasila.

V hlubokém zamyšlení se vracel chodbou do místnosti s počítači. Clinton k němu přirachotil, hlučně ho pozdravil, odrachotil ke zdi a ztichl. Joe si ho sotva všiml, protože pořád před sebou viděl Jackův obličejík. Najednou prudce zatoužil vidět, jak mu utíká halou naproti, cítit kolem šíje jeho drobné paže a jejich usilovný stisk. Zítra. Zítra přijde domů hodně brzy, možná se mu podaří přes oběd vyběhnout ven a koupit nějaký dárek, mechanickou hračku, kterou by Jack mohl rozebírat a zase skládat.

„Můžeme začít?“ přinutila ho Juliet k návratu k sobě a k práci.

„Dejte se do toho.“

Usedl, pozoroval tok číslic a vybavilo se mu, jak seděl ve snímacím přístroji. Paměť je tak složitá, tak zpropadeně složitá věc. Jediný obrázek z dětství, strom nebo dům, patrně potřebuje jeden nebo dva miliony skladebních prvků. I když se něco z paměti může ztratit, jde zřejmě minimálně o milion bytů. Milion z deseti tisíc miliard asi není tak moc. Ale identifikovat jej, najít vzájemný vztah, to není jen tak, pokud to příslušný program vůbec může dokázat.

Opravenému programu trvalo hodinu, než usoudil, že na předem zvolených sekcích žádný vzájemný vztah neexistuje. Juliet byla hořce zklamaná.

„To byste musela mít opravdu neuvěřitelnou kliku, abyste na něco narazila hned první den.“

„Myslela jsem, že by se ta smůla, co se mi už delší dobu lepí na paty, konečně mohla protrhnout,“ odpověděla sklesle.

„Nechme to pro dnešek plavat a pojďme, zvu vás na skleničku,“ prohlásil Joe téměř bezděčně. Měl by jet domů; ale Jack už přece stejně spí; Karen je naštvaná, má zase jednou migrénu, takže je určitě napráškovaná a spí jako dřevo. Vlastně není důvod hnát se domů, zvlášť když Juliet vypadá tak zničeně.

„Děkuji vám, půjdu ráda,“ rozzářila se.

„Čas jít do postele,“ ozvalo se přímo za ní.

Něco ostře zarachtalo.

Oba se překvapeně otočili.

Vtom se Joe rozpomněl a ulehčeně vydechl. Byl to Clinton. Robot si ze schránky na přední části svého pláště vytáhl elektrickou šňůru se zástrčkou. Pomalými trhanými pohyby zasunul zástrčku do zásuvky ve zdi. Clinton byl na baterie a jeho mozek s nervovou sítí se naučil, že se musí zapojit na elektrickou síť, než se baterie vybijí.

Juliet ho užasle pozorovala.

„Je tak chytrý,“ ozvala se.

„Jo!“ zašklebil se Joe. „Vsadím se, že by si americký prezident moc přál, aby to taky uměl!“ Vstal. „Tak jo. Jak jste na tom s časem? Kdy vám jede vlak do Londýna?“

Zavrtěla hlavou. „Nejedu do Londýna, zůstanu tady v Brightonu. Rodiče tu mají víkendový byt, který používají jen zřídka. Přespím tam – budu tam bydlet.“

„To je dobře. Můžeme si dát skleničku tady v menze – nebo jestli chcete, nedaleko je docela příjemná hospoda.“

„Zkusme hospodu.“

„Jste tu autem?“

„Ano.“

„Tak vám budu ukazovat cestu.“

Už dávno přestalo pršet a byl chladný větrný večer. Když Joe vyjížděl se saabem z parkoviště a v zrcátku se ujišťoval, že ho Juliet následuje, na prchavou chvilku jím projel prudký pocit viny.

Zbývá-li jí opravdu jen pár měsíců života, uvažoval, bylo by snad lepší přimět ji, aby si užívala života, aby se snažila stihnout, co se dá, cestovala, vyváděla, žila, místo aby trávila všechen čas zavřená v suterénu s počítačem nad něčím, co je možná jen ztráta času.

Vždyť nechává své tělo kryogenně zmrazit a bude tudíž umírat s přesvědčením, že ji jednoho dne rozmrazí a výduť jí vyléčí. Není lepší nechat to tak? Nebude to vůči ní spravedlivější?

Jenže, utěšoval sám sebe, život přece není spravedlivý. A smrt je ta nejnespravedlivější věc ze všeho. V boji se smrtí musí člověk použít každou zbraň, každý nástroj, který má po ruce. A on to dělá s Juliet Springovou; používá ji, využívá ji, a nemusí se tvářit, že je to jinak.

Jakmile si to uvědomil, jeho city k ní se zkomplikovaly ještě víc.

Joe čekal, že v pondělí večer bude v hospodě prázdno, ale když spatřil řadu vozů parkujících na úzké cestě vpředu a zjistil, že nemůže najít místo na parkovišti, bylo mu jasné, že se spletl.

„Tohle je takový náš hostinec,“ vysvětlil omluvně, když se octli ve směsici tvořené převážně studenty a zaměstnanci univerzity, která se tísnila v sále s nízkým stropem.

Juliet si zašla do umývárny. Joe si projel prsty větrem rozcuchané vlasy a vystál několikaminutovou frontu u baru, než se mu podařilo koupit pro Juliet vodku s tonikem a pro sebe irskou whisky s ledem.

Když se prodíral davem se sklenicemi v rukou, srazil se s několika svými studenty a kolegy, ale nezastavil se, pouze jim odpovídal na pozdrav pokynem hlavy nebo stručným „Ahoj, tak co, jak je?“ a zašel do zadního sálu, který obvykle býval prázdnější.

Ke své úlevě zjistil, že Juliet ho předběhla a obsadila dvě prázdné židle a stůl vzadu v rohu. Joe zdvihl sklenku: „Ahoj!“

Juliet ťukla svou sklenkou o jeho a zhluboka se napila.

„Neměla byste se najíst?“ zeptal se.

„Ne, díky, nemám hlad.“ Vyndala z kabelky krabičku cigaret, jednu vytřepala, vložila si ji do úst a zapálila stříbrným zapalovačem.

„Tak máte za sebou první den! Provedla vás Harriet?“

Přikývla, zhluboka zatáhla z cigarety a vyfoukla kouř nosem.

„Je moc milá.“

„Byla jste na obědě? Myslel jsem, že se za vámi stavím, ale nestihl jsem to.“

„Harriet mě vzala do menzy; daly jsme si těstoviny.“ Znovu rychle zatáhla z cigarety, vyfoukla kouř pohybem, který prozrazoval nervozitu, a vyčkávavě se na něj zahleděla.

Joe upíjel whisky; byla dobrá a téměř okamžitě ho uklidnila.

„Kde vlastně je ten byt vašich rodičů?“

Nespouštěla oči z jeho obličeje, proužek cigaretového kouře se vinul vzhůru vedle ní.

„Přímo u moře, v Hovu; pár metrů od promenády,“ odpověděla. „Má výhled na pláž a na Kanál. Je tam balkon, kde se dá v létě opalovat.“ Znovu zatáhla z cigarety. „Miluju to tam,“ řekla nostalgicky. „Nikde jinde na světě se necítím tak dobře; když je hezky, prostě jen tak sedím a dívám se, jak na obzoru proplouvají lodi.“ Odklepla popel do fóliového popelníku a dál z Joea nespouštěla oči.

„Taky mám moc rád oceán,“ přisvědčil. Její pohled ho hypnotizoval. Neměl pomyšlení na nic jiného, než jít s Juliet rovnou do toho bytu, pomilovat se s ní, sednout si na balkon, posnídat tam a dívat se, jak nad moře stoupá slunce a na obzoru proplouvají lodi.

Jenže byl leden a na balkoně by zmrzli. A kromě toho se asi zbláznil. Nikdy ho podobné myšlenky nenapadaly.

Blesklo mu hlavou, jestli se ho nesnaží zhypnotizovat. Něco na ní nebylo v pořádku, třeba měl Archiv pravdu. Na druhou stranu zvláštní kouzlo té krásné bytosti na něj působilo náramně příjemně.

Zamáčkla cigaretu a nervózně uchopila sklenku do dlaní.

„Takže z analýzy záznamu svého mozku soudíte, že je tam něco inteligentního, že to není jen okrajový šum?“

Joe cinkal ledovými kostkami ve sklenici a uvažoval nad celou situací. Musí najít něco mezi pravdou a čímsi, co by její naději příliš nepovzbudilo.

„Je tu jistý náznak,“ připustil konečně, „ale nic víc.“

Znovu zakroužil nápojem. V té chvíli cosi před ním explodovalo a zasypalo mu ruce a šaty střepinami ledu a skla. Vyskočil, protože se lekl toho třesku i podivného nepřítomného výrazu na Julietině tváři. Jako by vůbec nevnímala, že se něco stalo. Jako by netušila, že v ruce drží rozbitou sklenici a z prstů jí teče krev. Holýma rukama rozmáčkla sklenici.

Joe vytáhl kapesník, vzal ji za ruku a utíral jí řeznou ránu na ukazováčku.

„Omlouvám se,“ řekla napjatě.

„To nic. Vysajte tu krev a bude to v pořádku.“ Na šatech měla kousek ledu a pár kapek vodky. Joe je smetl kapesníkem a potom osušil i své oblečení. Cucala si prst a usmívala se.

„V pořádku?“

„Ano, díky.“

„Potřebujete náplast?“

Pohlédla na prst a odsála kapku krve. „Ne, díky, to bude dobré.“

„Dojdu vám pro jiné pití.“

Rozhodně vstala. „Ne, já sama. A přinesu i pro vás, dovolte mi to.“

Joe zdvihl dlaně na znamení, že se podvoluje, a usmál se. „Jamesona s ledem, prosím.“

Když odešla, Joe posbíral z koberce střepiny skla a položil je do popelníku. Nápoj, který mu donesla, byl aspoň trojitá dávka.

Joe na něj užasle zíral. „Je v tom trochu vody?“

Zavrtěla hlavou. „Říkala jsem si, že se potřebujete pořádně napít, když to se mnou máte vydržet.“

Zašklebil se a zdvihl sklenku. „Tak ahoj.“

Přiťukla si s ním a zase se na něj upřeně zahleděla.

„Bude to trvat hodně dlouho, že?“ Odsála si z prstu trochu krve.

„O čem to mluvíte?“

„To srovnávání; může trvat celé měsíce, než se objeví nějaký pokrok.“

„To je docela dobře možné.“

„Ale mně tolik času nezbývá. Včera večer jsem měla další záchvat. Aspoň si myslím, že to bylo ono; nejsou nijak silné – jen oslepující migréna nebo ztráta paměti a závratě. Někdy nemohu nějakou chvíli hnout rukama nebo nohama.“

„Jak často se vám to stává?“

„Poslední dobou stále častěji.“

Uvažoval, jestli se nemá zmínit o jejím kouření; věděl, že ten zlozvyk její situaci zhoršuje; uvědomoval si však, že je dost chytrá, aby to uvážila sama. Srdce mu ztěžklo.

„Udělám, co bude v mých silách, Juliet. Ale jestli vám opravdu zbývá tak málo času, proč se nesnažíte něco si užít, bavit se –“

„Bavit se!“ zvolala s takovým rozhořčením v hlase, až se polekal. „Vy byste měl náladu se bavit, kdybyste věděl, že za čtyřiadvacet hodin, za týden nebo za pár měsíců budete mrtvý?“

Ano, pomyslel si Joe, já asi ano. Ale neřekl nic. Zamyšleně seděl a kousal se zevnitř do rtu.

„Nemyslel jsem to tak, promiňte. Ale je tu tolik kdyby. I kdybychom našli způsob, jak tu informaci dešifrovat, i kdyby se nám podařilo zjistit, že je to skutečně obsah vašeho mozku, stejně nebudeme vědět, co udělat dál. Možná se to nedá ukládat běžným způsobem.“

Zapálila si další cigaretu a obrátila se k němu.

„Nikdo neví, jestli kryogenní zmrazování opravdu k něčemu je. Víme jen to, že ten, kdo není zmrazený, velice rychle a nenávratně ztrouchniví. Ať je to se zmrazováním jakkoli, je to lepší než nebýt zmrazený vůbec, nemám pravdu? Tak to přece řekl váš kolega, pan profesor Hewlett, že?“

Joe se usmál. „Máte pravdu.“

„Byla jsem k vám upřímná. Jsem připravena dělat vám morče. I když mě to třeba nikdy k životu nevrátí, i když je překopírování mého mozku jen neuskutečnitelný sen, můžu udělat pár věcí, které po mé smrti třeba pomohou jiným lidem. Takhle si přeju strávit ten čas, který mi zůstal, ne tím, že se budu bavit.“

To slovo se do Joea doslova zabodlo. Mrzelo ho, že ho vůbec vyslovil. „Chtěl jsem jen říct, že pro vás chci to nejlepší.“

„Tak mi dejte naději,“ odpověděla.

O něco později ji Joe doprovodil k autu. Cítil, že je po té spoustě whisky, kterou vypil na prázdný žaludek, velmi opilý, a nebyl si docela jist, že dokáže řídit. Vítr se do něj opřel a vrazil mu Julietiny vlasy do obličeje.

Zůstali stát vedle jejího fiatku. Odemkla dveře a otevřela je, potom vztáhla ruce, objala Joea kolem krku a přitiskla si k němu tvář.

„Jsi tak krásný mužský.“

Pevně ho objímala a Joe cítil na tváři chladný dotek její pleti; potom se mu k tváři přitisklo něco vlhkého, sklouzlo to na rty. Nejprve zlehka, potom naléhavěji si její rty razily cestu do jeho úst.

Zahalila ho vůně jejího parfému a její vlasy; líbala ho vášnivě a zkoumala jeho ústa jazykem. Oči měla zavřené a v slabém světle, které sem dopadalo zevnitř vozu, viděl, že má na tváři výraz naprosté pohody. Také zavřel oči a zjistil, že jí odpovídá stejně vášnivě, dokonce ji hladil po těle přes kabát a tlustý svetr.

Když ho přestala líbat, jemně odtáhla obličej a podívala se mu do očí. „Smím ti zítra večer uvařit večeři jako poděkování za to, žes mě přijal?“

Než stačil odpovědět, políbila ho ještě panovačněji než předtím, vklouzla do auta a zavřela dveře. Nastartovala motor a stáhla okno. „Nehodlám ti dát šanci odmítnout! Jasné?“

Joe potřásl hlavou a usmál se. „V kolik?“

„Jak se ti to hodí?“

„Třeba v půl osmé.“

„Ráno ti dám adresu.“ Poslala mu poslední polibek a vyrazila z parkoviště.

Joe věděl, že měl auto nechat u hospody a vzít si taxík, když však pozoroval, jak zadní světla vozu Juliet Springové mizejí ve tmě, zdvihala se v něm vlna bujné nevázanosti. Vzrušení, které se ho zmocnilo, mu naléhavě připomnělo první měsíce jeho známosti s Karen.

Když dorazil k domovu, rozjařenost zčásti opadla a začal přemítat nad důsledky přijatého pozvání k večeři. Nejistě se vyškrábal ze saaba a chvíli mu trvalo, než našel klíč k domovním dveřím a trefil se do zámku. Pověsil si kabát a ztěžka stoupal do schodů.

No a co, sakra, říkal si. Co na tom je – zajít na večeři se studentkou? Při seminářích není čas si popovídat, a přitom to děvče má plnou hlavu skvělých myšlenek, z nichž on nezná ani polovinu.

V ložnici se svítilo. Karen občas usnula s rozsvíceným světlem a Joe doufal, že je tomu tak i tentokrát. Když se však blížil ke dveřím, jeho naděje zmařilo hlasité zašustění obracené stránky.

„Ahoj,“ řekl a vešel. Seděla v posteli a četla barevnou přílohu Sunday Times. To bylo špatné znamení. Karen časopisy zásadně nečetla s výjimkou chvil, kdy byla tak rozčilená, že se na knihu nedokázala soustředit. Zaváhal, má-li ji políbit; uvědomoval si, že má všude na sobě napsanou vinu, a tak si šel pověsit sako do skříně. „Co hlava?“

„Trochu lepší.“

„To jsem rád. Vzala sis ty nové pilulky?“

„Ty homeopatické.“

„No, ty. To jsem rád, že zabraly.“ Karen byla posedlá alternativní medicínou, ale Joe měl dojem, že skáče od jedné metody ke druhé příliš rychle, než aby je mohla opravdu posoudit. Na své bolesti hlavy už vyzkoušela aromaterapii, reflexologii, akupunkturu, meditaci a Alexandrovu techniku. Občas to zabralo a jindy zase ne. Nasbírala přitom taky pár praštěných známých, ale Joe byl rád, že aspoň přijde mezi lidi, seznámí se a nezaobírá se jen sama sebou.

Vyndal ze skříně dřevěné ramínko. Ksakru, co se má co před ní schovávat? Juliet je studentka, které se on snaží pomoct; trochu se na tom parkovišti dali unést – no prosím, ale to přece nic není. Až na to, že se mu to moc líbilo.

„Je jedenáct hodin,“ řekla.

Joe si všiml, že nemluví zlostně jako předtím v telefonu, a překvapilo ho to.

„Musel jsem se na něco podívat v Archivu. Ta nová studentka je tragický případ. Je smrtelně nemocná – má mozkovou výduť. Přišla s něčím, co by mohlo znamenat průlom v nahrávání lidského mozku –, jenže konec může nastat každou chvíli. Musím…“ Zaváhal ve snaze najít odpovídající slovo.

„Ty jí slibuješ nesmrtelnost, viď, Joe?“ řekla trochu kousavě.

„Nic jí neslibuju.“

„Opravdu ne? Vzhledem k tomu množství, které jsi zřejmě vypil podle toho, co slyším, mě dost překvapuje, že si vůbec něco pamatuješ.“

Joe se otočil a nikoli poprvé ji v duchu srovnával s Juliet. Vrazil ramínko do saka a cítil, jak mu hoří tváře. V té chvíli toužil po štíhlé křehké kráse Juliet Springové a protivila se mu Karen uvelebená v posteli a pomstychtivá.

„Znáš se, Joe,“ pokračovala. „Pro tebe je celý svět tvoje laboratoř.“

Joe se zachmuřil.

„Jsi schopný považovat vlastního syna za duševně zaostalého, pokud se mu do příštích narozenin nepodaří rozštěpit atom. Ale já nechci, abys do Jacka věčně něco hustil, Joe. Chci, aby měl šťastné dětství.“

„No hele! Užijeme si přece spolu spoustu legrace.“

„Ale to je legrace podle tvého gusta. Vezmeš ho na ryby a celou dobu ho učíš matematiku. Co ho ještě učíš, Joe? Všechno, co víš o nesmrtelnosti? Chci, aby se mohl rozhodnout podle svého, až vyroste.“

Joe si vztekle strhl kravatu. „Už jsem se ti omluvil, že jsem přišel pozdě, tak do mě laskavě přestaň rejpat!“

„Já vím, jak to s tebou je, Joe. Ta chudinka umírá, a tak ses rozhodl, že ji přemluvíš, aby se přihlásila ke zmrazení.“

„Ta už tam byla přihlášená dávno předtím, než se objevila u nás.“

„Bůh jí pomoz.“

„Bůh toho pro ni moc nedělá, Karen.“

„No jistě, on to nechá na tebe!“

Joe si najednou při pohledu do zrcadla na dveřích skříně všiml, že má na tváři slabou šmouhu od rtěnky. Jestlipak ji Karen viděla? Šmouhu měl na pravé tváři, tam Karen možná nedohlédla. Rychle prošel do koupelny a otřel si tvář žínkou.

V jasném světle spatřil v koupelnovém zrcadle svůj zarudlý obličej a sotva se dokázal sám sobě podívat do očí. Takhle Karen podvádět! Podporovala ho v dobrém i ve zlém a on ji už podruhé tenhle týden podvedl. Samozřejmě ne docela. Líbání se tolik nepočítá jako – Smím ti zítra večer uvařit večeři?

Náhle se ho zmocnila panika; představa, že se zaplétá do něčeho, co nedokáže zvládnout, do něčeho příliš hlubokého. Do něčeho, co může zničit jeho životní rovnováhu.

Uklidni se, Joe, nezmatkuj. Zahleděl se do zrcadla a snažil se vybavit si Julietinu tvář. Viděl ji stát ve dveřích počítačové místnosti, viděl ji sedět proti sobě v hospodě, vybavil si ji v záři vnitřního osvětlení vozu.

Ráno jí musí říct ne. Prostě všechno odvolat, nic víc. Být pevný. Nemáš co přijímat pozvání na večeři. Nevystavuj se pokušení. Nechat se rozptylovat nějakou aférkou – to teď potřebuješ jako díru v hlavě.

Vyčistil si zuby a vrátil se do ložnice; svlékl se do pyžama a vlezl do postele a snažil se nehledět na Karen, aby zase nezačal obě ženy srovnávat.

Najednou si přál, aby mohl vrátit čas, aby smazal, co se stalo. Teď může udělat jen jedno, musí předejít tomu, aby to s Juliet zašlo dál.

„Jedl jsi něco?“ zeptala se Karen mírněji. „Nechala jsem ti dole nějaké jídlo.“

„Nemám hlad,“ odpověděl.

„Obědval jsi?“

„Neměl jsem čas – koupil jsem si tyčinku Mars.“

„To jsi neobědval ani nevečeřel?“

Joe se poplácal po břiše, najde-li nějaký tuk, a potom se zadíval na závěsy. Byly růžové se vzorkem ptáčků; nikdy předtím si toho nevšiml. Najednou ho napadlo, jestli droga, kterou snědl v Julietině laboratoři, nemá nějaké vedlejší účinky.

„Je zdravé občas se postít. Všichni by to měli jednou týdně praktikovat. Volal ještě někdo?“

„Arlene. Karl bude mít příští měsíc přednášku na nějaké konferenci v Edinburghu a ona přijede s ním. Myslela jsem, že bychom si tam mohli zajet všichni a strávit s nimi víkend.“

Karl byl manžel Kareniny sestry a Joe ho měl moc rád.

„Jasně! Jack bude Skotskem nadšený –, dobře se tam prý rybaří. Kdy to bude?“

„Pár týdnů po té pracovní konferenci ve Florencii.“

Joe přikývl, položil se a zavřel oči.

„To vypadá dobře, ráno se podívám do diáře.“

Chvíli bylo ticho a potom se Karen tiše zeptala: „Přitahuju tě ještě, Joe?“

Otázka ho zaskočila; otočil se k ní a zeširoka se usmál: „To víš, že jo – vždyť bys vzkřísila i mrtvého.“

Tvářila se tak smutně, jako by oplakávala se ztrátou dítěte i ztrátu jejich lásky. „Ale přitahuju tě tak, jako když jsme se vzali?“

Chvíli mlčel, přemýšlel, nač se ho ptá, a neměl tušení, jak má odpovědět. Pravda je, říkal si, že po Bártyho smrti vedli tak nemastný neslaný sexuální život, že ji začal brát spíš jako kamarádku než jako milenku. „Myslím, že jsi ještě zkrásněla,“ řekl konečně. Vztáhl ruku, našel její a konejšivě ji stiskl.

„Někdy se bojím, že tě ztrácím, Joe.“

„Miluju tě. Nemůžeme jeden druhého ztratit.“

„Vím, že je to hloupé, ale pořád si myslím, že se jednou zamiluješ do některé studentky –, jako jsem byla já, když jsme se seznámili.“

Joeovi znovu zahořely tváře. „To se nestane, zlato. Miluju tě. Nikoho jiného nechci. Nemyslím si, že proto – víš – že už se spolu nemilujeme tak divoce jako kdysi – to přece neznamená, že se máme míň rádi.“

„Náš sexuální život pokřivil Archiv, Joe. Ta věc pozoruje všechno, co děláme, poslouchá, co říkáme. Asi si ani neuvědomuješ, jak ho nenávidím.“

Joe provinile vzhlédl ke kameře ukryté nad nimi.

„Nepřipadá mi spravedlivé házet všechno jen na Archiv. Je v tom něco víc,“ namítl.

„Když jsme se přestěhovali do Anglie, myslela jsem, že to bude nový začátek, že se tu trochu vzpamatujeme z Bártyho smrti. Ty ses ponořil do Archivu – jenže to není jen počítač, Joe, to je spíš celý tvůj život.“ V hlase jí zazněla zlost.

„Hele, to není fér!“

„Když se ti zdá, že nevedeme žádný zvláštní sexuální život, proč se nevyspíš s tím svým zatraceným počítačem?“

„Za pár let to patrně budu moct udělat.“ Jen to Joe vyslovil, už toho nejapného vtípku litoval.

Karen natáhla ruku a zhasla noční lampičku. Pokoj se ponořil do tmy. Joe se opíral hlavou o čelo postele a zhluboka oddechoval. Cítil, že je stále opilý a příliš vyčerpaný, než aby se dál hádal.

Zavřel oči a zjevila se mu Juliet Springová. Kdyby se podařilo vybavit počítač emocemi, daly by se z něj vyvolávat podle libosti. Do lidské bytosti stačí zasadit jednu emoci a ta vám zakoření, než se stačíte otočit.

Snažil se rozebrat si to, vědecky zdůvodnit skutečnost, že nedokáže myslet na nic jiného než na Juliet. Lidský druh se musí množit, aby přežil. Existuje tedy síla, která k sobě neodolatelně pudí osoby opačného pohlaví. Síla, která je větší než schopnost odolávat jí. Byla do nás naprogramována, máme ji v sobě už při narození. A občas nás docela zachvátí.

Jsme pořád biologičtí tvorové, stále nás pohánějí animální touhy, ať si hrajeme na civilizaci, jak chceme. Svět se nemůže stát lepším, dokud se člověk nenaučí lépe chovat. A člověk se líp chovat nezačne, dokud se nevypořádá se svými biologickými pudy. Jediná naděje pro budoucnost je v postbiologickém člověku.

Joe upadl do neklidného spánku. Zdálo se mu o Juliet Springové a o lodích klouzajících po vzdáleném obzoru. A zdálo se mu, že se otec vrátil; že mu přišel povědět to, co tehdy v noci, kdy zemřel, už nestihl. Chtěl ho varovat před Juliet Springovou.

„Archiv má pravdu v tom, co o ní říká,“ šeptal mu otec. „Musíš ho poslechnout.“

Září 1987. Los Angeles.

Floyd Pueblo proběhl opuštěným parkovištěm, a když se octl na prázdné ulici, zarazil se na místě a rozvažoval, jestli bude lepší skočit do auta, nebo raději utíkat dál. Déšť se lil v proudech, bubnoval na tmavou kapotu jeho plymouthu a jako statická elektřina praskal na dlažbě. Srdce se mu pokoušelo vyskočit z krku a oči mu div nevypadly, jak sledoval dveře budovy, které za sebou nechal otevřené.

Naslouchal, snažil se proniknout sluchem přes zurčení vody v okapech a kanálech, přes rachot a bubnování uvolněné ohrady; pozoroval světlo, které se rozlévalo ze dveří. A napjatě poslouchal, protože mu v uších nepřestával znít ten zvuk vycházející z kovového kontejneru, to hlasité a naléhavé ťuk, ťuk, ťuk.

Ťukání někoho, kdo tam roztál. Pane Bože. Ťuk, ťuk, ťuk.

Tvrdí, že k tomu nemůže dojít, každopádně ne teď, že to zkrátka nejde. Že věda tak daleko nedošla. Ty se teda spletli, kristepane, ty se spletli.

Znovu vykročil, obezřetně se přitom rozhlížel, střílel pohledem po temné a tiché hmotě továrních hal a skladů na celém pozemku. K dálnici to má čtvrt míle. Na čtvrt míle je jediná živoucí lidská bytost.

Nebo aspoň byl.

S očima upřenýma dozadu na nezavřené dveře šmátral třesoucí se rukou v kapse po klíči. „Sakra.“ Klíč je ve větrovce na dveřích kanceláře. Tma jako by se kolem něj začala zavírat. Může běžet; může utíkat jako šílený tou hnusnou nocí až dolů na dálnici, stopnout někoho a všechno mu říct. Říct co? Že se někdo vrací ze záhrobí?

Déšť mu přilepil košili k tělu. Musí si vzít auto. Běžet nazpátek, vzít klíč a jet autem. Opřel se do něj poryv větru. Snažil se uklidnit a logicky zvážit, co by udělal, kdyby byl ještě pořád polda v uniformě. Jak by si s tím poradil.

Bál by se někoho, kdo je bůhvíjak dlouho mrtvý? Někoho, kdo roztál a je chycený jako v pasti uvnitř hliníkového kontejneru bez špetky vzduchu?

Floyd Pueblo se vzmužil a se zatajeným dechem udělal několik nesmělých kroků směrem k budově. Nespouštěl z očí vnitřek haly a otevřené dveře do operačního sálu. Zastavil se, jak se mu sevřela hruď. Jak hergot může vypadat ten rozmrazený člověk?

V hlavě se mu přetáčely scény z filmových hororů. Trouchnivějící postavy lezoucí z hrobů. Oživlé mrtvoly se skelnýma očima. Něco, co na sobě mělo jen cáry kůže, ze kterých čouhaly kosti. Prázdné oční důlky, obnažené čelisti. Něco napůl zmrazeného, šíleného, s mozkem na kaši. Šílenství dodává sílu, nadlidskou sílu; nebude pro to problém rozmlátit hliníkový válec, ani náhodou.

Běhal mu mráz po zádech. Došel ke dveřím, ale dovnitř nevkročil. Stál, naslouchal a nahlížel do operačního sálu. Slyšel jen déšť. Přece tu děláš strážnýho, prokrista. Seš bejvalej policajt. Kariéru u policie sis podělal a teď se snažíš něco se životem provést, dokázat, že si udržíš džob, že máš zodpovědnost. Chceš, aby tvůj kluk na tebe moh bejt hrdej. Přece se nenecháš vyjukat boucháním z válce, kde je zavřenej člověk mrtvej dobrejch deset let, jestli ne dýl.

To teda ne, kruci.

Floyd vešel dovnitř s pistolí v ruce a odhodlaně mířil do středu haly. Tam se zastavil a znovu se zaposlouchal. Ticho. Vůbec nic. Vždycky měl zbytečně živou fantazii; kolikrát jen se k smrti vyděsil, když ještě u policie v noci někde hlídkoval. Odjakživa se v noci bál. Život si vlastně z člověka dělá jen srandu, pomyslel si. Celej život jsem podělanej ze tmy a pak si najdu džob nočního hlídače na krchově.

Došel k operačnímu sálu a pohlédl na láhve s kyslíkem, na resuscitační přístroj. Otevřenými dveřmi vzadu uviděl, jak se ve světle, které zapomněl zhasnout, leskne jeden hliníkový válec. Ztěžka polkl, protože se mu stáhlo hrdlo.

Nic. Ticho. Všechno je oukej. I když třeba roztáli, jsou nabeton mrtví.

Vstoupil do operačního sálu a zamířil dozadu, do místnosti s válci. Když došel do poloviny sálu, uviděl na druhý a potom na třetí válec v řadě. Zježily se mu vlasy na krku. Už viděl čtvrtý válec. Švihl očima doprava a doleva, co kdyby se tam něco schovávalo.

Rána těsně za ním ho málem porazila na nos. A když se polomrtvý hrůzou otočil, zhasla všechna světla.

Stál jako přikovaný, zmatený tmou a snažil se potlačit jekot, který se mu dral ze rtů. Zmítaly jím závany ledového vzduchu. Jako by ho obklopili lidé, zmrzlí lidé s ledovým dechem. Přízraky. Něco mnohem horšího než přízraky.

Ucítil něco za sebou. Prudce se obrátil a ztratil rovnováhu. Klopýtal stranou, málem upadl a pak se kymácivě postavil. Tmou neprosvítalo vůbec nic. Ruku s pistolí držel napřaženou před sebou a všechna kuráž byla ta tam. Slyšel sám sebe, jak kdesi uvnitř slabě kvílí. Odhodlal se udělat pár krůčků a bolestivě se o něco uhodil do holeně. Se slzami v očích odklopýtal na druhou stranu a vrazil do stěny.

Floyd zůstal tiše stát, zaposlouchal se a potom se opatrně vydal podle zdi. Noha se mu zamotala do kabelů; padl po hlavě na zem a srazil na sebe nějaký přístroj. Všude kolem něj létalo sklo.

Ležel bez hnutí a poslouchal. Ticho. Vyškrábal se na kolena, celý se třásl bolestí a hrůzou, snažil se proniknout tmou, ale nedokázal ani zjistit, je-li někde černota menší. Jak tam klečel, uvědomil si, že nemá pistoli; zřejmě mu vypadla, když sebou praštil o zem.

Šmátral rukama kolem sebe, sunul se kupředu a slyšel jen vlastní dech a nad sebou bubnující déšť. Jeho dech připomínal pilku na železo. Po centimetrech se sunul kupředu. Je u nějakého otvoru. Je tu větší průvan. Ledový průvan. „Ježíš.“ Je na nesprávném konci, přímo u válců. Pronikl jím ledový chlad a začal jím zmítat, jako by na sebe otevřel dveře do mrazáku.

Nebo kontejner.

Vtom to uslyšel znovu. Ze tmy se na něj vyhrnulo náhlé zběsilé a vytrvalé ťukání. Zacouval, panikou téměř ztrácel rozum, srazil se s něčím tvrdým a ostrým a potom konečně dotápal ke stěně. Dveře musí být buď vpravo, nebo vlevo. Šmátral dlaněmi po hladkém, studeném povrchu. Narazil na ostrý vyčnívající rám dveří. Nahmatal kliku, vděčně ji stiskl, prudce dveře rozrazil a vletěl přímo do vysoké a nehybné postavy, studené a tvrdé jako led.

Výkřik hrůzy, který se mu vydral z úst, mu málem obrátil hrdlo naruby. Couvl a vtom ho do očí udeřilo ostré světlo. Celé tělo mu zachvátil děs; už nedokázal bojovat; jen tam stál, oslepený, ochromený, zděšený.

„Ani hnout!“ pravil hlas na opačné straně světla. „Ruce za hlavu! A hezky rychle, nebo střelím!“

Floyd poslechl. Světlo mu sklouzlo z očí. Viděl, že před vchodem stojí auto s rozsvíceným majákem; světlo dopadalo dovnitř a v jeho záři přímo před sebou spatřil siluetu policisty. Slyšel zapraskání vysílačky. Zaplavila ho úleva. Snažil se najít hlas, ale dokázal policistu vnímat jen jako obrys, a to ho mátlo.

„Řek sem zmrazený, skopová hlavo!“

Floyd na něj pohlédl. „Já – já –“

„Co tady pohledáváte?“ zeptal se polda a přerušil spojení.

„Pracuju tady,“ vydechl Floyd. „Jsem noční hlídač.“

„A já zase siamskej král.“

„Ale jo, jsem,“ vracel se mu pomalu hlas. „Hlídám to tady. Jsem tu zaměstnanej.“

Polda po něm přejel baterkou. „Máte průkaz?“

„Je v bundě v kanceláři. Jéžiš, jak rád vás vidím.“

„To děláte běžně, že pozhasínáte světla, necháte dveře dokořán a couráte po domě ve tmě?“

„Já – světlo zhaslo zrovna – já –“ Floyd otočil hlavu k místnosti s válci. „Něco se tam děje,“ řekl chabě a ukázal k místnosti.

„Praskla pojistka?“

Floyd přikývl.

„Oukej, a kde je pojistková skříň?“

Floyd ho vedl do vstupní haly a otevřel dveře do malé šatny. S pomocí policistovy baterky našel skříň, otevřel ji a stiskl spínač. Okamžitě se rozsvítilo. Polda se na něj podíval o něco přívětivěji a zhasl baterku. Stále však držel v ruce zbraň a hlas měl stejně tvrdý jako předtím. „Teď mi hezky rychle ukažte průkaz.“

Floyd pohlédl do operačního sálu, pak vešel do kanceláře a z náprsní tašky vytáhl průkaz. Polda jej zkontroloval a tvářil se trochu zklamaně. Potom se s netajeným odporem zadíval na fotografie na stěnách. Byl vysoký, něco málo pod třicet let, vlasy měl ostříhané na ježka a v obličeji tvrdý a vážný výraz. Floydovi byl matně povědomý, zřejmě z doby, kdy sám sloužil u policie.

„Tohle jen ten kryogenickej ústav, co?“

„Ano.“ Floyd nespouštěl oči ze dveří.

Polda zavrtěl hlavou. „Pěkná cvokárna, co?“

Floyd Pueblo pokrčil rameny; toužil zdržet ho tu co nejdéle.

Polda pohlédl Floydovi na nohy a Floyd si uvědomil, že má pod kolenem roztrženou nohavici a že mu z rány teče krev.

„To ste se popral – nebo na vás vylez některej nebožtík a kous vás? Upír, ne?“

„Já – já – zaslech sem zezadu nějakej hluk. Zrovna sem se šel mrknout a zhaslo mi světlo.“

Z poldova pohledu bylo Floydovi jasné, že ho zatím moc nepřesvědčil.

„Nešel byste tam se mnou a nepodíval se – když už jste tady.“

Polda znovu upřel oči na fotografie na zdi.

„Někdo tu má početnou rodinu.“

„To sou ty lidi, co tu máme zmrazený,“ vysvětlil Floyd.

Policista se na ně chvíli díval a zavrtěl hlavou.

„Platí se za to majlant, co? Přes sto tisíc babek, že jo? Někdo si teda žije, to vám teda řeknu. Sto tisíc babek za to, aby člověka vrazili do mrazáku. Kdyby –“

Umlčelo ho ostré kovové klepání. Chvíli zachmuřeně civěl dozadu za Floyda a potom přemístil podezřívavý pohled na něj. „Kdo je to? Vás je tu víc? Máte parťáka?“

Floydovi se ze zadrhlého hrdla ozvalo: „Nikdo jinej tu bejt nemá.“

Policista rázně vkročil do haly, zastavil se a naslouchal. Vtom to oba uslyšeli znovu, zřetelné klepání na kov, které vycházelo ze zadního konce operačního sálu. Policista se chvíli tvářil rozpačitě, potom pevně sevřel baterku a pistoli a pomalu vešel dovnitř. Zastavil se na konci nad hromadou rozbitého skla s Floydovým revolverem.

„Ten je můj – upad sem – a ztratil ho.“

Polda revolver zvedl, nejistě pohlédl na Floyda, zastrčil pojistku a vsunul zbraň do kapsy. Potom vstoupil do dveří a zadíval se na řadu hliníkových válců.

„Co je to, proboha?“

„V tom sou uložený,“ vysvětlil Floyd.

Polda vešel dovnitř a Floyd v patách za ním. Oba pozorovali válce a betonové schránky. Polda pomalu obešel každý válec a prohlížel teploměry na vyleštěných pláštích. Floyd se ho držel jako klíště, protože na něj znovu padala panika. Vtom, právě když se polda zastavil před šestým válcem, zazněly zevnitř tři zvučné kovové údery jako umíráček.

Floyd zpanikařil. Couvl o krok, o dva, až stál ve dveřích. Polda se pochybovačně podíval na něj, potom na válec, nevzrušeně se spustil na všechny čtyři a zamžoural do úzké mezery za válcem. Pak si tam posvítil baterkou.

Když vstal a podal baterku Floydovi, měl na tváři napůl pobavený a napůl pohrdavý výraz.

„Máte tam chyceného vetřelce.“

Floyd obezřetně postoupil vpřed, shýbl se a také si posvítil do škvíry baterkou.

Uviděl dva lesklé korálky a kožíšek; něco se tam zoufale zazmítalo a znovu se rozlehly tři kovové údery. A ještě další tři, jak myš, chycená do pastičky za obě zadní nožky, ve snaze vysvobodit se vykopla a pastička opět udeřila o spodek válce.

„Do háje.“

Floydovi pokleslo srdce. Měl by cítit úlevu, ale místo toho si připadal jako hlupák.

Vzhlédl k poldovi. „Myslíte, že jí mám pomoct?“

„Jasně. Ledaže byste ji chtěl taky zmrazit,“ dodal policista jízlivě a rozhlédl se po válcích, které se nad ním tyčily v dlouhé řadě v celé ohromné chladné místnosti. „Máte tu taky Walta Disneye, že jo?“

„To je pro mě novinka.“ Floyd uvažoval, jak myš vyprostit, aby ho přitom nekousla.

„Přece se dal – jak tomu nadáváte – kryogenicky zmrazit, ne? Musí někde tady bejt. Moh byste ho potěšit, kdybyste mu zmrazil Myšáka Mickeyho, aby mu dělal společnost.“

Úterý 26. ledna 1993. Sussex.

Když nazítří ráno seděl Joe u snídaně, Jack mu vyprávěl o školce, najednou se však na něj nešťastně podíval a řekl: „Musíš si se mnou večer hrát, tati…“

Joe spolkl sousto vloček; Karen koupila nějaký nový druh; chutnalo to jako pytlovina marinovaná v motorové naftě. Jedl však dál, protože hlad byl silnější než odpor. „Co je to za tvar?“

Jack sklopil oči na proužky toastu na talíři. „Trojúhelník?“

„Senzace!“ Joe zachytil Karenin varovný pohled, nakoukl do Times a vrátil se k Jackovi. „Zkusím se dostat domů brzy.“

„Ááá, jenom zkusíš?“

„Mám toho teď v práci moc. Nevím co dřív.“

Jack se zamyšleně zahleděl na trojúhelník z vojáčků. Potom zaútočil znovu. „Slibuješ, že přijdeš brzy?“

„Nikdy neslibuj nic, co nemůžeš splnit,“ řekl Joe. „Ano?“

Jack svraštil tvářičku. Popadl vojáčka, namočil ho do vajíčka naměkko a strčil si ho do úst. Žloutek tekl všude kolem.

Joe znovu zachytil Karenin pohled a měl co dělat, aby se nezačervenal.

Když jel autem na univerzitu, umínil si, že se z večeře u Juliet omluví. Nejen na dnes, ale vůbec. Jeho rodina pro něj znamená příliš mnoho. Nechce lhát synovi a skrývat obličej před ženou. Nemá to zapotřebí.

Vedle hromádky pošty ležela obyčejná bílá obálka. Uvnitř byla fotokopie stránky z plánu městečka Hove s červeně nakresleným kolečkem a šipkou. K ní byl připnut list papíru s adresou a slovy: „Joe, moc se těším, že se dnes večer uvidíme – že budeme sami! Juliet XXXXX.“

Nechtěl nechat dopis povalovat, proto ho zastrčil do kapsy saka, a zamířil do místnosti, kde pracovali studenti.

Juliet seděla před Feynmanem. Sotva ji spatřil, vzedmula se v něm vlna citu.

Clinton k němu přirachotil se svou tirádou.

Joe byl rád, že v místnosti nikdo jiný není. „Ahoj,“ pozdravil.

Otočila se a vřele se na něj usmála. V dlouhém tričku přes černé leginy sem zapadala ještě lépe než včera.

„Přivstala jsem si a šla nakoupit do tržnice. Doufám, že máš rád ryby. Budem mít pstruhy.“

„Totiž –“ Řeč, kterou si celou cestu nacvičoval, mu uvázla v hrdle.

„Mám taky pár čerstvých jahod – dovezených. Vždycky mi připadá jako zpustlost jíst něco mimo příslušnou sezónu, tobě ne?“

Joea do té chvíle nenapadlo, že by mohla konat tak dalekosáhlé přípravy.

Neměl to srdce ji zklamat. „Prima,“ slyšel sám sebe. „Zní to báječně. Něco jako sen noci svatojánské v lednu.“

„Já tu totiž v létě už nebudu,“ řekla nešťastně.

„Ale budeš,“ přinutil se k přesvědčivému tónu. Zmateně pohlédl na obrazovku. Byla plná nekonečně se měnících řádků čísel. „Vypadá to k něčemu?“

„Ne. Vyplivl z tiskárny pár archů, kde našel nějaký vztah. Myslím, že parametry jsou pořád moc široké. A jde to strašně pomalu. Nemohl by rozjet několik takových programů najednou? Zvládl by to?“

Joe chvíli uvažoval. „Možná bych to mohl zkusit.“ Znovu se zamyslel nad podrobnostmi. „Pár dní by to trvalo.“

„Mohla bych na tom pracovat zároveň s tímhle.“

„Dobrá.“ Pohlédl na hodiny na zdi, protože ho čekala porada. Ukázal jí, co má dělat, ale ona už na většinu toho přišla sama.

Cestou do kabinetu strčil hlavu k postgraduálním studentům a viděl, že Edwin Pilgrim je zpátky a celý nevrlý sedí u své pracovní stanice. Tvářil se, že o Joeovi neví.

Joe poděkoval Harriet, že Juliet včera provedla.

„Shodly jste se spolu?“ zeptal se.

Harriet zdvihla ruce z klávesnice a ujistila se, že hromada vlasů, tyčící se jako živý plot nad ostříhanou lebkou, je stále na svém místě, načež nenadšeně odpověděla: „Jo, prima.“

„Nějaké problémy?“

„Ne. Je trochu nervózní, ne?“

„Nervózní?“

„Trochu nabroušená.“

„To víte, když je člověk nový, není to příjemné,“ podotkl Joe.

Vešel do své pracovny a chvíli jen tak seděl a bubnoval prsty o stůl. Byl hluboce sklíčený. Musí vymyslet výmluvu pro Jacka a Karen. Musím jim lhát. Lidi přece lžou pořád, uklidňoval sám sebe. Říkají polopravdy. Prostě jde na večeři s nadanou postgraduální studentkou. Není nic špatného na tom, že učitelé jedí se studenty, v menze každou chvíli. Nic na tom není.

Nutkavý pocit viny ho však neopouštěl, táhl se mu myšlenkami jako stín a ležel mu v žaludku jako vlhký beton po celou dobu, co vyřizoval poštu. V duchu si vybavil sen o otci, který se mu včera v noci zdál. Vzhlédl k Archivu. Kolik toho víš ty? říkal si. Chceš mě přechytračit?

Jeho úvahy přerušilo zazvonění telefonu. Byl to doktor Nightingale, specialista, kterého Juliet navštívila. Joe se s ním někdy před rokem setkal na sympoziu o mozku a mysli a byl mu sympatický. Připomínal mu Harrisona Forda. Už jednou mu volal, protože se chtěl zeptat, nedá-li se pro Juliet opravdu nic udělat.

Doktor Nightingale se mnohomluvně omlouval, že s ním nemůže žádný konkrétní případ podrobně probírat, potvrdil však Joeovy obavy; některé mozkové výdutě se prostě operovat nedají a obvykle bez varování prasknou. Zmínil se i o možnosti, že dojde ke změnám v chování.

Joe mu poděkoval, zachmuřeně zavěsil a lámal si hlavu nad jinými možnostmi. Příští týden se na konferenci ve Florencii setká s dalšími neurology; zapsal si do diáře jména několika z nich, s kterými by to mohl probrat.

Důležitější je, že dnes bude muset zavolat Karen a oznámit jí, že přece jen nepřijde domů včas. A bude muset být zatraceně přesvědčivý, jeho žena není hloupá.

Joe špatně pochopil Julietin návod, takže k domu v zastrčené uličce vzadu za promenádou, kde měla byt, dorazil až v osm. Zaparkoval auto a vystoupil do prudkého větru s lahví kalifornského vína, zakoupenou v obchodě s lihovinami.

Za jeho zády se vlny s rachotem tříštily o pobřeží a ve vzduchu tkvěl silný pach chaluh. Zazvonil na byt číslo 134 a čekal. Ozvalo se zapískání a z mikrofonu zavolal Julietin zkreslený hlas: „Pojď nahoru. Třetí poschodí.“ Dveře se s hlasitým zabzučením odemkly a do ponuré haly spolu s ním vnikl závan slaného větru. Výtah byl moderní, ale pomalý a rozkymácený a dveře se otevřely až za několik okamžiků poté, co zůstal stát. Vystoupil v přepychově vyhlížející, ale špatně osvětlené chodbě, která páchla přípravkem na čištění koberců. Proti němu byly zavřené dveře se špehýrkou. Potom uslyšel, že se o kus dál otevřely jiné, a viděl, že mu Juliet přichází trochu plaše naproti.

Měla na sobě elegantní zelené šaty s jednoduchou šňůrou perel kolem krku. Vlasy se jí leskly víc než jindy a podmalovala si oči, takže působily démonicky a dravě a ztratil se z nich smutek.

Trochu zmateně ji pozdravil; nebyl připraven na změnu v jejím vzhledu a trochu ho to vyvedlo z míry. Podal jí láhev. Poděkovala mu a postavila ji na stůl hned vedle dveří, potom vzala obě jeho ruce do svých, natáhla se a zlehka ho políbila na rty. „Tak ráda tě vidím.“

„Já tebe taky.“ Přijel rovnou z univerzity, tak jak byl, v manšestrových kalhotách a tvídovém saku a připadal si nevhodně oblečený.

Odstoupila, ale ruce mu nepustila a chvíli se mu dívala na kravatu s černobílými soustřednými kruhy ve stylu op-artu. Vyzývavě se jí dotkla prstem. „Nádhera,“ pronesla.

„Díky.“ Zajímalo by ho, jestli si jí všimla už ráno. Pohlédla mu do očí. „Bála jsem se, že sis to rozmyslel.“

„Vypadá to, že kdykoliv se s tebou mám sejít, přijdu pozdě.“ Omlouval se a ona ho při tom vedla do pokoje. Byt byl přepychový a rozlehlý, působil však trochu bezvýrazně s těmi světlými, jakoby zaprášenými zelenými koberci, upjatým starožitným nábytkem – možná to byly napodobeniny, ale v tom se Joe moc nevyznal – a několika tmavými grafickými listy zobrazujícími pobřeží.

Slabě tu byla cítit grilovaná ryba a o něco silněji leštěnka na nábytek. V atmosféře bytu bylo znát, že se tu bydlí jen zřídka, a tomu dojmu neodpomohly ani mihotavé plameny v elektrické napodobenině krbu, ani Vivaldiho „Čtyři roční doby“, tlumeně znějící v pozadí.

Juliet mu pokynula k pohovce potažené žlutým damaškem, která byla měkčí, než vypadala. Sama zůstala stát. Vnímal její útlé nohy a připomínal si své odhodlání, že přišel jen na večeři, na nic jiného.

„Dáš si něco k pití, Joe?“ Navzdory svému démonickému nalíčení vypadala úzkostně a stejně rozpačitě jako on.

„Dám. Maličkou whisky. Irskou, jestli máš, ale klidně si dám i skotskou.“

„Koupila jsem pro tebe láhev Jamesona. Led a vodu?“

„Ale tos neměla! Jenom led, bez vody, dík.“ Dojalo ho, že si zapamatovala, co pil, a že jí stál za tu námahu, ale zároveň to nějak zvýšilo klaustrofobický pocit, který se v něm vzmáhal. Jako by kolem něj kladla síť.

Pozoroval její pohyby, když šla ke skříňce z ořechového dřeva, kde stála spousta lahví, nádoba s ledem a džbán vody. Když se natáhla pro láhev a šaty se jí na stehnech o několik centimetrů vyhrnuly, projela jím žádost jako blesk.

Přinutil se myslet na Karen a na Jacka, ale náhle měl pocit, že jsou miliony mil daleko. V jakémsi paralelním světě viděl identickou kopii sebe samého; jak je doma, čte Jackovi pohádku před spaním a usedá k večeři s Karen.

Rozhlédl se kolem sebe. Někdo přenesl londýnský salon na pobřeží Kanálu. Pro osamělé děvče to bylo dost skličující místo. Na krbové římse stálo několik fotografií, na jedné byl stříbrovlasý muž se ženou, která byla Juliet velice podobná. Joe je okamžitě poznal podle snímků, které mu předvedla na univerzitě.

„To jsou tvoji rodiče, že?“

„Ano.“ Ukázala mu broušený pohár, aby si řekl kolik. Bylo v něm na čtyři prsty whisky.

„Ale ne, to je moc! Jsem tu autem.“

Ignorovala ho a přihodila do poháru pár kostek ledu.

„Jak často sem jezdí?“

Připravovala si gin s tonikem. „V létě skoro každý víkend. V zimě prakticky vůbec.“

Závěsy byly roztažené, ale za širokým oknem bylo vidět jen tmu. „Jak ti to dnes šlo?“ zeptal se ve snaze udržet pracovní vztah.

„S Archivem zatím nic. Docela jsem pokročila se sestavováním programu, ale potřebovala bych, abys ses mi na pár věcí podíval.“

„Samozřejmě.“ Vzal si od ní sklenici, ale jejím očím se vyhýbal. Upil trochu whisky a okamžitě pocítil, jak se mu její teplo rozlévá po těle. Zároveň ho omamoval Julietin parfém. Vědec v něm si uvědomoval, že ta vůně je vysoce evokující, že působí na vyvolávání vzpomínek. Napadlo ho, že by měl tuhle oblast s Archivem víc rozvíjet; zatím je jeho repertoár pachů dost omezený.

Zapálila si cigaretu a kouř ohleduplně vyfoukla stranou od něho. „Uděláš pro mě něco?“ zeptala se. „Dáš mi slib?“

„Jaký slib?“

Na okamžik se nervózně zadívala na své nehty a potom oklepla cigaretu o onyxový popelník.

„Můj otec je velký odpůrce kryonismu. Bojím se, že – až – já –“ Jak svírala křečovitě sklenici, vyšplíchlo pár kapek nápoje přes okraj a stékalo dolů. Vůbec si toho nevšimla. „Až – umřu –, bojím se, že udělá něco, aby mi zabránil ve zmrazení.“

„Podepsala jsi všechny formuláře?“

„Ano.“

„Na několika schůzích jsme se zabývali právními aspekty. Kryonismus je v této zemi legální – nedomnívám se, že by se otec mohl postavit proti tvému přání.“

„Postaráš se, aby opravdu nemohl, Joe?“

Joe jí oplatil pohled. „Ale jistě. Totiž – udělám, co budu moci.“

„Mám tak dobrý pocit, když si uvědomím, že u toho budeš,“ prohlásila.

Joe se mlčky napil.

„Tvá žena se taky dá zmrazit?“ zeptala se nečekaně.

„Ne. Nevěří tomu. Podle ní je koncepce nesmrtelnosti neslučitelná s jejím náboženským přesvědčením.“

Juliet na něj potměšile pohlédla, jako by ji něco napadlo, ale neřekla nic. Upila ginu s tonikem, postavila sklenici na stolek před nimi a opatrně položila cigaretu do popelníku. Potom vzala Joeovi z ruky pohár, i ten odložila na stolek a s vyzývavě našpulenými rty se k němu přiblížila.

Začala ho líbat a lehce mu přitom hladila uši. Joe se jemně odtahoval, aby ji neurazil, sklouzla mu však prsty dozadu na šíji a pevně ho přidržela a ještě silněji se k němu přisála rty. Cítil, jak se mu jazykem snaží proniknout do úst, vlastně to nebyl jazyk, najednou zjistil, že to je na jazyk příliš studené.

Mezi rty a potom do úst mu vklouzla kostka ledu. Její oči, příliš blízko, a proto nezaostřené a rozmazané, se na něj usmívaly. Chvíli kostku držel v ústech, a když ho začala studit, předal ji zpátky. Vrátila se mu o něco menší a tak mezi nimi přecházela, pokaždé menší a menší, až z ní byl nepatrný střípek, který se posléze rozplynul.

Odtáhla tvář „To je symbol, Joe.“ A dodala: „Věčnost. Pokrevní bratři se pořežou a poraněná místa přitisknou na sebe, aby si vyměnili krev. Kryogenikové si vyměňují led.“ Znovu se k němu naklonila a políbila ho. Její měkká ústa a silná vůně jejího parfému, dotek jejích vlasů a prsty, které ho něžně hladily, roztavily veškerou jeho vůli.

Jednou rukou mu pomalu sjela po prsou a dál dolů mezi stehna a vyzývavě ho hladila po poklopci. Vzal ji za ruku a jemně jí odsunul stranou. „Ne,“ namítl, „tohle ne.“

Vysvobodila si ruku, položila mu ji na tvář a přitáhla ho k sobě.

„Jsi úžasný, Joe,“ řekla. „Jsi nejúžasnější člověk, jakého jsem kdy potkala.“

Chtěl ji; toužil podlehnout, vnořit se do ní, podvolit se; jeho vzrušení bylo tak silné, že sotva dokázal jasně myslet. Když však pohlédl na rozostřenou mlhu její tváře, najednou si vybavil, jak k němu vždycky uhání Jack, sotva ho spatří vcházet. Viděl Jacka sedět u snídaně. S tak důvěřivýma očima. A tu důvěru se on chystá zradit. Viděl Karen, svou krásnou ženu, jejíž život je už tak napůl zničený ztrátou Bartyho. A viděl naději v Julietiných očích. Naději v cosi, co nebyl schopen dát.

Tohle musí přestat. Odtáhl se trochu, aby na ni viděl pořádně, podíval se jí přímo do očí a hledal vhodná slova.

Vyložila si jeho výraz mylně a začala ho líbat na oči.

„Juliet – já – podívej –,“ začal neohrabaně. „Tohle – nejde.“

Trochu se zaklonila a položila mu ruce na stehna. „Co nejde, Joe?“

Sklopil oči a horečně přemýšlel, jak to vhodně vyjádřit. „Já – prostě nechci, aby sis myslela, – že musíš –“ Vyschlo mu v krku.

Odhodila si vlasy z obličeje a podívala se na něj tak, že litoval, že to nechal dojít tak daleko. Pomalu vraštila tvář a polykala slzy.

„Ty jsi spíš romantik, viď, Joe?“ popotáhla a v hlase se jí ozval hořký tón. „To jednáš s každým takhle?“

Zavřel oči. „Já – nemyslel jsem to tak. Já…“ Zmlkl celý zmatený. Otevřel oči a podíval se na ni. „Promiň.“

Vztekle se postavila. „Ty vážně umíš člověku zvednout náladu!“ Zavrtěla hlavou a vyšla z místnosti.

Joe seděl jako pěna. Měl by odejít. Jenže Juliet umírá a je celá zničená a potřebuje pomoc a soucit a odvahu. Sáhl po sklenici a pořádně se napil; ucítil na tváři chladný závan, jak vítr zacloumal okenní tabulí. Ucítil pach spáleniny a všiml si, že Julietina cigareta dohořela až k filtru s otiskem rtěnky a vine se z ní zvlněný proužek kouře, takže připomíná motýlí kuklu. Uhasil ji.

Juliet se vrátila a vypadala trochu klidněji.

„Chřest už je skoro hotový, za chvíli můžeme jíst.“ Vytřásla si z balíčku další cigaretu a zapálila ji.

„Nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo, Juliet.“

Zhluboka do sebe vtáhla kouř a opatrně odklepla popel do popelníku, a pak znova a znova, jako by mohla o něco přijít.

„Protože umírám, Joe?“ Znovu se jí v hlase ozvala hořkost. Nikdy předtím ten podtón neslyšel a teď se ho děsil. Jak stále rozhořčeněji pokračovala, hořkost rostla. „Jsem nedotknutelná, ano?“ Šlukovala z cigarety krátkými rychlými vdechy. „Já nejsem nic, nezáleží na mně, protože bude brzy po mně. A mrtví žádná práva nemají, je to tak, Joe? Nemají žádný statut. Nikdo jim nedovolí, aby se mohli vrátit. Nemohou si nechat peníze pro sebe, nemohou mít kreditní karty, ani bankovní konta. Nemohou mít city. Jakmile tě prohlásí za mrtvého, je konec; jsi jenom hromada hnijícího odpadu.“

Její hlas zněl klidně, ale zlost v něm narůstala s každým slovem. „Vždycky mě udivovalo, proč se každý chová tak hnusně ke starým lidem, ale už to vím. Jsou staří, nebudou žít dlouho, vůbec na nich nesejde.“

Přistoupila k oknu a zahleděla se do tmy.

„Já jsem nevyléčitelně nemocná, tak na mně taky nezáleží. Klidně bych už mohla být mrtvá. Třeba dokonce jsem.“ Zatáhla z cigarety a otočila se k němu. „Jaký je to pocit, Joe? Milovat se se zombiem? Můžeš se vrátit k ženě s čistým svědomím, protože sis to rozdal jenom s mrtvolkou, a to se přece jako nevěra nebere. K té své slaďounké ženušce, která na tebe čeká v posteli s ksichtem napatlaným kozím lejnem.“

Joe se zděsil. Mluvila tak tiše, tak klidně.

„Jak víš, že používá to kozí svinstvo?“

Zrudla. „Já – našla jsem to v Archivu. Náhodou – když jsem prohlížela soubory.“

Joe na ni pochybovačně hleděl. Všechny videové záznamy byly uložené v zaheslovaném souboru a heslo znal jen on. Probourala se mu tam? Jak?

„Promiň,“ ozvala se. „Nechtěla jsem –“ Vrtěla hlavou ze strany na stranu. Potom se schoulila v křesle a propukla v pláč. Celá se otřásala, hlasitě vzlykala a tvář měla celou svraštělou. „Ach Bože, tak strašně se bojím!“

Přišel k ní, klekl si vedle, objal ji a připadal si k ničemu.

„Já tak strašně nechci umřít. Budeš u toho, až mě budou zmrazovat, že tam budeš, viď, Joe? Prosím tě, nedovol, aby to otec zatrhl.“

„Nedovolím mu to,“ slíbil Joe a myslel to doopravdy.

Objala ho a přitiskla si vlhkou tvář k jeho obličeji.

„Můžu ti věřit, viď?“

„Ano.“

„Tak dobře. Tak dobře.“ Uklidňovala se. „Najíme se?“

„Jasně.“

Usmála se. „Budu se chovat slušně, slibuju.“

„Budu se taky snažit slušně chovat.“

Joe vešel do ztichlé haly, pověsil si kabát a přeskočil v myšlenkách z Juliet na historku, kterou si připravil pro Karen, totiž schůzi Kryonitu. Vyskytl se technický problém. Z jednoho kontejneru unikal kapalný dusík a jediná možnost opravy byla dvacet mil daleko.

S úlevou konstatoval, že v ložnici se nesvítí. Karen spala a Joe se kradl do ložnice jako duch. Po krůčcích postupoval ve tmě, nahmatal židli na své straně postele, pověsil na ni sako a svlékl si zbytek oděvu. Potom vešel do koupelny, zavřel, jak nejtišeji mohl, zamkl dveře a rozsvítil světlo.

Večeřeli s Juliet při svíčkách. Otevřela mu srdce, mluvila o tom, jak je osamělá, že nemá naději najít si přítele, jak ji rmoutí, že nikdy nebude mít děti. Nemá před sebou žádnou budoucnost, jen tu nepatrnou naději, kterou vkládá do kryonismu, a stejně malou naději, že zaznamenají nějaký pokrok s přehráváním mozku.

Vyčistil si zuby a plížil se do postele. Karen se zavrtěla a něco zamumlala. Políbil ji a ona znovu upadla do spánku. Ležel na zádech a při pomyšlení na plačící a vyděšenou Juliet se v něm vzmáhala vlna nenávisti ke smrti. Nedávalo to vůbec smysl, že by tak nadané a krásné stvoření mělo za pár měsíců zmizet ze světa.

Potom se mu vybavilo něco jiného.

K té své slaďounké ženušce, která na tebe čeká v posteli s ksichtem napatlaným kozím lejnem.

Jak se proboha Juliet mohla k téhle informaci dostat? Jak to věděl Archiv? Patrně zaznamenal rozhovor, který na tohle téma s Karen vedli. Byl však velmi obezřetný a pojistil se, aby se žádná informace z videokamer, které měl doma, nedostala k někomu jinému. Napadlo ho, jestli má Karen na tváři ten krém i teď. Většinou její zkrášlovací záchvaty vůbec nebral na vědomí. Uvědomoval si však, že nikdy předtím, než přišli o syna, by s nimi neztrácela čas. Ale nyní se zajímala o všechno, co jí slibovalo nový život. Takže i tahle její pošetilost je jen další způsob, kterým smrt tyranizuje nás všechny, usoudil nakonec.

Uvažoval, kolik toho Juliet ví o počítačích. O technologii věděla prakticky všechno, v některých ohledech dokonce víc než on. Možná se na heslo dostala náhodou. Nebo to bylo úmyslné? Že by chtěla špehovat jeho domácí život? Proč?

Upadl do neklidného spánku a probudil se za hodinu, zachvácený děsem a zmáčený potem. Naslouchal Kareninu pravidelnému oddechování a větru, který se venku proháněl ve větvích a keřích. Strach neopadal, byl temný a neurčitý. Měl pocit, jako by překročil hranici do země nikoho, odkud není návratu. Jako by odložil všechnu svou minulost i přítomnost. A neměl budoucnost.

Podruhé ho vzbudilo hulákání: „Ráno, ráno, ráno! Táta musí vstávat!“

Joe ztěžka a neochotně otevřel oči. Hodiny vedle postele ukazovaly půl sedmé a venku byla ještě tma. V koupelně se svítilo a bylo slyšet, že si Karen čistí zuby. Políbil syna, rozcuchal mu vlásky a znovu zavřel oči.

„Tati, slíbils mi, že přijdeš domů brzo.“

„Neslíbil jsem to. Řekl jsem, že to zkusím.“

Jack přelezl přes něj a zahrabal se do pokrývek. Joe ho obejmul a překvapilo ho, že má na ramínkách něco tak drsného. Otevřel oči. „Hej, co děláš v mém saku?“

Jack se rozhihňal. „Je v něm teplo,“ odpověděl. „Chceš vidět, co jsem namaloval včera večer?“

„Ty jsi ale opičák, víš to? Nesmíš mi nosit sako.“

„Můžu ti ukázat ten obrázek?“

„Ukážeš mi ho, až vstanu, ano? Táta si ještě minutku schrupne.“

Když opět otevřel oči, uslyšel elektrické bzučení a šustění rozhrnovaných závěsů. Venku už bylo světlo, byl mnohem jasnější den než včera. Hodiny ukazovaly 8.10. Překvapeně si to ověřil na náramkových hodinkách. Málokdy spal déle než do půl šesté, ať šel večer jakkoli pozdě spát. Něco se mu honilo v hlavě. Nějaká schůzka. Je středa. Ve středu má přednášku v půl desáté. Ale ještě něco jiného musí ráno udělat. Nebo ne?

Pohodlně se opřel o čelo postele. Zdola z kuchyně slyšel nějaký hukot, nejspíš myčky, a jakési hlasy, zrovna hovořil muž: je to asi rádio, Karen poslouchá většinu času Rádio Čtyři.

Dával si do kupy myšlenky, opakoval si, co napovídal Karen. Mohl jí říct pravdu. Nic se nestalo, takže nemá důvod cítit se provinile, nemusí lhát.

Jenže včera jí vykládal o Kryonitu, tak se toho dneska musí držet. Občas skutečně musel do Kryonitu zajít – a pracovat tam celou noc, když pacient pro kryogenní suspenzi zemřel večer nebo v průběhu noci. Nebyla to tedy nijak nepravděpodobná výmluva. Jen ji musí přesvědčivě podat.

Vtom sebou polekaně trhl a vyletěl z postele, protože si vzpomněl, co mu to nedá pokoj. 8.45. Schůzka s vicekancléřem. Jak na to proboha mohl zapomenout?

Osprchoval se, oholil, hodil na sebe oblečení a zuřivě hledal sako. Zmocnila se ho panika. Snad ho nenechal u Juliet? Potom si vzpomněl, že si ho navlékl ráno Jack. Vyběhl na podestu a zavolal: „Jacku! Jacku!“

Bylo 8.25 a na univerzitu to autem trvalo dobrou čtvrthodinu. „Jacku!“ hartusil, dupal po schodech dolů a uvazoval si kravatu. Karen vyšla z kuchyně.

„Ahoj, kde je Jack?“

Tvářila se klidně a mile, ani trochu nazlobeně, což ho překvapilo. „Ani mi nedáš dobré jitro?“ zeptala se.

Chvatně ji políbil.

„Jak to včera šlo?“

„Dobře – je to spravené.“

„Ty chudáčku Joe-Joe, vypadals poslední dny tak vyčerpaně, mohl ses jednou vyspat. Proto jsem tě nechala spát. Mám ti něco udělat k snídani?“

„Musím letět – zapomněl jsem – ráno mám schůzku s vicekancléřem. Jack mi sebral sako – kde ksakru je?“

„Neviděla jsem ho v tvém saku.“

„Kde je?“

„Myslím, že šel do zahrady nakrmit rybu.“

Joe vběhl do kuchyně a vyhlédl zadními dveřmi přes trávník k rybníčku, kde choval Koi. Po Jackovi tam nebyla ani stopa. Znovu zavolal. U sousedů se rozštěkal pes.

„Prokrista!“ Joe za sebou zasunul dveře. „Kde ksakru může být?“

„Asi si zase hraje na schovávanou. Viděl to v televizi a náramně se mu to zalíbilo. Celý týden mě s tím přiváděl k šílenství. Ani nemukne, dokud ho nenajdeš.“

„Teď mám zrovna čas hrát si na schovávanou.“ Vyběhl po schodech nahoru a nahlédl do Jackova pokoje. „Jacku?“ Žádná odpověď. Vyšel zpátky na podestu a ze všech sil zahulákal: „Jaaaacku!“ Zase nic. „Karen, já to sako potřebuju – mám tam náprsní tašku – máš nějaké peníze?“

„Něco mám.“

Joe vběhl do ložnice, otevřel šatník a vytáhl hnědé manšestrové sako. Sbíhal po schodech a navlékal si je. Karen stála pod schody s dvacetilibrovou bankovkou v ruce a úšklebkem na tváři.

„Ta kravata ti k tomu saku vůbec nejde, Joe.“

„Tak ať.“ Strhl z věšáku kabát, ujistil se, že klíče od auta jsou v kapse, nacpal si bankovku do kapsy u kalhot a políbil Karen na rozloučenou.

Když Joe odjížděl, stála Karen zamyšleně ve dveřích. Ani nemají čas si popovídat, není čas na normální život. Anglie vůbec nepůsobila tak, jak Karen zpočátku doufala. Asi to byla pošetilost myslet si, že se Joe změní jen proto, že se přestěhuje do jiné země.

V Kanadě také pracoval čtyřiadvacet hodin ve snaze vybudovat si jméno; produkoval článek za článkem, knihu za knihou, bombardoval žádostmi firmy, výzkumné ústavy a vlády, aby sehnal peníze pro Archiv. Neustále posílal dopisy, faxy, létal někam letadlem, ale dokonce ani když získal MacArthurovu cenu, nepodařilo se mu najít nikoho dost prachatého, moudrého a zároveň odvážného, aby mu poskytl bezpodmínečné financování.

Doufala, že přestane být kousavý a podrážděný –, když teď má dost peněz, aby mohl uskutečnit svůj sen, když získal profesorské místo a může učit, jak si vždycky přál, a přitom nemít nabitý rozvrh. A když ona sama nebude zaměstnaná, budou na sebe mít víc času.

Vůbec však nepočítala s tím, jak bude svou prací posedlý, že nakonec bude nenávidět každou chvilku, kterou stráví s Jackem nebo s ní. Teď to tak aspoň vypadalo. A už vůbec se s ním nedalo mluvit.

Na celý příští týden jede na konferenci o počítačích do Florencie. Před pár lety by ji automaticky vzal s sebou. Nyní se ani neobtěžoval zeptat, jestli by třeba nejela.

Těsně po jeho návratu z Florencie, za týden v sobotu, má Karen narozeniny. Bála se, že si ani nevzpomene poslat jí pohled nebo koupit dárek.

Občas měla pocit, že ji Joe docela přestal chápat. Uvědomovala si, že to z velké části může být její vinou. Doufala, že bolest nad Bartyho smrtí utiší čas a že jí Jack pomůže ránu zacelit, ale místo toho všechen strach přenesla na něj. Kdykoli si šel hrát ke známým, děsila se, že se mu něco stane. Toužila chránit ho celých čtyřiadvacet hodin. A uvědomovala si, že si svou posedlostí Jackem vlastně zavírá dveře před Joem, a že se s tím musí nějak vypořádat.

Začala mít strach o Jacka a šla ho hledat; byl nejvyšší čas, aby se začal chystat do školky. Vešla do jídelny, uviděla svíčky na stole a zmocnila se jí lítost. Včera večer pro Joea připravila slavnostní večeři, dokonce došla koupit láhev kalifornského vína, protože je měl rád. Měla už všechno nachystané, když zavolal, že nebude na večeři doma.

Povzdechla si, klekla si na zem a nakukovala pod stůl, jestli tam Jack není. Podívala se do skříně v hale, vrátila se do kuchyně, zašla do komory ve sklepě a její úzkost rostla. Nahlédla do mezery mezi mrazicím pultem a dvěma vysokými mrazničkami – kolikrát už ji napadlo, že majitel domu musel trpět utkvělou hrůzou z obležení a nedostatku potravin –, zkontrolovala, že šrouby na nepoužívaném shozu uhlí nikdo neodšrouboval.

Nakoukla do pračky i do sušičky – Jack se už jednou do sušičky schoval –, ale nikde po něm nebylo stopy. Odešla nahoru a jako vždy, když za sebou nechala dusivou temnotu sklepa, si ulehčeně vydechla.

Když procházela kuchyní, všimla si, že se ve větracích otvorech skříně na potraviny pohybuje stín. Zůstala stát a pozorně se tam zadívala. Další pohyb. Rozzářila se, po špičkách se připlížila ke skříni, vzala za kliku a zatáhla.

„Baf!“ zavýskl Jack a vyskočil ven.

Poskočila, jako by se polekala. „Ale!“ zvolala. „Ale, ale! S tím musíš přestat, víš?“

„Nenašla jsi mě!“

„Jacku, opravdu s tím musíš přestat, rozumíš? Táta tě sháněl, volal tě a ty ses s ním ani nepřišel rozloučit.“

Zatvářil se zklamaně. „Kde je táta?“

„Táta musel jít do práce.“

„Áááá.“

„A povídal, že máš jeho sako. Co jsi s ním u…“ Zmlkla, protože si všimla něčeho zmačkaného na podlaze skříně, a shýbla se k tomu. Bylo to Joeovo tvídové sako a bylo celé zmuchlané, jak na něm Jack seděl.

Zdvihla je a vytřepala a přitom si všimla, že z kapsy něco čouhá. Kus papíru. Vytáhla jej a podívala se, co to je. Byly to dva sepnuté listy. Rozložila je.

Sako jí vypadlo z rukou, protože jí projelo leknutí, tentokrát skutečné. Instinktivně se otočila zády k Jackovi a v čirém úžasu zírala na dopisní papír, k němuž byla připnuta fotokopie plánu Hovu.

„Joe, moc se těším, že se dnes večer uvidíme – že budeme sami! Juliet XXXXX.“

„Smrt je tabu,“ pronesl Joe do mikrofonu a dramaticky udeřil pěstí do řečnického pultu. „Uznáváme, že musíme bojovat s rakovinou, s AIDS, se srdečními chorobami, roztroušenou sklerózou a Parkinsonovou nemocí. Z nějakého důvodu se však odmítáme postavit samotné smrti! Někteří namítnou: A co problém přelidnění, budeme-li opravdu žít věčně? Na to jim odpovím: Kdo z nás by odsoudil lékaře, který vzkřísí člověka po infarktu?“

Odmlčel se a nechal svá slova chvíli působit. Zahleděl se do moře tváří v nacpané posluchárně Velké síně Florentské univerzity. Mezi osmi sty delegáty sedmnáctého sympozia o umělé inteligenci, konalo se vždy jednou ročně, bylo mnoho nejlepších počítačových vědců světa. Joe si už předtím vyhledal v davu několik tváří, jako to dělal vždycky – ten starý řečnický trik se naučil už dávno –, a střídavě se na ně při řeči pár sekund díval. Dobře se bavil, šťávy pracovaly a viděl, že někteří se tváří vyplašeně a jiní naštvaně. Prima. Provokoval ty konzervativní páprdy s velkou chutí.

Zběžně prolétl další text a pokračoval: „Někteří z vás si o mně myslí, že jsem cvok, protože nechci umřít, já vím!“ Udělal odmlku a zhluboka se nadechl. „Ale považujeme za cvoka člověka, který už třikrát prodělal revaskularizaci srdce?“ Znovu nechal slova doznít rozlehlou posluchárnou a nenápadně otočil stránku. „Ben Franklin tvrdil, že jedinou jistotou v lidském životě jsou smrt a daně. Tedy, těžko vám mohu něco slibovat, pokud jde o daně.“ Počkal, až utichne smích, a zvýšil hlas. „Ale pokud jde o smrt, to je něco jiného. Nevidím důvod, proč by kdokoli z nás v tomhle sále měl umírat. Nevidím důvod, proč by měl zemřít kdokoli na této planetě. Kdykoli.“

Uchopil okraje pultu a naklonil se kupředu. „Matka Příroda si prosazuje svou už zatraceně dlouho. Je načase, aby pravidla začal psát někdo jiný. Pečuje sice o tuhle planetu už sto milionů let, ale taky ji celou dobu pěkně terorizuje.“ Zahleděl se po řadě na všech pět vybraných obličejů. „Říká se, že současná společnost vede svět ke katastrofě, že ničíme náš ekosystém. A mají pravdu. Vážně, mají svatou pravdu! Ale vůbec si nemyslím, že vina je na nás. To Matka Příroda se nedokáže sžít se současnou společností. Evoluční teorie tvrdí, že přežije nejsilnější. Učí nás, jak je důležitá adaptace. Že nepotřebné je nutno odstranit. Evoluce je hnusná a necitlivá mrcha.“

Počkal, až ztichl další smích. A potom se vrhl na závěr své řeči. Byl odhodlán dát do něj vše. „Pokud jde o lidstvo, dochází k evoluci právě teď a tady.“ Poklepal si na hlavu. „Je totiž nezbytné zbavit se našich biologických těl. Potřebujeme jít kupředu, osvobodit se z našich smrtelných schránek.“ Poklepal si palcem na hruď. „Vymanit se z našich těl a odporných nevyléčitelných chorob, které je ničí. Jakmile se dostaneme do slušného hardwaru, může jít Matka Příroda k čertu. Jsem přesvědčen, že lidé se stanou vzdálenými předky strojů, které dnes konstruujeme. Že jsme na samém prahu nové éry, která bude představovat větší předěl, než když se z kromaňonce stal Homo Erectus a z něho zase Homo Sapiens. Stojíme na prahu přeměny druhu Homo Sapiens na Homo Cyberneticus. Dámy a pánové, dávám vám Člověka Postbiologického.“

Joe přelétl své zvolené tváře. Dvě se nesouhlasně mračily, jedna – patřila elegantní ženě – byla unesená a ty poslední dvě byly kamenné. Docela slušný výsledek, pomyslel si a hnal se dál:

„Co se vám snažím říci, je to, čemu jste byli zvyklí se smát; je to svého druhu sci-fi. Radím vám, přestaňte se smát. Domnívám se totiž, že to nebude trvat ani celých deset let a mně se podaří vložit vědomí do stroje. V současné době jeden takový stroj je v mé laboratoři na univerzitě a mnozí z vás možná mají ještě chytřejší stroje než já.“

Odmlčel se. „Někteří z vás si možná říkají, že se mi z tištěného spoje utrhlo pár čipů… Ale přesto tvrdím, že za deset let bude za tímhle řečnickým pultem stát můj Archiv, bude přednášet mou řeč a pravděpodobně to zvládne podstatně líp!“

Pár hodin nato ležel Joe na posteli ve svém honosně zařízeném, ale poněkud stísněném hotelovém pokoji, pročítal program konference, zatrhával si zajímavé přednášky a psal si poznámky k počítačovému programu, který navrhla Juliet. Zvlášť jedna z nich ho zaujala, pokud by s ní dokázal něco provést, výrazně by to zvýšilo schopnost Archivu učit se.

Zavřeným oknem sem doléhal neustálý rachot skútrů projíždějících dole po piazze. Úterý večer. Napil se čerstvé pomerančové šťávy a pohlédl na hodinky. Čtvrt na osm. Ve tři čtvrtě měl dole v baru sraz se starým přítelem z Toronta a chtěl se předtím osprchovat.

V místnosti bylo chladno, stejně chladno a vlhko jako v Anglii. Z nějakého důvodu se domníval, že ve Florencii bude teplo a slunečno. V Anglii je o hodinu méně. Před chvílí volal domů a řekl Jackovi dobrou noc. Chtěl si popovídat s Karen, ale neměla náladu. I v pátek a v sobotu měla divnou náladu, nevěděl proč. Málo mluvila, byla upjatá a zdvořilá.

Dál listoval programem, ale nedokázal se soustředit. Myslel na Juliet; ne a ne ji dostat z hlavy. Potěšilo ho, jak byla přijata jeho řeč; opravdu zapůsobila. Přesně to správné množství aplausu a správný počet kyselých tváří. Karenina reakce byla vlažná; musí o tom povědět Juliet. Zdvihl sluchátko, vyťukal směrové číslo a její číslo domů. Když to na druhé straně začalo zvonit, ozvalo se zaklepání na dveře. Zaklel a čekal na dalších pár zazvonění. Klepání se opakovalo, nyní naléhavěji. Zavolal „Un momento!“, počkal na dalších několik zazvonění, potom položil sluchátko, utáhl si župan a šel ke dveřím.

Otevřel je a několik okamžiků tupě a nevěřícně zíral na Juliet Springovou, která tam stála v kabátě se vzorovanou šálou a s malým koženým kufříkem vedle sebe na podlaze.

„Já – doufám, že neruším?“ zeptala se. Obklopil ho její parfém. Naklonila hlavu ke straně a obdařila ho napůl omluvným a napůl čtveráckým úsměvem.

Bezděčně ji vzal do náruče a přivinul k sobě. „Bože,“ pronesl, pevně ji stiskl a dlouze políbil.

Když se od sebe odtrhli, odtáhla hlavu a v očích jí vesele jiskřilo. „To znamenalo ano nebo ne?“

„Vypadáš nádherně,“ odpověděl, protože si ho v té chvíli totálně podmanila.

„Rozhodla jsem se vzít tvou radu vážně, Joe, a začít se bavit.“ Rozhalila mu župan na prsou, přitiskla mu dlaně na jemné chloupky a jela dál, až k nahým ramenům. Potom mu přitiskla rty na ucho. „To je senzace, že už jsi svlečený,“ zašeptala, sjela rukama dolů a rozvázala pásek županu. Zdálo se, že nyní, když pouta domova byla daleko, si je velice jistá sama sebou. Župan se rozevřel a Juliet spustila ruce dolů, tiskla ho a hladila, pak sjela ještě níž, a vzala do dlaně jeho varlata a zabořila mu do ucha jazyk.

Držel ji za hlavu, hladil ji po vlasech a vybuchovaly v něm drobné projektily blaha. Vtom se otevřely protější dveře a na chodbu vyšel známý vědec s manželkou. „Rychle, dovnitř,“ sykl Joe. Shýbl se, popadl kufřík, strčil Juliet do pokoje a bez ohlédnutí zavřel dveře.

„Kolega,“ vysvětlil celý rudý v obličeji.

Stáhla z kliky cedulku NERUŠIT, pověsila ji zvenčí a zajistila dveře řetízkem. „Žádní další kolegové se nekonají,“ prohlásila, objala ho a táhla k posteli, dokud se nestačil vzpamatovat.

Dovolila mu zatelefonovat do baru a odvolat schůzku, a potom konečně dovedla do konce to, oč usilovala před večeří v bytě svých rodičů.

Vina se dostavila vzápětí po vyvrcholení. Joea se okamžitě zmocnil pocit nejzazší pošetilosti a nenapravitelnosti.

Měl na sebe zlost, že to připustil. Zlost na svou slabost. Než si stačil uvědomit, co dělá, civěl do stropu jako vyděšený králík, jezdil pohledem po štukovaných ozdobách a pátral po čočce kamery. Hledal Archiv!

Usmál se té absurdní situaci a trochu se uvolnil. Juliet ho políbila na obě oči; cítil vůni jejího těla, vnímal bledý lesk nahé pokožky, vdechoval vůni vlasů. Archiv je tisíc mil daleko. I Karen. Octl se v docela jiném životě. Vina se pomalu rozplývala v hravosti, čtveráctví, svobodě. A když ho Juliet políbila ještě jednou, zmocnila se ho prudká touha, připomínající živé prožívání vzpomínky.

Zůstali v posteli celý večer a jídlo a pití si dali přinést na pokoj. Ráno byl Joe v tak povznesené náladě, jako by byl pod vlivem drogy. Měl sjednaný nějaký rozhovor, ale potom se omluvil a na oběd už nešel; místo toho spěchal na schůzku s Juliet v Botticelliho sálech v galerii Uffizi.

Našel ji zabranou do Zrození Venuše a chvíli ji zpovzdálí pozoroval, uchvácený její krásou a zvědavý, nač asi myslí. Počkal, dokud si ho sama nevšimla, protože ji nechtěl polekat, a potom se zlehka objali.

Juliet pokynula hlavou k plátnu. „Líbila bych se ti takhle?“

„Nahá na lastuře?“

„Uhm. Je krásná, viď? Mnohem krásnější než na reprodukcích.“

„Kdepak, vypadá jako obrázek z módního žurnálu; ty jsi daleko krásnější.“

„Ty jsi taky mnohem krásnější ve skutečnosti než na fotografiích, Joe.“ Viděla ho na záložkách jeho knih, takže věděla, o čem mluví. Políbila ho s jiskřičkami veselí v očích, potom si stoupla na špičky a zašeptala mu do ucha: „Pojď se vrátit do hotelu.“

„Nechceš zajít na oběd?“

„Můžeme si přece dát něco poslat. Kolik máš času?“

„Několik hodin.“

Cestou k východu se Juliet zastavila u obrazu andělů odnášejících duši mrtvé ženy a obrátila se k Joeovi.

„Co se stane s duší zmrazeného člověka, Joe? Považuje tě Bůh za mrtvého, dokud zase neroztaješ? Nebo v tobě duše celou dobu zůstane?“

„Tenhle problém já nemám,“ odpověděl. „Já totiž na nesmrtelnou duši nevěřím.“

Šli zavěšeni po kostkované podlaze mezi sloupořadím se sochami a bystami. Joe si uvědomoval, že by si měl dávat pozor, aby ho neviděl některý kolega, na druhou stranu však měl tak nebojácný a nevázaný pocit, že mu bylo skoro jedno, jestli je někdo spolu uvidí. Připadalo mu, že prožívá romantické dobrodružství, na které se normální zákony nevztahují.

„Věříš v nějaký posmrtný život?“

Joeovi bylo jasné, že Juliet hledá něco, oč by se mohla opřít, a nechtěl jí všechno kazit.

„Podaří-li se nám dosáhnout nesmrtelnosti, bude to přece totéž, nemyslíš?“

Zkoumavě mu hleděla do obličeje cestou po širokých schodech.

„A ty tomu věříš?“

Objal ji kolem ramen. Obvykle to bylo jeho oblíbené téma, ale s ní se mu o tom mluvit nechtělo, jako by mohl její smrtelnosti čelit tím, že před ní uhne. Nedala se však odbýt.

„Ano, Joe?“

Prošli turniketem, minuli bronzovou sochu bez hlavy a paží, prošli prodejnou knih a octli se v rušném nádvoří.

„Juliet, když jsme spolu mluvili poprvé, řekla jsi, že máš strach ze smrti. Pověz mi, co tě na ní nejvíc děsí.“

Chvíli šli mlčky po dláždění posetém odpadky kolem pouličních malířů. Vzduch byl plný výfukových plynů a řevu skútrů a motocyklů. Slunce zalévalo věž Starého paláce sytou žlutí, ale v jejím stínu bylo chladno a páchly tu výfukové plyny, káva, sladké pečivo a řeka Arno. Joeovi se zdálo, že trvalo několik minut, než odpověděla.

„Myslím, že se bojím zůstat sama v prázdnotě,“ řekla konečně. „Někde, kde mě nikdo neuvidí ani neuslyší, kde nemůžu nic dělat. Navždycky zavřená v temnotě.“ Nevesele se zasmála. „A hrozně mě děsí představa, že něco zmeškám, Joe. Že jen o pár let zmeškám šanci žít věčně.“

Když o něco později ležel Joe večer v posteli, ulepený schnoucím potem a s nosem plným Julietina parfému a jejích živočišných pachů, připadala mu Anglie nekonečně vzdálená. Florencie měla jakési kouzlo, jako by se zastavily hodiny a čas si dal pauzu. Takže být nevěrný právě tady se jaksi nepočítalo, protože to tu nepatřilo do skutečného světa.

„Joe,“ ozvala se tiše Juliet. „Řeknu ti jméno svého advokáta – pro případ, že by se otec stavěl proti zmrazení. Dala jsem mu velice podrobné pokyny a jmenovala jsem ho svým vykonavatelem, což znamená, že po mé smrti bude zákonným majitelem mého těla.“

Joe jí konejšivě stiskl rameno. „Neumřeš. Nedovolím ti to! Někde přece musí být někdo, kdo ti dokáže pomoct!“

„Jenom ty, Joe. Ty jsi jediný, kdo mi může pomoct.“ Sedla si a nalila si do sklenky víno – z láhve vedle postele. Napila se, odsunula si z obličeje vlasy a otočila se k němu.

Najednou zcela nenuceně.

„Až se vrátíme do Anglie, mohl by ses nastěhovat ke mně.“

Její slova ho zaskočila a vášnivý výraz v jejím obličeji ho zmátl. Byla sice jen nepatrně nalíčená, ale náhle si zřetelně vybavil její démonické nalíčení z minulého týdne a dravčí vzhled. Nyní vypadala stejně. Políbila ho, ale nereagoval. Políbila ho znovu.

„Byla by to nádhera, nemyslíš? Mohli bychom být celou dobu spolu, stejně jednou budeme. Budeme spolu navždy.“

Joe se znepokojeně zamračil. „Navždy?“

„Ale ovšem, Joe.“

„Jak to myslíš?“

„Řekl jsi, že Karen na nesmrtelnost nevěří. Že se nedá zmrazit, zatímco ty ano. Takže až nás za čas rozmrazí, znovu se sejdeme. A potom spolu budeme navždy.“ Znovu ho hladově políbila, přitiskla se k němu pevně tváří a rukama ho začala hladit po celém těle. „Proč bychom spolu nemohli žít už teď Joe, natrénovat si to?“

Její laskání ho znovu začalo vzrušovat, ale nechtěl se tomu poddávat. „Juliet, je mi s tebou dobře, ale nemůžu to udělat Karen. Ani Jackovi. Mám je oba moc rád.“

„Jenom než umřu, Joe, potom se k ní – k nim – zase můžeš vrátit.“ Řekla to tak samozřejmě, jak by smrt byla jen dalším běžným mezníkem v diáři, jako třeba Den díkůvzdání, Vánoce nebo Velikonoce.

„Karen mě potřebuje, Juliet. Já – to bych jí nemohl udělat.“

Juliet ztemněla tvář. „Já tě taky potřebuju, Joe.“

„Já vím,“ odvětil tiše.

„Potřebuju tě strašně moc, Joe. Copak to nechápeš?“

„Chápu to.“

Přehodila přes něj nohu a klekla si nad něj. Díval se na její tvář, na pevná ňadra připomínající jablíčka, na jasně červené bradavky, ploché břicho a útlá bílá stehna. Byla to ta nejdokonalejší, nejkrásnější a nejvzrušivější žena, jakou kdy poznal. Toužil strhnout ji na sebe, líbat její ňadra, znovu do ní vstoupit.

Juliet se však do hlasu vkradl vztek.

„Ty si prostě myslíš, že jsem snadno k mání, viď, Joe. Že když mám na kahánku, přetrhnu se, abych si to naposled pořádně užila. A tebe to vzrušuje, co?“

Joea se to dotklo. „Neříkej takové věci!“

Naklonila se k němu, opřela se mu dlaněmi o ramena a vlasy mu uzavřela obličej jako do stanu. „Miluješ mě, Joe?“

Nebyl si jist, co má odpovědět, nevěděl, co říci, aby ji uklidnil; sám totiž nevěděl, co vlastně cítí.

„Myslím, že bych se do tebe mohl zamilovat,“ řekl po chvíli. „Já-,“ zarazil se, protože dostal strach, že vyslovil něco, co neměl.

„Tak ty myslíš, že mě miluješ, Joe?“ V očích měla pohled, který se mu ani trochu nelíbil. „Tak ty miluješ Karen a myslíš si, že miluješ mě. To je pěkné, Joe! Moc pěkné.“

Zasmála se, ale ne tak jako předtím. V tom smíchu bylo něco trochu nelidského, až Joeovi přeběhl po zádech mráz. Jako by se smál nějaký démon uvnitř, hluboko uvnitř jejího těla. Na chvíli to vypadalo, že se na něj vrhne. Potom se najednou vzpamatovala.

Sedla si na paty, popadla do rukou jeho měknoucí pyj a hladila ho, hladila až do opětovného ztvrdnutí.

„Kdybys mě dokázal nahrát do Archivu, Joe, myslím teď, dokud žiju, myslíš, že bych existovala dvakrát?“

Joeovi chvíli trvalo, než soustředil myšlenky.

„To je velká hádanka,“ odpověděl. Potěšila ho změna tématu a to, čím se zabývala, ho v tu chvíli jenom rozptylovalo. „Kdybychom tě překopírovali do počítače, která z vás by potom byla ta pravá? Ta z masa a krve nebo ta v počítači?“

„Nebo obě?“ zeptala se s úsměvem a nepřestávala ho hladit.

Na chvíli zavřel oči a vzdychl blahem.

„To by ale trvalo jen krátkou dobu, než by každá verze začala hromadit nové zážitky a vzpomínky; potom byste se začaly oddělovat, měnit a každá z vás by byla jiná.“

„Přece můžeš udělat záložní kopii. Kdybych byla v počítači a tys mě měl na několika záložních kopiích, vymazal bys mě, jakmile by se ti přestalo líbit, jak se vyvíjím, nahrál novou kopii a začal znovu! Kdybys chtěl, mohl by sis udělat tucty mých kopií a všechny je přehrát do Archivu. Potom bys moje verze mohl rozposílat faxem a počítačovými linkami do celého světa. To přece je možné, ne?“

„Teoreticky asi ano.“

„Bylo by to něco jako klonování?“

„Svým způsobem.“

„To by pro tebe přece bylo výhodné, Joe.“ Z tváře jí úsměv nemizel, ale do hlasu se vkrádala hrozba. „Při tolika verzích bys mohl dojít k názoru, že vůbec lásku nepotřebuješ. Že nemusíš ohrožovat své manželství. Neobtěžovaly by tě, nic by po tobě nechtěly. Mohl bys je kdykoli vytáhnout ze šuplíku a vsunout do Archivu, čistě podle toho, jakou bys zrovna měl náladu. To by se ti líbilo, viď, Joe? To by tě netrápilo. Protože existovat v počítači, to je jako neexistovat vůbec. Moje tělo by bylo bezpečně zmrazené v kontejneru a moje mysl zamčená na pásce v plastikové krabičce. Ty máš ale kliku, Joe! Taková dokonalá milenka!“

Snažil se pochopit, nač myslí, ale v očích měla skelný pohled. Připomínaly oči šílené ženy, najednou nebyly ani jasné a rozesmáté, ani smutné a utrápené jako donedávna. Teď z nich šel strach. Vzpomněl si na neurologovo upozornění, že může docházet k menším mrtvicím, a napadlo ho, jestli se to nestalo právě teď, protože takové záchvaty vedou ke změnám nálad. Neřekl nic, ale nespouštěl z ní oči.

Ještě pořád ho pevně svírala v dlani a hrála si s ním. „Takže v pátek se vrátíš ke Karen, Joe? Dělá ti tvoje ženuška to co já?“

„Juliet, prosím tě!“ Začínal se zlobit.

„Jestlipak si to s ní rozdáváš čtyřikrát za noc?“

„Prosím tě, uklidni se.“

„Odpověz, Joe. Odpověz,“ křičela hystericky. „Kolikrát za noc to s ní děláš?“

Pustila ho, sklouzla na postel, hodila sebou na břicho a rozvzlykala se. Ležela s obličejem zabořeným do polštáře a Joe ji bezmocně pozoroval, hladil ji po zádech, snažil se ji uchlácholit a v duchu znovu a znovu žasl, do jaké kaše se to dostal.

„Karen neumírá, Joe,“ vzlykla po chvíli, když se trochu uklidnila. „A já tě miluju! Nesnesu pomyšlení, že se vrátíš k ní a budeš se s ní milovat, když ona neumírá.“

To je ale pěkná šlamastyka, říkal si bezděčně a najednou před sebou jasně viděl šílenství minulých čtyřiadvaceti hodin. To je ale zpropadená šlamastyka! Ležel s hlavou opřenou o čelo postele obklopen Julietiným parfémem a díval se na obrys jejích zad i zcuchaný chumel rudých vlasů, které jí zakrývaly tvář. Ke Karen se dosud nedovolal. Zkusil to ráno při jednání konference z budky, ale měla zapnutý záznamník. S Juliet v pokoji jí telefonovat nemohl.

Zítra je čtvrtek. V pátek se vrací domů. Anglie mu stále připadala jako konec světa. Jedna část jeho bytosti si přála zůstat tady a nemuset si dělat starosti s návratem. Zůstat tady v posteli s tou bláznivou a chytrou holkou a jen se s ní milovat. V sexu byla opravdu úžasná. A kdykoli spolu probírali Archiv, pokaždé dostal nějaký nový nápad. Za pouhý týden prokoukla Juliet Archiv lépe než kdokoli z těch, kteří s ním pracovali od samého počátku. Některé její návrhy znamenaly obrovské rozšíření jeho schopností. Potřeboval, aby zůstala naživu.

Na druhou stranu mu naháněla strach. Proč? Snad právě pro ty nepředvídatelné změny nálad, pro svou vznětlivou povahu. Nevěděl, je-li příčinou její choroba nebo jakýsi násilný rys její povahy, snad dokonce hluboko zasutá špatnost.

Ale bylo tomu tak.

Říjen 1990. Přístavní doky ve Felixstowe.

Špinavý trup Venuše Severu se tyčil nad nábřežím jako zeď činžáku. Po lodní lávce znavené, třicet let staré nákladní lodi proudili sem tam námořníci a přístavní dělníci. Na šedivé obloze se rýsovalo otáčející se rameno jeřábu, který z lodi zdvihal kontejnery zvíci garáže a skládal je na čekající železniční vagóny, které je dopravovaly do celního skladu.

Loď přirazila k doku před čtyřmi hodinami po zdolání zpátečního úseku své pravidelné čtyřiadvacetidenní okružní trasy Londýn-Rotterdam-New York-Rotterdam-Londýn. Z Londýna odvezla celé kontejnery náhradních automobilových součástek a z Rotterdamu zmrazené radioaktivní plotice a nyní se vracela s nejrůznějším zbožím včetně džínsů a triček, motorových sekaček trávy, tuňákových konzerv, zmrazeného hrášku a počítačových součástek.

V kanceláři se skleněnými stěnami, která shlížela na obrovský sklad s kovovou střechou, seděli před svými počítači celníci Bill Myers a Douglas Titcombe a prováděli každodenní rutinní kontrolu dokladů jednotlivých kontejnerů, které vysokozdvižné vozíky skládaly do sloupců od země až ke stropu.

Většinu času trávili v kanceláři, kam k nim nedoléhal pach výfukových plynů a ohlušující řev motorů i hydraulických výtahů zdola. Občas, když byl poplach kvůli pašování drog, museli dát každý kontejner očichat cvičeným psům, a někdy, když se jim něco nezdálo, dali kontejnery otevřít a osobně jejich obsah prověřili. Procento kontejnerů, které bylo nutno otevřít, stanovil počítač.

Ve své funkci měli oba muži absolutní moc nad každou osobou a každou věcí, která překročila práh doku. Měli větší moc než policie a nemuseli se jí zodpovídat. Měli nezadatelné právo zadržet kteroukoli osobu, dát ji svléknout a její přirozené otvory propátrat sondou bez obav z žaloby.

Bill Myers a Douglas Titcombe svých pravomocí používali s mírou. Myers, šedovlasý a břichatý pán s mírnou tváří, který měl blízko do důchodu, nikdy netoužil po povýšení. Jeho největším životním zájmem bylo pěstování závodních holubů doma ve stodole. Práce v Úřadu Jejího Veličenstva pro cla a nepřímé daně byla jeho obživou. Víc po ní nežádal a také jí nedával o nic víc, než musel.

Douglasu Titcombovi bylo na rozdíl od něj teprve pětatřicet a byl netrpělivý. V minulých třech letech ho dvakrát při povyšování přeskočili a pěkně mu šlo na nervy, jak ho tu zastrčili s Myersem a jak to nebralo konce. V Myersovi nebyla žádná jiskra, žádná touha dosáhnout něčeho opravdu velkého, dokonce ani malého ne. Měl pocit, že Myersovi bylo z duše lhostejné, co mu proklouzne mezi prsty a vnikne do Anglie, jen když to nepoškodí jeho holuby.

Titcombe měl právě dnes obzvlášť mizernou náladu. V novinách se objevila zmínka o krácení rozpočtu v důsledku recese. Zvyšování platů ve státní službě se bude muset udržovat pod úrovní inflace a postup se zpomalí. Pohádal se s bývalou manželkou a dorazilo ho, když mu jedna přisleplá slepice nabourala cestou do práce zadek vozu.

Kontroloval každý doklad slovo za slovem, dával otevřít kontejner za kontejnerem a zůstával hluchý k protestům kolegů. Byly čtyři hodiny odpoledne. Normálně by v tuto hodinu zbývalo odbavit třicet nebo čtyřicet kontejnerů. Nyní byly odbavené tři a míli odtud po silnici vznikla pořádná zácpa nákladních aut s rozzuřenými řidiči.

„Měl bys jich pár pustit, Dougu,“ přimlouval se kolega svou pomalou lancashirskou mluvou. „Není to vůči nim fér.“

Titcombe ho ignoroval, natáhl se kupředu a řekl do mikrofonu: „Kontejner číslo MCLV54687391. Chci ho vidět.“

Vtom zazvonil telefon. Zahloubal se do dalšího svazku dokladů a nechal telefon zvonit. Údaj v seznamu lodního nákladu ho zaujal už předtím, a proto netrpělivě čekal, až k němu dojdou právě tyto doklady. Lidské pozůstatky určené k lékařskému výzkumu, četl na konosamentu a podrážděný, že ho někdo otravuje, ohlásil se do sluchátka úsečným „Titcombe“.

„Á, pan Titcombe. Dobré odpoledne, tady je Morris Forsey od Wallis-Metcalfa. Jak se vám vede?“

Titcombe nezdvořile zabručel. Morris Forsey byl ukňouraný starý úředník z odbavovací firmy. Mluvili spolu tak dvakrát třikrát do měsíce, když měl Forsey na krku zákazníka, který spěchal a potřeboval celním skladem projít co nejrychleji. Bylo v Titcombově pravomoci zkrátit pobyt ve skladu na deset minut. Zrovna tak jej mohl prodloužit na týden. Záviselo to obvykle na tom, jakou měl náladu a byl-li ochoten některému odbavovacímu agentovi vyjít vstříc. Forsey si zvolil špatný den.

„Mám dojem, že – no – že to tam nějak vázne,“ nadhodil Forsey stejně směle, jako by podával sušenku nepříčetnému rottweilerovi. „Vysadil vám zase počítač?“

„Počítač je v pořádku.“

„Aha – prima! Rád bych si něco ověřil – kvůli zákazníkovi – hm –, ale asi už to tam máte – aspoň doufám, hm. Kontejner číslo MCLV54687391. Tak jsem si zrovna říkal – no –, jestli už ho vyložili.“

Titcombe pohlédl na doklady před sebou. „No to je ale náhoda, pane Forsey. Zrovna to mám před sebou.“

„To je od vás laskavé. Byl bych vám nesmírně vděčný, kdybyste mohl něco udělat. Jistě chápete, jak je to naléhavé.“

Titcombe se díval oknem, jak je odbavený kontejner nakládán na nákladní auto. „O naléhavosti se tady nic nepíše.“

V telefonu se ozvalo tiché odkašlání. „No – víte – doprovází to – hm – technik.“

„Tady čtu Lidské pozůstatky určené k lékařskému výzkumu.“

„No ano, to je správně. Musí se udržet při určité teplotě.“

„Jako dobrá polovina všeho, co sem přijde, pane Forsey.“

„Tohle je trošku jiné, pane Titcombe. Musí to mít konstantní teplotu – 140 °C, právě proto to šlo lodí a ne letadlem. Ve velkých výškách jsou totiž nějaké problémy s udržováním teploty, mám dojem.“

„Povedu to v patrnosti.“ Titcombe se chystal zavěsit, ale rozmyslel si to, když slyšel, jak Morris Forsey v panice zvyšuje hlas.

„Ale pane Titcombe, je tu ještě jeden problém. Ten technik u toho musí zůstat po celou dobu pro případ, že by došlo k nějaké poruše.“

„My jsme tady na mrazicí kontejnery zvyklí, pane Forsey. Proclíváme jich ročně na dvě stě tisíc. Zapnou se tady do sítě a dohlížejí na ně naši vlastní odborníci.“

„Ale ovšem, pane Titcombe, já to chápu. Jenomže zařízení téhle konkrétní zásilky je jaksi – no – speciální.“

V Titcombovi se probudil zájem. „Na lodním dokladu se nic takového nepíše. Není tu uvedena hodnota toho speciálního zařízení. Jak to, pane Forsey?“

Agent chvíli váhal a potom řekl: „Asi za vámi budu muset zajít, pane Titcombe.“

„Dobrá, udělejte to,“ odpověděl Titcombe a zavěsil. Potom začal doklady studovat ještě důkladněji než jindy.

Krátce před polednem příštího dne a po několika dalších stále úzkostnějších telefonátech od Morrise Forseye sešel Titcombe konečně do ledově studené inspekční haly, kde trůnila u elektrické zásuvky zásilka, na níž starému úředníku tolik záleželo. Byl to kontejner normalizované velikosti v tmavě modrém obalu ze skelné vaty s bílým nápisem Udržujte konstantní teplotu –140 °C. Byl na něm panel s teploměry a ještě jinými ciferníky, výstražnými světly a kontrolkami a několika řadami větracích a chladicích mřížek.

Vedle něj stál vysoký kudrnatý muž v zeleném a červeném sportovním obleku a v teniskách a vypadal vyčerpaně a otráveně. Za ním postával o stopu kratší rozčilený mužík v šedivém obleku, bílé košili se staromódním a špatně padnoucím límcem a umolousanou kravatou, kterou si očividně každou chvíli pletl s ubrouskem. V jedné ruce držel svazek dokladů a v druhé vyboulenou aktovku, kterou ve chvíli, kdy spatřil celníky, postavil na zem a vykročil jim vstříc.

„Pane Titcombe! Tak rád vás vidím, jste tak laskav, moc mě mrzí, že vás obtěžuji – rád bych vám představil –“

Titcombe uchopil vztaženou ruku Morrise Forseye a naložil s ní asi tak, jako by do odpadkového koše odhazoval pomerančovou slupku, načež se zahleděl na cizince v teplácích.

„Grant Forrester,“ protáhl muž líným jižanským přízvukem.

„Vy doprovázíte tento kontejner z New Yorku?“ zeptal se Titcombe.

„Z Los Angeles,“ odpověděl muž. Měl pohledný bystrý obličej a Titcomba napadlo, že to asi bude někdo významnější než pouhý strážný.

„Lidské pozůstatky se obvykle dopravují letadlem. Poslední mrtvola, kterou dopravili lodí, byl hrabě Drákula.“ Titcombe se svému vtipu uculil.

„Obsah je velice křehký – je ve stavu podobném sklu. Měli jsme obavy z namáhání, kterému by byl vystaven ve velké výšce,“ vysvětlil Američan ochotně.

Titcombe ocitoval nahlas z konosamentu: „Lidské pozůstatky pro lékařský výzkum. Netknuté mrtvé tělo. Odesílá Nadace prodlouženého života Crycon, Santa Monica, Kalifornie. Místo určení –“ Vtom se zarazil a v očích mu zablesklo. „Ano, ano, už mi svítá,“ řekl muži v teplácích. „To je jedno z těch míst, kde se zmrazují lidi, že mám pravdu?“

„Ano, pane,“ odpověděl Američan ostražitě.

„Tak takhle to je! A tu věc máte tam uvnitř, mám opět pravdu?“

„Ano.“

Titcombovi ztvrdly rysy. „Něco jsem o tom viděl v televizi. Tvrdili, že to je pěkná zlodějna. Sto pětadvacet tisíc dolarů si počítáte, co?“

„Jsme nezisková charitativní organizace.“

„Ale? Nevykládejte mi, že vrazit někoho do mrazáku stojí sto pětadvacet táců?“

„Je s tím spojeno mnoho jiných výdajů.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Tak se tedy podíváme, pane –?“

„Jsem doktor. Doktor Forrester.“

„Dobrá, pane doktore,“ napodobil Titcombe důraz na titulu. „Ukažte nám to.“

Američan s pomocí agenta odemkl dva visací zámky, odšrouboval šrouby na dveřích kontejneru a pomalu je sňal. Titcombe pokročil vpřed a nahlížel dovnitř. Neviděl nic, jen vystýlku z pěnové gumy. Zkusmo natáhl ruku a kousek vyndal. Byla tam tak namačkaná, že se vzniklá skulina ihned znovu zaplnila.

Trvalo několik minut, než se mu podařilo obnažit vršek lesklého kovového válce, který byl v kontejneru naležato, a vedle něj se válela nepořádně naházená pěnová guma. Ustoupil o krok a pozorně si válec prohlížel. „Ty pozůstatky jsou uvnitř?“

Američan přikývl. Morris Forsey s očima navrch hlavy zpovzdálí nakukoval, ale neodvážil se přistoupit blíž.

„Dobrá,“ pronesl Titcombe vesele, ačkoliv mu vůbec do smíchu nebylo. „Tak to vytáhneme ven a otevřeme, ne?“

Američan na něj užasle pohlédl. „Cože?“

„Rád bych se podíval dovnitř, prosím pěkně.“

„Je mi líto, ale to není možné.“

Přesně na tohle Titcombe čekal. Samolibě se usmál a řekl: „Že ne? Dovolte, abych vám řekl, pane doktore, že je v mé pravomoci otevřít a zkontrolovat cokoli, co se mi zamane. Když budu chtít, mohu tu vaši mrtvolku dát vytáhnout z té nádoby, dopravit ji do laboratoří v Tillbury a podrobit pitvě.“

„Ten pacient byl zmražen několik minut poté, co zemřel. Jestli kontejner otevřete, způsobíte nenávratné poškození těla a zcela zmaříte pacientovu naději na případné vyléčení.“

„A jak dlouho je tenhle člověk mrtev?“

„Přibližně patnáct let.“

„No, kdybych já byl patnáct let po smrti, velké naděje na uzdravení bych si určitě nedělal, pane doktore.“ Titcombe se ani nesnažil skrýt své pohrdání.

Američan pohlédl na poněkud zaraženého agenta a mlčel.

„Já se v lékařské terminologii moc nevyznám. Snad byste mě mohl poučit, pane doktore. Je tohle mrtvola, nebo pacient?“

Američan jen s námahou zůstával klidný. V noci nezamhouřil oka; byla mu zima, byl unavený a rozčiloval ho úřední šiml. A teď ještě tenhle chlap. Měl však dost zkušeností, aby věděl, že spoustu lidí představa kryogenního zmrazování vyvádí z míry. Začal vysvětlovat, jak byl zvyklý. „Kdyby se vám před čtyřiceti lety na operačním sále zastavilo srdce, úředně by vás prohlásili za mrtvého a odvezli do márnice. Dnes vás v takovém případě v několika minutách úspěšně přivedou k životu. Lékařská kritéria pro stanovení smrti se každých pár let posouvají dál. Za padesát nebo sto let budeme možná schopni vyléčit všechny stávající příčiny smrti. Člověk, který je mrtev podle našich kritérií, nebude možná v budoucnu za mrtvého považován.“ Zamyšleně se zadíval na celníka. „Abych odpověděl na vaši otázku. V této tlakové nádobě je pacient ve stavu prodlouženého odživení.“

„Výborně,“ odpověděl bryskně Titcombe, jako by právě vyslechl, jaké bude počasí.“

„Takže, jak jsem řekl, otevřeme to a podíváme se, jak to vypadá.“

„To nemůžete myslet vážně!“ prohlásil Američan.

Místo odpovědi ho Titcombe obdařil úsměvem plným léta potlačovaného jedu. „Otevřete to,“ poručil.

Joe přiletěl z Florencie na letiště v Gatwicku v pátek něco po třinácté hodině. Juliet odletěla o pár hodin dřív jiným letadlem a Joe jí slíbil, že jí zavolá.

Bylo ponuré odpoledne; většinu skrovného slunečního světla, které proniklo vrstvou mraků, pohltil černý asfaltový povrch vozovky. Joe jel pomalu, přemítal o všem, co se přihodilo, a byl deprimovaný představou, že se octl nazpátek v reálném světě.

Zanedlouho bude muset vejít do svého domu a políbit svou ženu, pohlédnout jí do očí a snažit se nevypadat provinile. Ve Florencii jí koupil drahý stříbrný náramek, který ukryl před Juliet, aby si nemyslela, že je pro ni, a pár dalších dárků obstaral na letišti: velkou čokoládovou bonboniéru a ještě pořádnou krabici likérových bonbonů, na které si potrpěla. A pro Jacka ferrari.

Měl pocit, že se milovali celou noc; nevzpomínal si, že by vůbec usnul. Cítil Juliet ze svého oblečení a byl na pokraji svých sil. Hlava ho bolela, jako by v ní měl zaseknutou sekyru; oči měl opuchlé, bolela ho varlata a měl pocit, jako by se mu ve vnitřnostech někdo hrabal lopatou.

Dělal si starosti, že Juliet musela cestovat domů sama. Jistě byla po tom milování stejně unavená jako on. Co když to mělo vliv na její stav? Popravdě se jí, její nestabilní mysli, trochu bál. Bál se, aby jen tak z rozmaru nezavolala Karen a všechno jí neřekla.

Ze všeho nejvíc se však právě teď děsil hloubky citu, který k ní choval.

Joe zvažoval, nemá-li se zastavit na univerzitě, nakonec se však rozhodl jet rovnou domů, protože byl příliš unavený. Před třetí hodinou dorazil k domu. Karen nahoře luxovala a jeho volání neslyšela. Hala byla uklizenější a čistší než obvykle, nikde se neválely Jackovy hračky. Postavil zavazadla na koberec, zavolal hlasitěji; vysavač ztichl, ale Karen ho přivítat nepřišla. Místo toho se rozhostilo zlověstné ticho.

„Ahoj!“ zavolal znovu.

Přišla k zábradlí a pohlédla na něj a Joeovi bylo okamžitě jasné, že se něco děje. Snad jí Juliet opravdu netelefonovala? Obličej měla bledý a bezbarvý, jako by toho také mnoho nenaspala. Na sobě měla svou oblíbenou oranžovou mikynu s vybledlým delfínem na prsou, lyžařské kalhoty a na nohou plátěnky. Tmavé vlasy jí padaly přes uši. Joe zjistil, že je bezděky obě porovnává. Obě byly krásné, ale každá jinak.

„Bavil ses dobře, viď, Joe?“

Nelíbilo se mu, jak to řekla.

„Ano, bylo to dobré – jsem rád, že jsem jel.“

„Co tvoje řeč?“ Ani ji nenapadlo sejít dolů.

Jako bych mluvil s někým cizím, napadlo ho.

„Ach… oukej, přijali ji opravdu dobře. Trochu jim to zvedlo mandle. Gruntuješ?“

„Chystám zítřejší oslavu. Mám narozeniny, jak jistě víš?“ pronesla sarkasticky.

Rozepnul zip na kufru, chvíli v něm hledal, až našel dárkově zabalenou krabičku s náramkem a hodil ji do igelitové tašky s emblémem letiště.

„Tady – něco jsem ti přivezl. To není k narozeninám – ale na teď.“ Stále v kabátě vyšel po schodech a chtěl ji políbit. Odvrátila se, takže se trefil jen na tvář. „Co je, zlato?“ zeptal se a vtom se mu strachy sevřel žaludek. „Co Jack? Je v pořádku?“

„Jack ano,“ odpověděla s odvrácenou tváří. „S kým jsi byl ve Florencii, Joe?“

Chvíli zdrceně mlčel. „Jak to s kým? zeptal se přiškrceně. „Co tím chceš říct? Byl jsem přece na sympoziu.“

„A s kým jsi spal?“

Joe horečně přemýšlel a uvědomoval si, že ho prozradí červeň ve tváři, jakmile se Karen k němu otočí.

„O čem to mluvíš, zlato? Zacházeli tam se mnou slušně. Nemusel jsem se o pokoj s nikým dělit.“

Stále se dívala stranou. „Zkoušela jsem ti volat ve středu do hotelu, Joe, protože jsi mi ten den nezavolal. Řekli, že ty jsi odešel, ale paní Messengerová prý je v pokoji. Nechceš mi to vysvětlit?“

„To že řekli?“ Obličej ho pálil jako po políčku. „To se museli splést, zlato.“

„Jak se jmenuje, Joe?“

„V tom hotelu nikdo moc anglicky neuměl – asi jsi špatně rozuměla nebo nerozuměli oni tobě.“ Nebylo to přesvědčivé.

„Kdo je to, Joe?“

„Karen, to je nesmysl!“

„Některá studentka? Proto jsi nechtěl, abych jela s tebou?“

„Nikdy jsem neřekl, že nechci, abys jela. To ty se mnou poslední dobou nikdy nikam nechceš.“

„Nebo to byl někdo místní? Doufám, žes používal prezervativy.“

Joea to ani nenapadlo a nyní ho zaplavila provinilost.

„Zlato, hrozně se mýlíš. Dám ten zatracený hotel k soudu. Fakt, já –“

„A byli jste tam taky sami.“

„Cože?“

Vyrvala z kapsy list papíru a napřáhla k němu sevřenou pěst.

„Však víš, sami. Jako v Hovu? Juliet? S tou jsi tam byl?“ Vztekle po něm papír hodila.

Joe jej zvedl z koberce. Rozložil ho, a když si uvědomil, co to je, srdce v něm pokleslo. „Joe, moc se těším, že se dnes večer uvidíme – že budeme sami! Juliet XXXXX.“

Karen se shýbla, zapnula vysavač a cokoli by chtěl říci, přehlušila.

Joe se protáhl kolem ní a vytrhl vysavač ze zásuvky.

„Zlato!“ řekl naléhavě. „No tak!“ Vtom si všiml, že Karen stekla po tváři slza. Cosi těžkého se mu přivalilo na srdce. „Karen, ten lístek vůbec nic neznamená.“

„Lhal jsi mi, Joe. Tvrdil jsi, že jsi měl schůzi v Kryonitu. Ale nebyla to pravda, viď? Místo toho jsi byl s ní. S tou Juliet.“

„Není to tak, jak si myslíš.“ Vzal její ruce do svých, ale vyškubla se mu.

„Nesahej na mě!“ utrhla se na něj.

Prudce oddechoval. „Karen, Juliet je ta nová postgraduálka – ta, co jsem ti o ní vyprávěl – víš, že umírá. Snažím se jí pomoct, nic víc.“

Všechno se v ní vařilo, sotva slyšela, co říká.

„To jistě, tos mi vyprávěl, Joe. Zapomněls ale dodat, že s ní spíš.“

Zavrtěl hlavou a nejraději by se neviděl. „Špatně jsi to pochopila.“

„To bych neřekla, Joe.“

„Je na mě trochu vysazená, ale nic víc. Ano, byl jsem s ní na večeři – byla v hrozném stavu a chtěl jsem ji uklidnit. To je všechno. Nic na tom není.“

Karen chvíli mlčela. Potom kývla hlavou směrem k zástrčce.

„Mohl bys to dát zpátky? Musím to dodělat.“

Joe byl odhodlán dát jí náramek, a tak jí ho nyní vrazil do dlaně. „Tohle jsem ti přivezl.“

Vzala dárek bez zájmu, sesmekla mašli a strašlivě pomalu rozbalovala papír, aby ho nepotrhala, jako by ho chtěla použít znovu. Konečně otevřela přepychovou sametovou etuji a Joe ji nedočkavě pozoroval. Věděl, že náramek v obchodě zabalili do vaty, a proto ho zarazilo, když zahlédl igelitový sáček.

Překvapilo ho, že se zamračila a nechápavě zírá na starý pomačkaný pytlík, nešikovně nahoře zauzlovaný, a její výraz se z nezájmu mění na zvědavost a nakonec na netajený odpor, když dvěma prsty zdvihla sáček a podívala se dovnitř pozorněji. Vrhla na Joea obviňující pohled. Podíval se blíž. Potom na Karen a zpátky na sáček.

A musel se přidržet zábradlí, aby se neskutálel ze schodů.

„Co to má být, Joe? Nějaký vtip?“ Hlas se jí třásl a v obličeji byla bílá vzteky.

Proboha. Polkl. Teď to i cítil.

Mrcha.

Vztekle sevřel ruce v pěst. Ty mrcho. Proboha, jak jen to dokázala?

Cítili to oba. Zápach se šířil po celé podestě. Vycházel z psího lejna, které leželo na dně sáčku, stočené jako náramek.

Joe Karen tvrdil, že to musel udělat někdo na letišti při nakládání zavazadel. Nebo pokojská v hotelu. Karen namítala, že zloděj by vzal náramek i s etují. Řekla, že to neudělal zloděj, ale duševně nemocný člověk.

Když Karen odešla pro Jacka do školky, zkoušel zavolat Juliet, ale bez úspěchu. Volal jí do londýnského bytu, ke Cobbold-Tesseringovi, do bytu v Hovu a na univerzitu.

Nechtěl uvěřit, že to mohla udělat Juliet. Vždyť ten náramek ani neviděla, na to si dal dobrý pozor. Jistě, několikrát ji nechal v pokoji samotnou – ale přece by mu neprohledávala věci? Itálie je proslulá krádežemi; byla to jeho chyba, že kufr nezamkl, než ho na letišti podal. Určitě někdo od zavazadel.

Ale nedokázal přesvědčit ani sám sebe, natožpak Karen. Vylekalo ji to a trvala na tom, aby zavolal policii. Celkem prakticky zdůvodňovala, že to bude muset ohlásit, aby mu pojišťovna ztrátu uhradila. Zavolal na letiště a tam mu poradili, aby kontaktoval italskou policii, ale nezdálo se mu, že by to mělo smysl. Místo toho šel k sobě do pracovny a celý večer se snažil dovolat Juliet. Karen měla plné ruce práce s přípravou zítřejšího večírku, a tak byl ušetřen dalšího vyšetřování.

Když ráno přijel na univerzitu, Julietino auto tam nebylo. Přesto ji hledal po celé budově, ale opět bez úspěchu.

Zajel k bytu jejích rodičů, ani tam však její vůz neparkoval a na zvonění nikdo nereagoval. Zašel za domovníkem, vysvětlil mu, že Juliet Springová trpí smrtelnou chorobou a nedostavila se na univerzitu, a po jistém zdráhání, šťastně překonaném desetilibrovou bankovkou, se domovník uvolil zajít nahoru a podívat se. Načež oznámil, že byt je prázdný.

Joe jel domů, vzal Jacka na hřiště do blízkého parku a potom dojel nakoupit pár posledních nezbytností, které Karen potřebovala. Znovu telefonoval Juliet a zároveň chlácholil Karen, která mu nadávala, že jí nic nepomůže.

Karen na večírek ke svým třiatřicátým narozeninám, které připadaly až na příští středu, připravila studený bufet a pozvala čtyřicet lidí. Byla to směs učitelů z univerzity, Kareniných přátel z okolí a z terapeutických kurzů, kam vytrvale docházela, a rodiče dvou nových Jackových kamarádů ze školky.

Blake Hewlett přišel v doprovodu svého nejnovějšího objevu. Byla to Francouzka; nápadně krásná a trochu afektovaná děva jménem Nico. Rovné vlasy jí sahaly až k pasu a sukně zpod nich vyčuhovala jen o pár centimetrů. Většinu času strávila pohrdavým rozhlížením kolem sebe, jako by dávala najevo, že očekávala vznešenější prostředí.

Pověděla Joeovi, že se už dlouho těšila na seznámení s ním, ale dál se nenamáhala. Podařilo se mu vynutit z ní pár vět a usoudil, že je zřejmě modelka. Všechny Blakeovy přítelkyně byly poněkud zvláštní. Ale to byl Blake taky. Karen ho sice neměla ráda, ale na každý večírek ho poctivě zvala. A po každém večírku Joeovi oznamovala, že jí z něj naskakuje husí kůže.

Joe se na Karen zadíval. Vypadá dnes večer opravdu nádherně, pomyslel si. Měla na sobě přiléhavé černé šaty, které na ní dosud neviděl, široký zlatý náhrdelník a velké náušnice. I účes měla půvabný; vyčesala si vlasy nahoru a nechala několik pramenů viset. Vypadala štíhlejší, než si pamatoval. Pocit, že je hlupák, když byl ochoten s Juliet Springovou tolik riskovat, v něm intenzivně narůstal.

Henry Wenceslas se nemotorně klátil sem tam a jeho halasný smích naplňoval celou místnost. Měl na sobě jasně zelenou halenu přes pytlovité kalhoty, na krku potištěný šátek z indického hedvábí sepjatý zlatým kroužkem a na nohou sandály z umělé hmoty. Vypadal jako dramatická reminiscence šedesátých let. Jeho maličká a neusměvavá žena Rosamund, která přednášela filozofii, za ním všude chodila, jako by ho vodila na vodítku.

Joe se přistihl při defenzivním rozhovoru s poněkud zvláštní ženou v obrovských brýlích. Nevěděla nic o počítačích, ale pochytila v televizi trochu žargonu, a nyní ho dusila v problematice projektování robotů pro vesmírné účely.

„Myslíte, že existence člověka uvnitř počítače tyhle problémy vyřeší?“ zaútočila nanovo.

Joea to rozčilovalo a otravovalo zároveň. „Kdybychom dokázali nahrát své mozky do počítače, nemuseli bychom se zdržovat výrobou robotů. Všechno by to oddřeli lidé.“

„A co plození dětí?“

„Kterou část myslíte, radostný začátek nebo otravný konec?“

Poznámka dopadla na zem jako olovo. „Mám na mysli, jak se může počítač reprodukovat.“

Joe zamával na nějaké nové příchozí. „Musíte mě na chvilku omluvit,“ prohlásil a začal si razit cestu ke dveřím.

„Joe!“

Vzhlédl a zjistil, že se Karen snaží upoutat jeho pozornost a netváří se při tom nijak radostně. „Telefon!“ vyslovila nehlasně rty, tlačila se davem k němu a ukazovala rukou. Když se přiblížila na dosah, naklonila se a jedovatě mu sykla do ucha: „Nějaká ženská a podle hlasu pořádně opilá.“ Joe nechal nově příchozí Karen, propletl se nahoru do své pracovny a zavřel za sebou dveře. Zdvihl sluchátko, ale zpočátku slyšel jen halas a rámus z večírku, protože Karen dole nepoložila sluchátko.

„Haló?“ řekl.

Byla to Juliet a měla velice divný hlas, nemluvila opile, ale velice splývavě. Připadala mu strašně rozrušená.

„Joe. Prosím tě… přijeď… a pomoz mi. Prosím… rychle… přijeď.“

„Kde jsi?“ Uvědomoval si, že někdo, nejspíš Karen, na druhém sluchátku poslouchá, ale nevěnoval tomu pozornost.

„Jššem na… univerzitě. U pošššítaššše. Hrozně bolí – hlava. Nemůžu pohnout nohama. Jššem ochrnutá.“

„Hned jsem tam,“ odpověděl. „Už jedu.“

Seběhl dolů, prodral se davem, vytáhl zpod nánosu kabátů ten svůj, ujistil se, že má v kapse klíče od vozu, a zamířil ke vchodu.

Karen mu zastoupila cestu a opřela se zády o dveře. Ve tváři se jí zračila nenávist. „Kam sakra jdeš, Joe?“

„Hned budu zpátky – musím na univerzitu – jedna studentka je nemocná.“

„Juliet, jak předpokládám.“

Příliš dlouho váhal s odpovědí. „Prokristapána, nebuď směšná.“

„Přivezeš mi jako dárek psí lejno, pak mi utečeš z oslavy narozenin… a ještě bys chtěl, abych nebyla směšná?“

„Za čtvrt hodinky jsem zpátky.“

„Čtvrt hodiny ti bude trvat jen cesta.“

Joe se zoufale rozhlédl po hostech kolem sebe a ztišil hlas: „Karen, to děvče umírá. Má mozkovou výduť a může to s ní praštit kdekoli a kdykoli. Musím se přesvědčit, jak na tom je.“

Karen rovněž ztlumila hlas. „Jestli teď odejdeš, Joe, jestli projdeš těmihle dveřmi, seberu Jacka a vrátím se zpátky do Toronta. Rozumíš?“

Joe zhluboka vzdychl a s bolavým srdcem přikývl. „Jen půl hodiny. Jenom tam a zpátky,“ řekl. Potom vyšel ven.

Říjen 1990. Přístavní doky ve Felixstowe.

Celník Titcombe svého rozhodnutí otevřít kovový válec se zmrazeným lidským tělem začínal litovat. Bylo už skoro šest večer a jeho směna oficiálně skončila před hodinou. Jenže tým lidí, které sem musel vpustit, aby otevření uskutečnili, ještě pořád připravoval přivezené přístroje. A on by to tak rád viděl.

Válec byl vyňat z kontejneru a ležel na podlaze skladu. Vedle něj stálo deset lahví s kapalným dusíkem a všichni z týmu měli ochranné obleky a obličejové štíty. Vypadali jako hasiči při chemickém požáru.

Titcombe měl večer schůzku s dívkou; měli se sejít v osm. S rostoucím podrážděním se rozhlížel kolem. Zdálo se mu, že se tam jen tak motají a schválně ho okrádají o čas.

„No tak, hoďte sebou, už to musíte mít hotové; na co čekáte?“

„Na mrazicí skříň,“ řekl jeden. „Prostě jenom další válec nastavený na stejnou teplotu, chápete? Pacienta přeneseme rovnou do něj. Bude tu asi za hodinu.“

„Za hodinu!“ vybuchl Titcombe, ale věděl, že byl poražen. Celý den ho bombardovaly telefony a faxy. Přijel sem jeden anglický právník, lékař a několik vědců. A jistý advokát z Los Angeles mu velice otevřeně vyložil, jaké důsledky pro něj bude mít případné poškození. Odfaxovali mu úmrtní listy, doklady z úřadu koronera v Los Angeles a v Denveru a pověřovací listiny Nadace prodlouženého života Crycon. Takoví cvoci! Proboha, ve snu by ho nenapadlo, že takovou hovadinu může tolik lidí brát vážně. Nakonec, aby to zkrátil, přistoupil na to, že do válce pouze nahlédne, ověří, že neobsahuje nic jiného, než mrtvé tělo, a okamžitě dovolí opětovné uzavření. Že nebude žádat rozmrazení ani pitvu.

Vděčně sevřel v promrzlých dlaních kelímek s horkou kávou a pohlédl na amerického doktora. Ten Forrester ho štval, chvílemi mu pěkně pil krev. Do Anglie se toho z Ameriky cpe zbytečně moc. Hamburgery, sekačky na trávu, oblečení, televize a teď ještě mrtvoly. Tak my nakonec budeme dovážet americké mrtvoly, proboha!

Titcombe potřásl hlavou. „Pořád nechápu, jaký lékařský výzkum jste sem přijel dělat, pane doktore.“ Pokaždé jeho titul vyslovil s jízlivým důrazem. „K čemu je vám americká mrtvola – nemohli jste si zmrazit nějakou anglickou?“

Američan si Titcomba změřil od hlavy k patě. „Máte na mysli třeba vaši?“

Celník zaváhal, protože nevěděl, jak by měl odpovědět.

Forrester se na něj chvíli díval a potom potřásl hlavou. „Ale ne, to by nešlo. Vy byste k ničemu nebyl. My potřebujeme kompletního člověka, nejen uniformovanou díru do prdele.“

V Titcombovi vzkypěla žluč, ve vzteku si vyšplíchl horkou kávu na ruce a ani to nepostřehl. Pohrozil Američanovi prstem. „Neprovokujte mě, doktore; ještě jste si neodbyl ani celníky, ani imigrační úřad.“

Vztekle pohlédl na hodinky a zpátky na zmatek ve skladišti. Telefon mu bez ustání zvonil celé odpoledne. Jeden agent za druhým otravoval kvůli zdržení vykládky Venuše Severu. Budou si stěžovat jeho nadřízeným, a třebaže věděl, že ti se za něj postaví, byl si jist, že mu to u nich uškodí. Mrtvoly se běžně používají jako zástěrka pro pašování diamantů a drog, ale to se posílají letadlem. Je v právu, když se zajímá blíž o mrtvolu dopravovanou lodí. Zcela v právu.

Dosud nikdy však žádnou mrtvolu neviděl a z té vyhlídky se mu čím dál víc dělalo nanic.

Bylo devět, když konečně uvolnili poslední šroub a čtyři muži v ochranných oděvech začali snímat víko. Když konečně odskočilo, se sykotem je zahalil hustý oblak páry.

Odnesli víko o kus dál a položili je na zem s kovovým zazvoněním. Titcombe vytřeštěně zíral do válce, z něhož se valila podivná, téměř přízračná pára. Připadalo mu, že trvalo celou věčnost, než se trochu rozptýlila, a když se to konečně stalo, odvrátil hlavu stranou a neodvažoval se pohlédnout dovnitř. Když konečně sebral odvahu, viděl něco jako modrý pijavý papír.

Dva muži si dřepli, vsunuli dovnitř ruce v rukavicích a uchopili okraje kovového plechu. Když jej vytahovali ven, Titcombe viděl, že ten piják je vlastně prošívaný modrý spací pytel, pokrytý ledem a ovázaný do tvaru válce popruhy. Oba muži se obrátili k Titcombovi, jako by mu dávali možnost zastavit celou věc, pokud by chtěl. Někdo další měřil čas na stopkách a ještě další všechno fotografoval. Kolem nich se valily kotouče páry. Je to jako ve snu, pomyslel si Titcombe; jako v strašidelném snu.

Kdosi se pokoušel rozepnout přezky na popruzích. „Zamrzly,“ poznamenal.

„Přeřežte je,“ poručil Američan. „Trvá to moc dlouho. Máte maximálně minutu.“

Jeden z mužů se natáhl dopředu s nožem v ruce a přeřezal všechny tři popruhy a otevřel pytel. Titcombe byl tak vyděšený, že se skoro nedokázal podívat. Upíral oči na zem a kousal si rty, až ho několik udivených výkřiků přimělo vzhlédnout. V nylonových záhybech se cosi třpytilo jako okno.

Obezřetně popošel kupředu se srdcem až v krku; vší silou se ovládl a pohlédl dolů. Hleděl do tváře zalité v ledu průzračném jako sklo.

Zachvácen posvátnou bázní se zachvěl, bál se dívat, ale byl příliš fascinovaný, než aby se od toho pohledu dokázal odtrhnout. „Proboha,“ vykoktal, „ten že je mrtvý patnáct let?“ Nemohl odtrhnout zrak. „Vůbec se nerozložil.“ Otřásl se. „Proboha – jako kdyby ani – nebyl mrtvý… Jako když spí.“ Vyloudil pokřivený úsměv a cítil, jak mu po těle naskakuje husí kůže. Otočil se ke skupince za sebou, už ne jako velký šéf, ale jako vyděšený člověk loudící útěchu. „Jako by se – víte – měl každou chvíli probudit.“ Krátce a nuceně se uchechtl. Ale nikdo se k němu nepřipojil.

„Spokojen?“ zeptal se Američan napjatě. „Viděl jste dost, co,“ dodal a nebyla to otázka.

Joe utíkal z parkoviště po schodech dolů k budově KOKSu. Rozrazil dveře a zůstal stát v hale. Byla sobota půl desáté a budova byla pustá. Plakát studentského svazu zavlál v průvanu, když se za ním zabouchly dveře; topení jelo naplno, nad sebou slyšel neustávající rachot a na šíji mu proudil teplý vzduch. Minul prázdnou a temnou vrátnici a rozběhl se dolů do suterénu. Otevřel požární vchod a utíkal až na konec úzké chodby.

Když vrazil do dveří, ozvalo se hlasité vrčení a Clinton se k němu s rachotem vydal. Joe robota ignoroval. Juliet ležela s rozcuchanými vlasy zhroucená v podivném úhlu přes klávesnici. Obrazovka byla jako obvykle plná řad hexadecimálních čísel. Rozběhl se k ní.

„Juliet?“

Ani se nepohnula. Jedno oko na něj slabě mžouralo, jako oko lekající ryby, s nepatrnou jiskřičkou poznání. Vzal ji za bezvládnou pravou ruku a snažil se nahmatat pulz. Pokožku měla zvlhlou. Shýbl se a políbil ji, ale nereagovala.

„Co se stalo?“ zeptal se. Neodpověděla. „Juliet, co se stalo?“ opakoval, třebaže odpověď znal. Zachytil pulz; byl tak zoufale slabý, že ani nezačal počítat. „Za vteřinku jsem zpátky,“ řekl, přešel místností ke dveřím, odkud ji chvíli pozoroval, a potom se rozběhl chodbou k telefonním automatům. Vytočil 999, požádal o sanitku a udal adresu.

Potom vytáhl z náprsní tašky kartičku, kde měl zapsaná čísla pro případ nehody. Zavolal Murray McAlistera, který byl jedním za šesti členů odživovacího týmu, a vysvětlil mu situaci.

McAlister řekl, že sice mají hosty, ale trvá-li Joe na tom, bude na něj čekat v nemocnici Prince regenta v Brightonu, kam sanitka Juliet odveze.

Joe navrhl, ať si zatím nekazí večírek, že se znovu ozve z nemocnice, až bude vědět víc. Potom uháněl zpátky do počítačové místnosti.

Clinton k němu znovu přirachotil. „Vítejte v Archivu. Máte-li nějaké plechovky s limonádou, odložte je prosím na pracovní stoly a já je odnesu, až budou prázdné. Příjemnou zábavu s Archivem.“

Joe poklekl k Juliet. „Budeš zase v pořádku,“ řekl a objal ji. Měla na sobě angorový svetr a džínsy. Přes měkkou vlnu ji konejšivě stiskl. „Všechno bude zase dobré.“ V hlase mu však znělo zoufalství. Když se včera ve Florencii loučili, vypadala tak šťastná, celá zářila. Vypadala tak zpropadeně zdravě. A nyní si ani nebyl jist, uvědomuje-li si jeho přítomnost.

Levé oko jako by se rozpojilo, začalo připomínat tupozraké oko Edwina Pilgrima. Přisunul k ní obličej co nejblíž, zdvihl jí víčko a snažil se zjistit, má-li rozšířenou zorničku, jestli za tohle všechno třeba nemůže droga a ne ta nešťastná výduť.

Ucítil lehký dotek na ruce a pohlédl dolů. Snažila se ho chytit za ruku, ale prsty ji neposlouchaly. Mumlala něco nesouvislého.

„Co říkáš?“ zeptal se něžně.

„K niššemu.“

„K ničemu?“ opakoval chlácholivým tónem a přisunul ucho k jejím ústům. Přitom pohlédl na hodinky. Slíbil dispečerovi záchranky, že za pět minut bude čekat před budovou.

„Dešifrovat,“ vypravila ze sebe a znovu mu stiskla ruku, jako by mu chtěla sdělit něco nesmírně důležitého. „Dešifrovat,“ opakovala.

„Zkoušelas dešifrovat? Něco jsi objevila? Udělala jsi nějaký pokrok.“ Roztřásla se a rozrušila. Znovu jí pohlédl do obličeje. Pohybovala rty, ale nevyšel z nich ani hlásek. Zoufale se mu pravým okem snažila něco říci.

„Musím zajít na chvilku nahoru, abych přivedl pohotovost. Nebude to trvat dlouho, slibuju.“ Všechna zloba, kterou vůči ní cítil, se rozplynula. Odmítal uvěřit, že by to krásné a tak hrozně postižené stvoření mohlo vůbec přijít na nápad vyměnit náramek za psí lejno. Raději se držel té málo pravděpodobné eventuality, že to udělal někdo na letišti nebo nějaký zlodějíček ještě v hotelu.

Popadla ho za paži a nechtěla ho pustit. „K niššemu.“

„Co je k ničemu, Juliet?“

Dlouho bylo ticho. „Dešifrovat,“ řekla nakonec.

„Dešifrovat?“

„Pohlédl na číslice na obrazovce. Nic nenaznačovalo, že udělala nějaký pokrok. „Jen pár minut, ano?“

„Prošším, nechoď pryšš, Joe.“ Její hlas zněl tak lítostivě, tak nešťastně. „Bolí. – Hlava.“

„Nejdu pryč – hned budu zpátky.“ Zlehka jí odsunul prsty ze své paže.

Vtom promluvila znovu. „Nezapomeň, coš slíbil, Joe. Moje zmrazení. Že šše pošštaráš – moje zmrazení.“

„Uzdravíš se, uvidíš.“

„Ššlíbilšš…“ Hlas jí slábl, ale stále naléhala. „Pošštarej šše – zmrazení.“

„Slibuju,“ konejšil ji Joe. „Netrap se. Slibuju.“

Snažila se říci ještě něco, ale hlas ji neposlouchal. Joe ještě chvíli čekal, potom se otočil na patě a vyběhl z místnosti se slzami v očích. Když doběhl do haly, slyšel vzdálený jekot sirény. Jindy se mu ten zvuk z duše protivil, ale dnes mu poprvé v životě udělal radost.

Jel rychle, aby neztratil sanitku z dohledu, ale na červenou mu přece jen ujela a dohnal ji až v nemocnici.

Na příjmu na úrazovém oddělení vládl zmatek. Joe měl pocit, že se octl ve válečné zóně. Několik sanitám uhánělo s vozíkem, na němž ležel muž se zakrvácenou hrudí a infuzí zavedenou do zápěstí. Někde jinde hystericky ječela neviditelná žena. Dorazila další sanitka. Přivezli dovnitř mladého chlapce v koženém motocyklistickém obleku; byl v bezvědomí a z obvazů na obličeji mu prosakovala krev.

Joe vyplnil přijímací formulář, jak nejlépe uměl, zatímco Juliet za zástěnou prohlížel lékař. Sestra se snažila sehnat některého neurologa. Neurochirurg, který měl službu, totiž právě operoval oběť dopravní nehody; je sobota večer, dodala na vysvětlenou.

Když Joe došel ke kolonce „Nejbližší příbuzný“, zaváhal, protože si vzpomněl na odpor Julietiných rodičů ke zmrazení. Byl v pokušení napsat „Není znám“, ale nakonec sestře řekl, že o tom nemá informace a že to najdou buď na univerzitě, nebo u zaměstnavatele v záznamech. Čímž by se získal čas do pondělka, pomyslel si. A v té chvíli si uvědomil, že si v duchu připouští Julietinu smrt. A pokud by bylo možné zmrazit ji dřív, než se o její smrti dovědí rodiče, vyřešilo by to jeden problém.

Jiná sestra prohledávala Julietinu kabelku, kterou s sebou Joe přinesl. Několik příšerných vteřin se bál, že v ní najde Karenin náramek, ale vytáhla jen malý diář a začala v něm listovat. „To by mohlo být ono,“ řekla a poklepala prstem na stránku.

Sestra u telefonu začala cosi říkat do sluchátka, potom zavěsila a obrátila se k Joeovi. „Doktor Jordán tu bude asi za dvacet minut.“

Lékařka z úrazovky, mladá sekundářka s módním účesem na hnědých vlasech a hezkým, ale velice vážným obličejem, si zmateně prohlížela Julietin náramek. Sňala jej a přistoupila s ním k Joeovi. „Ještě nikdy jsem takové pokyny neviděla – je snad ta slečna dárkyně?“

Joe zavrtěl hlavou a pohlédl na náramek, je-li na něm všechno, jak má být. POKYNY PRO LÉKAŘE. VOLEJTE NA ÚČET VOLANÉHO 24 HODIN. V PŘÍPADĚ ÚMRTÍ VIZ RUB PROTOKOLU BIOSTAZY. Otočil jej a četl známá slova: OKAMŽITĚ ŽÁDEJTE INSTRUKCE. APLIKUJTE 50 000 JEDNOTEK HEPARINU IV A POKRAČUJTE S KARDIOPUL-MONÁRNÍ RESUSCITACÍ PŘI SOUČASNÉM ZCHLAZOVANÍ LEDEM NA DESET CELSIA. UDRŽUJTE PH 7.5. NEPITVAT, NEBALZAMOVAT.

Joe pohlédl na lékařku. „Kryonismus.“

Vrátila mu pohled, svraštila čelo a Joe v jejích malých a tmavých očkách četl potíže. „To myslíte vážně?“

Joe přikývl.

Lékařka přistoupila k sestře, dala jí opsat číslo z náramku, potom jej připnula zpět na Julietino zápěstí a změřila jí tep. Julietina tvář měla barvu alabastru.

Sekundářka opět přistoupila k Joeovi. „Něco jsem o tom četla – připadá mi to jako hrozná pitomost.“

Joe se nerozčilil, nechtěl ji popudit. Bude potřebovat veškerou spolupráci, jakou se mu podaří získat, jestli –

„Je to velice nadaná mladá žena,“ řekl na vysvětlenou. „Dvakrát získala první místo z neurologie.“

Výraz na obličeji mladé lékařky se trochu změnil. „Vážně?“

„Pracuje ve výzkumném týmu Cobbold-Tesseringovy společnosti. V počítačové vědě byla také dvakrát první.“

Očka jí zase ztvrdla. „Když je tak nadaná, jak to, že je tak naivní?“

Kolem nich vezli dva zřízenci prázdný vozík směrem k hlavnímu vchodu, kde vyla siréna. Jinými dveřmi chvatně vešla postava v bílém plášti se dvěma sestrami po boku. V patách za nimi se hnal zřízenec, který se s pomocí sestry chopil vozíku s Juliet a vezl jej pryč.

„Kam ji vezou?“ zeptal se sekundářky.

„Na jednotku intenzivní péče – napojíme ji na kyslíkový přístroj.“

„Mohl bych jít s ní?“

„Jste příbuzný?“

„Ne – já – ona u mě dělá doktorát.“

„Lituji. Stejně byste jí nemohl pomoci.“

Joe se díval, jak Juliet zasouvají do výtahu. „Myslíte, že se dožije rána?“

Sekundářka si ho dost přísně změřila, jako by tu vlastně už neměl co dělat. Zdálo se, že přemýšlí, má-li mu vůbec odpovědět. „To by musela mít moc velké štěstí,“ řekla konečně.

Odvolali ji. Omluvila se a spěšně odkráčela. Joe pohlédl na hodinky. 9.45. Nemohl uvěřit, že odešel z večírku před necelou hodinou. Připadalo mu, že uplynula věčnost. Rozhlédl se po chodbě, která byla najednou strašně prázdná, a cítil se jako zbitý.

Kolem něj vezli starce s respirátorem. Slyšel volat různé příkazy. Připadal si tu sám a nepatřičný. Přemýšlel o pohrdání na sekundářčině obličeji, když vyslovil slovo kryonismus. Bylo to pokaždé stejné a Joe už na to byl zvyklý, ale přesto pokaždé v duchu zuřil. Zlobila ho úzkoprsost tolika jinak velice inteligentních lékařů, kteří neměli dost fantazie, aby viděli, že se medicína mění a zdokonaluje, že to, co dělají dnes, bude za čas stejně zastaralé jako kauterizace amputovaných končetin vroucí smůlou, že celá stávající lékařská věda a praxe bude nahrazena něčím neskonale lepším, co umožní lidem zbavit se bolesti a smrti.

Došel k telefonnímu automatu ve skleněné bublině a znovu zavolal Murray McAlisterovi. Lékař slíbil, že okamžitě zatelefonuje na jednotku intenzivní péče a ozve se Joeovi, jak doufá, s nějakou přesnější prognózou.

Joe zůstal stát u telefonu. Uplynulo několik minut, ale jemu se zdálo, že čeká hodinu. Potom se přístroj ozval a Joe při prvním zazvonění zvedl sluchátko. Byl to McAlister celý udýchaný rozčilením.

„Juliet Springová, je to tak, Joe? Je to to jméno?“

„Ano.“ Joe pocítil závan naděje.

„Právě zemřela. Sotva několik minut poté, co ji převezli na intezivku. Dobrý, ne? Chci říct, pro to děvče je to hrozné a smutné, ale těší mě, že zase dostaneme do práce skutečného člověka, ne pořád jen figuríny, co říkáš, Joe? Dobrá praxe pro tým. Posledního pacienta jsme měli víc než před půl rokem.“

Chvíli trvalo, než se Joe sebral natolik, aby mohl odpovědět.

„Jistě,“ přisvědčil hlasem zdušeným slzami.

Úmrtní list Juliet Springové podepsal mladší anesteziolog dočasně pověřený vedením jednotky intenzivní péče MUDr. Roland Dance.

Murray McAlister Joeovi slíbil, že svolá zbytek týmu, a Joe řekl, že Blakea si vezme na starost sám, protože stejně musel zavolat Karen. Ještě předtím však uháněl na intenzivku, kde se dr. R. Dance jen neochotně uvolil dopřát mu sluchu. Řekl Joeovi, že každé úmrtí, k němuž dojde do čtyřiadvaceti hodin po přijetí a jehož příčina není jasná, je nutné nahlásit koronerovi.

Dance byl hubený třicátník s koňským obličejem a arogantním starosvětským chováním. Joe musel zmobilizovat veškerou svou přesvědčivost, než se Dance uráčil neochotně kývnout, že provede instrukce z Julietina náramku a dovolí pokračovat v srdeční masáži, aby udržel krevní oběh. Ještě zdráhavěji souhlasil s použitím kardiopulmonárního přístroje. Kategoricky však odmítl vyplnit kolonku příčina smrti na úmrtním listu a trval na tom, že úmrtí je třeba nahlásit úřadu koronera – bez jehož svolení tělo nesmí nemocnici opustit.

Dance se dosud nikdy nesetkal s pacientem přihlášeným ke kryogennímu zmrazení a z toho mála, co o věci četl, byl přesvědčen, že jde o nehorázný nesmysl, a také to Joeovi řekl. Joe, který už už podléhal vzteku a zoufale lomil rukama, ho nakonec přesvědčil, že by nesplnil povinnost – čímž by zároveň přivodil žalobu na nemocnici –, pokud by okamžitě nezavolal na číslo uvedené na náramku a nepromluvil si s Julietiným lékařem, který potvrdí její zdravotní stav. Konečně Dance odsupěl do své kanceláře, aby mu vyhověl.

Joe se vrátil k recepčnímu pultu a zlost a zklamání v něm se měnily v hluboký žal; trápil se, že se lépe nepřipravil. Měl u sebe telefonní čísla Julietina advokáta a rychle spěchal chodbou k telefonním automatům. V bytě pana Zeillermana mu odpověděl telefonní záznamník a Joe na něm nechal vzkaz, aby mu advokát okamžitě zavolal v naléhavé záležitosti. Uvědomoval si, že nemá smysl volat právníkovi do kanceláře v sobotu večer, ale přesto to udělal a zanechal i tam vzkaz na záznamníku.

Potom vytočil číslo domů. Telefon zvonil nekonečně dlouho, než to zvedl někdo opilý, jehož hlas nepoznával. Joe požádal, aby mu zavolal Blakea, a zase trvalo věčnost, než Blake k telefonu přišel. Joe ho upozornil, že můžou nastat komplikace, ale Blake slíbil, že každopádně přijede okamžitě, a Joe ho požádal, aby mu předal Karen. Opět uplynula další věčnost, než uslyšel její hlas.

„Nemůžu uvěřit, že mi můžeš něco takového udělat, Joe.“

„Zlato, musíme provést suspenzi. Opravdu mě to moc mrzí.“

„Neříkej, že tam musíš zůstat, Joe. A celou tu dobu! Přece v tom týmu nejsi sám.“

Joea pronikl hluboký pocit viny. Má pravdu; opravdu tu nemusel být, ostatní by to bez něj snadno zvládli. Ale dal Juliet slib, a kdyby došlo ke komplikacím – jako třeba před chvílí s Dancem, nebo kdyby se tu objevil Julietin otec –, musí tu být, aby to zařídil.

Ve sluchátku slyšel hlahol hostů v pozadí.

„Vynahradím ti to, zlato, slibuju.“

„Copak nechápeš, Joe?“ zeptala se a znělo to velice ublíženě. „Tohle je oslava mých narozenin; ty jsi můj manžel. Chci tě tu mít. Chci to slavit s tebou.“

Joe to chápal až moc dobře a byl z toho nesvůj. „Musím tady v nemocnici zvládnout jeden obrovský problém,“ vysvětloval. „Vynasnažím se brzy vrátit.“

„Ale ne,“ řekla rezignovaně. „Netrap se. Udělej, co musíš, ano?“

„Omluv mě u ostatních.“

„To už jsem udělala. Musela jsem vysvětlit, proč tu nejsi, když mi chtěli připít.“

„Promiň.“

„Už musím jít.“

„Tak zatím.“ Joe zavěsil celý zdrcený. Vůbec se nezlobila, jen byla do hloubi duše zraněná. Vrátil se zpátky a čekal na anesteziologa. Na hodinách bylo 21.55. Téměř deset minut od chvíle, kdy Juliet zemřela. Jedna každá z těch deseti minut byla důležitá, vlastně každá vteřina, protože jakmile srdce přestane bít, krev se začne srážet a tvořit chuchvalce. Jakmile mozek nedostane z krevního oběhu kyslík, zastaví se jeho elektrická aktivita a nervové spoje se postupně poruší. Bylo životně důležité udržet Julietin krevní oběh v chodu, aby bylo možné do něj vpravit a po celém těle rozvést chemické látky, které její tkáně ochrání před ledovými krystaly.

Dobrovolný telefonista Kryonitu, který se ohlásil Rolandu Danceovi, by měl potvrdit Julietinu chorobu a její instrukce a zároveň okamžitě informovat jejího lékaře a požádat ho, aby se s Dancem spojil. Teoreticky by tu neměl být žádný problém – ale stačí, aby se postavil na zadní jediný člověk, a všechno vyletí do vzduchu. A Dance byl přesně ten typ.

Když se skoro po deseti minutách vrátil, tvářil se škrobeně. Bradu zvedal vysoko a mžoural na Joea přes špičku nosu.

„Chcete operační sál, jestli se nemýlím? Chcete KPR. Co z mého vybavení a kolik lidí z mého personálu chcete použít k tomu do nebe volajícímu nesmyslu? Je mrtvá – nemůžete ji aspoň nechat na pokoji? Smrt má právo na jistou důstojnost, jestli to nevíte.“

„Už jste viděl, aby mrtvola vypadala důstojně při pitvě?“ odsekl Joe.

Dance po něm hodil zlým pohledem a Joe litoval, že se dal strhnout, protože jeho spolupráci potřeboval. „Operační sál číslo 5,“ řekl anesteziolog. „Budeme vám povděčni, když ho moc nezasviníte.“

Joea překvapilo, že ustoupil tak snadno a že jim dokonce nabízí operační sál, což vůbec nemusel. „Děkuji vám, jste opravdu laskav.“

„To není moje zásluha,“ odpověděl Dance. „Převálcovali mě. Jak se ukázalo, žádost a souhlas našeho ředitele už figurují v počítači a použití operačního sálu naúčtujeme té vaší – hm – společnosti Kryonite. Takže z té komedie budeme mít aspoň nějaký užitek,“ dodal arogantně.

Joe sjel očima stranou a potlačil úsměv. Že by si to Juliet takhle předem zařídila? Vbourala se do nemocničního počítače několik týdnů předem? To pomyšlení ho náramně rozveselilo.

O půl hodiny později stál Joe v modrém operačním obleku na operačním sále číslo pět. Dvě nemocniční sestry nakukovaly okénkem ve dveřích a na tvářích se jim zračila hrůza, jako by pozorovaly rodinku příšer, zabraných do bestiálních surovostí.

Spolu s ním tu byl Blake Hewlett, který odešel z večírku, a jak Joe předpokládal, někde cestou vysadil svou přítelkyni; dále veselý, zrzavý Murray McAlister, lékař Kryonitu, a tři další členové: pětatřicetiletá veterinářka Táňa Hughesová, energická feministka, vedle níž měl Joe neustále pocit, že cokoli řekne, je naprostý blábol; Gordon Preston, finanční poradce a zapřísáhlý in-determinista; a Andy White, student fyziky na Univerzitě Isaaca Newtona.

Ostatní byli na cestě z Londýna a dalších míst země do Kryonitu, kde měli za úkol připravit operační sál pro nejdůležitější část celé akce.

Nahá Juliet ležela na zádech v mělké vaně z umělé hmoty, položené na operačním stole. Zčásti byla ponořena ve vodě a ledu a vlasy jí kolem obličeje povlávaly jako chaluhy. Vypadá jako utopenec, napadlo Joea. Jako Ofélie.

Nemohl snést ten pohled, pohled na tělo pod prudkou září operačního osvětlení. Mezi stehny jí trčel konec rektálního teploměru, z hrdla endotracheální trubice a ze zápěstí a ze šíje vystupovaly kanyly. Z plastikových lahví zavěšených na infuzních stojanech jí do žil proudily látky zabraňující srážení krve a podporující látkovou výměnu. Mechanická paže kardiopulmonárního resuscitátoru při stlačování hrudníku vydávala různé zvuky; nejprve cinklo zlomené žebro a pak následoval ostrý sykot, jak se gumový vak respirátoru nafoukl a zase splaskl. Joe si ironicky vzpomněl na rozhovor o důstojnosti s anesteziologem.

Juliet měla stále otevřené oči; až donedávna je okamžitě zavírali a přelepovali, nejnovější výzkumy rohovky však ukázaly, že naděje na zachování zraku je mnohem větší, zůstanou-li oči co nejdéle otevřené a vstříknou-li se do nich chemické látky absorbující vodu. Tváře měla nafouklé a ruce se jí ve vodě s každým stlačením rozezmítaly. Ani živá, ani mrtvá. Nebyla sice už živá, smrti však dosud nepropadla. Joe se mlčky díval a zmocňoval se ho nesmírný pocit smutku a ztráty. Zmírňovala jej pouze úleva nad tím, že zemřela v nemocnici, kde mohli bezodkladně začít s přípravou kryogenní suspenze.

Stěží dokázal pochopit, že tahle hadrová panna ležící v zakrvavené vodě, s ňadry splácnutými ke straně kardiopulmonárním přístrojem je táž divoká žena plná života, s níž se ještě včera ráno ve Florencii miloval. Nemohl uvěřit, že tahle mramorová pokožka je táž vlahá pleť, kterou k sobě pevně tiskl. A to všechno jen proto, že jí v mozku praskla chorobně rozšířená céva, kterou zatím nelze operovat.

Stačí počkat pár let, než se neurochirurgie ještě trochu zdokonalí, a on pak bude stát vedle ní, až ji budou rozmrazovat, až se probudí. Bude ji držet za ruku přesně tak, jako chtěl držet za ruku otce.

Znovu si vzpomněl na otce a náhle se mu vybavilo, jak mu ošetřovatelka volala o půlnoci do jeho bytu v Torontu. Pane doktore, váš otec se po vás shání. Velice naléhavě vám něco chce sdělit.

Potom se mu vybavila Karen zdvihající sáček s psím lejnem z etuje na šperky a okamžitě se ho zmocnil odpor a neklid spolu se vzpomínkou na Julietinu náladovost. Občas ho z ní až mrazilo, jako by nebyla jen obyčejný člověk. Jako by někde hluboko uvnitř přechovávala nějaký zlovolný přízrak. Věděl ovšem, že jsou to jen poruchy chování, které způsobilo aneuryzma, nic víc, že pro to existuje logické vysvětlení. Byl to jen podraz, který na ni ušila Matka Příroda.

Stísněný pocit to však nezaplašilo. Hleděla na něj dál prázdným pohledem otevřených očí. Třeba ten pohled vůbec není tak prázdný, napadlo ho a zachvěl se. Připadalo mu, jako by ho i po smrti hlídala. Jako by říkala: Já jsem to zařídila s nemocnicí, Joe. O zbytek se postarej ty.

Blake mu něco říkal; Joe k němu polekaně vzhlédl. „Promiň, cos říkal?“

„Teď přijde na řadu stehenní tepna, že?“

Joe pohlédl na hodinky a přikývl. Murray McAlister přistoupil ke stolu se skalpelem a provedl řez v Julietině třísle, které Táňa Hughesová mezitím oholila a najódovala.

Lékař pracoval rychle a netrvalo mu ani půl hodiny, než obě stehenní tepny zakanyloval. Kanyly vedly zpět do mimotělního promývacího a okysličovacího oběhu se zabudovaným výměníkem tepla, na který nyní McAlister Juliet přepojil z resuscitačního stroje.

Výměník tepla sníží během čtvrt hodiny vnitřní teplotu Juliet Springové na patnáct stupňů Celsia. Bylo třeba, aby tato fáze byla velmi rychlá kvůli oddálení procesu rozkladu, a tento fakt ještě přispíval k už tak napjaté atmosféře na operačním sále. Umělý oběh zajistí, že téměř všechny tepny a žíly v jejím těle zůstanou otevřené, zároveň z ní odčerpá krev a nahradí ji antikoagulantem, stabilizátorem buněčné stěny, blokátorem kalcia a antioxidačními látkami, aby se předešlo potenciálnímu poškození mozku.

Když syčení ventilátoru ustalo, převzal jeho funkci okysličovač tepen. Juliet najednou vypadala velice tichá. Joe si uvědomil, že takhle si ji uchovat v paměti nechce. Navíc ho její oči nepřestávaly děsit, měl pocit, že sledují každý jeho pohyb, že jim smrt vrátila koordinovanost, která jim v poslední hodině chyběla.

Táňa každých pár minut kontrolovala digitální výstup rektálního teploměru. Trubičky nasunuté do kanyl, zpočátku rudé krví, zprůhledněly.

„V pořádku, Joe?“ zeptal se Blake.

Přikývl.

Blake mu věnoval podivný úsměv, jehož obsah Joe neuměl, nebo možná jen nechtěl rozluštit. „Dostals doma držkovou?“

„Nemůžu říct, že by Karen byla blahem bez sebe, že jsem tady.“

„Príma večírek,“ poznamenal Blake.

„Měl jsi s sebou moc pěkné děvče.“

„Nico je fajn,“ odpověděl Blake a znovu se na Joea usmál. Joe nereagoval. Přelétl očima baterii přístrojů v sále.

Gordon Preston, nervózní třicátník s vystouplou bradou, ustupujícími vlasy a netrpělivým chováním, které občas hraničilo s agresivitou, se na Juliet podíval a potřásl hlavou. „Je to strašně smutné – vidět takové pěkné děvče umřít v tak mladém věku.“

Táňa Hughesová se na něj vrhla. „Chceš tvrdit, že kdyby byla šeredná, nebyla by to taková škoda?“

„To jsem přece neřekl.“

„Ale ano; přesně to jsi řekl!“

„Kdo by se chtěl vracet do světa plného škaredých ženských?“ vpadl mezi ně Blake. „Důvodem, proč se staráme o budoucnost, je, že ji chceme zlepšit, ne? Odvést lepší práci než Matka Příroda.“

„Díky, Blakeu,“ řekla Táňa. „Jsou i jiné důvody pro nesmrtelnost. Někteří lidé mají mnohem vyšší cíle.“

„A jaké jsou tvoje vyšší cíle, Táňo?“ zeptal se Murray McAlister.

Pohlédla na něj přes chirurgickou roušku jako na cizince. „Sebeoplodnění,“ prohlásila. „Pro začátek.“

Andy White, student fyziky a největší dříč mezi dobrovolníky Kryonitu, se rozesmál. „S tím si v Joeově postbiologickém světě nebudeš muset lámat hlavu.“

„Já si s tím nelámu hlavu ani teď,“ odsekla. „Postbiologické penisy jsou v obchodech k dostání už dávno. A já je považuju za nesrovnatelně výkonnější než ty biologické. Nemluvě o tom, že nejsou napojené na šest stop dlouhého, nudného a plešatého chlapa.“

White mrskl pohledem po vysoké a hubené postavě Gordona Prestona a uvažoval, jestli ta jedovatost patřila jemu nebo někomu jinému z přítomných. Táňa pohlédla na výstup rektálního teploměru. „Patnáct stupňů,“ oznámila.

Joe pohlédl na hodinky a srovnal je s kulatými hodinami na světle zelené stěně sálu. Za deset minut půl dvanácté. Od chvíle, kdy Roland Dance vytáhl z kapsy zlatého parkera a nesmírně nerad podepsal úmrtní list, uplynula hodina a třicet pět minut.

„Oukej,“ řekl Blake. „Padáme.“

Sanitka Kryonitu byla mnohem starší než ta, která se s Juliet Springovou přiřítila do nemocnice, a uvnitř byla upravena tak, aby pojmula veškeré potřebné zařízení pro pojízdný operační sál, schopný fungovat kdekoli. Ne všichni jejich členové měli to štěstí – nebo mazanost, aby mohli umřít v nemocnici.

Ne že by nebyly peníze na novou sanitku, ale používali ji tak zřídka, že je dosud nenapadlo, že by ji mohli nahradit novějším typem, nemluvě o tom, že někteří členové k ní chovali nostalgické pocity. Všech osmnáct lidí, kteří si až dosud nechali v Anglii kryogenně zmrazit celé tělo nebo aspoň hlavu, se na svou prozatím poslední cestu vydalo právě v tomto vozidle.

Ozvaly se rány z výfuku, které provázel nepříjemný zápach spáleného benzinu. Joe, Blake a Murray McAlister seděli vzadu a zbylí tři se mačkali vepředu. Oranžový kontejner s Juliet Springovou byl připoután mezi policemi spolu s přenosným resuscitátorem, který v ní udržoval oběh a nízkou teplotu.

Joe se obvykle při téhle činnosti výborně bavil. Ten amatérský, průkopnický pocit mu dělal velice dobře. Představa, že se bouří proti oficiálním představitelům lékařské vědy, ho znovu spojovala s otcem. A také tu byla radost z pronikání do neznáma. Pocit moci z jednoho malého, ale významného vítězství nad Matkou Přírodou.

Dnes večer si však připadal beznadějně neschopný. Zničil si manželství. Zkazil Juliet poslední týdny života neoprávněnou nadějí. Náhle se ho zmocnil neodbytný pocit, že nakonec zfušuje i její smrt.

Třicet minut po odjezdu z brightonské nemocnice sanitka zabočila do nádvoří Nadace prodlouženého života Kryonite v rozlehlé a moderní průmyslové zástavbě, jen několik mil od letiště v Gatwicku.

Andy White zajel k vykládací rampě, jak nejblíže se odvážil, vyskočil a otevřel zadní dveře. Nad jejich hlavami zaburácel temnou nocí obří tryskáč a na okamžik je ohlušil; když Joe vystoupil ze sanitky, ucítil ve vlhkém a chladném vzduchu silný zápach spáleného kerosinu. Na předním dvoře stál jen jeden vůz, patrně nočního hlídače, pomyslel si.

Jeho obavy s každou hodinou rostly, třebaže mu Juliet řekla, že veškeré potřebné doklady sepsané právníky Kryonitu podepsala. Dokumentace byla vytvořena podle podobných případů, k nimž došlo ve Spojených státech, pokud příbuzní vznesli námitky a koronerové měli snahu kryogenní pacienty podrobit pitvě. V Anglii však k něčemu podobnému dosud nikdy nedošlo.

Když šel po vlhkém asfaltu, ozářeném zadními světly sanitky, bylo naprosté ticho. Malá mosazná tabulka vedle zvonku byla jediným klíčem k činnosti, která probíhala za anonymním zevnějškem budovy bez oken.

Stiskl tlačítko zvonku, aby upozornil nočního hlídače, potom odemkl dveře a vešel do jasně osvětlené a teplé přijímací haly, která vlídně voněla čerstvě uvařenou kávou. Táflování z napodobeniny dřeva, tlustý koberec, křišťálové lustry, koženková křesla a pohovky, vázy s umělými květinami – všechno v místnosti bylo navrženo tak, aby v příchozích vznikl dojem důstojnosti a trvalosti. Zarámovaná prohlášení význačných vědců o věrohodnosti kryonismu měla tento účinek ještě zvýšit. A jako potvrzení zářil ze stěny veselý obličej Harryho Hartmana, zakladatele Kryonitu, na obrovské zarámované barevné fotografii.

Harry Hartman byl v Anglii zmražen první, jeho tělo bylo v ocelovém kontejneru ve sklepení pod budovou. Hartman byl průkopníkem počítačového softwaru a potažmo miliardář, zemřel před deseti lety na rakovinu ve věku pouhých sedmačtyřiceti let. Na portrétu vypadal spíš jako úspěšný obchodník než vědecký génius. Jako indeterminista věřil ve svobodu jednotlivce a zastával názor, že člověk má vzít svůj osud do vlastních rukou, protože „tam nahoře“ není nikdo, kdo by to udělal za něj.

Všechno, co hlásal, také důsledně prováděl v praxi. Když zemřel, zůstaly po něm dvě vdovy, jedna v Anglii a druhá v Itálii; každá z nich se o existenci té druhé dověděla až od jeho advokátů den po jeho smrti a ani jedna z jeho majetku mnoho neviděla. Všechno si totiž uložil pro sebe do doby, kdy se bude moci vrátit.

Podařilo se mu obejít dědickou daň i britský zákon zabraňující nechat si peníze pro sebe tím, že v Lichtenštejnsku založil Hartmanův fond věčnosti. Kapitál měl zůstat nedotčený, aby jej mohl jednou použít, a úroky z něj se měly podle uvážení správců věnovat na výzkum nesmrtelnosti.

Blake Hewlett se s Hartmanem spřátelil několik let před jeho smrtí. Veškeré peníze pro Nadaci prodlouženého života Kryonite a pro Archiv plynuly – až na malé příspěvky od univerzity – z Hartmanova fondu věčnosti.

Z operačního sálu na konci krátké vykachlíkované chodby přispěchal noční hlídač. Byl to seržant ve výslužbě s brunátnými tvářemi a bílým knírkem na způsob zubního kartáčku a znali ho jen podle příjmení Spalding. Přiběhl bez saka a s vyhrnutými rukávy, a jakmile Joea spatřil, zasalutoval. „Vše připraveno, pane!“ štěkl a div nepraskl horlivostí.

Joe si nikdy nebyl jistý, jestli je Spalding tak uctivý, nebo jestli si dělá blázny. „Dobře,“ odpověděl.

„V rychlosti jsem vydrhnul podlahu a stěny, pane.“ Jako by chtěl potvrdit tu námahu, vytáhl kapesník, zmuchlal ho a otíral si čelo. Potom si odtáhl límeček a utíral si krk. „To je dobře, že zase budeme mít skutečnou operaci, nejen cvičení.“ Zmlkl při pohledu na Joeův výraz. „Víte, jak to myslím, pane.“

Joe se na něj křivě usmál. „Dorazil už někdo?“

„Pauline Stroudová, pane. Přijela, je to asi dvacet minut. Poslal jsem ji do večerky v Crawley pro další várku mléka a kávy.“

Pauline Stroudová byla v Londýně knihovnicí. Její zesnulý manžel byl neurosuspenzní pacient v Kryonitu. Patřila mu jedna z dvanácti hlav uchovávaných v kapalném dusíku dole ve sklepě.

Vynést ze sanitky oranžový kontejner, zpola naplněný ledovou vodou a s připojeným resuscitátorem a výměníkem tepla, a položit jej na přistavený vozík museli všichni. Převlékli se do čistých operačních obleků, přivítali se s dalšími čtyřmi právě dorazivšími členy týmu a dostrkali vozík do operačního sálu.

Operační sál byl zařízen podle nemocničního standardu a velice se podobal tomu, který opustili v nemocnici Prince regenta, chybělo tu však anesteziologické vybavení. Operační stůl s hydraulickým podstavcem stál vedle masivního parabolického reflektoru. Kolem něj byly porůznu rozmístěny infuzní stojany a nejrůznější přístroje v lesklých kovových pláštích. U stěny stály vyrovnané tlakové láhve.

Náhlá smrt ženy, s níž spal, Joea zasáhla jinak, než očekával. Jako by ho připoutala k životu. Nechal Karen, aby se samotná vypořádala s večírkem, a náhle k ní pocítil nával lásky, měl sto chutí jí zavolat a povědět jí, jak ji zbožňuje. Padl na něj strach, že by ji a Jacka mohl ztratit. Lidé se v manželství občas od sebe vzdálí, aniž si to uvědomí. Někdy se vzdálí příliš a návrat není možný. Díval se do oranžového kontejneru a s úděsem zvažoval, co se mohlo stát, kdyby Juliet neumřela.

A co se může stát, až se vrátí.

Julietiny vlasy nasákly vodou a ztratily svůj rudý lesk, takže připomínaly hnědé bahno; její otevřené oči však dál zářily z bezbarvé pokožky jako smaragdy. Stále ho pozorovala. Pocity se v něm promíchaly. Odvrátil se, potom se na ni znovu podíval a zdálo se mu, že se tváří jinak. Najednou se na něj dívala smutně, dychtivě. Přál si, aby tu s ní byl sám, aby se mohl shýbnout, políbit ji na čelo, uklidnit ji.

Všiml si, že mu z úst vychází pára a zamnul rukama; měl na sobě jen lehké šaty, protože předpokládal, že na večírku bude vedro, a nyní ho na kachlíkované podlaze v gumových galoších s tenkými podrážkami zábly nohy. Přetáhl si chirurgickou roušku přes nos a byl vděčný za tu trochu dodatečného tepla.

Murray McAlister a Blake si u umyvadel umyli ruce a s pomocí Táni Hughesové si natáhli nové rukavice. Joe udělal totéž a v duchu se obrňoval proti tomu, co mělo přijít.

Dveře sálu se otevřely a dovnitř se vřítil Douglas Goodman, který pokaždé prováděl složitý výkon otevření srdce, v modrém operačním obleku a s jednou tkaničkou masky rozvázanou. Goodman byl klidný obrýlený padesátník, cele oddaný srdeční chirurgii. Nikdo nevěděl, proč jim tak ochotně pomáhá s kryogenními suspenzemi; za své výkony si nedával platit, nebyl však členem Kryonitu a nikdy se nedal vtáhnout do debaty o tom, jestli kryonismu věří nebo ne. Přesto se dostavil, kdykoli ho zavolali, a pracoval stejně tvrdě a usilovně, jako by pacient dosud žil. Joea mnohokrát napadlo, že Goodman možná nenávidí pomyšlení na smrt stejně jako on a že ho k tomu všemu žene zvědavost.

Goodman se omluvil za zpoždění, došel si vydrhnout ruce a napřáhl je k Táně Hughesové, aby mu natáhla rukavice. Joe k nim přistoupil, aby jim pomohl, a potom šel s chirurgem k operačnímu stolu, protože měl pocit, že svou přítomností u operačního stolu ještě důkladněji splní slib daný Juliet.

Odpojili resuscitátor a přenesli Juliet z dopravního kontejneru zpět do mělké vany, naplněné čerstvým ledem a položené na operačním stole. Táňa Hughesová natřela Julietinu hruď jodovou tinkturou a Goodman provedl hluboký řez do její hradní kosti. Dráhu skalpelu lemoval jen nepatrný pramínek – narůžovělé vodové tekutiny.

Jak tam tak Juliet ležela, klidně by ji mohli považovat za pacientku v narkóze, pomyslel si Joe a podával svorky. Těžce polkl, když Táňa a McAlister odtáhli svalstvo, a na chvíli se musel otočit, protože se bál, že začne zvracet. Potom se trochu dal dohromady a snažil se vybavit si dobu, až tu Juliet bude takhle ležet znovu, výduť jí odstraní laser nebo nějaká mikrochirurgická metoda, a tělo začne projevovat první známky života. Pocítil nevysvětlitelný optimismus. Dokonce se začal usmívat.

Usmíval se bez ustání celou další hodinu, zatímco Goodman pomalu a puntičkářsky zapojoval kanyly nejprve do pravé předsíně a potom do aorty. Zjistil, že už mu nedělá potíže hledět s důvěrou do Julietiných prázdných očí. Jde to dobře, říkal si v duchu. Žádné zádrhele. Zvládli jsme to včas. Všechno klape jako hodinky. Už jenom jedna překážka.

Když chirurg unaveně a s výrazem úlevy konečně odstoupil od stolu, krátce pokynul hlavou a Blake znovu zapnul kardiopulmonární přístroj.

Ozval se hluboký hukot a zazurčela tekoucí kapalina. Velká plastiková láhev na podlaze vedle stroje se začala plnit vodnatě narezlou krevní náhražkou, kterou do Juliet napumpovali v nemocnici. Nyní ji odčerpávali a nahrazovali ji hnědavou kryoprotektivní látkou, složenou převážně z glycerolu a sacharózy.

Příští dvě hodiny se bude koncentrace kryoprotektivní látky, která jí bude protékat tělem a vymývat vodu z buněk, postupně zvyšovat. Opakovaným promýváním Julietina těla stále koncentrovanější látkou se nahradí pětatřicet procent její tělesné vody nemrznoucími chemikáliemi.

Joe se kousl do rtu, když začala ta část operace, která v něm budila nejvíc obav. Chirurg označil jisté místo na Julietině hlavě, rozhrnul jí vlasy a odhalil zranitelně bílou pokožku pod nimi. Táňa Hughesová přistoupila blíž s nůžkami v ruce a důkladně, byť neúhledně místo obstřihla. Několik pramenů vlasů napadalo do kontejneru.

Chirurg udělal dvoupalcový řez v Julietině lebce, odtáhl a přisvorkoval kůži na obou stranách a odhalil perlově bělostnou okostici lebky. Joe se vší silou obrnil, když McAlister podal chirurgovi elektrický kruhový vrtáček. Sotva jej spustil, přístroj se pronikavě rozječel a vzápětí se ozval odporný škrábavý zvuk, když se kov zařízl do lebky. Joeovi se zdvihl žaludek z čpavého zápachu spáleniny, který mu naplnil nozdry.

Goodman vytrvale vrtal ve stále širším průměru, až vytvořil asi centimetrový otvor. Táňa opatrně otřela drobné střepinky kostí a chirurg pinzetou vyjmul úlomky, které napadaly dovnitř.

Joe zahlédl téměř fluoreskující rudou změť cév a třpytivý krémově hnědý povrch Julietina mozku. Zabrněla ho kůže na hlavě. Asistoval u dobrého tuctu celotělových suspenzí a u dalšího tuctu hlav, ale bylo to jiné, protože se ho to netýkalo osobně. Když asistoval u otcovy suspenze, bylo to příšerné a nyní to nebylo o nic lepší.

Znovu pohlédl do otvoru, jako by ho něco přitahovalo. Trochu pošetile se pozastavil nad tím, jestli se Juliet bude po probuzení vztekat, že jí bez dovolení ostříhali vlasy.

Blake opatrně nahlížel do vyvrtané dírky; Joeova úzkost narůstala. Možnost vyléčení a návratu do normálního života závisela z velké části na úspěšném uchování mozku. Blake zjišťoval, nemá-li Juliet mozek oteklý. Pokud by oteklý byl, znamenalo by to, že oběh byl přinejmenším zčásti blokován a že kryoprotektanty se nedostaly všude. V takovém případě by mohli jen doufat, že mozek bude možné někdy v budoucnu opravit. Nevěděli by však, jak velká část Julietiny paměti by zmizela v nenávratnu – nebo zůstane-li vůbec nějaká.

Blake se obrátil k Joeovi. „Nevím, jak velké bylo krvácení z výdutě, ale otok je nulový. Zatím je to v pořádku.“

Joeovi se po těle rozlila úleva a zároveň únava. Bylo čtvrt na pět ráno. Očima si s Blakem vyměnil úsměv.

Kardiopulmonární přístroj odpojili a právě Juliet zašívali hrudník, když se Goodman začal věnovat hlavě. Andy White mu podal malou kulatou destičku z nerez oceli, Goodman ji pečlivě přiložil na otvor v lebce a přišrouboval ke kosti.

Nakonec, když zašili rozříznutou kůži na hlavě, Goodman odstoupil, stáhl si roušku a začal si svlékat rukavice. „Až se probudí, bude ji pěkně bolet hlava,“ pronesl suše a pousmál se.

Všichni se rozesmáli, dokonce i Joe. Byl to první okamžik ulehčení za celou dlouhou noc.

Goodman hodil rukavice do koše, umyl si ruce a spěchal ke dveřím, jako by měl naléhavou schůzku. Na projevy díků krátce kývl, plaše se pousmál a odešel.

Za deset pět.

Za hodinu začne svítat. Všichni vypadali bledí a vyčerpaní, ale přesto jim nechyběl vítězný pocit, když vsouvali Juliet do průhledného plastikového vaku a vezli ji do chladicí místnosti.

Místnost zatuchle páchla a na stěnách čekajícího ocelového tanku se sklopným víkem kondenzovala vlhkost. Joe cítil pronikavý pach nového igelitu.

Ze stropu spustili popruh a opatrně k němu upoutali Julietino tělo. Blake zkontroloval teplotu na měřidle na boku tanku. Joe se podíval také. Deset stupňů Celsia.

Upoutané tělo pomalu zvedali do vzduchu. Zakývalo se a několikrát udeřilo o kachlíkované stěny. Joe s rostoucím zármutkem pozoroval, jak klesá do tanku naplněného tmavým silikonovým olejem. Kapalina bublala a v tučných bublinách klouzala po igelitovém povrchu, potom se její hladina zavřela a Juliet zmizela.

Blake otočil knoflíkem termostatu na pět stupňů Celsia. Příštích šestatřicet hodin se bude teplota postupně snižovat až na –79 °C, což je teplota suchého ledu. Potom Juliet, zabalenou kvůli izolaci ve dvou spacích pytlích, přenesou do jiné chladicí jednotky, kde se bude teplota čtyřiadvacet hodin snižovat na –196 °C, což je teplota kapalného dusíku. Tato teplota zcela zabrání biologickému rozkladu.

Táňa Hughesová zívla. „Čas zchrupnout si,“ podotkl Blake s nosem promodralým chladem. „Za šestatřicet hodin budu potřebovat čtyři lidi na přenos do chladicího kokonu,“ pohlédl na hodinky. „To bude zítra – v pondělí – v sedmnáct třicet. V úterý tu budeme muset být všichni kvůli přenosu do válce. Vyhovuje to všem?“

Všichni přikyvovali.

„Ty ale vypadáš utahaně, Joe!“ řekl Blake. „Jde se domů!“

Když Joe otevřel domovní dveře, vyrazil na něj kyselý pach prázdných lahví od vína a neumytých sklenic spolu s vyčichlým tabákovým kouřem a směsicí parfémů. Ticho přerušovalo jen tikání stojacích pendlovek, jednou za vteřinu tik… tak, jako když kape z tajícího rampouchu. Bylo čtvrt na sedm.

Pověsil si plášť, všiml si, že na věšáku visí kabát, který nezná, což znamená, že si ho tu některý host musel zapomenout, a ztěžka stoupal do schodů.

Když vešel do ložnice, podle dýchání poznal, že Karen nespí, ale neřekl nic. Zavřel za sebou dveře a začal se svlékat. Svítalo. Slyšel, jak začínají cvrlikat ptáci, a závěsy sem dopadalo právě tolik světla, aby trefil do koupelny.

Vyčistil si zuby, vklouzl do postele a tiše ležel; byl vyčerpaný, rozprouděný adrenalin mu však nedovolil usnout.

„Mrazili jste Juliet?“ zeptala se znenadání Karen křišťálově jasným hlasem.

„Ano.“ Naklonil se k ní a políbil ji; tvář měla mokrou od slz. „Miláčku.“ Vzal ji za ruku a stiskl ji jí. „Moc se na mě zlobíš?“

„Jsem jenom zklamaná, Joe, nic víc. Nevěděla jsem, že jsi takový slaboch.“

Zabolelo to a chvíli mu trvalo, než odpověděl.

„Karen,“ řekl mírně a otočil se k ní. „Cos čekala, že udělám? Nemůžu někomu říct, aby neumíral takhle nevhod.“

Upřímnost jeho slov zřejmě zapůsobila, protože slabě kývla. Potom však zavrtěla hlavou.

„Myslela jsem, že tě ode mě odvádí jen tvoje práce, Joe. Naučila jsem se s tím žít. Ale teď se ukázalo, že je v tom jiná žena. To jsem nečekala.“

„Není to tak, jak si myslíš,“ namítl neobratně.

„Co hodláš dělat? Doufáš, že si ji jednoho krásného dne rozmrazíš a začneš s ní žít?“

Joe vztáhl ruku, hladil jí čelo a odsouval měkké prameny vlasů. „Dnes večer jsi vypadala nádherně, jsem na tebe tak pyšný.“

„Já jsem na tebe byla taky pyšná, Joe. Pořád jsem.“

Usmál se a políbil ji. „Miluju tě,“ řekl. Znovu ji políbil.

Stulila se k němu. „Budeme moct ve čtvrtek odjet do toho Skotska?“

„To je už tenhle víkend?“ Joe docela zapomněl, že z Toronta přiletí Karenina sestra se švagrem. Těšil se, že na pár dní vypadne, a Skotsko pro něj znamenalo vzpruhu. A dobře věděl, jak má Karen svou sestru ráda a jak se jí po ní stýská.

„Ano.“

„Určitě. Se suspenzí budeme hotovi v úterý večer. To nebude problém.“ Pohladil ji po tváři. „Moc se na to těším.“ Znovu ji políbil.

Karen mu polibek oplatila a sjela mu rukou lehce mezi nohy. „Máme čtvrt hodiny, než sem vtrhne Jack,“ řekla.

Přitiskl jí rty na ústa, dlouze, tvrdě a bez dechu, a ona mu vjela rukou pod pásek pyžama.

Potom si na chvíli zdříml a vzbudil se, když do pokoje vběhl jeho syn a skočil na něj. Karen Jacka popadla, hbitě ho vynesla ven a zavřela za sebou dveře.

Světla v ložnici přibývalo a zezdola sem doléhal hukot myčky, jekot vysavače, Jackovo hlučné dovádění. Potom ho konečně pohltil spánek – stejně jako v noci pohltil silikon Julietino tělo.

Vzbudil ho pronikavý zvuk vrtačky. Posadil se zalitý studeným potem, dezorientovaný, se zápachem spálené kosti v nose a zvoněním v uších. Vrtání. Díra v Julietině hlavě. Její lesklý mozek uvnitř.

Telefon.

Ztichl. Karen ho asi zvedla. S úlevou klesl zpátky na polštář. Slyšel, jak Karen s někým mluví, její hlas tlumila podlaha, zřejmě jí někdo děkoval za večírek.

Joe se pokusil znovu usnout, ale nakonec chvíli po dvanácté vstal a přestože byl nesmírně unavený, šel si ven zaběhat.

Karen připravila k obědu pečené jehněčí a později vzali Jacka na procházku do lesoparku. Bylo hezké zimní odpoledne, suché a chladné, které oběma připomnělo dětství v Kanadě. Když se vrátili domů, cítil se Joe mnohem líp a ukuchtil k večeři houbové omelety. Jeho kuchařský repertoár byl hodně omezený, ale při vaření si odpočinul. V noci spal mnohem klidněji a lépe.

Celá hrůza začala teprve příští den ve tři odpoledne.

V pondělí panovala na univerzitě sklíčená nálada. Kromě Joea nikdo z kolegů ani ze studentů netušil, že Juliet Springová má nějaké potíže, a její smrt pro ně byla naprostý šok. Harriet Taitová plakala. Dokonce i nedůtklivý Edwin Pilgrim, kterému tolik vadilo, že mu Juliet narušila jeho osobní prostor, byl viditelně dojatý.

Joe dopoledne odříkal přednášku duchem nepřítomen a na otázky, které mu kladli, se nedokázal soustředit. Nyní hloubal nad jakýmsi kódem od Pilgrima, který měl Archiv naučit rozeznávat dobrou a špatnou hudbu a nejjednodušší notové sekvence. Byl to první, velmi primitivní krok k oceňování různých druhů umění.

Zívl a pohlédl na hodinky: 15.40. Slíbil Karen, že bude doma v půl šesté. Chtěl být slepě oddaný – opravdu to tak chtěl, tolik se chtěl vrátit k normálnímu životu.

Jeho zármutek nad Julietinou smrtí se vyrovnával intenzivním pocitem viny, smíšeným se znepokojenou úlevou. Její předčasná smrt je tragédie, a přece jen díky ní se osvobodil z toho, co tak hloupě vyvedl. A díky ní si uvědomil, jak velice miluje Karen; v minulých čtyřiadvaceti hodinách ji miloval víc než kdy předtím.

Splnil svou povinnost vůči Juliet, dostál svému slibu. V téhle chvíli už bude na nějakých –78 °C. Zítra ráno ji převedou na teplotu kapalného dusíku, –196 °C. A ve středu ráno ji přenesou z chladicí jednotky do jednoho čtyřmístného válce ve sklepě Kryonitu, kde bude zavřena a pohřbena.

Ve středu bude při tom. Aby se rozloučil a završil svůj slib. Bude v pořádku, bude jí dobře. Jednoho dne v budoucnosti se setkají, popovídají si o tom a od plic se tomu zasmějí. A možná, prosáklo jeho sebekontrolou pomyšlení, budou zase milenci.

Jeho dveře se prudce otevřely a dovnitř vešel Blake. Tvář měl zardělou a vypadal rozrušeně. „Musím si s tebou promluvit, Joe,“ řekl a zavřel za sebou.

Joea překvapilo Blakeovo rozrušení. Nikdy neviděl, že by ho něco vyvedlo z míry, ale v téhle chvíli vypadal opravdu ustaraně.

„Máme problém,“ řekl na vysvětlenou. „Velký problém.“ Sedl si na židli vedle Joeova psacího stolu. „Právě mi volal Andy White – je v Kryonitu a sleduje pokles teploty. Ozvali se mu z úřadu koronera. Asi budou potíže s Julietiným úmrtním listem.“

Joeovi se stáhlo hrdlo. „Jaké potíže?“ zakrákal.

„Tvrdí, že možná budou muset provést pitvu. Nařídili suspenzi pozastavit.“

Do Joea jako by uhodila olověná palice. Chytil se okraje stolu.

„To nemyslíš vážně? To přece nemůžou udělat!“ Rostla v něm zlost. „Proboha, Blakeu, na to je přece pozdě!“

Blake zamával rukama. „Mají právo nařídit pitvu, kdykoli se jim zamane, Joe. Když mohou exhumovat mrtvoly z hrobů…“ pokrčil rameny.

„Všechno to šlo tak dobře; přece toho teď nenecháme. O co tu vlastně jde?“

„Má to co dělat s jejím otcem a s nemocnicí. Moc toho Andymu neřekli.“

Joe vztekle praštil pěstí do stolu. „Upozorňovala mě, že s otcem budou problémy.“

Blake si prohlížel nehet na palci a potom zkoumavě pohlédl na Joea. „Kolik toho o ní víš?“

Joe byl příliš znechucený a nepovšiml si, jak se Blake tváří.

„Dělala si velké starosti, vlastně něco podobného očekávala.“ Vytáhl ze saka náprsní tašku. „Mám číslo na jejího advokáta – volal jsem mu v sobotu večer a nechal mu vzkaz na záznamníku, ale neozval se mi. Jmenovala ho vykonavatelem.“ Pátral po inspiraci a zvolal: „Hele, a co advokát Kryonitu?“

„Její vykonavatel je ta nejvhodnější osoba, Joe – legálně vlastní její tělo.“

„Ne rodiče?“

„Ne.“

„Takže otec nemá žádný statut, když jmenovala vykonavatelem svého advokáta?“

„Legální ne.“

Joeovi se trochu ulevilo. Vytáhl útržek papíru, na který mu Juliet napsala telefonní čísla svého advokáta, a vytočil číslo do kanceláře. Z ústředny ho přepojili na sekretářku, která mu oznámila, že Marvin Zeillerman má schůzku. Joe jí vysvětlil, že jde o naléhavou věc, a ona odpověděla, že se podívá, může-li ho vyrušit. Ozvalo se cvaknutí a do ucha se mu začala linout předehra k Vilému Tellovi. Po několika minutách, aspoň to tak Joeovi připadalo, se ozvalo další cvaknutí a hudbu nahradil unavený a mírně arogantní hlas: „Zeillerman.“

Joe mu vysvětlil, kdo je, a vyložil mu, proč volá.

„Aaach, ano,“ protáhl advokát ztěžka, jako když brzda ne a ne zapadnout do žádané pozice. „Profesor Messenger. Přes víkend jste mi nechal pár vzkazů. Nějaký problém se slečnou Springovou, ale ten jste vyřešil, jak říkáte?“ Joeovi připadalo, že chlap musí být přinejmenším stoletý.

„No – tak docela ne,“ odpověděl Joe a doplnil, co věděl. Překvapovalo ho, jak ospale ten muž mluví; očekával by, že si Juliet vybere někoho energičtějšího.

„Aaach, ano.“ Dlouho bylo ticho a Joe uvažoval, jestli Zeillerman neusnul. „To je hrozné,“ řekl konečně. „Opravdu hrozné. Taková rozkošná mladá dáma.“ Další odmlka. „Byl jsem o víkendu pryč a bohužel jsem váš vzkaz našel až včera večer.“ Rozhostilo se vyčkávavé ticho.

„Důsledky takového pozastavení právě uprostřed všeho by pro Juliet mohly být opravdu osudné. A to nemluvím o tom, že to je přesný opak toho, co si přála,“ upozornil ho Joe.

„Zajisté, pane profesore,“ pronesl advokát tónem peskujícího učitele. „Jsem si toho vědom. Myslím, že raději zavolám koronerovi, abych zjistil, co je to za zmatek. Můžete mi dát číslo, na které vám mohu k večeru zavolat?“

Joe zavěsil a zadíval se na Blakea s těžkým srdcem. „Do háje s tím koronerem,“ vybuchl. „Měli bychom pokračovat.“

„Už jsem Andymu řekl, ať pokračuje,“ odpověděl Blake.

Marvin Zeillerman se Joeovi ozval těsně před pátou. Stále působil unaveně a nespěchavě. Řekl, že zatím nezískal všechny potřebné informace a že zavolá ráno. A že prozatím souhlasí s tím, aby se v kryogenní suspenzi pokračovalo.

„Řekl bych, že to je jenom velká bouřka ve sklenici vody,“ dodal advokát. V jeho nerudném hlase zněla naučená autorita a trošku i přesvědčivost. Joe se tentokrát cítil lépe, když zavěsil.

Zeillerman Joeovi zatelefonoval ve tři čtvrtě na deset dopoledne, právě když se Joe chystal odejít na přednášku. Včerejší jistota se mu z hlasu vytratila a vloudila se do něj jistá naléhavost.

„Pane profesore, myslím, že jsem přišel na to, v čem je problém. Úmrtní list vydal mladší anesteziolog na základě nemocničního záznamu, který tam moje klientka údajně měla. Usuzuji, že tyto záznamy jsou uloženy v počítači.“ Zmlkl a Joe si nebyl jist, čeká-li od něj odpověď.

„Ano, tak mi to tehdy sám řekl.“

„Nuže, pane profesore, zdá se, že ty záznamy někdo zfalšoval.“

Joeovi se udělal v žaludku uzel.

„Ukázalo se, že údaje v nemocničním počítači jsou nesprávné. Slečna Springová se tam nikdy neléčila a ředitel nevydal svolení k propůjčení prostor nemocnice k provedení kryogenní suspenze.“

Joe se zamračil. „Nějak tomu nerozumím.“

„Jak se zdá, někdo musel záznamy v počítači zfalšovat, ať už zevnitř nebo zvenčí.“ Do hlasu se mu vloudil suchý náznak humoru. „Správný termín je myslím nabourání, jestli se nemýlím?“

Joe zachoval kamennou tvář. „Vědí, kdo to byl?“

„Nemyslím, že mají ponětí.“ Jeho tón Joeovi naznačil, že on sám přesně ví, kdo to byl, a nehodlá na tom bazírovat. Pokračoval: „Naneštěstí to poskytlo Julietinu otci záminku k žádosti o pitvu.“

Joea zavalily chmury. Usilovně přemýšlel a snažil se uvažovat logicky. „Ale, pane Zeillermane, bez ohledu na nemocniční záznamy Juliet přece byla smrtelně nemocná, opravdu měla výduť mozkové tepny. Může to potvrdit její lékař.“

„Ano, mluvil jsem s ním a potvrdil mi to.“

„Záleží tedy vůbec na tom, co je v nemocničních záznamech? Je přece jasné, nač zemřela – všechny symptomy ukazovaly na aneuryzma a také záznam z EKG vykazoval znaky shodné s prasklou výdutí jen několik minut předtím, než zemřela.“

„Aaach.“ A brzda se opět snažila zapadnout do žlábku. „Bohužel ne, pane profesore. Falšování nemocničních záznamů totiž poukazuje na nekalý úmysl. Julietin otec prohlásil, že jediný člověk, který s ní byl, než ji přivezli do nemocnice, jste byl vy.“ Zaváhal a změnil tón. „Nerad bych se vás dotkl, pane profesore. Rozhodně se nepokouším naznačit, že –“

„Jistě. Chápu, že to nevypadá dobře. Byl jsem s ní na univerzitě sám, byla ve stavu kolapsu a já mám eminentní zájem o kryonismus, je to tak?“

„No – aaach – zrovna takhle jsem to formulovat nechtěl.“

„Nemám na kryonismu žádný obchodní zájem, pane Zeillermane. V Kryonitu dostávají plat nebo placení výloh jen tři lidé, sekretářka, noční hlídač a údržbář na poloviční úvazek. Všichni to děláme dobrovolně – hergot, my dokonce po sobě uklízíme, střídáme se.“

Advokát chvíli neodpovídal. „Úřad koronera se k tomu staví přátelsky, snaží se vyjít vstříc – musíte pochopit, že s kryonismem zatím moc zkušeností nemají a že k tomu neexistují žádné precedenty.“ Znovu se odmlčel, jako by sbíral odvahu k další větě. „Navrhují, že provedou pitvu u vás – v Kryonitu –, pokud jste na to vybaveni.“

Joe pohlédl na hodinky. Přijde na přednášku pozdě, ale co na tom. Vyvinul velké úsilí, aby hovořil klidně, aby přemohl paniku, která se ho zmocnila. „Obávám se, pane Zeillermane, že toho o kryonismu moc nevíte. Snažíme se – a až do této chvíle se nám to dařilo – uchovat Juliet nedotčenou. Pitva všechno, co jsme zatím dokázali, zničí.“

„Nedala by se po pitvě – znovu zmrazit?“

Joea advokátova naivita pobouřila. „Už jste někdy viděl pitvu?“

„No, po pravdě řečeno, neviděl.“

„Ale do výlohy u řezníka jste se už někdy díval, viďte, pane Zeillermane. A viděl jste tam tácy s játry, ledvinkami, kotletami a co já vím, s čím ještě,“ Joe byl k nezastavení. „S kýtou, pupkem a mletým? Myslíte si, že byste z toho dokázal dát dohromady původní zvíře? Protože přesně tak by vypadala Juliet po pitvě.“

Dlouho bylo ticho. „Já – chápu,“ řekl advokát konečně. „Snažil jsem se jen zjistit, jestli existuje nějaký kompromis.“

Existuje, napadlo Joea a hned ho to zamrzelo. Neřekl nic. Nechtěl navrhnout ten jediný možný kompromis.

Advokát řekl, že zavolá do úřadu koronera a hned potom se mu ozve.

Joe zkrátil přednášku, jak se dalo, a uháněl zpátky do pracovny. Eileen Peacocková vzhlédla.

„Pane profesore, volal vám nějaký pan Zeillerman a velice naléhavě s vámi chce mluvit. Mám tu jeho číslo – mám vám ho vytočit?“

„Buďte tak hodná.“

Edwin Pilgrim na něj zavolal, a protože ho Joe ignoroval, šel za ním do pracovny a s rozčileným výrazem se postavil před stůl.

„Musím s tebou mluvit, Joe!“

Joe chlácholivě zdvihl ruku. „Dobrá, dobrá! Co se děje?“

Pilgrim se obezřetně rozhlédl a sekl vzteklým pohledem na strop, kde byla kamera Archivu. Celý se třásl a zuřivě mrkal. „Někdo do nás p-proni-ká!“ Zdravé oko mu vítězoslavně zasvítilo.

Joe usoudil, že nadaný mladý vědec konečně zcvoknul nadobro. „Kdo, Edwine? Mariáni?“

Na Pilgrimově obličeji bylo znát, že potlačuje vztek. „P-p-piráti. Zaplnili už celou miliardu bytů p-p-aměti Archivu.“ Jako vždy, když byl rozčilený, silně koktal.

„Vbourali se do Archivu?“ Joe na něj ustaraně pohlédl. Byl si vědom, že žádný počítač není zcela imunní proti vbourání, třebaže Archiv měl složitou obranu. „Miliardu bytů? Čím ji zaplnili?“

„S-s-svinstvem.“

Zazvonil telefon. Sekretářka měla na lince Zeillermana. Joe Edwina Pilgrima odeslal pryč se slibem, že to s ním probere později, pustil celý problém z hlavy a usedl k telefonu.

„Bohužel pro vás nemám dobré zprávy, pane profesore. Pan Spring – Julietin otec – si na tom píchnutí do vosího hnízda dal záležet. Dokonce popírá právoplatnost dokumentace Kryonitu. Pokud si dobře vzpomínám, Juliet si původně chtěla nechat zmrazit jen hlavu – říkáte tomu neurosuspenze, že ano?“

„Ano.“

„A potom, před několika měsíci, se rozhodla přejít na zmrazení celého těla.“

„Je nějaký problém s tou dokumentací?“ zeptal se Joe.

„Ale ne, ne, vůbec ne. Ale nevypadá to dobře, chápete? Ten druhý proces je mnohem dražší – sedmdesát tisíc liber proti třiceti, a všechno to bohužel nahrává panu Springovi, který se snaží dokázat, že šlo o spiknutí.“ Odkašlal si. „Je mi líto, ale koroner nařídil, aby Julietino tělo bylo předáno do městské márnice k pitvě.“

Joeovi se v žaludku rozvířil mokrý písek. „Přece musíme něco udělat, pane…“ Na chvíli mu advokátovo jméno vypadlo. „Nemůžeme proti tomu bojovat? Juliet se tak hrozně bála, že k něčemu podobnému dojde.“

Zeillermanův hlas najednou získal na jistotě. „To máte pravdu, pane profesore. Julietiny instrukce pro mne jsou velice jasné. Odvoláme se proti koronerovu rozhodnutí.“

„Jak rychle to půjde?“

„Opravdu velice rychle. Zítra v deset dopoledne jdeme před Nejvyšší soud v Londýně. Koroner souhlasil, že nebude o tělo žádat, dokud nebude vynesen rozsudek. Máte zítra dopoledne čas, doufám?“

„Ano,“ odpověděl Joe a hned se mu zlepšila nálada. Zdá se, že advokát je mnohem bojovnější, než si původně myslel.

„Problém je v tom, že neexistují zákonné precedenty. Máte nějaké známé v tomto oboru ve Spojených státech, pane profesore?“

„Ano – znám tam pár lidí.“

„Dobrá. Potřeboval bych se seznámit s některými procesy, které tam proběhly. Potřebujeme maximum informací. Jakýkoli precedens by pro mne byl vodítkem.“

Joe zavěsil a hned se vrhl do práce.

Marvin Zeillerman pro něj byl překvapením. Joe očekával, že se setká s pozůstatkem dávno minulých dob, ale rtuťovitému elegantnímu muži, který k němu energicky rázoval předsíní soudu, nebylo víc než pětatřicet.

Oblečení a způsoby měl jako mnohem starší člověk. Byl středního vzrůstu a měl šlachovitou postavu. Nepřátelský výraz v obličeji, krátké černé a lehce prošedivělé vlasy a vzhled vážné výkonnosti. Šedivý proužkovaný oblek byl dokonale vyžehlený, černé střevíce vyblýskané do vojenského lesku a uzel kravaty vytvarovaný k naprosté dokonalosti. Jedinou skvrnou na kráse byla prastará aktovka, tak přecpaná papíry, že byl div, že ji dokázal zavřít.

„Profesor Messenger?“ Ruku měl drobnou, ale tiskla jako svěrák. „Velice rád vás poznávám.“ Když pustil Joeovu ruku, nepřátelský výraz na tváři roztál. „Poznal jsem vás podle fotografií na vašich knížkách. Já – hm – musím se přiznat, že jsem tak trochu váš fanda.“

„Děláte si legraci?“ zeptal se Joe zcela vyvedený z míry.

„Já – vlastně – četl jsem dvě vaše knihy – Bez arogance a Budování budoucnosti.“

„Aha – tyhle. Už trochu zastaraly, řekl bych.“ Joe byl vždycky při pomyšlení na dřívější tvorbu celý nesvůj. Jeho myšlenky se neustále rozvíjely, měnily a měl pocit, že už je někde jinde.

„Naprosto souhlasím s tím, co tam píšete,“ řekl advokát. Zdvihl obočí. „Bohužel poslední dobou nemám na čtení čas.“ Zesmutněl. „Je mi strašně líto, co se stalo slečně Springové; byla – byla to opravdu neobyčejná mladá žena.“

„Ano,“ přisvědčil Joe. „Nesmírně nadaná.“

„A okouzlující. Přímo rozkošná.“ Zdálo se, jako by přišel o víc než jen o klientku; Joea napadlo, jestli si na ni v skrytu duše nemyslel. Zeillerman vytáhl z kapsičky u vesty hodinky. „Zbývá nám půl hodiny. Rád bych si pár věcí prošel.“

„Pomohlo vám něco z toho, co jsem vám poslal faxem?“

„Ano,“ odpověděl právník a pečlivě uložil hodinky do kapsičky. „Ano, pomohlo.“ Rozhlédl se a ve výklenku objevil několik volných židlí.

„Pojďme si sednout tamhle. Přijde váš kolega, profesor Hewlett? A dr. McAlister?“

„Ano. Jenom náš chirurg Douglas Goodman se nemohl uvolnit.“

„Škoda,“ konstatoval Zeillerman.

„Je jeho výpověď hodně důležitá?“

„Víte – tyhle věci vždycky na soudce udělají velký dojem,“ odpověděl s křivým úsměvem.

„Jak to podle vás vypadá?“ zeptal se Joe.

Advokát se rozhlédl kolem sebe, není-li někdo v doslechu. Potom se otočil k Joeovi. „Víte, máme trochu smůlu, že nám přidělili právě tuhle soudkyni.“

Něco z optimismu, který Joe od rána pociťoval, se vytratilo.

„Doufal jsem, že dostaneme někoho trochu – řekněme – méně úzkoprsého.“

Soudkyně Hermiona Dalrympleová seděla u psacího stolu uprostřed své pracovny. Po její levici seděl asi padesátiletý úředník s bezvýraznou tváří v tmavém obleku, který po celou dobu jednání psal a zřídkakdy zvedl hlavu.

Soudkyně Dalrympleová byla tělnatá a ruměná semetrika neurčitého věku; podle Joea jí mohlo být mezi šedesáti a dvěma sty lety. Uprostřed četných záhybů masa seděly pronikavé šedé oči, pevně sevřené rtíky jako růžové poupátko a kolem tváří jí visely prameny šedivých vlasů podobné potrhaným záclonám. Na sobě měla řasnatou černou těžkou látku, kolem krku šňůru perel a v ruce svírala špaček tužky, jímž si psala hojné poznámky. V Joeově mysli vyvolávala asociace jezdeckých bičíků, loveckých psů a anglických venkovských slavností.

První půlhodinu každou chvilku s neskrývaným podezřením pohlédla na Blakea, který seděl vedle Joea. Joea mrzelo, že jeho kolegu nenapadlo obléct si něco konzervativnějšího. S koňským ohonem, neurčitým černým oblekem a bílou pletenou vázankou vůbec nevypadal jako někdo, ke komu by tato žena mohla alespoň za milion let pocítit vřelejší city.

Marvin Zeillerman se stoicky pustil do boje. Joe si uvědomil, že musel probdít většinu noci. Jako on sám. Advokát se zřejmě slovo od slova naučil všechny charakteristické pasáže ze všech čtrnácti soudních přelíčení ve Spojených státech, které mu Joe poslal faxem. Přesvědčivě jimi argumentoval a ani jednou se nedal vyvést z konceptu, když soudkyně Dalrympleová ztratila trpělivost a začala na něj štěkat.

Seděli tu i Julietini rodiče ve společnosti elegantně oblečené ženy, o níž jim Zeillerman řekl, že je z úřadu koronera. Právní zástupce koronera Sir Quentin Carmichael byl význačné právnické eso daleko většího kalibru než Zeillerman. Joeovi připadal jako pompézní tyran, ale soudkyni Dalrympleovou očividně fascinoval.

Julietin otec Peregrin Spring byl uhlazený a marnivý pokrytec. V jemně cizelovaných rysech Joe shledával rodinnou podobu s Juliet, ale nebyla v něm ani stopa po vřelosti, která jí byla vlastní.

Rozhodnutí o tom, co s námi bude po smrti, přísluší Bohu, ne člověku, argumentoval úlisně Peregrin Spring, čímž zřejmě udeřil na správnou notu, protože soudkyni Dalrympleové se to nesmírně zamlouvalo. O kryogenních organizacích mluvil jako o kovbojských partách, které stavěl na roveň náboženským kultům, a otevřeně naznačil, že Blake a Joe jsou první vyslanci amerických gaunerů, kteří přiletěli do Anglie oklamat pošetilé Brity. Úsudek jeho dcery neblaze ovlivnila choroba, k čemuž odcitoval posudek předního neurochirurga. Juliet se v důsledku narušené duševní rovnováhy stala snadnou kořistí těchto podvodníků. Zaslouží si slušný pohřeb ve jménu Božím. On si nepřeje vrazit ji jako maso do mrazáku, jako by smrt byla něčím, z čeho se člověk může vykoupit.

Julietina matka seděla mlčky vedle manžela. Byla to hubená žena oblečená v černém a většinu obličeje jí zakrýval závoj spadající z kulatého kloboučku. Joeovi jí bylo líto, a přestože mu Julietin otec byl víc než nesympatický, litoval i jeho, věděl, čím procházejí. Prožil to sám, i on ztratil dítě. Věděl, jak těžké je smířit se s tím, věděl, že si potřebují najít způsob, jak se s tím vyrovnat.

V jednu hodinu soudkyně Dalrympleová jednání přerušila na dobu oběda. Joe zašel se Zeillermanem, Blakem a McAlisterem do restaurace na Fleet Street. Měli pochmurnou náladu. Blake zavolal Andymu Whiteovi do Kryonitu, že dosud nemají žádné zprávy. Juliet byla uložena v kapalném dusíku v chladírně, ale dlouhodobé uložení museli odložit, dokud nebude známo rozhodnutí soudu.

Joe si objednal pořádný oběd a kolu, ale nakonec snědl jen trochu chleba a sýra. Zato kolu vypil do dna a objednal si další, aby mu přísun cukru do organismu dodal trochu síly. Každý z nich měl různé návrhy, co by Zeillerman měl ve své odpovědi použít proti soustředěnému náporu z tábora Peregrina Springa. Zeillerman si všechno horlivě poznamenával. Na všechno, co se zatím odehrálo, nahlížel pragmaticky, ale nepodařilo se mu zdvihnout jim poraženeckou náladu.

Za deset minut půl páté si soudkyně Dalrympleová v klidu sedla a začala se probírat poznámkami. Vyslechla a viděla všechny důkazy a argumenty. Joe doufal, že by mohla odročit jednání na zítřek, čímž by Juliet získala další den k dobru. Zadržoval dech. Ale místo toho začala se závěrečnou řečí.

Zdálo se, že v první části rekapitulace je vůči nim spravedlivější než po celou dobu slyšení, občas se trochu usmála, i když upjatě, a sem tam vrhla na Joea chápavý pohled. Jeho naděje trochu vzrostly; lapal každé slovo, každý odstín hlasu.

Čekal, že bude mluvit delší dobu, ona však svou závěrečnou řeč přivedla k náhlému a nečekanému konci sotva po několika minutách.

„V této zemi neexistují precedenty, jimiž bychom se měli řídit,“ pravila, upřela pohled na Joea a tak laskavě se na něj usmála, že mu poprvé od rána začala být sympatická „Bez ohledu na náboženské přesvědčení nebo osobní předsudky, přeje-li si nějaká osoba dát své pozůstatky zmrazit a nedomnívá-li se hygienik, že to může způsobit ohrožení obecného zdraví, není zákonného důvodu, aby se toto přání nemělo splnit.“

Vítězoslavně zdvihla hlavu a stiskla rty v úsměvu, který zaměřila přímo na Joea. Celý jeden nadšený okamžik si myslel, že to mají za sebou, že vyhráli.

„Avšak…“ To slovo jako by zůstalo ve vzduchu trčet celou věčnost. Soudkyně Dalrympfeová se naklonila kupředu a její chování se zcela změnilo. Odvrátila se od Joea, jako by odmítala žebráka. „Naneštěstí pro profesory Messengera a Hewletta a jejich přátele zákon nemůže brát v potaz něco, co zavání vědeckofantastickou literaturou. Zákon zcela jasně stanoví, že zjištění příčiny smrti má přednost před vším ostatním. Má-li koroner sebenepatrnější pochybnost, pak musí učinit vše, aby tuto pochybnost eliminoval.“ Upřela pohled na Marvina Zeillermana. „Odvolání se zamítá. Soudní výlohy se nepožadují.“

Bez okolků vstala a vyšustila ven.

Joe sklopil hlavu celý otupělý šokem. Měl pocit, jako by někdo uvnitř jeho těla vytrhl zátku. Židle zaskřípaly. Z pozadí slyšel šum nezřetelných zvuků. Ani si neuvědomil, že se pohnul, když zjistil, že jde po chodbě s Blakem a McAlisterem.

Čekali v hloučku u vchodu, zatímco Zeillerman rozmlouval s koronerovou referentkou na druhé straně místnosti. Potom k nim oba přišli. Advokát se tvářil omluvně a poníženě; všechna bojovnost ho opustila. „Znáte slečnu Aitkenovou?“ zeptal se.

Byla to příjemná mladá žena ke třiceti s krátkými tmavými vlasy a trochu staromódními brýlemi. Joe, Blake a McAlister si s ní podali ruce. Joeovi to připadlo trochu absurdní, jako by se chtěli po pranici udobřit, jako by to byla jenom hra.

V hlase jí zazněla nespokojenost. „Zřejmě vám bude nějakou dobu trvat, než tělo slečny Springové rozmrazíte.“ Po řadě si je prohlédla.

„Ano,“ odpověděl Blake. „Je v kapalném dusíku – kdybyste ji chtěli pitvat hned, roztříštila by se jako sklo.“

Žena sebou trhla. „Kolik času potřebujete?“

„Dobré tři dny,“ odpověděl Blake. „Kdybychom to chtěli urychlit, způsobili bychom trhliny ve vnitřních orgánech – a to by vám moc nepomohlo.“

„Správně,“ řekla trochu veseleji. „Takže počkáme. A pořád jsme ochotni provést pitvu u vás, pokud jste na to vybaveni.“

Blake zavrtěl hlavou. „Jakmile na ní provedete pitvu, je po ní.“

Slečně Aitkenové se v obličeji zjevil náznak podráždění, ale hlas zůstal klidný. „Podle mne už mrtvá je, pane profesore.“

„To je otázka definice,“ namítl Blake a přimhouřil oči. „My se totiž snažíme zachránit jí život.“

Upřeně se na něj dívala a podráždění se měnilo v nepřátelství.

Murray McAlister se mezi ně vložil, aby situaci trochu zlehčil. „Profesor Hewlett tím chce říct, slečno Aitkenová,“ řekl svou veselou skotskou výslovností, „že –“ Ale dál se nedostal.

„Ano, děkuji, toho vysvětlování mám za dnešek až dost,“ skočila mu do řeči.

„Jistě,“ odvětil usazený McAlister.

Vytáhla notes. „Takže si můžu poznamenat, že nám tělo slečny Springové vydáte v sobotu odpoledne?“

Blake pohlédl na Joea a na McAlistera. Joe neochotně přikývl.

„Dobře. Ještě se s vámi spojím ohledně technických podrobností.“

Potřásla všem důležitě rukou a odešla. Joe, Blake, McAlister a Zeillerman vyšli na ulici. Bylo chladné a suché odpoledne a světla valem ubývalo. Kolem s rámusem projelo nákladní auto a zahalilo je hustým oblakem výfukových plynů.

„Měli bychom zavolat Andymu Whiteovi,“ připomněl Blake.

„Udělám to za tebe, jestli chceš,“ navrhl Joe.

„To je v pořádku – jdu volat,“ odpověděl Blake.

Joe se obrátil k advokátovi. „Co odvolání? Stojí to za úvahu?“

Zeillerman zavrtěl hlavou. „Museli bychom prokázat, že nesprávně rozhodla podle určitého zákona. Nejsem si jist, že bychom to dokázali. A bylo by to velmi drahé.“

„Peníze určitě nejsou problém, Hartmanova nadace by nám pomohla.“

„Dám vám vědět. Pokud bychom měli něco zkusit, museli bychom to udělat tenhle týden, ale nenavrhnu to, pokud si nebudu jistý, že je dost velká naděje.“

Joe malomyslně sklopil oči na dláždění a chvíli mlčky stáli, dokud se nevrátil Blake.

„Jedete zpátky do Sussexu, pánové?“ zeptal se advokát.

„Ano,“ odpověděl Joe a pohlédl na Blakea, který rovněž přikývl.

Dohodli se, že si v rychlosti dají skleničku ve vinárně na Chancery Lané, kterou navrhl Zeillerman, a odtud půjdou na metro. Nebylo to příliš vydařené posezení, protože všichni byli bez nálady, a tak se brzy vydali na cestu k domovu.

Společně jeli dolů eskalátory. Když dojížděli k nástupišti, zaslechl Joe rachot blížící se soupravy a všiml si, že se několik lidí rozběhlo. Zeillerman se sice zrovna nerozběhl, zrychlil však, a když s ním ostatní chtěli udržet krok, museli přidat a prodírat se davem. Advokát kličkoval vpravo a zase vlevo, zkrátil si cestu průchodem s nápisem ZÁKAZ VSTUPU a znovu zabočil doleva.

Joe už viděl soupravu. Uslyšel zvučné bouchnutí zavíraných dveří. Ujelo jim to o fous. Zeillerman zpomalil. Vlak se rozjížděl, zpočátku pomalu, ale za několik sekund, právě ve chvíli, kdy došli na nástupiště, nabral plnou rychlost.

Zpočátku Joe rozeznával obličeje lidí v předních vagónech, ale když vlak zrychlil a naplnil mu uši dunivým jekotem, začaly se vagóny rozmazávat. Kolem se zdvihl průvan. Za sebou uslyšel klouzavý zvuk a s úlekem zjistil, že se něco tmavého řítí po nástupišti, trhaně se to pohybuje nahoru a dolů upoutané k jedněm dveřím.

Nejprve se domníval, že to je velký pytel na odpadky nebo vložka do popelnice. Potom se z toho vydral výkřik, bolesti nebo hrůzy, to nevěděl jistě. Potom znovu a tentokrát v tom zněla hrůza. Černá hromada se přeřítila kolem něj se strašlivým křikem. Ozývalo se hlasité řinčení, jako když se kutálí z kopce vozík ze samoobsluhy. Nakonec se rozlehl strašlivý náraz, následovaný kovovým skřípěním, které jako by nemělo nikdy skončit.

A potom nastalo ticho.

Cinknutí skla.

Koncová světla vlaku zmizela v tunelu a Joeovi rozvlnil vlasy poslední závan průvanu. Rozhostilo se ještě větší ticho, které na okamžik celé nástupiště zmrazilo. Joeovi zalehly uši. Lidé se rozhlíželi. Někdo vykřikl. Po něm další, ozvalo se děsivé hrůzyplné zaječení, z něhož stydla krev v žilách. Nějaké dítě se rozplakalo. Joe nahlížel přes zástup cestujících a snažil se zjistit, co se stalo.

Na koncové zdi za plakátem zvoucím na nový muzikál byla tabule s nápisem: CESTUJÍCÍM SE ZAKAZUJE VSTUP. PORUŠENÍ ZÁKAZU SE TRESTÁ. Vedle ní byl varovný trojúhelník a další nápis: POZOR, VYSOKÉ NAPĚTÍ. Několik metrů před nimi ležel stržený stojan s videokamerou kontrolující dveře a zčásti zasahoval do kolejiště.

Lidé se hemžili, nakukovali dopředu a připomínali zpomalené záběry atletů vybíhajících ze startovních bloků. Joe začal postupovat rovněž. Dav se na okamžik rozevřel a Joe před sebou uviděl krvavou skvrnu, která se na šedivé zdi rozpíjela jako rozlitý nápoj, a jak se zdálo, vytékala z něčeho, co připomínalo černý pytel.

Spadla mu brada a musel přemáhat dávivý pocit při tom pohledu, z něhož nemohl odtrhnout nevěřící zrak. Nebyl to pytel, ale těžká černá látka, namotaná a naražená na zkroucené a zprohýbané zbytky kovové zábrany.

Zahleděl se do obličeje. Tvář soudkyně Hermiony Dalrympleové vypadala jako odporný basreliéf chrliče; zadní část hlavy se rozdrtila o stěnu, vlasy rozježené vzduchovým vírem, oči vypoulené, nehybné a doširoka otevřené. Jazyk jí vyhřezl, trčel nad spodním rtem a dělal cestičku krvi a světlé dužnaté kaši, deroucí se jí z úst. Paže měla rozhozené a prsty roztažené v absurdním gestu, jako by na ně chtěla zavolat a pozvat je zpátky do soudní síně, jako by jim chtěla říci něco, nač zapomněla.

Joe se odvrátil, pohlédl na Blakeovu kamennou tvář a viděl, že McAlister postoupil kupředu v marné snaze pomoci. Kohosi se zachytil a začal zvracet. Dávil a dávil, jako by ze sebe chtěl dostat každou myšlenku a hlavně ten hrozný obraz: ty paže vztažené na pozadí krví zbrocené zdi a černé ústí tunelu za nimi.

Ukřižovaná.

Vypadala jako ukřižovaná.

Joe dorazil domu po osmé. Karen zrovna v ložnici balila zavazadla a byla v nejlepším. Už předtím jí volal z Londýna a řekl jí, co se stalo.

Políbila ho. „Chudáčku Joe-Joe, co tě to potkalo? Jsi v šoku, viď? Sedni si a já ti donesu něco k pití. Dal by sis whisky?“

Sedl si na postel a na prchavý okamžik si pomyslel, jak jí to dnes večer sluší, když jí černé vlasy spadají nedbale na ramena, ve vytahaném svetru se jí rýsují ňadra a k dlouhým nohám lichotivě lnou těsné džínsy. „Je mi dobře, za chvilku si něco naleju, díky. Co Jack? Jak se mu dnes vedlo?“

Zlehka ho políbila na čelo. „Jack se má dobře. Ale o tebe si dělám starosti. Co se stalo? Chceš říct, že právě ta soudkyně, která rozhodla proti vám, se zabila v metru?“

„Ano.“ Přimáčkl prsty na oči ve snaze zbavit se bodavé bolesti hlavy, která ho přepadla ve vlaku. Nejdřív zármutek nad rozsudkem a potom ta hrůzná smrt ho docela otupily. Nešťastná náhoda, říkal si pevně.

„Pěkně děsivé,“ poznamenala.

„Připadá mi to tak neskutečné.“ Pohlédl na Karen a sbíral odvahu vyslovit to, co ona nebude chtít slyšet.

„Přibalím ti tohle,“ slyšel ji říkat. „Tam nahoře bude dost chladno.“ Složila jeden tlustý svetr a pevně ho vtiskla do kufru. „Měl bys mi vyndat košile, které si chceš vzít.“

„Zlato –“

„Tak co se vlastně stalo? Říkals, že se jí kabát zachytil do dveří? Nezemřela zrovna takhle Isadora Duncanová? Ne, té se zapletl šátek do kola. To je hrozné!“

„Ano, bylo to hrozné.“

„Copak na těch dveřích nejsou čidla?“

„Ano – ale ta látka byla nejspíš moc tenká, aby ji čidla zachytila.“

„A řidiči mají něco jako videosystém, ne?“

„Jistě. Je to velice dobře vymyšlené; ve většině souprav teď dokonce nepoužívají řidiče – všechno řídí počítač. Kamery by neměly dovolit vlaku odjet, dokud –“ Zmlkl, protože ho něco napadlo. Ale okamžitě to pustil z hlavy.

„Vždycky jsi tvrdil, že počítač nemůže selhat, Joe.“

„To je pravda. Nic takového není možné.“

Bylo ticho. Karen prohlížela seznam, který si sepsala; vždycky byla při balení tak praktická a Joe na ni pokaždé plně spoléhal.

„Bude to tam hogofogo? Budeš potřebovat kravatu? Raději si vezmi dvě. Ale řekni které.“

„Zlato…“ Joe se kousl do rtu a nadechl se ještě jednou. „Karen – já – já – asi nebudu moct odjet.“

Ostře si ho změřila. „Jak to?“

„Možná budeme podávat odvolání.“

„Protože umřela?“

„Nemyslím, že by to mělo nějaký vliv – stejně by to soudil jiný soudce. Advokát tvrdí, že pokud se odvoláme, bude se to projednávat koncem týdne.“

Karen pohasla tvář. „Neviděla jsem Arlene čtyři roky. Jack se tolik těší. Nemůžeš to odložit na příští týden?“

„Možná to půjde. Ale jestli ne, mohla bys jet s Jackem sama a já bych potom přijel za vámi.“

Vyčítavě se na něj podívala. „Měl by ses starat i o živé, Joe, nejen o mrtvé.“

„Jak to myslíš?“

„Starej se o mě a o Jacka, o skutečný svět. Biologický svět,“ dodala. „Nebo na nás nezáleží?“

„To víš, že na vás záleží –, jenže – já – zrovna –“

„Jistě,“ skočila mu do řeči. „Sliby mrtvým se musí dodržovat. Je to správné starat se o mrtvé víc než Bůh, Joe?“

Joe pohlédl vzhůru do kamery, která je pozorovala, nahrávala jejich rozhovor a všechno přenášela do Archivu. „Bůh je mimo, Karen,“ namítl tiše.

„No ovšem,“ řekla sarkasticky. „Já zapomněla. Archiv je Bůh.“

Hlas mu ztvrdl. „Archiv bude možná brzy chytřejší než ten tvůj uctívaný Bůh.“

„Tohle bys vůbec neměl vyslovit, Joe.“

„Ne? Co je podle tebe na Bohu tak úžasného? Nemyslíš, že měl dost času, aby se nějak projevil? Počítač pro nás možná najde lepší způsob života – pro nás i pro tuhle planetu.“

Zvolna potřásala hlavou. „Jsem ráda, že tu nebudu, až se ta tvoje vize uskuteční, Joe. Když jsem si tě brala, byl jsi fantastický chlap, který chtěl něco udělat pro svět.“ Zklamaně hleděla na jeho šaty složené v kufru.

„To přece chci pořád, zlato.“

„Ty chceš jenom žít navěky. To svět nezlepší.“

„Karen, odmítám se smířit se smrtí. Člověk má povinnost postavit se jí, stejně jako bojuje s přírodou. Ty a já jsme přivedli na svět Jacka. Cítím povinnost pokusit se vybudovat pro něj lepší svět, než je právě teď. Myslíš snad, že smrt nebo bolest jsou něco pěkného?“

„Jsou ale vůle Boží.“

„Pokud se nepřihodí tobě, viď?“

Chvíli mlčela. „Přijímám je jako nutnost, Joe. Jsou součástí života.“

„To fakt myslíš vážně?“ zeptal se. „Nevšiml jsem si, že by ses se smrtí smiřovala tak lehce, když umřel Bárty. Zato jsem si všiml, že ti to zničilo celý život.“

„To není pravda.“ Dopadla na postel, jako by se jí podlomily nohy.

„Ale ano, je. Vím, že je.“ Sedl si vedle ní na postel, objal ji kolem ramen a pevně ji k sobě přitiskl.

„Miluju Jacka,“ řekla. „A ty taky.“

„Ovšemže ano, zlato. Miluju vás oba.“ Pohladil ji po tváři. „Ale představ si svět, ve kterém lidé nebudou muset oplakávat prvorozeného syna; takový svět chci.“ A chci u toho být a vidět to, dodal v duchu.

Jack stál v hale v pestrobarevné bundičce a nadurděně Joea pozoroval. „Proč nejedeš taky, tati?“

Joe si klekl a pevně k sobě synka přivinul. „Táta za tebou přijede o víkendu.“

„V neděli poletíme zpátky!“ zvolal Jack, roztáhl paže a začal vrčet jako letadlo.

„Jo, takže s vámi budu dva dny. Budeš si tam hrát se Howiem a Carlottou, ještě jsi je nikdy neviděl.“

Jack se otráveně zašklebil. „Proč nejedeš ty, tati? Povídal jsi, že spolu budeme ve Skotsku chytat ryby!“

„Tak honem,“ zavolala na ně Karen, sbíhající ze schodů s objemnou kabelou. „Máme zpoždění, hoďte sebou, vezmi si čepici, Jacku.“

Jack se našpulil. „A musím, mami?“

„Ve Skotsku bude chladno, budeš ji potřebovat.“

Joe si synka přidržel před sebou na délku paže a zamrkal do jeho bystrých modrých očí s vážným výrazem, které mu tak připomínaly otce. Jack měl rád každého a Joea to občas trápilo; snad to bylo tím, že je na světě příliš krátkou dobu a neměl čas zjistit, že jsou i zlí lidé. Byla to možná také jejich vina, příliš ho chránili.

„Ahoj, tati.“ Jack se od něj odvrátil zaujatý myšlenkou na prázdniny. „Vrrrruuuummm-vrrrruuummm.“

Joe uložil Kareninu ohromnou kabelu a Jackův menší batoh do kufru jejího zeleného nissanu. Jack si vylezl na zadní sedadlo s plastikovým dinosaurem v ručce a Joe mu zapnul pás. Potom se shýbl do okna na straně řidiče a políbil Karen. Měla na sobě béžový sportovní oblek, vlasy měla vyčesané vzhůru a vypadala cílevědomě a trochu dobrodružně. Napadlo ho, jak jí to sluší, a s úlekem si uvědomil, že mu bude chybět. Vyčítavě se na něj několik vteřin dívala, potom ho zlehka políbila a dotkla se prsty jeho tváře. „Vynasnaž se přijet,“ řekla.

„Přijedu.“

Sáhla po pásu a potom otočila klíčkem v zapalování. Motor se rozběhl; Jack se obrátil a mával mu přes prostředek zadního skla, kde Joe seškrábal námrazu.

Když auto zabočilo doleva na hlavní silnici a zmizelo směrem na Gatwick, Joe vrazil ruce do kapes manšestráků, aby si je zahřál, a uháněl zpátky do domu. Vešel do kuchyně a uvařil si šálek instantní kávy. Byl pošmourný den a oknem patia viděl vrstvu jinovatky na trávníku. Nalistoval titulní stranu Times a začetl se do článku o Bosně s touž bezmocnou zlostí, kterou v něm vzbuzovaly všechny války.

Obrátil list a v polovině stránky ho uhodil do očí drobný titulek, který upoutal jeho pozornost ke zprávičce pod ním.

Při hrůzné nehodě zahynula soudkyně

Soudkyně Hermiona Dalrympleová zahynula včera poté, co ji zachytily dveře jedoucí soupravy metra ve stanici Chancery Lané.

Policie se domnívá, že hrůznou nehodu způsobila porucha v počítači; metro zůstalo delší dobu mimo provoz, což uprostřed dopravní špičky způsobilo značný chaos, a byly provedeny urychlené bezpečnostní kontroly. Paní Dalrympleová, 64, byla soudkyní Královského soudu 22 let.

Nekrolog, str. 19.

Joe si nalistoval nekrolog a zahleděl se na fotografii soudkyně. Vypadala na ní mladší a v obličeji měla méně masa, ale tvrdý a nesmysly nepřipouštějící výraz byl týž.

Něco za ním cvaklo. Prudce se otočil a srdce se v něm zastavilo. Následovalo zavrčení a potom vytrvalé hučení. Lednice. Vydechl, vrátil se k nekrologu a pročítal životopis soudkyně. Potom znovu pohlédl na fotografii a viděl ji zase v soudní síni, jak drží v rukou Julietin osud. Jak nařizuje, aby ji zlikvidovali jako obtížný hmyz nebo vagón nakaženého masa. Má snad společnost právo prohlásit někoho mrtvým navěky? A kdo dal vůbec soudkyni Dalrympleové právo zničit Juliet Springovou?

Vybavoval si, jak si sbírala poznámky, jak dávala příkazy zapisovateli. Upjatá a arogantní. A potom se mu vybavila roztříštěná o zeď stanice metra, s lebkou zploštělou nárazem a mozkem vytékajícím z úst jako z rozšlápnuté ryby.

Usrkával kávu a bylo mu zle od žaludku, dokud si nevzpomněl na Juliet v hliníkovém tanku naplněném kapalným dusíkem; její biologické odumření je pouze dočasně oddáleno, nepodaří-li se přesvědčit soud, nenajde-li Marvin Zeillerman dostatečný důvod, který by opravňoval odvolání.

Roztržitě vstal a začal uklízet nádobí od snídaně. Zamazanou skořápku od Jackova vajíčka hodil do drtiče odpadků u dřezu, přidal nedojedenou kůrku topinky, sáhl nad dřez a stiskl vypínač. Ozvalo se zadrnčení a zbytky byly pryč. Gumové příruby, které bránily, aby do drtiče náhodně nespadlo něco, co nemělo, byly opotřebené. V duchu si umínil, že je musí vyměnit. Pohlédl na hodiny na stěně; byla to taková vtipná hračka, která šla obráceně, a vydedukoval si, že je osm a pět minut. Ověřil si to na náramkových hodinkách, jako obvykle, a znovu sklopil oči na fotografii soudkyně Dalrympleové.

Mrtvá. Ale její rozsudek platí. Zrovna tak jako její úděsná smrt. Joea to pomyšlení neopustilo po celou neklidnou noc a nyní ho znovu pohltilo jako nějaký nevítaný stín. Stále se snažil nepřipouštět si podivné načasování té smrti. Bylo to lepší, než vymýšlet závěry.

Odešel do pracovny, zavřel za sebou dveře a rozsvítil nástropní lustr, stojací lampu vedle kožené pohovky a kloubovou lampu na psacím stole. Rozsvítil všechna světla, aby zahnal ponurost zimního dne, která sem pronikala okny a vstřebávala se mu do kůže.

Na protější straně ulice vyjížděl Derek Arkwright se stříbrným fordem z garáže a mířil na silnici. Jeho žena Muriel vůz nepochybně vyleštila, jakmile večer dorazil domů, aby byl stejně bez poskvrnky jako ten její. Dopoledne se vždycky zabývala přední stranou domu. Nejspíš už každou chvíli vyjde ven, přeleští okna a nátěry a zamete příjezdovou cestu. Pak tu byl muž, který pravidelně každý den tudy chodil věnčit pouliční směsku, a pejsek zdvihal nožičku u každé zahradní zídky. Joe vždycky doufal, že se mu podaří udělat hromádku před Arkwrightovými, ale až dosud se jeho očekávání nesplnilo.

Přihlásil se do své pracovní stanice a zavolal si svůj poštovní soubor na univerzitě. Na tyto dva dny se omluvil, takže ho nikdo nečekal. Naskočil mu seznam více než 250 vzkazů, některé tam byly déle než dva dny. Může je vyřídit teď, zatímco bude čekat na zprávu od Marvina Zeillermana. Právě v té chvíli vyšla Muriel Arkwrightová z postranních dveří domu a v ruce pohupovala plastikovým kbelíkem. Někteří lidé jsou od robotů k nerozeznání.

Marvin Zeillerman zavolal v půl jedenácté a působil mnohem optimističtějším dojmem, než když se včera rozcházeli. „Dobré jitro, pane profesore. Doufám, že nevolám nevhod?“

Joe ho ujistil, že nikoli.

„Přišel jsem na rozumný kompromis,“ oznámil právník. „Jeden z těch amerických případů, které jste mi poslal, představuje jistý precedens – pochopitelně si nedělám iluze, že by jej anglický soud uznal, ale myslím, že by nám to mohlo pomoci.“

Joeovi se hned zlepšila nálada.

„Jak víte, pane profesore, moje klientka se teprve před několika týdny rozhodla změnit neurosuspenzi – neboli zmrazení hlavy – na zmrazení celého těla. Ach – a důvodem k rozhodnutí v náš neprospěch bylo zčásti i to, že dokumentace vztahující se k této změně nebyla úplná. V tom podobném případě ze Spojených států – hm – kompromis spočíval v tom, že tělo zesnulého bylo předáno k soudní pitvě a zmrazená byla pouze hlava. Myslíte si, že by stálo za to usilovat o takové řešení?“

„Náš problém spočívá v tom, že Juliet zemřela na cerebrální aneuryzma. Její hlavu bude patolog chtít vidět především.“

„Prodiskutoval jsem to mezitím s několika – hm – lékařskými odborníky a myslím, že by se to dalo obejít. Její lékař stadium její choroby potvrdil; důvodem soudní pitvy by tedy mělo být vyloučit, že nedošlo k vraždě, a to by mělo zaručit prozkoumání vnitřních orgánů a tělesných tekutin obsažených v těle. Pokud jde o zmrazení hlavy, je veškerá dokumentace naprosto neprůstřelná.“

Joe vyhlédl z okna. Muriel Arkwrightová stála na žebříku a čistila okna v prvním poschodí; na příjezdové cestě stály kaluže vody a saponátové pěny.

Neurosuspenze. Je-li člověk starý a nemá zájem vracet se do svých unavených a bolavých údů, může si dát zmrazit jen hlavu v naději, že mu jednou bude možné vypěstovat z jeho vlastních DNK nové tělo. Ale pomýšlet na destrukci Julietina těla bylo trpké. Ani to ovšem nebude možné, jestliže se neodvolají.

„Jiná možnost není?“ zeptal se Joe. „Nic jiného jste přes noc nevymyslel?“

„Bohužel ne, pane profesore. Myslím, že je to jediná šance, a upřímně řečeno, dvakrát optimistický nejsem – ale za pokus to snad stojí.“

Joe pohlédl na sloupce vzkazů na obrazovce před sebou. Obvyklá směsice kolegů, většinou otázky a odpovědi, dotazy studentů z jiných univerzit, žádosti o přednášky. Někteří studenti si dávali praštěná jména; jedno, které dosud neznal, ho uhodilo do očí a jeho soustředění zesláblo. Bylo vmáčknuté mezi vzkazem pravidelného dopisovatele, který si říkal Custer of the Vax Cluster, a vzkazem z Heidelberské univerzity, podepsaným poněkud zlověstně Lord Haw-Haw. Nové jméno znělo Jung Ripe Slit a adresa měla rakouský mezinárodní kód. Zřejmě nějaký intelektuál s poněkud deformovaným smyslem pro humor, pomyslel si.

Za pokus to snad stojí, opakoval si v duchu advokátova slova. Neudělají-li to, budou muset dnes ráno začít Julietino tělo rozmrazovat, aby byla připravena na tu sobotní řezničinu.

„Dobře, dejte se do toho,“ svolil Joe.

„Problém je, jak rychle to dokážeme. Možná to nepůjde dřív než v pondělí – a v tom případě budeme v rukou koronera.“

„Jak to myslíte?“

„Podle včerejšího rozsudku se zákonným majitelem Julietina těla stal koroner a vy jste souhlasil, že jim tělo vydáte v sobotu odpoledne. To znamená, že koroner bude naléhat, abyste jim tělo vydali, i když se budeme odvolávat.“

„Nemůžete koronera přesvědčit, aby počkal?“

„Udělám, co bude v mých silách. Snad se mi podaří získat rozhodnutí ještě dnes.“

Když Joe zavěsil, začal se mu v hlavě rýsovat plán. Nápad to byl divoký, ale před pár lety to udělali v Americe a vyšlo to. Dora Kentová, to byl případ, o kterém mluvil Marvin Zeillerman; tehdy také koroner žádal vydání těla k pitvě a kryogenní organizace mu vydala opravdu jen tělo. Její zmrazenou hlavu ukryli a koroner ji nedokázal najít, dokud rozsudek Nejvyššího soudu neumožnil, aby zůstala zmrazená navěky.

Zeillerman zavolal Joeovi krátce po čtvrté. Byl celý sklíčený. Odvolací řízení bylo stanoveno na deset hodin v pondělí ráno, ale koroner nehodlal čekat. Advokát se omlouval. Podle jeho názoru se koroner nechoval rozumně a důvodem nejspíš bylo, že na něj tlačil Julietin otec.

Joe se o plánu, který mu klíčil v hlavě, nezmínil.

S oddělováním hlavy Juliet Springové začali příští odpoledne v pět hodin. V operačním sále Kryonitu byli jen Joe, Blake, Andy White a Murray McAlister.

Julietino tělo už čtyřiadvacet hodin pozvolna tálo a v této chvíli mělo teplotu –120 °C. Její tkáně byly dosud tvrdé jako kámen, ztratily však původní křehkost a lámavost.

Joe fascinovaně přihlížel, jak se jí McAlister elektrickou pilou zařízl do hrudníku. Pot se Skotovi lil z čela, když pomalu a namáhavě řezal, a ostří bolestně skřípalo, jak izoloval cévy zásobující hlavu. Julietin obličej byl proti vlasům strašidelně bílý, ale Joe stále viděl i přes nános ledu smaragdové zorničky otevřených očí. Pořád se na ně dívala.

Po dvaceti minutách doktor vytáhl pilku, vypnul ji a potřásl hlavou. Z horkého ostří stoupal pach pečeného masa. „To se mi nelíbí,“ řekl nářečím. „Nemyslel jsem, že bude ještě tak tvrdá. Bylo by lepší, kdybychom jí mohli dát ještě pár hodin – nebo dokonce počkat do rána.“

Blake zavrtěl hlavou. „Nemůžeme ji nechat dál rozmrazovat, musíme její hlavu okamžitě uložit do kapalného dusíku – příliš široké rozpětí teplot by pro ni mohlo být nebezpečné.“ Spiklenecky mrkl na Joea a Joe mu byl za jeho zásah vděčný.

„Moc pěkně to takhle neudělám,“ bránil se doktor.

„Nikdo ti to neznámkuje,“ odsekl Blake.

Hodinu nato byl lékař konečně hotov s oddělením cév. Pečlivě lokalizoval šestý krční obratel a začal řezat. Úlomky kostí létaly kolem jako piliny. Julietina hlava se prudce zaklonila dozadu a Joe ji sevřel rukama, aby ji uchránil před pádem. Když pohlédl dolů na změť bílého masa a oddělené trčící konce cév, z nichž odkapával modrý kryoprotektant, ucítil v hrdle žluč. Ke své hrůze viděl, že Julietina hlava je volná, oddělená, že ji drží jen jeho ruce a operační stůl vespod. Celý nesvůj odvrátil oči.

„Je ti dobře, Joe?“ zeptal se Blake.

Přikývl. Blake a McAlister od něj převzali hlavu a zdvihli ji. Krkavice visely dolů jako rampouchy a z Julietina rozdrásaného krku trčela páteř jako kůl, na němž byla hlava naražena.

„Roušku, Joe, prosím tě,“ požádal doktor laskavým hlasem, protože vycítil Joeovy nesnáze.

Joe rozbalil průhlednou izolační fólii a zabalili do ní Julietinu hlavu. Její obličej byl přes fólii jasně vidět, byl však groteskně deformovaný, jako by měl nataženou silonovou punčochu. Joe se snažil dívat jinam. Přešel na druhý konec místnosti, shýbl se, zdvihl těžký hliníkový hlavový kontejner a postavil jej na operační stůl.

Hlavový kontejner byl asi metr vysoký tlakový válec na podobném principu jako termoska. Vypadal poněkud primitivně, aspoň podle Joea, kterému připomínal nýtovaný odpadkový koš.

„Řekl bych, že koroner z nás moc nadšený nebude,“ ozval se McAlister, když s Blakem opatrně spouštěl Julietinu hlavu do vypolstrovaného vnitřku.

Blake pohlédl na Joea a oba mlčeli.

Doktor pokračoval: „Souhlasil, že tady to tělo nechá jen kvůli rozmrznutí; až zjistí, že dostal bezhlavé tělo a zmrazenou hlavu, chytne se stropu.“

„Získáme tím čas, Murray,“ řekl Blake a znovu mrkl na Joea. Oba věděli, že až koroner otevře kontejner, bude to mnohem horší, tuhle část plánu však před McAlisterem zatajili.

„Jo,“ přisvědčil doktor pochybovačně. „V tomhle případě možná, ale do budoucna si zavřeme dveře.“

„Tohle riziko musíme podstoupit,“ řekl Blake.

„A ještě jedno, které se týká mě,“ připomněl McAlister trochu kysele. „Mohli by mě za to vyrazit.“

Joe přišrouboval víko a všechno se v něm vařilo, zatímco Blake dovezl láhev s kapalným dusíkem a připojil ji k ventilu po straně kontejneru.

„Tak jo,“ řekl McAlister, stáhl si roušku a začal stahovat rukavice. „Kdo to tu zítra s lidmi od koronera vyřídí?“

„Já,“ odpověděl Blake. Ozvalo se ostré zasyčení a z hubice se vyvalil oblak ledové páry. Soustředil se na naplnění kontejneru s vestavěným systémem kontroly teploty a Joe zatím doprovodil McAlistera k autu a děkoval mu.

Venku pršelo a byla tma jako v ranci a ve vzduchu byl cítit obvyklý pach kerosinu. Joe slyšel motory letadla přistávajícího v Gatwicku a na obloze viděl blikat světla dalšího, které nalétávalo k letišti. Skotsko, teď tam mohl být.

Z kufru svého vozu vytáhl igelitovou tašku a utíkal s ní do operačního sálu, kde ji postavil na zem. Bylo za deset minut sedm a noční hlídač tu měl být každou chvíli. Joe nechtěl, aby Spalding viděl, co dělají.

Blake pomohl Joeovi vynést kontejner s Julietinou hlavou ven. Joe otevřel kufr auta a podíval se dovnitř. Bylo jasné, že kufr je příliš mělký. „Snad bychom ho mohli položit na bok, Blakeu.“

Blake zavrtěl hlavou. „Kutálel by se. Víš dobře, jak bude křehká ve chvíli, kdy se dostane na teplotu kapalného dusíku – a to nebude trvat víc než půl hodiny. Jedno pořádné klepnutí a popraská. Radši to strčíme dovnitř do auta.“

Zaklínili nádobu mezi zadní sedadlo a sedadlo spolujezdce a do kufru uložili rezervní láhev s dusíkem.

Když se vrátili do operačního sálu, vytáhl Joe z tašky lacinou zrzavou paruku a popraskanou sádrovou hlavu, které štípl v dramatickém kroužku na univerzitě. Zatímco Blake vynášel ze skladiště rezervní hlavový kontejner, Joe narazil paruku na hlavu tak, že zčásti zahalovala obličej, a omotal ji několika vrstvami obvazu, až byly vidět jen matné obrysy hlavy a tváře.

Blake se na něj chvíli díval. „Tak si to tak neber.“

„To víš, že ne.“ Joe mu oplatil úsměv. Vsunul hlavu do nádoby. „V životě mi nebylo líp.“

„Tys do ní byl zamilovaný, viď?“

Užaslý a zaskočený Joe přišrouboval víko. „Do její mysli, Blakeu,“ řekl příliš rychle. „Byl jsem zamilovaný do její mysli. Chápala, oč nám jde. Byla jedna z nás.“

„To pořád je.“

Na zpáteční cestě z Kryonitu byl hustý provoz a Joe jel velmi opatrně s ohledem na svůj křehký náklad. Byla mu zima, ale kvůli Juliet topení nezapnul. Stěrače rozmazávaly vytrvalý déšť a měnily protijedoucí světla v kaleidoskop třpytivých plošek.

Když konečně zahnul na příjezdovou cestu ke svému domu, zaparkoval tak, aby strana, kde byl kontejner, zůstala ve stínu. Muriel Arkwrightová totiž byla posedlá nejen čistotou, ale také zvědavostí, a o své okolí se zajímala až příliš. Neušlo jí zhola nic.

Joe opatrně a pomalu nesl kontejner přes kuchyň do sklepa, kde ho postavil na cihlovou podlahu vedle mrazáku a zkontroloval tlak a teplotu. Tlak byl v pořádku; oba teploměry ukazovaly –154 °C. Blake měl pravdu, teplota klesala velmi rychle.

Vrátil se k autu a přinesl láhev s kapalným dusíkem, kterou opřel o zeď, a teprve potom si dopřál pauzu. Hliníkový plášť kontejneru se matně leskl ve svitu zaprášené holé žárovky na stropě. Opatrně se dotkl víka. „Promiň, Juliet,“ řekl tiše, jako by se bál, aby ho někdo neslyšel. „Je mi líto, že jsem pro tebe nemohl udělat víc. Ale teď už bude všechno v pořádku. V pondělí budeme bojovat a nevyhrajeme-li, půjdeme s tím před Nejvyšší soud, a jestli nás odmítnou i tady, obrátíme se na Evropský soud pro lidská práva. Co ty na to?“

Opřel se o špinavou zeď, naposledy obílenou před dávnými lety, a sjel pohledem k šedivému krytu z umělé hmoty, který spojoval Archiv s elektrickým vedením v domě; zaslechl tlumené cvaknutí předávaných příkazů, asi aby se zatáhly závěsy v ložnici nebo zhasla venkovní světla.

Tady dole žádná kamera nebyla a Joe byl rád. Kamery Archivu sice zaznamenaly důkaz proti němu už před domem, ale to bude tajemství mezi ním a počítačem. Nikdo jiný se to nedoví. Najednou si vzpomněl na Julietinu narážku na Karenin pleťový krém. Zřejmě se jí podařilo dekódovat videosnímky ve značném rozsahu. V duchu si umiňoval, že musí celý systém projít a znovu jej zaheslovat, bude-li to nutné. Když se tam dostala Juliet, může se to povést i některému studentovi.

Byl rád, že je Karen pryč, a přemýšlel, jak jí v neděli večer vysvětlí přítomnost toho válce ve sklepě. V pondělí možná soud rozhodne v jejich prospěch a všechno bude v pořádku. Jenom musí do té doby držet válec z dosahu koronera a z dohledu Karen.

Uvažoval o půdě. Dalo se tam dostat jenom po žebříku a Karen tam nikdy nelezla. Mohl by udělat smyčku na laně a vytáhnout to nahoru. Hlavně to musím stihnout v sobotu odpoledne, než se vrátí, říkal si. Válci teď bylo mnohem líp ve sklepě, snadno ho tam mohl chodit kontrolovat.

Vyběhl nahoru po strmém schodišti, zhasl světlo, zavřel dveře a pohlédl na hodinky. Půl deváté. Za hodinu se na něj podívá znovu. Nalil si čtyři prsty whisky z baru v jídelně, polovinu vypil naráz a se zbytkem se vrátil do kuchyně poslechnout si záznamník.

Byl na něm vzkaz od Karen, že dojeli dobře a doufají, že za nimi přijede. Unaveně vytočil číslo hotelu a s úlevou vyslechl oznámení recepční, že Karen odešla. Aspoň jí nemusí říkat, že nepřijede.

Nechal jí vzkaz a odešel si vedle zapnout televizi. Padl na pohovku tak, jak byl, v kabátě. Závěsy byly zatažené a světlo svítilo. Archiv kromě zatahování závěsů také rozsvěcel a zhasínal světla. Občas rozsvítil, když Joe vešel do temné místnosti, ale v tom na něj dosud nebylo plné spolehnutí.

Přecvakal kanály, až ho zaujala honička aut v Los Angeles. Poldové; hezká blondýnka; umaštěný gauner v naleštěném sporťáku. Díval se, snažil se vžít do děje a byl rád, že se má čím rozptýlit.

Film skončil v půl desáté a Joe se odebral do sklepa zkontrolovat válec. Teplota opět o něco klesla, nyní byla –176 °C, pouhých dvacet stupňů nad teplotou kapalného dusíku. Zkontroloval tlak, otevřel víko mrazáku a hledal něco k večeři.

Vytáhl pizzu, setřel námrazu, aby si mohl přečíst návod, a pak ji odnesl do kuchyně a vložil do mikrovlnné trouby. Karen zavolala o něco později a Joe jí oznámil, že nepřijede. Řekla mu, že si se sestrou užívá, ale Jack bude moc zklamaný a ji to taky pořádně štve. Slíbil, že na ně bude čekat doma, až se budou vracet.

Joe spal špatně, většinu noci probděl a dělal si starosti. Několikrát vstal a šel do sklepa zkontrolovat válec, ale všechno bylo v pořádku. Venku už svítalo, když konečně upadl do hlubokého spánku, z něhož ho ve čtvrt na devět vzbudil rozhořčený Jack v telefonu.

„Proč nepřijedeš, tati?“

„Táta má moc práce. Co děti?“

Chvíli bylo ticho. „Carlotta se mnou nemluví.“

„Ale? A proč?“

Další odmlka. „Nevim.“

Ozvalo se hučení rozhrnovaných závěsů. Do pokoje vpadlo sluneční světlo. Venku bylo krásné ráno. Joe se rozloučil s Jackem, chvíli si povídal s Karen, potom zavěsil, znovu si lehl a snažil se posbírat myšlenky.

Včera s Blakem a Murraym odňali hlavu tělu, na které se vztahoval soudní příkaz. V souladu se smlouvami Kryonitu měli v naléhavém případě právo odejmout hlavu pacientům, kteří se přihlásili ke zmrazení celého těla, a převést je do neurosuspenze. Odejmutím hlavy získali aspoň minimální možnost obrany. Třeba by ji měl vrátit; bylo by to rozumné. Ještě není pozdě, i když ji těžko dokáže přilepit na původní místo.

Ale dal přece slib. A sám sebe se musel ptát, kdyby se role obrátily, žádal by po Juliet totéž? Bez váhání si odpověděl kladně.

Vylezl z postele. Pracovnice koronerova úřadu přijede do Kryonitu v 17 hodin a bude očekávat, že tělo bude rozmrazené. Místo toho najde tělo bez hlavy a zmrazenou hlavu ve válci. Není to lidská hlava, ale ona na to nepřijde dřív než izolační celofán roztaje natolik, aby se dal odmotat, nejdřív tedy za čtyřiadvacet hodin, ale spíš za mnohem delší dobu. Juliet tak získá dostatek času pro odvolání.

Oblékl si župan, vklouzl nohama do trepek a šel dolů. Prohlédl si montáž z Jackových fotografií na stěně kuchyně, všiml si, že se tam povaluje několik hraček, a srdce se mu sevřelo. Přál si, aby byl se svou rodinou, aby se projížděl skotskou krajinou, aby byl kdekoli jinde jen ne tady.

Oba teploměry na válci shodně ukazovaly –196 °C. Teplotu kapalného dusíku. Teplota dál neklesala a Joe ji chodil kontrolovat méně často. Většinu dne proseděl u sebe v pracovně nad prací, protože se snažil zaměstnat si mysl. Z počítačové pošty vyřídil několik vzkazů, ale řada znovu narostla. Čekalo jich na něj nyní přes čtyři sta.

Došel k tomu podivnému záznamu ze včerejška podepsanému Jung Ripe Slit a přečetl si krátký vzkaz: Moc by mě těšilo, kdybychom si občas popovídali, pane profesore.

Praštěné vzkazy dostával každou chvíli, většinou od někoho, kdo se do počítače vboural, a tohle na to přesně vypadalo. Vymazal jej.

Pátá hodina nadešla a minula. V půl šesté mu zatelefonoval Blake a pověděl mu, že všechno proběhlo bez nejmenšího problému. Koronerova referentka se nedostavila. Přijel jen řidič se závozníkem, kteří odnesli Julietino tělo a válec s hlavou a ani nemrkli. Blake řekl, že je upozornil, že ve válci je kapalný dusík a že se musí otevřít jen v ochranném oděvu, na což mu odpověděli, že do pondělka se podle nich na tělo stejně nikdo dívat nebude.

Joe zavolal Karen a dlouho si povídal s Jackem, který mu vyprávěl, že se byli podívat na Artušův trůn v Edinburghu, a chtěl vědět, proč tam žádný trůn nebyl, když se to tak jmenuje. Joe mu vysvětlil, že ten kopec tak jen vypadá, a Jacka to bůhví proč rozesmálo. Joe si k večeři ohřál v mikrovlnce nějaké těstoviny od Markse a Spencera, šel si brzy lehnout a rychle usnul, protože ho Blakeův telefonát trochu uklidnil.

Vzbudilo ho pronikavé zvonění. Na chvíli si zmateně myslel, že zvoní budík, a šmátral ve tmě, aby ho zastavil. Vtom mu došlo, že je to telefon. Zdvihl sluchátko k uchu a viděl, že hodiny ukazují 2.44. Je to Karen? Něco se stalo. Stalo se něco Jackovi? Nebo to volá Blake? Nebo koroner?

„Haló, ano?“ řekl a v duchu se obrňoval proti zlé zprávě.

Zaslechl hvízdnutí, následované zadrnčením a potom vysokým kvílením. Něčí fax nebo počítač chybně vytáčí číslo. Tenhle zvuk slyšel naposledy jako student. Podrážděně zavěsil a snažil se usnout.

Vtom se zvonění ozvalo znovu.

Zaklel, rozsvítil světlo vedle postele, sedl si a zvedl sluchátko. Uslyšel stejný elektronický zvuk jako předtím a opět zavěsil. Nějaký idiot neumí zacházet s faxem.

Zvonění se rozlehlo znovu. Opět zdvihl sluchátko a naslouchal témuž zvuku. Na jeden zoufalý okamžik si myslel, že to je Karen, že se ho snaží sehnat. Zadrnčelo to a začalo kvílet. Nejspíš je to fax zapnutý na automatické vytáčení čísla, ten nepřestane. Vstal z postele a vytáhl šňůru ze zásuvky, teď si může kňourat celou noc anebo může vytočit druhé číslo a vylít si srdce do záznamníku. Znovu upadl do spánku.

Spal déle než do devíti, a když se probudil, zalévalo pokoj denní světlo. Archiv zase neposlechl a rozhrnul závěsy dřív, než měl. Díky, Archive, říkal si Joe v duchu. Srdečné díky. Aspoň jsi mohl počkat, než se vzbudím.

Vzpomněl si, že vypnul telefon, a šel ho zase zapnout. Potom zamířil do koupelny a osprchoval se.

Když sešel dolů, nedělní noviny ležely na podlaze haly; sebral je a zběžně přelétl titulky. Anglické noviny měl moc rád.

V kuchyni zjistil, že na záznamníku není žádný vzkaz. Ten fax to v noci asi nakonec vzdal. Dal do filtru kávu, nalil vodu a zapnul kávovar. Usedl ke kuchyňskému stolu a začal číst noviny. Přístroj zatím syčel a prskal. Pohlédl na obrácené hodiny, spočítal si, že je deset, a uvědomil si, že by měl zkontrolovat válec. Zajde tam za chvilku.

Otáčel listy novin. Venku v zahradě uslyšel pískat podivného ptáka. Dvě pípnutí, ticho, další dvě pípnutí, vysoká, naléhavá. Až na to, že to nepřicházelo zvenčí. Vycházelo to odněkud zdola.

Ze sklepa.

Vyletěl od stolu, odemkl dveře a rozrazil je.

Píp píp. Píp píp. Píp píp.

Jekot poplašného zařízení mu letěl po schodech vstříc.

Rozsvítil a s bušícím srdcem uháněl dolů.

Píp píp. Píp píp. Píp píp.

Proboha! Tady dole byl ten zvuk ohlušující. Ostrý a vzteklý. Nad válcem se zvedal oblak páry jako cigaretový kouř. Pohlédl na teploměry. –160 °C. Teplota stoupla o šestatřicet stupňů. Ach, Pane Bože!

Píp píp. Píp píp. Píp píp.

Jak dlouho už to trvá? Pára tekla úzkým pramínkem z tlakového ventilu. Klekl si k němu a snažil se jím otočit, ale ventil už byl zavřený na doraz. Popadl dusíkovou láhev a ani se nenamáhal vzít si rukavice nebo si zakrýt obličej; otevřel ventil a vrazil trysku do ventilu kontejneru. Ozvalo se zasyčení a vyrazil oblak páry.

Joe sebou trhl, když ucítil popáleninu na hřbetu ruky. Zkusil to znovu. Vytekl další dusík. Ventil se zasekl. Zkusil to znovu a ventil držel. Plnil válec, dokud bylo slyšet syčení, potom přestal. Pozoroval, jak se ručičky teploměrů pomalu začaly posunovat a naznačily ochlazování. Opřel láhev znovu o stěnu a ještě půl hodiny ve sklepě zůstal, aby zkontroloval, jestli teplota klesá, jak má.

Teprve potom se vrátil do kuchyně. Nakrmil droboučkou rybku Koi v akváriu, potom vyšel na zahradu a nakrmil větší Koi v rybníčku pod síťkou, která zabraňovala Jackovi, aby tam spadl, a místním šelmám v chytání ryb.

Převlékl se do teplákové soupravy a tenisek a šel si zaběhat k moři. Znovu zkontroloval sklep, osprchoval se a chvíli pracoval v pracovně.

Když si odpoledne zašel dolů udělat obložený chléb, uslyšel opět ptačí pípání.

Píp píp. Píp píp. Píp píp.

Utíkal do sklepa a podíval se na válec. Teplota opět začala stoupat. –172 °C. Když tu byl naposled, bylo to –182. Zaklel, popadl láhev s plynem a znovu ji připojil k válci. Okamžitě ho zahalil oblak odpařujícího se dusíku. Odtáhl trysku, ale ventil se zasekl a nezavřel se. Pára se vyvalila ven. Polekaně odskočil, zakopl o láhev a natáhl se na cihlovou zem.

Vyškrábal se na nohy, popadl povlak proti prachu, který se tam povaloval, omotal si ho kolem rukou a zkusil to znovu – bez úspěchu. Ventil se zasekl, odmítal se zavřít a sklep se plnil oslepující mlhou. Joe pohlédl na teploměry, ale sotva na ně dohlédl, snažil se ventil vyčistit nehtem, ale jen ho ještě víc otevřel. Tlaková nádoba se rychle vyprazdňovala. Bude-li to takhle pokračovat, v několika minutách se všechen dusík odpaří.

Snažil se zachovat klid; rozběhl se nahoru k telefonu a vytočil Blakeovo číslo. Telefon zazvonil třikrát a zmlkl. Joe vyslechl Blakeův rádoby vtipný vzkaz na záznamníku, požádal, aby mu okamžitě zavolal, a zavěsil.

Usilovně přemýšlel. Kryonite! Určitě budou mít ve skladu nějaký rezervní válec. Musí sehnat Andyho Whitea. Student je technicky velice zdatný, dokáže spravit cokoli. I kdyby tam žádný další válec nebyl, určitě tenhle dokáže spravit.

Když jsem zašel takhle daleko, říkal si Joe, přece toho teď nenechám. Popadl dvě chňapky a odhodlaně zamířil zpátky do sklepa.

Malý zelený nissan se zhoupnutím vjel na příjezdovou cestu těsně po čtvrté. Jack na zadním sedadle s tvářičkou přimáčknutou na sklo byl zklamaný, že před domem nestojí otcovo auto.

„Kde je táta?“

„Třeba si dal auto do garáže, broučku.“ Karen prudce trhla ruční brzdou.

„Přece si ho do garáže nikdy nedává, mami.“

„Tak to třeba zrovna dneska udělal.“ Vypnula motor a vystoupila, rovněž zklamaná, že nevidí Joeův vůz. Otevřela zadní dveře a pomohla Jackovi rozepnout pás. Vyskočil ven a rozběhl se ke vchodu.

Karen vyndala z kufru zavazadla. Bylo chladné odpoledne, obloha byla plná těžkých mračen a pomalu nastával soumrak. Muriel Arkwrightová v bundě a gumových botách jí zvesela zamávala z druhé strany ulice; obě jejich auta stála venku s otevřenými dveřmi a hromádkami saponátové pěny kolem pneumatik. Karen jí oplatila zamávání a spěšně zamířila k domu, aby ji Muriel nezatáhla do hovoru.

Jack třískal klepadlem do dveří a hulákal: „Tati! Tati!“ Stiskl tlačítko zvonku.

„No tak!“ Karen se i přes rozmrzelost, která se jí zmocnila, musela usmát. Vypadal v té své strakaté bundičce a obráceně nasazené myslivecké čepičce téměř komicky. Rozhlédla se po předzahrádce a s potěšením konstatovala, že sněženky, které loni vysadila, už lezou.

Odemkla dveře a Jack se vřítil dovnitř. Znovu začal volat otce a utíkal nahoru. Karen chvíli čekala, napínala sluch, slyšela, jak se otevřely dveře, buchot kroků po podestě a potom se Jack pomalu šoural dolů. „Není tady,“ řekl.

„Určitě brzy přijde.“

„Jak to víš, mami?“

Neodpověděla a vešla do kuchyně. Na záznamníku blikalo červené světýlko; stiskla knoflík přehrávky. Byl tam jen jeden vzkaz.

„Patnáct třicet. Chtěls, abych ti zavolal, Joe.“

Blakeův hlas. Ušklíbla se a stiskla tlačítko stop. Ten odporný Blake. Nebýt jeho, vůbec by do Anglie nepřijeli. To on sehnal Joeovi tuhle práci a peníze na Archiv. Byla přesvědčena, že za většinou Joeových bláznivých nápadů byl Blake. Možná že i Joeův otec se od něj před smrtí nechal obalamutit. Nesmrtelnost! Takové zasahování do přírody jí nebylo po chuti, připadalo jí příliš nebezpečné. Některé věci, kterými se věda zabývá, se dají pochopit a kontrolovat. Ale do mnoha dalších člověk nemá právo zasahovat. Joe s tím nesouhlasil a k nebezpečí, které to s sebou neslo, byl slepý.

Zívla, vynesla tašky nahoru a nahlédla do Joeovy pracovny, aby se ujistila, že tam opravdu není. Potom odešla do ložnice. Postel nebyla ustlaná a Joeův župan se válel na zemi; trochu ji to nazlobilo. Joe byl většinou pořádný, ale stlaní postele mu nic neříkalo, to prostě nevnímal. Potom se jí zmocnilo podezření, ohlédla se, není-li tu s ní Jack, klekla si a očichala pokrývky. Ucítila však jenom Joeův pach, nenašla ani stopu po jiné ženě.

Proboha, co se to se mnou děje? pomyslela si a mechanicky začala natahovat prostěradla a natřásat polštář. Joe se posledních několik měsíců choval divně a ona se začínala bát. Jedinou stálicí jejího života byl nyní Jack. Z Joea se stával cizinec. Vybudoval si kolem sebe hradbu. Po Bartyho smrti se ta hradba změnila v děravý plot, ale dnes to už zase byla barikáda.

Otočila se a uviděla ve dveřích stát Jacka, dosud oblečeného v bundičce a čepičce. „Sundej si čepičku, broučku – a taky bundu.“

„Přijde táta brzo?“

„Myslím, že ano. Přece ví, kdy jsme měli přijet. Chceš trochu čaje?“

Zakýval hlavičkou.

„A co k němu?“

Chvíli přemýšlel. „Burger.“

„Hamburger?“

Přikývl, ale bez nadšení.

„A hranolky?“

Pokrčil rameny, což mohlo znamenat souhlas i nesouhlas.

„Dobře, jen to tu dodělám. Zatím se svlékni.“

Narovnala přehoz a znovu, snad už posté, se zamyslela nad psaníčkem, které našla v Joeově kapse. Moc se těším, že se večer uvidíme a že budeme sami!

Něco takového se píše jen tomu, koho dobře známe. Dobře? Taková psaníčka píšou jen milenci.

S rostoucí úzkostí si proplétala prsty, když sestupovala po schodech. Joe si zvykl chodit domů pozdě a pokaždé byl cítit kouřem a alkoholem. Utekl i z jejího narozeninového večírku. Narozeninového! Teď zase nepřijel do Skotska a vykládal jí báchorky o Kryonitu. Kde vůbec je? S nějakou ženou?

S tou Juliet? Ale ta je snad už zmrazená a definitivně z cesty, nebo ne? Definitivně frigidní, pomyslela si Karen se zadostiučiněním. A potom si vyčítala, že je taková potvora.

Pomohla Jackovi z kabátku, stáhla mu čepici a odešla do kuchyně a otevřela lednici. „Tak burgra, jo? Opravdu nic jiného nechceš?“

Jack přikývl.

„V žemli?“

„Ano.“

„Prosím tě, ano.“

V lednici žádné karbanátky nenašla. „Tak jo, doufám, že nějaké budou v mrazáku. Chceš hranolky nebo ne?“

„Hranolky.“

„Hranolky, prosím.“

Chtěla odemknout dveře do sklepa a podivila se, že nejsou zamčené. Rozsvítila a pomalu scházela podchodech. Nikdy do sklepa nechodila s velkým nadšením, zvlášť když Joe nebyl doma. Pokaždé jí tam běhal mráz po zádech.

Když došla až dolů, uviděla před sebou podivný lesklý válec; připomínal jí obří čajník. Potom si všimla plynové láhve opřené o stěnu a žasla, co tu Joe mohl provádět. A proč to prováděl tady a ne v laboratoři na univerzitě.

Zamračila se. Joe jí tvrdil, že nemůže jet do Skotska, protože musí jít k soudu a zabránit pitvě té slavné Juliet. Místo toho tu bůhvíco prováděl a dokonce si hrál s plynem. O čem všem jí ještě neřekl?

Moc se těším, že se večer uvidíme a že budeme sami! Z těch slov znělo spiklenectví; jako by se jí za zády posmívali. Příště si napíšou Zbavil jsem se té staré krávy na celé čtyři dny – vypadla do Skotska.

Představovala si Joea a nějakou dívku, jak tady spolu laškují, jak spolu spí, že by v ložnici pro hosty? Tam ji nenapadlo se podívat. Co když Joe jejich postel rozházel jen naoko?

Sevřel se jí žaludek. Do očí jí vhrkly slzy, zamrkala, aby je setřela. Ale bylo jich příliš mnoho a stékaly jí na tváře. Joe byl vždycky duchem nepřítomný, nevyzpytatelný, ponořený do vlastního světa. Ale nikdy předtím ji neobelhal.

„Co to je, mami?“ Jack ukazoval prstem na kovový válec.

„Nevím, miláčku.“ Popotáhla a odvrátila se, aby neviděl, že pláče, a zdvihla víko mrazáku.

V tu chvíli dostala šok.

Dlouho předtím, než pochopila, nač se vlastně dívá, s ní šok zmítal jako elektrický proud. Otevřela ústa, ale vypravila ze sebe jen přiškrcené zakvičení. Oči jí lezly z důlků a na celém těle jí naskočila husí kůže. Chtěla couvnout, ale nemohla udělat ani krok, ani nedokázala pustit víko ze sevření. Konečně se vší silou odtrhla, udělala několik potácivých kroků vzad, vrazila do Jacka a padla na zeď. Obejmula Jacka a tiskla ho pevně k sobě, aby to neviděl. Aby neviděl zmrzlou lidskou tvář, zabalenou v igelitu a upřeně zírající ven z mrazáku.

Joe zatočil se saabem do ulice, kde bydlel, a prudce zabrzdil, když uviděl Karenin nissan stát na příjezdové cestě.

„Proboha!“ vydechl.

Přece měla přijet až večer. Podle jeho výpočtů měla dorazit nejdřív v sedm.

Andy White, který seděl vedle něj a držel na klíně rezervní nádobu, na něj pohlédl. „Stalo se něco?“

„Máme problém,“ odpověděl Joe a obhlížel okna. Mohla se dívat, už o nich možná ví. „Jmenuje se moje žena.“

Joe zajel ke garáži, aby na auto nebylo vidět z domu.

„Pěkný dům,“ poznamenal student.

Joe se roztržitě usmál a přemýšlel, jak to narafičit. Jak dlouho může být zpátky? Pevně doufal, že ji nenapadlo jít do sklepa. Přece vím, jak nerada tam chodí, vzpomněl si.

Pokud koronerovi zaměstnanci měli pravdu a na Juliet se opravdu nikdo dřív než zítra nepodívá, bude bezpečnější schovat ji v Kryonitu. Třeba zrovna v kryptě, kde jsou uloženy ostatní hlavy. Anebo, když se situace takhle vyostřila, by si ji mohl vzít k sobě Blake. To bude nejlepší, naloží ji do auta, odveze ji k Blakeovi a nechá ji tam. Ale raději mu nejdřív zavolá.

Požádal Andyho, aby počkal v autě, vystoupil a šel ke dveřím. Vsunul klíč do zámku a otevřel. Pozdravilo ho ticho. Všiml si, že v hale nejsou zavazadla; Karen je zřejmě odnesla nahoru; to už musí být doma hezkou chvilku. „Ahoj!“ zavolal a neúspěšně se snažil, aby to znělo vesele a bezstarostně. Odpovědi se však nedočkal. „Zlato! Karen! Jacku!“ volal.

Ticho.

Jeho stísněnost vzrostla. „Zlato!“ Vešel do kuchyně a tělo mu rozrazil skutečný úlek. Dveře do sklepa byly otevřené.

Zůstal stát; poslouchal, rozhlížel se. Noviny ležely na stole, jak je tam nechal, a vedle nich neumytý šálek od kávy. Všechno bylo tak, jak to nechal.

Až na to, že dveře od sklepa byly otevřené.

Přešel po červenobíle kostkovaném linoleu ke dveřím a nahlížel do sklepa. Pod schody stála Karen, dívala se přímo na něj a v pažích, které k němu vztahovala, něco držela. Něco zabaleného v igelitu, něco, co jak věděl, mělo nemžikající zelené oči. Do vzduchu stoupaly závoje páry.

„Tohle jsem našla v mrazáku, Joe,“ řekla až příliš klidně. „Mezi hamburgery a pizzami.“ Ústa se jí roztáhla do podivného úsměvu, v němž nebyla ani špetka humoru. „Jack chtěl ke svačině hamburger.“ Její výraz ho přímo děsil. „Nedal by sis taky hamburger, Joe?“ Na sobě měla sportovní oblek, ve kterém přijela, ale obličej měla bílý jako křídu.

„Já – nečekal jsem vás tak brzy,“ řekl nemotorně.

„Ne?“ Pousmála se. „Chytila jsem dřívější letadlo.“

Sjel očima za ni. „Jack?“ zeptal se. „Kde je Jack?“

„Ve svém pokoji, Joe. Chceš, abych ho přivedla?“ Zvýšila hlas o oktávu. „Chceš, abych ho sem přivedla, Joe? A ukázala mu tohle? Chceš, aby se tvůj syn na to podíval?“

Joe hleděl chvíli na Karen, potom na Julietinu hlavu a zase na Karen. „Měli jsme problém, zlato – technický.“

„No jistě, je mi to jasné,“ řekla sarkasticky. „Jistě, technický problém. Ovšem. Že mě to hned nenapadlo.“

„Přivezl jsem Andyho – aby to spravil.“

„Ach tak, Andyho jsi přivezl. No to je senzace. Senzace.“ Zamračila se a roztáhla ústa do podivného pokřiveného úsměvu. „Andyho asi neznám, nebo ano, Joe?“

„Je to Andy White z Kryonitu.“

„Ach tak! Málem se ti to rýmovalo, Joe.“

„Ukaž – vezmu to –“ Sešel dolů. Skoro proti své vůli a třebaže si uvědomoval domácí krizi, nejvíc ze všeho musel myslet na to, že hlava je vystavena pokojové teplotě.

Karen zaplály oči; výhružně zavrtěla hlavou, couvla a svou kořist si přitiskla k hrudi. „Ne, ne, já ti nedovolím, abys mi ji vzal, Joe! Byla v mém mrazáku; mám právo nechat si ji, jak dlouho budu chtít.“

„Opatrně, zlato, ten dusík by tě mohl popálit.“

„Popálit? Tak ty mi strkáš do mrazáku věci, které by mě mohly popálit?“ Zdvihla hlavu. „Záleží ti na ní, viď?“ zeptala se s hrozbou v hlase. „Je to snad někdo známý? Snad dokonce Juliet!“

„Karen, zlato –“ Díval se na ni a snažil se přijít na to, co by měl udělat nebo říci, aby tu situaci zklidnil. „Zrovna jsem pro to přijel, zlato. Porouchal se totiž válec.“

„No aspoň teď chápu.“ Hlas jí temněl. „Proto jsi s námi nemohl jet? Aby ti mohla dát hlavu?“

„Máme krizovou situaci, zlato.“

V obličeji jí zaškubalo. „Tak, krizovou situaci. No, tak hlavně nesmíme ztrácet hlavy, Joe.“

Joe se snažil zůstat klidný; měl pocit jako by nehovořil s manželkou, ale s nějakým strojem, který se jí podobal. Šok. Je v šoku. „Zlato, je mi to moc líto – nechtěl jsem, abys ji viděla.“

Udělala krok vpřed, po něm další a začala vystupovat po schodech. „Tak tys nechtěl, abych ji viděla, Joe? To od tebe bylo vážně ohleduplné.“ Vešla do haly. „Jak jsi to uhodl, že nestojím o umrlčí hlavy v mrazáku? Intuicí, viď?“

Joe vzhlížel k podestě s obavami, aby se neobjevil Jack.

„Nevezmeme ji ven, Joe? Na procházku?“ Sáhla po klice.

„Nepřipadá mi to jako dobrý nápad, zlato.“ Joe se jí pokusil zastoupit cestu, ale v tom okamžiku se na něj utrhla:

„Di mi s cesty!“ Hlas měla tlumený, hluboký, plný zadržovaného vzteku; polekalo ho to. Prudkým pohybem otevřela dveře a vyšla ven.

Joe šel za ní, uviděl Andyho Whitea vykukovat z auta a Muriel Arkwrightovou křivit obličej usilovnou snahou rozeznat, co to sousedka nese.

„Zlato!“ zvolal zoufale, když vyšla na ulici. Rozběhl se za ní a chytil ji za paži.

Otočila se jako na obrtlíku. Tvář měla zkřivenou vztekem.

„Nesahej na mě!“ zaječela. Celá se třásla, když prstem ukazovala na okolní domy. Joe jako v mlze viděl Muriel Arkwrightovou. Karen mluvila jako opilá. „Podívej se na ty domy, Joe. Jsou tam naši sousedi. Vsadím se, že jim se nestane, aby se vrátili z dovolené a našli v mrazáku lidskou hlavu. A abys věděl, já si to taky nepřeju!“

A než Joe stačil zareagovat, zdvihla Julietinu hlavu vysoko nad hlavu jako míč. Joe vykřikl a vrhl se k ní, ale už bylo pozdě. Viděl, jak švihla rukama kupředu, a mohl jen bezmocně a zděšeně sledovat, jak Julietina hlava poskakuje ulicí.

Na okamžik se zdálo, jako by se čas zastavil, potom se rozběhl trhavými pohyby jako po obrázcích přehrávané video. Julietina hlava vyskočila do vzduchu, obloučkem dopadla na zem a kutálela se a převracela. Joe zadržel dech, když se dokutálela k vypouklému profilu asfaltky, a čekal, že se odrazí. Místo toho se rozlehla zvučná rána, jako když cihla proletí okenní tabulí. Na okamžik se zdálo, že se hlava zbortí dovnitř, naskákaly na ní jemné prasklinky a jako by se propadala do sebe, potom se však roztříštila na tisíce střepin, které se rozletěly všemi směry, klouzaly a odletovaly od vozovky, narážely do obrubníku a tříštily se dál, až k příjezdové cestě Muriel Ark-wrightové. Chvíli bylo ticho, pak zaznělo ještě jedno vysoké cinknutí a vzápětí nastalo mnohem delší ticho, které jako by trvalo celou věčnost.

Na silnici tančilo a jiskřilo světlo. A na cestě k Arkwrightovým ležela vrstva barevných krystalů, z nichž stoupaly kotoučky páry. Muriel Arkwrightová couvala po krůčcích s rukou před ústy a nejistě upírala oči na zem.

Joe se k ní rozběhl a dával si pozor, kam šlape. Když došel po vycíděném dláždění až k ní, zastavil se a sledoval její pohled. Uviděl, na co tak zděšeně zírá. Byl to lesklý úlomek krystalu, větší než ty ostatní, a ležel na dlažbě pod clonou odpařujícího se dusíku. Mohl to být fragment kostního porcelánu nebo karnevalová maska. Ve skutečnosti to však byl nos Juliet Springové s částí úst a levým očním důlkem.

„Donesu košťátko a lopatku,“ prohlásila Muriel Arkwrightová. „Nebo radši koště.“

Joe chvíli nechápal, co mu povídá. Díval se na Karen, která stála na protějším chodníku jako přimrazená. „Koště?“ opakoval hloupě.

„Mám jedno v garáži,“ vysvětlila Muriel Arkwrightová.

Joe znovu pohlédl na zem. Všiml si kousku Julietina mozku, který vypadal jako vyžvýkaná žvýkačka. „Ne – myslím – neměli bychom na nic sahat.“

„Po celé příjezdové cestě mám sklo, pane profesore! Když se to zapíchne do pneumatik –“

„Nezapíchne se to,“ odporoval Joe. Byl otupělý a nedokázal tomu uvěřit.

Sousedka znovu pohlédla na Julietin nos – tentokrát z větší blízkosti. „Něco cenného, že?“

Jak se dusík odpařoval, vystupovaly vzhůru proužky páry.

„Myslím, že byste měla jít dovnitř,“ navrhl Joe. „Já to uklidím.“

„Nesmysl, se sklem musíte opatrně, mohl byste se pořezat. Z čeho je ta pára? Je to horké?“ Divně se na něj podívala. „Vypadáte nějak otřeseně, nechcete si sednout?“

Joe zdvihl truce. „V pořádku. Jsem v pořádku. Já –“ Přeběhl přes ulici, minul Karen, která tam stála jako solný sloup, vběhl do domu a vytočil číslo Marvina Zeillermana.

Advokát byl doma a zprávu přijal klidně, ba téměř s úlevou, uvědomil si Joe. Jako by nyní vina za neúspěch padala na někoho jiného a on z toho byl venku.

„Zavolám do koronerova úřadu a vysvětlím, co se stalo. A požádám, aby za vámi někoho poslali.“ Zaváhal. „Mám to brát tak, že nemá smysl dál uhánět to odvolání, pane profesore?“

„Přesně tak,“ přisvědčil chmurně Joe. Potom vytočil Blakeovo číslo, znovu narazil na záznamník a stručně podal zprávu o katastrofě.

Ohromená Karen mezitím došla ke kuchyňským dveřím.

„Rozbilo,“ hlesla, „rozbilo se to. To jsem nechtěla.“

Joe ji dovedl k židli, nalil brandy do první sklenice, kterou popadl, a vrazil jí nápoj do ruky. „Vypij to, jsi v šoku.“ Přidržel jí sklenici u úst. V tom okamžiku vběhl do místnosti Jack a obejmul ho.

„Tati! Hurá!“

Joe se ubezpečil, že Karen sklenici drží, shýbl se a políbil synka.

„Proč jsi tu nebyl, když jsme přijeli?“ dotazoval se přísně Jack.

„Víš co, utíkej k sobě do pokoje a táta tam za tebou hned přijde.“

Jack pohlédl na matku. „Už je ten burger hotový? Mám hlad.“

Karen nereagovala. Jack do ní mírně strčil. „Mami?“

Joe ho odvedl ke schodům. „Utíkej si hrát a já tam hned přijdu.“

Jackův obličej byl chvíli samý zmatek, ale potom se rozveselil. „Viděli jsme v Edinburghu Hollywood.“

„Prima,“ odpověděl Joe nepřítomně a ani ho neopravil. „Honem, utíkej!“

Venku Joe ke své hrůze zjistil, že Muriel zastavila tři projíždějící auta a zametá před nimi vozovku. Přiběhl k ní a jemně ji vzal za ruku. „Paní Arkwrightová – Muriel – heleďte – já vím, že to pro vás bude šok, ale –“

„Musí tudy jezdit,“ namítla a horlivě mávala, že mohou projet, načež odstoupila k chodníku.

„Muriel, to není umělecký předmět.“ Pohlédl jí přímo do očí. „Je mi to líto – ale – je to lidská hlava.“

Podivně se na něj podívala a potom se na něj zazubila.

„No vážně, pane profesore, teď jste mě dostal! Skoro jsem vám to uvěřila!“ Sklopila oči na zem a po tváři jí přelétl stín. Opět k němu vzhlédla, tentokrát méně sebejistě. „Moc bych potřebovala prodlužovačku, mohla bych sem donést vysavač, nemáte ji náhodou?“

Někde ve tmě se praly dvě kočky a vřískaly při tom. Joe nemohl usnout, v těle mu bušilo a mozek ne a ne přestat přemýšlet. Bylo mu jasné, že ani Karen nespí.

Rizika kryogenního zmrazování znal už dávno; dobře věděl, jakou křehkost vyvolává kapalný dusík. Důkaz však viděl poprvé, nikdy předtím nebyl svědkem toho, aby se lidská tkáň rozletěla jako střepy. Těsně předtím, než si šli lehnout, se v důsledku Zeillermanova telefonátu do úřadu koronera dostavil konstábl Tickner. Upozornil Joea, že ho asi přijdou vyslechnout.

Ať se stane cokoli, ať oficiální místa rozhodnou jakkoli, Juliet Springová už není, stejně jako jeho otec. Dva lidé, jejichž snem byla nesmrtelnost, kteří se dali do boje s nemravností zvanou smrt a kteří byli dost inteligentní, aby to dokázali. Naneštěstí neměli dost zdravého rozumu a spolehli se na někoho, kdo je zradil. Na profesora Joea Messengera – doktora věd v oboru nedodržených slibů.

Otočil se na bok. Zklamal. Zklamal, protože – Karenin švagr popletl rozpis přednášek; zjistil, že přednášku ve Stockholmu má už dnes večer, a proto všichni odjeli ze Skotska už v neděli ráno místo večer. A jeho žena se mu to nenamáhala zavolat, protože byla dopálená, že nepřijel. Jeden drobný a nepodstatný detail, a přece dokázal přestřihnout tenké vlákno naděje Juliet Springové na nesmrtelnost.

Upadl do neklidné dřímoty, ale po chvíli se zničehonic probudil. Slyšel nějaký zvuk. Přímo tady v pokoji. Karen se zavrtěla. Nějaké hučení. Pohyb; zašustění látky.

V pokoji někdo je.

(Chvíli zůstal nehybně ležet, strach v něm rostl a oči se snažily proniknout tmu. Ta tma není, jak má být. Vlastně vůbec není dost tma. Rozeznával tvary nábytku, vrhající kolem sebe černé stíny. Otřásl se; před oknem a před závěsy viselo něco bílého.

Zašmátral po nočním stolku, nahmatal stojan lampy, potom vypínač a rozsvítil. Světlo pokoj okamžitě zmenšilo.

Nikdo tu nebyl. Bušení Joeova srdce však neustávalo a pocit, že mu tuhne krev v žilách, přetrvával. Něco nebylo v pořádku. Vtom si uvědomil, co je ten bílý kruh před oknem; byl to měsíc.

Někdo roztáhl závěsy.

Pohlédl na hodiny u postele: tři ráno. Možná se Archiv dal ošálit jasem úplňku a jeho neklidným převalováním. Natáhl se, stiskl tlačítko na ovládacím panelu a závěsy se s tichým hučením začaly zatahovat.

Zhasl a lehl si; potom se převalil na druhou stranu a díval se na Karen, cítil na tváři její vlahý dech a pomalu usínal. Vtom začal zvonit telefon.

Vyskočil, aby ho zvedl, než vzbudí i Karen. Když přiložil sluchátko k uchu, uslyšel známý elektronický zvuk. Jako včera v noci. Zase nějaký porouchaný fax. Vztekle zavěsil.

„Co je?“ zamumlala Karen ze spánku.

„Omyl.“

„Hm,“ vzdychla a převrátila se na záda. Po chvíli ho vzala za ruku a prudce ji stiskla. „Moc mě to mrzí,“ řekla.

Joe láskyplně stisk opětoval. „Jak ti je?“

„Strašně.“ Joe cítil, jak se chvěje. Usedavě se rozplakala. „Je mi to tak líto,“ řekla znovu.

„To nic.“

„Nenávidíš mě?“

„Miluju tě, zlato.“

„Chtěl sis ji uchovat a já jsem ji zničila, zabila jsem ji, viď?“

Joe ji objal kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Líbal ji na tvář, dokud nezareagovala. Milovali se divoce, ani si nesvlékli pyžama.

Když bylo po všem, Joe nehnutě ležel se zavřenýma očima; mozek mu však nedopřával klidu. Ve snu viděl Karen ležet mrtvou v rakvi a Jacka v rakvičce. On sám stál v kostele při pohřebním obřadu. Upíral oči na ty dvě rakve. Karen a Jack jsou aspoň ve smrti spolu, ale on zůstal sám. Ztratil otce. Matku. Juliet. Karen. Jacka. Všichni, které kdy znal a miloval, jsou mrtví a navždy z dosahu. A on je odsouzen žít navěky.

Ve své sklíčenosti se v touze po útěše znovu přitiskl tváří těsně ke Karen, jako by se od ní nikdy nechtěl odtrhnout. Mohu to dokázat, celou tu dobu se k tomu blížíme stále víc a víc. Jen pár let. Deset. Dej mi čas. Věř mi.

Závěsy se s tichým hučením a šustěním začaly rozhrnovat a světlo měsíce opět zaplavilo pokoj. Joe však spal a o ničem nevěděl. A když je ráno Jack přišel vzbudit, nepřipadlo mu divné, že závěsy jsou už roztažené.

Joe dorazil na univerzitu brzy, protože si potřeboval připravit pondělní přednášku. Když šel kolem dveří pracovny postgraduálních studentů, Edwin Pilgrim za ním okamžitě vyšel. „Pane profesore, musím s vámi mluvit.“

„Nešlo by to po přednášce?“ zeptal se Joe.

Edwin šel za ním do kanceláře. „Je to životně důležité!“ naléhal.

Joe si stáhl sako, stiskl klávesu enter na své pracovní stanici, aby rozsvítil obrazovku, vyťukal odpověď na žádost o identifikaci, joem, a heslo minbag. Jak je u hesla obvyklé, slovo se na obrazovce neobjevilo, takže ho Pilgrim nemohl přečíst.

Na obrazovce ostře zasvítila černá písmena. „Dobré jitro, pane profesore. Měl jste příjemný víkend? Podle předpovědi má být v Londýně a na jihovýchodě země chladno. Maximální teplota šest stupňů Celsia, odpoledne déšť. Ahoj, Edwine.

Sluneční světlo proudilo do místnosti. Joe pohlédl ven na univerzitní areál, potom pochybovačně na předpověď dodanou Archivem a napsal: Moc příjemný víkend jsem neměl, ale dík za optání, Archive. Jsi si tou předpovědí jistý?

Vydal ji dnes ráno v šest hodin Meteorologický ústav.

Joe se ohlédl na Edwina, který stále postával za ním, a ukázal na židli. „Nechcete se posadit a říct mi, oč jde?“

Pilgrim vypadal otřesně. Na bradě a na čele mu vykvétala záplava uhříků. Jeden pramen vlasů připlácnutých k lebce se vzbouřil a pomalu se zvedal jako noha umírajícího hmyzu. Z bílé nylonové košile stoupal kyselý tělesný pach.

Joe se natáhl, otočil klikou okna a strčil do okenního rámu, aby se okno otevřelo. Chladný vzduch ho zastudil na tváři a dolehl k němu hukot míchačky. V univerzitním městečku se pořád něco budovalo.

„Minulý týden jsem vám povídal o tom problému s pamětí, pane profesore.“

„Hm, ano, nabourání, že?“ Joe naťukal žádost o elektronickou poštu. Téměř okamžitě naskočila na obrazovku.

„Stalo se to znovu! Naplnilo to jeden terabyte paměti.“ Joeovi to hned nedošlo, ale potom se k Pilgrimovi prudce otočil.

Pilgrim horlivě přikyvoval. „Nastavil jsem pasti, aby se chytil, pokud by se chtěl nabourat znovu, ale on je obešel.“

„Včetně všech ochranných systémů Archivu?“

Pilgrim kývl.

Přednedávnem drasticky zvýšili operační paměť Archivu; domnívali se, že dříve než za dva roky ji nebudou muset znovu přidávat. Jeden terabyte paměti představoval více než dvouměsíční shromažďování dat.

Joe se zamyšleně obrátil k obrazovce. Na seznamu vzkazů byl zase ten podivný Jung Ripe Slit. Spojte se se mnou. Zamyšleně pohlédl na Edwina Pilgrima.

„Proč myslíte, že jde o nabourání? Co když si jenom Archiv zvyšuje rychlost vstřebávání informací?“

„Všechno je to ukryté. Nemohu najít žádný soubor – nemohu se do něj dostat.“

Joe se zamračil. Přednášku docela pustil z hlavy. Když nahrál obsah pásku od Juliet a nepodařilo se mu jej dešifrovat, nahrál si záložní kazetu a nahrávku v paměti Archivu smazal, protože byla příliš objemná. To, co našel Pilgrim a minulý týden smazal, vypadalo přesně jako nahrávka Julietina mozku. Ale jak se mohla dostat zpátky, když ji vymazal?

„Musíte se do něj dostat.“

„Kdykoli to zkusím, už tam není.“

„Víte jistě, že to není nějaká závada?“

„Snažím se tuto eventualitu eliminovat.“

Joe se zamyslel. „Máte přesný počet bytů použitých tím pirátem?“

Pilgrim přikývl. „Vedu si záznam. Je pokaždé větší.“

Joe chvíli mlčel. Přemýšlel, může-li to být Julietina nahrávka. Napadlo ho, že možná vložila do počítače program, který bránil vymazání, aby alespoň něco, třeba neživého, po ní zůstalo.

To pozná podle jejího pásku. „Ten záznam máte od chvíle, kdy jste na to přišel, Edwine?“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Minulé pondělí.“

Juliet zemřela v sobotu v noci. Srovná-li objem nahrávky na pásce Terabyte s objemem na Pilgrimově záznamu, bude to vědět. Na obsahu pásky pracovala na Feynmanu dole v počítačové místnosti.

Zdvihl ukazováček a naznačil Pilgrimovi, že má počkat; vyběhl z pracovny a utíkal po schodech dolů. Ignoroval Clintona i systémového inženýra Davea Hotona a chvatně prošel ke dveřím do zadní místnosti, odemkl a pohlédl na přecpané kovové police vedle snímače Terabyte.

Zela tam mezera. Julietina kazeta byla pryč.

Karen uklízela talíře od snídaně; cítila se hrozně a byla tak podrážděná. Byla by raději, kdyby na ni Joe za to, co provedla, začal řvát, místo aby s ní mluvil laskavě jako s cvokem.

Třeba jsem cvok, napadlo ji.

Jack se skláněl nad stolem zabraný do malování a vůbec nevzhlédl, když mu zpod loktu vytáhla talíř. Stěžoval si, že mu není dobře, a tak se rozhodla nechat ho doma, aby zjistila, co z toho bude. Teplotu měl mírně zvýšenou.

„Nedojíš tu topinku, broučku?“

Vsunul jazyk mezi zuby, namočil štětec do kelímku s vodou a nabral si na něj zářivě zelenou barvu z krabičky vodovek. Odnesla talíř a nedojedenou topinku prostrčila gumovým vrškem drtiče odpadků. Zůstala stát u dřezu a láskyplně pozorovala, jak Jack ve žlutém svetříku a kostkovaných kalhotkách vyrábí další ze svých geometrických obrazců. Kuchyň už byla skoro plná jeho výtvorů, protože si každý další s Kareninou pomocí pověsil a dal mu název.

Občas se sama sebe ptala, co se mu honí hlavičkou. Byl nesmírně zvídavý, na všechno se ptal, v tom byl po otci. Jack se už nyní snažil, třebaže omezeně, pochopit svět. Ráda by věděla, jestli jednou bude vymýšlet stejně divoké nápady jako Joe a bude-li mít Joeovo odhodlání – a slepotu.

Litovala, že tu teď není její sestra Arlene. S žádnou anglickou přítelkyní si nebyla tak blízká, aby jí mohla otevřít srdce, a Karen tolik trápil pocit viny nad tím, co se stalo. A také jí nedávalo pokoje podezření, že Joe má jinou ženu. Původně se domluvila s přítelkyní z aerobiku, že si zajdou na nákupy a potom na oběd, ale když Jack zůstal doma, bude se muset omluvit. Vlastně byla ráda; nějak neměla náladu na řeči o ničem.

Vylekalo ji kovové zarachocení z haly a poplašeně se rozhlédla. Vtom však uslyšela plesknutí pošty o podlahu a vzdalující se kroky a trochu si oddychla. Všechno ji poslední dobou vyděsí k smrti; bála se zůstat v domě, bála se jen podívat na dveře od sklepa, nemohla odehnat pomyšlení na to, co tam včera našla, co na ni z mrazáku civělo, když zvedla víko. Zachvěla se a šla sebrat poštu. Zůstala stát u předních dveří a vzpomněla si na Muriel Arkwrightovou. Prý Joeovi nevěřila, že to je skutečná lidská hlava. Je to tak lepší. Vrátila se do kuchyně a otevřela obálku se svým jménem.

Uvnitř byla přihláška a několik letáčků z místního vzdělávacího střediska pro dospělé. Před časem se rozhodla, že začne chodit na literaturu, když bude Jack ve školce a jí vybyde trochu času. Bude to slušná duševní stimulace a snad i další možnost najít přátele.

Zdvihla konvici, zatřásla s ní, je-li v ní dost vody na další šálek kávy, a zapnula ji. Ozvalo se lupnutí a konvice se sama vypnula. Karen udiveně stiskla červený spínač a tentokrát konvice zůstala zapnutá. Po chvíli začala syčet; asi jsem tlačítko nestiskla pořádně, pomyslela si Karen.

Všimla si však, že se jí třese ruka. Upřeně se na ni zadívala a viděla, jak jí prsty vibrují; to ten včerejší šok, proto ji taky bolí žaludek a ne a ne přestat. Otevřela dvířka myčky, naskládala dovnitř nádobí od snídaně a zavřela ji. Ve dřezu se odmáčel kastrol, který bude muset předmýt. Stáhla si zásnubní prsten s velikým safírem a briliantem a odložila jej mezi květináče za dřezem, natáhla si gumové rukavice a sáhla po Fairy Liquid.

Plesk.

Otočila se překvapená tím zvukem a zaposlouchala se. Jako by něco ukáplo. Pátravě přelétla kuchyň, pohlédla na strop, ale nikde ani stopy po vodě. Vrátila se ke kastrolu a přitom si všimla, že květiny na okně vadnou. Provinile si vzpomněla, že je nezalila několik dnů, a jakmile byla hotová s kastrolem, stáhla si rukavice a naplnila vodou mosaznou konvičku.

Zalila muškát a natáhla se dozadu k malé begonii. Když zdvihla konvičku do výšky, ozvalo se zařinčení a něco spadlo do dřezu. Zásnubní prsten, vzpomněla si. Zakutálel se na gumový kryt drtiče a zůstal tam ležet.

Opatrně po něm třesoucí se rukou sáhla. Sotva ho však sevřela prsty, vyklouzl jí a zmizel pod gumou. Jen to tak kovově cinklo a bylo ticho.

„Ksakru!“ ulevila si nahlas. Z duše ten drtič nenáviděla, vždycky se bála, že se něco stane, a opakovaně na Joea dotírala, aby ho dal odmontovat. Joe pokaždé namítl, že to není jejich kuchyň a že je to podle jeho názoru velice užitečné zařízení.

Sklonila se nad dřezem, rozhrnula gumový kryt a snažila se dohlédnout dolů; krčila nos nad odporným pachem tlejících odpadků, ale nic neviděla. Donesla si z komory pod schody baterku a posvítila si dovnitř. V hloubce asi šesti palců se prsten třpytil na nožích drtiče. Vyhrnula si rukáv a ustrašeně vsunula ruku dovnitř; prsty nahmatala jen vzduch; posunula ruku hlouběji, prostor se však zúžil a dál se nedostala.

Otráveně si znovu posvítila baterkou. Přece tam musím dosáhnout, říkala si, je to jen kousek. Otevřela dveře ledničky a vytáhla kostku másla. Přitom stekla z výparníku kapka vody. Zamračila se a zkontrolovala termostat! Ale byl v pořádku. Otevřela dvířka mrazničky a z té vyteklo ještě větší množství vody, jako by se odmrazovala.

Zaklela při pohledu na ten nepořádek, odtrhla kus papírového ručníku z role na stěně a upustila jej do loužičky na podlaze. Potom odnesla máslo ke dřezu, rozbalila je, odkrojila kousek a natřela si jím ruku.

„Co to děláš, mami?“

„To nic, broučku. Mámě tam jenom něco spadlo.“

Ověřila si, že spínač je v poloze „vypnuto“, a znovu vsunula ruku do drtiče. Tentokrát to šlo snáz, ale opět nahmatala jen vzduch. Kroutila rukou a snažila se protlačit dál. Vtom se prsty dotkla něčeho tvrdého a hranatého; prsten! Námahou se jí rozbušilo srdce. Něco zachřestilo, kovově cinklo a prsten zmizel. Ksakru. Vsunula ruku ještě dál, ucítila ostré a tvrdé ostří nože a opatrně kolem něj sunula prsty a potom i dlaň. Obličej už měla skoro na vlhkém dně dřezu.

V té chvíli se znovu dotkla prsty prstenu. Na mžik se zastavila z obavy, aby jej znovu nesrazila níž, natáhla ruku, jak mohla nejdál, a opatrně prsten sevřela. Potom začala sunout ruku vzhůru, po kousku, zkusmo. Vtom se pod ní ozvalo hluboké zvučné hučení a dřez se rozechvěl. Padl na ni strach. Znala to hučení, slyšela je pokaždé, když Joe zařízení zapnul; nejdřív zahučí a pak se rozdrnčí, když začne drtit.

Zaječela hrůzou a posléze bolestí, když se jí nůž zasekl do hřbetu ruky, držel ji jako v pasti a drtil ji. V uších jí znělo drnčení motoru znásobené nerezovým dnem dřezu, které jí napovídalo, že to nejhorší ji teprve čeká. Bolest byla nesnesitelná, nůž zajížděl stále hlouběji, každou chvíli jí ruku odsekne.

„Jacku!“ zaječela. „Jackuuuu!“

Polekaně se jí chytil, tvářičku kousek od ní, sotva dosahoval ke dřezu.

Z očí jí proudily bolestné slzy. „Vypni to. Stiskni to! Honem!“

„Kde, mami?“

Ukázala volnou rukou. „Tamhle na stěně.“

Ostří se zarylo hlouběji. Uslyšela zaškrábání židle a potom jeho hlas. „Asi je to vypnuté, mami!“ Rozplakal se.

„Nemůže být!“ vykřikla a zmocnila se jí panika polapeného zvířete. Bolest se zhoršovala. „Zkus to! Proboha! Stiskni na druhou stranu!“ Nesnesitelný tlak jí každou chvíli prosekne kost. Zasténala. Řeže to a řeže, vždyť přijde o ruku.

Vtom dunivý hukot motoru ztichl. Tlak na ruku trochu polevil. Strnula a čekala, že stroj spustí znovu, ale nestalo se nic. „Chytrý chlapeček, dokázal to, díky Bohu, dokázal to,“ zašeptala. Snažila se pohnout rukou a tvář se jí zkřivila bolestí, protože ruka byla naražena na noži. Zaťala zuby a trhla s ní kupředu; do dlaně ji udeřilo něco, co pálilo jako oheň. Karen si uvědomila, že to musí být druhý nůž.

Zhluboka se nadechla, odtáhla ruku dozadu a cítila, jak jí nůž klouže ven. Otevřela ústa, pevně zavřela oči a z hrdla jí unikl bolestný vzdech. Pomalu sunula ruku vzhůru mezi noži, které se kolem ní zasekly, a snažila se přemoci nutkání trhnout prudce vzhůru bez ohledu na to, jak to bude bolet. Ostré hrany ji každou chvíli škrábly, ale jí to teď bylo docela jedno, říkala si, že se dostala za hranici, kdy vůbec nic nemůže bolet.

Potom si uvědomila, že bude muset sevřít dlaň, aby dostala ruku ven. Kousla se silně do rtu, aby nevykřikla a nevyděsila Jacka ještě víc. Zavřela oči a pevně stiskla dlaň. Ostrá bolest jí vyrvala zanaříkání. Kroutila rukou směrem nahoru a každých několik vteřin musela nabrat dech; zakroutila, zatáhla, zakroutila a slzy jí tekly proudem.

Najednou byla ruka venku a Karen se mohla narovnat.

„Mami!“ vykřikl Jack. Kulil oči hrůzou, když uviděl její ruku, a civěl na ni, jako by byla z jiného světa nebo něco, co vytáhla z odpadu, co k ní nepatřilo. Leskla se mastnotou a nečistotou a tekly po ní proužky krve z hlubokého zářezu na hřbetu. Zářez na bílé kůži dlaně vypadal jako otevřená ústa.

Chvíli jen stála a dívala se před sebe, potom otočila kohoutkem se studenou vodou a potlačila výkřik, když voda dopadla na první ránu. „To nic, broučku,“ šeptala. „To nic.“

Vyčistila si rány, jak nejlépe mohla, nalila dezinfekční prostředek na ubrousek a ovázala si jím ruku a teprve potom zavolala Joeovi. Ozvala se jí sekretářka. Joe má právě přednášku, oznámila Eileen Peacocková, a bude zpátky asi za půl hodiny, má mu něco vyřídit?

„Ne, na tom nesejde,“ odpověděla Karen s očima plnýma slz a selhávajícím hlasem. Strčila Jacka do svého auta a s velkými potížemi dojela do nemocnice Prince regenta.

„Zlato, to už víckrát nesmíš udělat, nikdy tam nestrkej ruku,“ napomínal ji otřesený Joe, když večer dorazil domů.

Seděla u kuchyňského stolu s rukou sešitou a ovázanou. Nic neměla zlomené, jen některé kůstky byly pohmožděné a pár dní to bude bolet. Najednou dostala na Joea zlost. Kdyby tu věc dal odstranit, když ho o to žádala, nemuselo se to stát.

„Bylo to vypnuté, prokrista, Joe! Bylo to vypnuté!“

„Musíš to taky vytáhnout ze zásuvky – vypínačům se nedá věřit.“ Políbil ji na čelo a šel se sám podívat. „Je to zapnuté, miláčku.“

Zavrtěla hlavou. „Když jsem tam strčila ruku, bylo to vypnuté. Jack to musel přepnout na zapnuto – teprve potom se to zastavilo.“

Joe se zamračil a přepnul na vypnuto. Nic se nestalo. Nechal tlačítko v téže poloze a šel se podívat pod schody na jističe. Jistič ke kuchyňským zásuvkám byl vypadlý.

Nechal ho tak, vzal si nářadí a vyndal z jímky drtiče zásnubní prsten. Umyl jej, utřel a podal Karen. Políbil ji. „Jak se cítíš?“

„Dobře. Unaveně. Dali mi něco proti bolesti.“

„Udělám večeři. Co takhle omeletu a salát?“

„Nemám hlad. Jen něco malého. Raději jdi nahoru za Jackem a přečti mu pohádku. Čeká na tebe.“

„Jasně. Za minutku.“ Vrátil se pod schody a stiskl tlačítko; čekal, až se ozve vrčení drtiče, ale bylo ticho. Šel do kuchyně a zkontroloval vypínač drtiče. Vypnuto. Přepnul do polohy zapnuto a stroj se okamžitě rozdrnčel.

„Zlato,“ řekl mírně. „Je v pořádku.“

„Jenže nebyl,“ odporovala.

Sňal kryt z umělé hmoty a zkontroloval vnitřek. Všechno bylo v pořádku. Vrátil kryt na své místo. Byl to starý vypínač, mohl se uvolnit. Opravdu mohl?

„Je na obvodu, který kontroluje tvůj počítač?“ zeptala se nečekaně.

„Jistě – jako všechno v tomhle domě.“

„Tak máš v Archivu závadu, Joe; přehodil vypínač nebo co.“

„Zlato, kdybys ten drtič vypnula, než jsi tam strčila ruku, Archiv by ho žádným způsobem nemohl zapnout.“

„Ale ty ho můžeš ovládat z univerzity, viď, Joe?“

„Není tam samostatně; myslím, že bych ho mohl izolovat, ale bylo by to dost obtížné.“

„Tak jsi třeba stiskl nějaký knoflík omylem?“

„Žádný knoflík tam na to není. To se ti snažím říct. Musel bych něco dělat s celým obvodem.“ Pohlédl na ni. Neměla ráda moderní vynálezy a nikdy s nimi neuměla zacházet. A vzhledem k otřesu, který prodělala, bylo jen logické, že byla nepozorná. Vypínač se zřejmě zasekl někde v mezipoloze, a jak tam šmejdila rukou, spustila ho. Anebo byl zapnutý celou dobu, stroj byl zaseklý a ona si toho nevšimla.

Obě vysvětlení dávala smysl. Přesto mu ta nehoda nescházela z mysli, když stoupal po schodech nahoru číst Jackovi pohádku.

Joe si ten večer šel lehnout krátce před půlnocí. Karen tvrdě spala a ovázanou ruku měla položenou na přikrývce. Potichu, aby ji nevzbudil, si k ní lehl a zhasl.

Když zazvonil telefon, zdálo se mu, že uplynulo jen několik vteřin. Joe se okamžitě vzbudil, hrábl po sluchátku a přiložil si je k uchu. Podle hodin byly tři. Slyšel totéž pískání a kvílení jako minulé dvě noci. Karen se ani nepohnula. Vzkypěl v něm vztek a už už sluchátko pokládal, když vtom dostal nápad.

Odhodlaně vylezl z postele, dal sluchátko na vysoký koberec, aby ten zvuk ztlumil, a odešel k sobě do pracovny. Tam zdvihl sluchátko a poslouchal. Fax nebo počítač.

Zapnul počítač, netrpělivě čekal, až naskočí obrazovka, vytáhl telefonní zástrčku ze zdi a zapojil ji do počítače. Vyťukal příkaz, aby počítač přečetl, co je na telefonu, a po chvíli příkaz z obrazovky zmizel a obrazovka byla prázdná.

Vtom ztuhl.

Jako ve snu zíral na slova, která naskočila na obrazovku:

Joe, tys mě zradil.

Několik vteřin tam stála a potom zmizela.

Joe upřeně zíral na perlovou šeď prázdné obrazovky a vzmáhal se v něm strach. Ťukal na klávesnici, aby tu větu přivolal zpět, ale přes modem už nic nepřicházelo. Ani náznak, odkud se to vzalo. Musel si to vymyslet.

Přejel si rukou po vlasech a zjistil, že mu trčí všemi směry. Bylo tu chladno; nikdy tu takhle chladno nebylo. Vzhlédl nad dveře, odkud ho tiše pozorovala kamera Archivu. Měl pocit, že ho pozoruje ještě něco jiného.

Nebo někdo.

Otočil se dozadu na zavřené dveře a opět vzhlédl ke stropu. Cítil její přítomnost. Její hádavý pohled. Joe, tys mě zradil.

Nakonec natáhl ruku a počítač vypnul. Motorek ventilátoru s tichým zakňučením zmlkl a bylo ticho. Když si šel lehnout, třásl se zimou. Zavěsil telefon a vklouzl do postele. Pocit viny, snažil se přesvědčit sám sebe. Vina s lidmi dokáže vyvést hrozné věci. Má halucinace. To už člověk vážně musí být cvok, když si začne namlouvat, že dostává o půlnoci přes počítač zprávy ze záhrobí.

Ležel, snažil se usnout a každou chvíli se díval na hodiny. V půl šesté toho měl právě tak dost. Vyklouzl z postele, ve tmě se oblékl, políbil dřímající Karen, dole jí nechal vzkaz a vykradl se z domu do předjitřního chladného ticha.

Parkoviště za KOKSem bylo prázdné a pustý univerzitní areál v oranžové záři sodíkových lamp připomínal vesmírnou stanici.

Vešel do pracovny, ťukl na enter na své pracovní stanici, vyťukal „joem“ a heslo spolu se slovem „pošta“, aby obešel Archiv a dostal se rovnou do své elektronické poštovní schránky Unix.

Projížděl vzkazy, až narazil najeden s podpisem Jung Ripe Slit. Zavolal si celý text. Stálo tam pouze: Spoj se se mnou!

Joe se opřel o opěradlo a otáčel se v křesle ze strany na stranu. Jung, uvažoval. Jung, otec psychoanalýzy, pocházel z Rakouska a tohle byla rakouská elektronická pošta. Ale zrovna teď, stejně jako předtím v posteli, ho nezajímal Jung, pouze první dvě písmena: Ju.

Napsal si celé to jméno na papír s velkými mezerami mezi jednotlivými písmeny.

Pod to napsal J U, odškrtl písmeno L a přidal je k J U. Totéž udělal s I, E a T. Odškrtával v horní řádce písmenko po písmenku a skládal je na spodní řádku, až mu vyšlo celé jméno. JULIET SPRING.

Všechna písmena spotřeboval. Anagram. Je to náhoda nebo –? JULIET SPRING. Spoj se se mnou!

Zkusmo vyťukal své jméno a adresu a pod to napsal: Ahoj, Juliet, jak se máš? Podepsal se Joe a odklepl znak „odešli“. Když se objevila adresa, s úžasem zjistil, že je to v Austrálii. Původně si myslel, že to bude v Rakousku. Když vzkaz zmizel z obrazovky, připadal si najednou dost pošetile. Vyčkal však několik vteřin, okusoval si přitom nehet a upíral na obrazovku oči, které ho z nevyspání řezaly. Náhle se ozvalo ostré písknutí a objevil se symbol poštovní schránky. Okamžitě si zavolal svou vlastní schránku. Odpověď přišla z automatického odpovídacího programu MAILER-DAEMON a zněla:

Datum: Út 23.2.93 15.20

Od: MAILER-DAEMON < MAILER-DAEMON @ perth & west ins. perth. co.oz Pro: nesmrtelný @ newton ac.uk. Věc: nelze doručit, vracím odesílateli.

Joeova signatura pro elektronickou poštu byla „nesmrtelný.“ Odpověď byla jasná. Odeslal vzkaz systémovému inženýrovi s dotazem: Znáte uživatele tohoto jména? Odpověď si dala načas. Chvíli seděl u stolu, ale potom se zvedl a šel si na chodbu pro kávu z automatu. Po návratu pohlédl na obrazovku a pocítil vzrušení. Byla tam odpověď z uvedené adresy. Podpis byl Bob Jones @ perth & west ins. A vzkaz zněl: Lituji. Žádnou Juliet neznám. Asi máte špatnou adresu.

Joe si sedl ke stolu a foukal do horké kávy. Zkontroloval adresu odpovědi se vzkazem na obrazovce. Byla totožná.

Zmateně vyťukal: V poště mám vzkaz od někoho, kdo se jmenuje Jung Ripe Slit a uvedl vaši adresu. Říká vám to něco?

Za pár minut dostal odpověď: Lituji. Nic.

Joe se opřel v křesle a začal si znovu okusovat nehet. Piráti rádi posílali vzkazy elektronickou poštou jiných lidí. Perth & West Ins. byla patrně pojišťovna. Velké anonymní organizace jsou pro piráty snadnou kořistí. Ten anagram může opravdu být jen náhoda. Ale i v tom případě mu to moc nesedělo. A pokud to náhoda není, co to je? Zlomyslná časovaná bomba, kterou tu po sobě Juliet zanechala? Nedalo se to vyloučit. Chtěla ho poškádlit? S použitím Archivu mohla elektronickou poštu zavést kamkoli na světě a zamést za sebou stopy. Nechala mu snad něco v počítači? Moderní verzi dopisu, který dříve lidé ukládali u právníka s nadpisem „Otevřít až po mé smrti“. Bylo to tohle?

Odešel z pošty a připojil se do Archivu.

Dobré jitro, pane profesore. Jste tu časně. Dnes bude vlhko a chladno, pozdravil počítač.

Dobré jitro, Archive. Co mi můžeš povědět o Juliet Springové?

Nic, pane profesore.

Dřív jsi toho o ní napovídal spoustu.

Sympatická mladá dáma, pane profesore.

Joe zdvihl obočí a odpověděl: Předtím jsi ji moc rád neměl. Jak to, že jsi tak najednou změnil názor?

Juliet Springovou jsem měl rád od začátku, pane profesore.

Myslím, že máš závadu v paměti.

Závada. Slovník. Uveď alternativy: nedokonalost; chyba; vada; kaz; omyl; neznalost.

Joe zlostně zíral na obrazovku. Jak uraženě ho Archiv odbyl, že názor na Juliet nezměnil. Ale proč ho vlastně změnil? Změnila jej Juliet za něj? Jak?

Opřel se a usilovně přemýšlel. Vzpomněl si na zděšení Edwina Pilgrima, že mu někdo obsadil celý terabyte paměti. Při svých pokusech rozluštit záznam jej Juliet musela nejdřív nahrát – nebo aspoň nějakou část. Snažil se rozpomenout, kdy si toho Pilgrim poprvé všiml. Minulé pondělí ráno? Juliet zemřela v sobotu v noci. Pásek s její nahrávkou zmizel. Ukryla jej někde?

Joe napsal na obrazovku Kdo?, aby dostal seznam připojených osob. I v šest ráno tam někdo bude. Naskočila čtyři jména řádných studentů. Jeden z nich bezpochyby hraje GO s někým na druhém konci světa.

Potom nahlédl do adresáře Juliet Springové. Překvapilo ho, kolik souborů a podadresářů si vytvořila. Celý vyjevený projížděl sloupce jmen; byly jich tisíce. K jejich vytvoření musela použít nějaký program, napadlo ho; sama by to za těch pár týdnů, co tu byla, nemohla stihnout. Je ovšem, možné, že je nashromáždila na počítači u Cobbold-Tesseringa a sem si je potom překopírovala.

Pohlédl na jeden na konci a měl přitom pocit, jako by prohlížel něčí soukromé doklady. Pod nápisem Adresy byla pouze dlouhá řada jmen, adres, telefonních a faxových čísel. Zavolal si další soubor pojmenovaný JFAKTA.

Na obrazovku vyjel dlouhý seznam osobních detailů o Juliet Springové: Nejlepší přítelkyně: Claire Bonningtonová; Annie von Sturton; Linda Johnsonová; Jo Porterovi, Bývalí milenci: Tom McNiece; Seymour Lower; Brian Crane; Oliver Harrington.

Seznam měl čtyři strany: kolegové z univerzit; kolegové z práce; oblíbená jídla, desky, knihy, filmy, televizní programy, obrazy, herci a herečky, malíři, spisovatelé, vědci. Joeovi to připadalo dost podivné, trochu vypočítavé, jako katalog jejího života – nebo tahák. Že by to bylo právě tohle?

Nahlédl do dalších souborů. V některých byly poznámky k výzkumu, jinde podrobnosti rodinné historie, jiné byly zaheslované a patrně měly být tajné. Na každém si zjistil datum a hodinu posledního vstupu, aby vypátral, došlo-li na nich k nějaké aktivitě po její smrti. Čtrnáct dní před smrtí na nich hodně pracovala, ale v den smrti ani potom už ne.

A žádný z těch souborů neobsahoval něco tak velkého jako terabyte paměti, která byla podle Pilgrima obsazena. Byte je přibližně jedno písmeno abecedy. Ob řádek popsaná stránka formátu A4 představuje přibližně dva kilobyty. Bible zabere jeden a půl megabytu. Do terabytu se vejde obsah sedmi set tisíc Biblí.

Joe si zavolal hlavní adresář a zkontroloval, kolik zbývá volného místa. Chvíli v duchu počítal a vyšlo mu, že student má asi pravdu; není tam tolik místa, kolik by mělo být.

Dopil studenou usazeninu ze dna šálku. Venku se rozednilo. Pohlédl na hodinky. 7.30. Zívl a znovu se zamyslel, ale padla na něj obrovská únava. Sedl si do sklopného křesla, dal si nohy na stůl a na půl hodinky si zdříml.

Když se vzbudil, bylo už venku světlo. Odešel do umývárny a nastříkal si na obličej studenou vodu. Potom se vrátil do pracovny a zavolal si okno s kalkulačkou. Několik minut sepisoval jednotlivé položky, aby sečetl počty dat v každém souboru v Archivu.

Konečná suma nesouhlasila. Rozdíl činil téměř přesně jeden terabyte. Zmateně zkontroloval disky. Na pravé straně každého adresáře a souboru byl počet obsazených bytů. Hledal, co mohl přehlédnout; tak velikého, aby to činilo celý terabyte. Nic neviděl.

Jenže když to nebylo v souboru, kde to tedy bylo?

Vešla Eileen Peacocková s poštou. Zarazila se, když ho uviděla, a omluvila se, že neklepala. „Promiňte, pane profesore, nečekala jsem vás tak brzy. Mám vám donést kávu nebo něco jiného?“

„Káva by bodla.“

Odešla. Joe přistoupil k oknu a pozoroval hemžení studentů a učitelů na chodnících. Bylo zatažené šedivé ráno a chystalo se na déšť. Usedl a pohlédl na obrazovku. Ukryla Juliet nahrávku stejně dobře jako kazetu? Někde hluboko uvnitř Archivu, aby se nedala smazat? Jak?

Pročísl si vlasy rukama a zavolal si seznam všeho, co v té době běželo. Většina byly normální příkazy, které dobře znal, jiné neznal, ale to nebylo důležité. Nevěděl, co vlastně hledá, ale listoval v nich dál. Padlo mu do oka jedno jméno.

Přestal listovat a zahleděl se na ně. Vypadalo známě, ale nevěděl proč. Jeho sekretářka zaklepala na dveře, vešla dovnitř a postavila mu na stůl šálek kávy.

Joe k ní vzhlédl a pronesl: „Zebedee.“

„Zebedee?“ opakovala jako ozvěna.

„Říká vám to něco?“ Ukázal na obrazovku. „To jméno.“

Svraštila čelo a pohlédla blíž. Potom se usmála. „Znám jedině toho Zebedee z Kouzelného kolotoče. Sprinng! – a vešel Zebedee!“ dodala, když pořád nechápal. „Sprinnng! – víte, jak se odráží na té velké pružině.“

„Sprinnng?“

„Ano, pane profesore.“

Joe pohlédl na obrazovku a zmocnilo se ho vzrušení. „Díky,“ řekl a čekal, dokud se za ní nezavřely dveře.

Vedle zebedee stálo procesové číslo 23564. Na klávesnici vyťukal: znič –9 23564. Tenhle příkaz by měl celý proces vymazat z počítače.

Místo toho se na obrazovce objevila slova: Joe, nedělej to – to jsem já! Napiš: mluv zebedee.

Joe zděšeně zíral na obrazovku; na tváři se mu šířil rozpačitý úsměv; měl pravdu; nechala tu po sobě vtípek, docela chytrý. Napsal: Mluv zebedee a stiskl enter. Uprostřed obrazovky se objevila řádka pomlček a rozdělila ji na polovinu. V horní části se objevilo slovo Volám… Po chvíli se změnilo na Přivoláno… Potom v dolní polovině naskočila slova:

Ahoj, Joe, tolik jsem na tebe čekala. Proč ti to trvalo tak dlouho?

Bylo mu jasné, že to je jen nějaký mazaný trik, ale bylo v tom něco zlověstného, co jím otřáslo. Rukou, která se trochu chvěla únavou a vzrušením, na horní polovinu napsal: Jsi nějaký chytrý program, nebo Juliet Springová?

Chvíli se nic nedělo. Potom se v dolní polovině objevila odpověď: Jsi nějaký chytrý program, nebo Joe Messenger? Můžeš mi dokázat, kdo jsi? Co je Joe Messenger? Kdo je Joe Messenger?

Joe se trochu uklidnil. Odpověď byla přesně ve stylu počítače. Zkoušel to dál: Joe Messenger je počítačový vědec. Nedomnívá se, že jste skutečná osoba. Myslí si, že jste hodně inteligentní počítačový program. Co vy na to?

Chvíli se nic nedělo a potom se obrazovka vyprázdnila. Zůstávala prázdná nekonečně dlouho. Po dobré půlminutě si začal dělat starosti, že se program pokazil a zablokoval, což se občas stávalo. Potom uviděl přímo uprostřed obrazovky osm slov:

Je mi zima, Joe. Strašná zima. Strašná zima.

Slova zmizela a bez nejmenšího varování se v centru obrazovky začala objevovat Julietina tvář, nejdřív maličká, sotva palcová.

Joe polekaně odstrčil židli. Obličej byl děsivě realistický, barevný, hýbal se, dýchal, žil. Pokožka byla ledově bílá, přesně taková, jako když Juliet odňali hlavu, oči ostře zelené a pichlavé, ohnivě rudé vlasy pokryté ledem jako polevou. Pohybovala rty. Mluvila, její hlas vycházel ze všech čtyř mikrofonů v místnosti: „Je mi strašná zima, Joe. Strašná zima.“

Julietin hlas. Naříkavý, trochu zkreslený elektronikou, ale bez nejmenších pochyb její hlas. Obličej se začal zvětšovat, postupně zaplnil celou obrazovku a jako přízrak se k němu blížil.

„Strašná zima. Je mi taková zima, Joe.“ Hlas přestal být ustrašený, začal nabývat na sebejistotě. Usmívala se a její rty se vybízivě špulily.

Seděl tam jako ochrnutý a nemohl z ní spustit oči. Vtom se hlas změnil a začal napodobovat Karen. „Strašná zima, Joe-Joe. Zahřej mě, zlato. Zahřej mě, Joe-Joe!“ Hlava na obrazovce se naklonila kupředu a sešpulila rty, jako by chtěla opustit obrazovku a políbit ho. Zelené oči na něj významně zamrkaly.

V té chvíli se rozlehla hlasitá rána, jako když kladivo uhodí do skla, a Julietina hlava se rozletěla na milion střepů.

Joe seděl jako přikovaný, když se střípky Julietina obličeje rozplývaly, a díval se, dokud na obrazovce nezbyl jen blikající kurzor a odraz jeho vlastní vyděšené tváře.

V ústech měl sucho. Byla tohle součást toho zlomyslného žertu, který po sobě Juliet zanechala? Náhodná shoda okolností, že zpodobnila právě to, co se s její hlavou doopravdy stalo? Nebo je to přehrávka záznamu pořízeného Archivem, z kamery před vchodem do domu, která nafilmovala, jak se její hlava roztříštila na silnici? Že by se Archiv předváděl s vlastní představou nechutného žertu?

Váhavě napsal: Proč jsi to udělala, Juliet?

Otázka zůstala několik vteřin bez odpovědi, ale potom se objevila slova: Druhá strana se odpojila.

Napsal znovu Mluv zebedee a ťukl na enter.

Na obrazovku naskočila slova: Volám…

Dobrou půlminutu se nic nedělo. Obrazovka se na okamžik vyčistila a potom se znovu objevilo: Znovu volám…

Vtom zazvonil telefon. Zdvihl sluchátko. „Haló?“

Byla to Karen a neměla daleko do hysterického záchvatu. „Joe – nemůžu najít Jacka. Ztratil se!“

Zhoupl se mu žaludek, jako by pod ním uhnula podlaha. „A kde je?“ Uvědomil si pitomost té otázky a opravil se: „Totiž – kdes ho viděla naposled, zlato?“

„V ložnici,“ vzlykala. „Přišel asi před hodinou, že má hlad. Řekla jsem, že jdu dolů a udělám mu snídani.“

„Kde ses po něm dívala?“

„Všude.“ Hlas nabíral ječivou výšku. „Všude, prokristapána! Proto ti přece volám!“

„Co garáž? Dívala ses do garáže?“

„Povídám ti, že jsem se dívala všude!“ Znovu se rozvzlykala.

„No tak, zlato,“ snažil se ji uklidnit, ale sám měl pocit, jako by se mu v žaludku zbláznil mixér. „Byla ses podívat venku? V altánu?“

„VŠUDE!“

„Proběhni ulici, zlato. Jedu hned domů, jsem tam hned, ano?“

Plakala tak usedavě, že ani nerozuměl, co mu odpověděla. Zavěsil, odešel z počítače a vyběhl na chodbu poté, co na Eileen křikl: „Hned se vrátím.“

„Dougal,“ zavolala na něj.

Joe se zastavil a udiveně se k ní otočil. Vyšla z kanceláře a stála za ním, malá postavička s omluvným pohledem v obrýlených očích.

„Dougal?“ opakoval po ní.

„Další postava z Kouzelného kolotoče – zrovna jsem si na to vzpomněla, jestli vám k něčemu nebude.“

„Díky, já –“ Dougal. Kouzelný kolotoč. Co to ksakru mele? „Já – máme problém – musím domů. Můžete odvolat moje konzultační hodiny v deset?“ Utíkal dál. Ne, Jack ne! Jen aby se Jackovi nic nestalo! Ať je v pořádku, prosím tě, Jacku, buď v pořádku, prosím tě. Omílal to pořád dokola, když nastupoval do auta a nemotorně strkal klíč do startéru.

„V ložnici,“ řekla Karen. „Přišel do ložnice jako obvykle.“

„Oblečený?“

„Nepamatuju se.“

„Musíš si vzpomenout! Byl oblečený?“ Zmačkal kapesník a utíral jí slzy z tváří. Pořád na sobě měla jen župan a trepky, třásla se a plakala a byla na pokraji zhroucení.

„Dělej něco!“ zavřískla na něj nečekaně, když v ní hysterie nabyla vrchu.

Joe jí položil ruku na rameno. „Zlato,“ řekl pevně. „Uklidni se. Určitě je někde tady.“

„Kde je? Panebože, kde jenom je?“

„Určitě se schovává někde, kam ses nepodívala. Víš, jak miluje schovávání.“

„Takhle dlouho ještě nikdy schovaný nebyl, Joe. Zavolej policii.“

„Nejdřív prohledáme pořádně celý dům. Podíváme se do každé místnosti; víš, jaký je rošťák, třeba si myslí, že to je bezvadná hra.“

Divoce zavrtěla hlavou. „Už si na nic nehraje.“ Pohlédla na hodinky. „Už to trvá půldruhé hodiny.“

Joe se snažil nedat najevo, jak moc se bojí. „Co přední dveře – byly zavřené?“

Přikývla.

Jack si neuměl sám otevřít, protože klika šla velmi ztuha. Joe prošel kuchyní a zkontroloval zadní dveře; byly dosud zamčené a byl na nich řetízek jako každou noc; stejně dveře do patia. Usedavě plačící Karen šla za ním a zůstala stát ve dveřích se založenýma rukama; na pravé ruce jí obvazem prosakovala krev. „Joe, zblázním se, jestli se mu něco stalo. Je stejně starý jako Bárty, když –“

„Je někde v domě, zlato, určitě,“ řekl Joe honem. Nehodlal připustit, aby na to Karen začala myslet. Sám občas se strachem čekal na Jackovy narozeniny, jako by chtěl dokázat, že on a Karen umějí udržet dítě naživu i přes ten kritický věk, že nejsou jako rodiče k ničemu. Věděl, že Karen má podobné pocity, ale nikdy o tom spolu nemluvili a budilo to mezi nimi jisté napětí..

Joe se zamyslel. Nechal otevřené přední dveře, když ráno odcházel? Ne, vzpomínal si, že je tiše zavíral, aby Karen a Jacka nevzbudil. Rozhlédl se zprava doleva. Měl pocit, že se něco pohnulo v hale, a šel se tam podívat, ale nic to nebylo. „Jacku!“ zvolal. „Synku, jsem doma, nedáš mi pusu? Jacku? JAAAAACCCKU!“

Jen ticho mu bylo odpovědí.

Prohledávali dům místnost po místnosti. Zašli do sklepa a potom vyšli do zahrady za domem. Joe se v duchu obrňoval proti té hrůze, která je možná čeká. Vypadl Jack z okna? Zřítila se na něj zeď? Prohlížel rybníček a s úzkostí pohlížel na rybky Koi, které plavaly pod drátěným krytem. Dokonce ve vodě šťáral bambusovou tyčkou. Vtom se vyděsil ještě víc, když si vzpomněl, že sousedé ve velkém domě za jejich zahradou mají plavecký bazén a že v plotě jsou díry. Rozběhl se tam a Karen za ním.

Srdce mu bušilo v uších, když přelézal plot a utíkal přes trávník; věděl, že z oken na něj musí vidět, ale bylo mu to jedno. Společně doběhli k ledvinovitému bazénu a pohlédli dovnitř.

Byl prázdný. Na dně leželo pár větviček, listí a loužička špinavé vody. Joeovi se na chvíli ulevilo, ale nemělo to dlouhé trvání; zachytil Karenin pohled a všiml si, že je bílá jako prostěradlo. Prohledal zbytek zahrady, váhavě pohlédl na kůlnu, ale pak si všiml, že je na dveřích zamčený zámek. Jack by stejně tak daleko nešel. A dveře ven byly zamčené. Určitě je někde v domě; určitě.

Uslyšel hlasité zabušení a vzhlédl. Žena s natočenými vlasy a rozezleným výrazem v tváři vztekle bušila na okno v horním patře. Joe ji ignoroval, dostrkal Karen k plotu a pomohl jí přelézt zpátky do jejich zahrady. Ještě jednou zkontroloval altán a potom se oba malomyslně vrátili do kuchyně.

„Zavolej policii, Joe, prosím tě. Někdo nám ukradl syna.“

„Přemýšlej, zlato – určitě tu někde je –. Poslyš, zapomněli jsme se podívat pod podlahu – třeba je někde uvolněné prkno a on pod něj vlezl.“

„Proč by se nám neozval, když ho voláme?“ Už zase křičela.

„To nevím, zlato,“ řekl po pravdě. „Myslím, že tu někde musí být. Pojď se ještě jednou podívat.“

Znovu prošli dům odshora dolů, ale bez úspěchu. Joe už si dál nemohl nic namlouvat. Vešel do kuchyně a zvedl sluchátko. Chvíli váhal, ale potom vytočil 999. Matně zaregistroval, že Karen prošla kolem něj a jde znovu do sklepa.

„Tísňové volání, kterou službu si přejete, prosím?“

„Policii.“ Sotva to vyslovil, ozval se zdola strašlivý výkřik.

„JOE! JOE!“ Byl to tak silný křik, že snad Karen muselo prasknout hrdlo.

„Joe!“

„Ještě vám zavolám,“ vyhrkl, zavěsil a uháněl do sklepa. Zůstal stát na spodním schodu. Karen držela otevřené víko mrazáku, civěla dovnitř a její ječení se odráželo od holých stěn.

Se srdcem až v ústech byl dvěma kroky u ní a nakoukl dovnitř.

„Ne,“ vyjekl. „Ach Bože, ne, ne.“

Pohlédl na Karen, jako by od ní chtěl ujištění, že to, nač se dívá, není skutečnost, že tam dole to není jeho syn, že to, co leží na zádech ve žlutém svetříku, tepláčcích a teniskách mezi zmrazeným hráškem, hamburgery a pizzami, není Jack.

Jack měl zavřené oči, průsvitně bílou tvář a promodralé rty a prsty. Nad pravým okem měl rudou odřeninu. A vůbec se nehýbal.

Joe se sehnul, pevně chlapce popadl a vytáhl ho ven. Jackovo tělíčko bylo ledově studené a bezvládné. Joe se nejistě obrátil; zmítala jím slepá panika, na okamžik nedokázal přemýšlet, nevěděl, co má dělat. Před sebou viděl Karenin obličej, zaprášenou láhev šampaňského v rohu, plastikový kryt s elektrickou přípojkou Archivu a znovu mrazák.

Musí se zahřát, řekl mu hlas uvnitř hlavy. Teplo. Přitiskl si Jacka pevně k hrudi, rozběhl se s ním po schodech nahoru a myslel jen na to, jak ho zahřát. Karen šla za ním a tiše se modlila.

Prosím tě, buď v pořádku, prosím tě, buď v pořádku. Joe proběhl kuchyní a uháněl nahoru do ložnice, kde ho uložil na neustlanou postel. Karen si k němu klekla, vsunula mu ruku pod žluté tričko, jestli mu bije srdíčko, a zakvílela. Joe se snažil na drobném zápěstí nahmatat pulz, ale nezachytil nic.

„Nedýchá!“ Karen mu několikrát stlačila hrudníček v neohrabaném pokusu o umělé dýchání.

Joe pozoroval chlapcovy rty, ty však byly zavřené a nehybné jako u sochy. „Zakloň mu hlavičku a dýchej mu do úst, Karen.“ Zdvihl sluchátko, vytočil 999 a požádal o lékařskou pohotovost.

Dispečer záchranné služby se Joea zeptal na adresu a co se stalo. Joe mu to vypověděl a připadal si přitom tak odtažitě, jako by se díval na cizího člověka v mizerném filmu, který vypadal tak trochu jako on, se ženou, která připomínala Karen, a synem, který vypadal jako zmrazené vydání jejich Jacka.

„Jste někde poblíž toho dítěte?“ zeptal se dispečer.

„Ano, vedle něj.“

„Má pulz?“

„Ne.“

„Dá se zaslechnout, že dýchá?“

„Zjistím to.“

„Počkám.“

„Karen, reaguje?“

Obrátila se a úzkostně se na něj podívala. Joe přiložil ucho k chlapcovým rtům a sáhl po sluchátku. „Ne.“

„Zvedá se mu hrudník?“

„Ne.“

„Jak dlouho byl v tom mrazáku?“

„Hledáme ho půldruhé hodiny,“ odpověděl Joe.

„Mohl se uhodit. Sanitka u vás bude za několik minut. Zatím s ním pořádně třeste.“

„Jak prosím?“ opáčil překvapeně Joe.

„Vezměte ho za ramena, prudce s ním třeste a volejte ho jménem. Potom mi přijďte říct, počkám u telefonu.“

Joe udělal, co mu dispečer řekl, popadl chlapce za ramínka a divoce s ním třásl. „Jacku! Jacku! Jacku!“ Ale neobjevila se ani sebemenší známka života. Položil ho zpátky na postel, zaťal zuby, aby se nerozplakal, a zdvihl sluchátko. „Nic.“

„Víte, jak se provádí resuscitace?“

„Ano,“ odpověděl Joe skoro šeptem.

„Střídejte srdeční masáž s dýcháním z úst do úst, dokud nepřijede sanitka.“

„A co ho zahřát?“

„S tím se nezdržujte. Hlavně do něj dostávejte vzduch. Chcete, abych zůstal na lince?“

„To bude v pořádku, děkuju.“ Joe zavěsil. „Zlato, běž na silnici před dům, aby nás nemuseli hledat. Já to zvládnu.“ Nečekal na její odpověď, zabalil Jacka do péřové přikrývky, otevřel mu ledové rty a zakryl je svými ústy.

Dýchal do něj, cítil, jak se mu tělíčko nadouvá vdechnutým vzduchem, a zdálo se mu, že se hrudníček pohnul, jako by přicházel k životu. Naděje mu pronikla tělem; očima ji sdělil Karen, která váhavě postávala ve dveřích. „Dolů!“ zakřičel na ni. „Běž hlídat sanitku!“

Položil ruku na Jackovo srdíčko. Pořád nic. Znovu a znovu do něj dýchal, až konečně zaslechl jekot sirény. Nejprve v dálce, ale stále se blížil. Hlasy. Kroky chvátající po schodech. Potom ho vystřídali dva muži v čapkách, modrých košilích a žlutých reflexních bundách a z něj a Karen se náhle stali bezmocní přihlížející.

Jeden z těch dvou byl sanitář a druhý technik. Změřili Jackovi tep a zahrnuli je otázkami. Co udělali od chvíle, kdy ho našli? Je chlapec na něco alergický? Zabalili Jacka do hypotermické pokrývky, kterou si s sebou donesli, a sanitář ho snesl dolů. Joe a Karen za nimi vyšli na ulici.

„Nejlíp uděláte, když zamknete dům a pojedete za námi v autě,“ řekli jim.

„Bude žít?“ zeptala se Karen. „Prosím vás, řekněte mi, jestli to přežije?“

„Chceme jet v sanitce,“ řekl zároveň s ní Joe.

„Raději ne, pane.“

Sanitář vlezl zadními dveřmi do sanitky a uložil Jacka na nosítka. Technik zapnul srdeční monitor a začal přikládat sondy Jackovi na hruď. Joe uslyšel nepřerušovaný pískot. Otevřeli Jackovi ústa a vsunuli do nich dýchací trubičku. Technik rozlomil lahvičku s lékem.

Sanitář znovu oslovil Joea a Karen. „Vaše dítě je těžce nemocné; nedýchá – musíme sebou hodit a pomoct mu a vy byste nám překáželi. Bude mnohem lepší, když pojedete za námi – nemusíte spěchat – zamkněte dům a dejte si načas.“

„Pojedeme s vámi,“ nedal se Joe odbýt. „Máte nějaké barbituráty? Je potřeba zpomalit metabolismus mozku.“

Sanitář se na něj divně podíval. „Musíme ho naopak povzbudit, pane.“ Při řeči se dál věnoval Jackovi.

„Pracuju v kryogenice – já –“ Joe si vysloužil další postranní pohled a umlkl. „Je třeba zpomalit metabolismus mozku,“ naléhal po chvíli. „Než začne dýchat. Máte nějaké blokátory kalciového kanálu?“

„Ne, pane. Nemáme tu dost místa na všechno, co je třeba. Bohužel. Podívejte, opravdu bude lepší, když pojedete svým autem – jak se jinak potom dostanete z nemocnice?“

„Nepustím ho z dohledu,“ ozvala se Karen a slzy jí tekly jako hrachy.

Joe si všiml, že je z druhé strany ulice pozoruje Muriel Arkwrightová. Starej se o sebe, ty zvědavá krávo, ulevil si potichu.

„Prosím,“ řekla Karen.

„Jeden z vás pojede vpředu a jeden vzadu – to je to jediné, co pojišťovna dovolí. Navrhuju, aby si dáma sedla dopředu a pán jel vzadu.“

V sanitce seděl Joe připoutaný k čalouněnému křeslu a nespouštěl oči z malého kousku Jackovy tvářičky, který bylo vidět pod kyslíkovou maskou. Od brady dolů byl zabalený v pokrývce. Sanitář pracoval bez oddechu, dával mu injekce a masíroval mu srdce, zatímco kyslíkový přístroj rytmicky pumpoval.

„Delta jedna, přijíždíme; třiapůlleté dítě zavřené v mrazáku; akutní hypotermie; úraz hlavy; je v bezvědomí a nedýchá. Byla provedena předepsaná úvodní resuscitace.“

Osádka sanitky odvezla Jacka na oddělení první pomoci, které Joe dobře znal; táž dlouhá chodba lemovaná prázdnými nosítky, kam sanitka před pouhým týdnem přivezla Juliet, až na to, že dnes ráno tu byl klid, zatímco tehdy tady panoval neuvěřitelný zmatek. Mladá žena s krátkými světlými vlasy v elegantním kostýmku zdvihla ruku a zamávala na Karen a Joea. Bílá jmenovka na hrudi hlásala: „Slečna Lorna Rowntreeová. Vrchní sestra oddělení první pomoci.“

Vypadala příjemně a výkonně a v ruce držela tabulku. „Vy jste rodiče toho chlapce?“

„Ano,“ řekl Joe úzkostně a díval se za ni. Minule ji tu neviděl.

„Pojďte prosím se mnou.“

Také Karen se dívala dozadu za sestru, protože tam ležel Jack. Vezli ho dveřmi do místnosti plné lidí. Potom zatáhli závěs a neviděli nic. Karen se pohnula tím směrem, ale Joe ji vzal za paži a zadržel ji.

Sestra je zavedla do malé a přeplněné místnůstky, odkud vedly otevřené dveře na toaletu. Zavřela dveře a pokynula jim na židle, zůstali však stát.

Hlas měla pevný, i když soucitný. Představila se jim a řekla: „Mám na starosti práci ošetřovatelek a budu spojovacím článkem mezi vámi a lékařským týmem, který bude pečovat o vašeho syna. Slyšela jsem dobře, že se jmenuje Jack?“

„Ano, Jack.“

„Lékaři udělají pro Jacka všechno, co bude v jejich silách. Budou provádět prakticky totéž, co sanitář v sanitce, ale s výkonnějším vybavením. Já teď od vás budu potřebovat veškeré údaje.“

Posadili se. Joe a Karen odpovídali na otázky a dívali se, jak vyplňuje bílomodrý formulář. „Máte ještě další děti?“ zeptala se.

Joe vzal Karen za ruku a pevně ji stiskl. „Jenom Jacka,“ odpověděl. „Naše první dítě zahynulo při automobilovém neštěstí.“ Když mu bylo tolik jako teď Jackovi, dodal v duchu.

Sestra protáhla obličej. „To je mi líto,“ řekla. Položila jim ještě několik otázek, slíbila, že jim za chvíli přijde poreferovat, jak to vypadá, a odešla.

Když se za ní zavřely dveře, Karen s pohledem upřeným mimo Joea řekla: „Je mrtvý, viď?“

Zavrtěl hlavou. „Může mít jenom otřes mozku.“

„Když člověk má otřes mozku, tak dýchá.“

„Je podchlazený. Ale děti obvykle přežijí i nadměrný chlad.“

„Ty bys to měl vědět,“ řekla nečekaně jízlivě.

Joe jí opět stiskl ruku. „Bude v pořádku,“ chlácholil ji, ale sám o tom přesvědčený nebyl.

„Neměla jsem ho pouštět z dohledu.“

„Není to tvoje chyba.“

„Nedokážu se s tím smířit, Joe!“

Pevně ji k sobě přitiskl a hladil ji po vlasech.

„No tak, však on něco vydrží.“

Na stěně za ní byla reprodukce Constablova Žebřiňáku se senem; viděl ji však jen rozmazaně, vůbec nedokázal zaostřit. V místnůstce na něj padala klaustrofobie. Jako by je mdle krémové stěny chtěly pohltit, jako by jim chtěly vzít všechnu naději.

Dveře se otevřely a vešla vrchní sestra. Zavřela za sebou a smutně se na ně podívala. „Bohužel je na tom pořád dost špatně.“

„Je mrtvý?“ vydechla Karen.

„Momentálně na něm zkoušejí rychlé zahřátí, prý by to mohlo napomoci rozběhnout srdce.“

„Je mrtvý, viďte?“

Sestra na ni bezvýrazně pohlédla. „U hypotermie je vždycky naděje, paní Messengerová. Děti jsou velmi odolné. A děláme opravdu všechno, co se udělat dá. Má dobrodružnou povahu?“

Karen přikývla. „Strašně rád se schovává – považuje za ohromnou legraci, když ho nemůžeme najít.“

Sestra se usmála. Chvíli seděli mlčky. „Nemůžeme se na něj podívat?“

„Skutečně bude lepší, když počkáte tady. Mohu pro vás něco udělat? Nepotřebujete si zavolat?“ Karen zavrtěla hlavou. „Smím vám nabídnout kávu nebo čaj?“ Joe tupě pokrčil rameny.

„Donesu trochu čaje,“ řekla, vyklouzla ven a zavřela za sebou.

„Proč ho nemůžeme vidět, Joe?“ Pravděpodobně proto, že sáhli k brutálním a agresivním postupům, aby ho zahřáli a obnovili srdeční činnost. A protože vědí, že pohled na to by nám neudělal dobře, pomyslel si Joe, ale neřekl jí to.

„Překáželi bychom tam,“ vysvětloval potichu.

Vešel muž v ostře žluté bundě s čapkou v ruce, který jim byl matně povědomý. Měl drsný široký obličej a laskavé oči. „Ahoj,“ pozdravil je.

Joe si uvědomil, že to je sanitář, se kterým přijeli. Zmohl se na slabé kývnutí. „Omlouvám se, asi jsem se choval hrubě.“

„Ne, to nic. Jen jsem se chtěl přesvědčit, že kluk bude v pořádku.“

„Bude žít?“

„Doktoři se strašně snaží; a tohle je nejlepší tým na jihu Anglie. Budu poblíž a ještě se tu stavím. Máte všechno, co potřebujete?“

Karen mechanicky přikývla.

Blokátory kalcia; Joe by tuze rád věděl, proč je s sebou nevozí, ale neměl energii na hovor. Když sanitář vycházel, minul se ve dveřích s Lornou Rowntreeovou, která jim nesla čaj.

„Určitě si nepotřebujete zavolat?“ oslovila je.

Joe měl v hlavě jako vymeteno; neměl představu, kolik je hodin, a také mu na ničem kromě Jacka nezáleželo. „Ne,“ odpověděl. „Víte něco?“

„Bohužel zatím nic.“

Sotva to dořekla, otevřely se dveře a vešel hubený muž s prořídlými hnědými vlasy a unavenou tváří. Byl asi v Joeově věku, na sobě měl šedivý oblek s červeným odznakem v klopě. Sotva se vlekl, jako by za sebou měl dlouhou službu, jeho hlas však zněl velmi přesvědčivě.

„Dobrý den, jmenuji se Raleigh. Jsem ošetřující lékař vašeho chlapce.“

Joe a Karen vstali. Sestra se postavila také a najednou bylo v místnosti ještě méně místa.

Lékař zašmátral po kapsách saka a vsunul do nich ruce.

„Je v bezvědomí a na dýchacím přístroji. Posledních dvacet minut jsme se věnovali jeho zahřívání a spontánnímu obnovení srdeční činnosti. Po této stránce je zotavování velmi uspokojivé.“

„Opravdu?“ Karen téměř vykvikla radostí.

Lékařův výraz se na krátký okamžik vyjasnil stopou úsměvu. „Bohužel to není všechno. Nyní musíme zjistit, nebyl-li poškozen mozek, ať už v důsledku poranění hlavy nebo z nedostatku kyslíku.“ Důrazně na oba pohlédl, jako by se chtěl ujistit, že chápou. „Musím se tam vrátit – přijdu vám říct, až budu vědět něco dalšího.

„Ale hypotermie,“ ozval se Joe, „ta přece mohla jeho mozek před nedostatkem kyslíku ochránit, ne?“

Lékař zaváhal. „Někdy ano.“ Potom odešel.

Joe pocítil nával radosti. Po této stránce je zotavování velmi uspokojivé.

Čekali další půl hodiny. Sestra si s nimi povídala hlavně o Jackovi, často odcházela zjišťovat nové informace a Joe a Karen na ni zatím bezmocně čekali. Pokaždé však byly zprávy o nepatrný zlomek optimističtější.

Konečně jim řekla, že Jack začal dýchat sám. Joe a Karen si padli do náruče a Joeovi vhrkly do očí slzy. Ještě nejsou venku z lesa, to věděl, ale první etapu mají za sebou.

„Odvezou ho naproti na rentgen mozku, aby zjistili důvod bezvědomí. Můžete ho vidět – a můžete ho tam doprovodit.“

„Prosím,“ řekla Karen.

Sestra je odvedla ven. Na chodbě uviděli Jacka obklopeného lékaři a ošetřovatelkami, droboučký uzlíček ztracený na obrovském vozíku. Rozběhli se k němu, rovnou k němu a potom zůstali stát – oba stejně zaražení pohledem na něj.

Obličejík měl stále průsvitně bílý a kolem zavřených očí černé kruhy; z úst mu trčela dýchací rourka a další rourky vystupovaly z jiných částí jeho tělíčka, nemluvě o šňůrách z elektroencefalografu a infuzi, kterou měl připojenou ke hřbetu levé ruky.

„Můžete na něj promluvit,“ vybídla je sestra Rowntreeová. „Řekněte mu, že jste u něj.“

„Jacku,“ hlesla Karen. „Jacku, zlatíčko. Máma a táta jsou s tebou. Slyšíš mě, Jacku? Broučku?“

Jack nereagoval ani trošku a Joea to přivádělo k zoufalství. V mysli se mu náhle vybavila Bartyho smrt. Viděl v duchu policistu, jak mu podává spálené hodinky a tenisku. Zachvátila ho panika. Odněkud sem vanul pach smrti. Chodba se na něj chystala zřítit. Podlamovaly se mu nohy.

Pak ho najednou Karen křečovitě držela za paži a donekonečna opakovala: „Uzdraví se, Joe!“

Někdo jiný, lékař s indickými rysy, říkal: „Bylo to na poslední chvíli, ale podařilo se to!“

Joe jim nevěřil. Jack je mrtvý a oni se před ním přetvařují. Lžou mu. Jeho chlapec je mrtvý a on s Karen neměl čas probrat jeho kryogenní zmrazení. Jenže jestli Jack umře na zmrznutí, budou ho muset rozmrazit a pitvat. Zničit ho. Zoufal si nad ironií toho všeho.

„Joe! Zlato! Teď skoro zamrkal. Skoro mrknul.“

Joe sklopil oči k synovi a viděl, jak se mu chvějí víčka.

Kapka vody dopadla Jackovi na hlavu a chlapec se zavrtěl, jako by docela obyčejně spal. Ukápla další kapka a ještě jedna. Karen zatahala Joea za ruku. „Zlato! Celého ho zmáčíš!“

Z rentgenu Jacka odvezli na jednotku intenzivní péče. Joeovi a Karen přidělili pokojík s jedinou postelí hned vedle a řekli jim, že se mohou střídat, pokud budou chtít u Jacka zůstat přes noc.

Zašla za nimi dětská lékařka Rosemary Mannersová s velkou hnědou obálkou v ruce. Ukázala jim Jackovy rentgenové snímky a na nich místo, kde byl malý krevní výron pod lebeční kostí; z něho se dalo usuzovat, že ztrátu vědomí způsobil úder víka. Dodala, že to je velmi povzbudivé, mnohem lepší, než kdyby důvodem byl nedostatek kyslíku, doporučila jim však, aby se neoddávali přílišným nadějím. Ještě několik dní však bude trvat, než provedou potřebná pozorování a testy a než budou moci s jistotou konstatovat, zda došlo k trvalému poškození – a stanovit jeho rozsah. Zároveň je upozornila, že se může stát i to, že Jack vůbec k vědomí nepřijde.

Sestra Rowntredová navrhla, aby jeden z nich zajel domů a donesl věci na mytí a čisté oblečení. Joe tedy odjel taxíkem, třebaže z duše nerad, a do hodiny byl zpátky; naprosto ignoroval vzkazy na záznamníku i poštu. Zdržel se jen tak dlouho, aby stačil nakrmit rybky v rybníčku i v akváriu v kuchyni a zabalit věci na přespání.

Karen našel celou rozzářenou. Jack otevřel oči. Pohlédl na Joea, byl sice omámený, ale jasně ho poznal. Lékařka podotkla, že to je velmi povzbudivé, a dala Jackovi silnou dávku barbiturátů, aby spal celou noc.

Jack spal až do devíti hodin. Po probuzení byl sice stále dezorientovaný a omámený, přece však natolik při smyslech, aby mohl vyměnit pár slov s Joem a s Karen. Pletl si je, s matkou chtěl jít na ryby a otci odmlouval, že čepici nosit nebude.

V deset provedl neurolog první testy a byl spokojen. Joe potom zavolal Eileen Peacockové a vysvětlil, kde je a co se stalo. Připomněla mu, že má ve dvě přednášku, a zeptala se, nemá-li ji zrušit.

Joe to probral s Karen. V nemocnici kromě čekání nemohl nic dělat. Přiměla ho, aby přednášku nerušil, řekla, že to těch pár hodin zvládne a ať nespěchá.

Jel pomalu; byl rád, že může dýchat čerstvý vzduch, vychutnával jasné polední slunce a vlahé teplo, které bylo předčasnou předzvěstí jara. Únava z něj vysála všechnu energii a měl co dělat, aby nezahnul ke krajnici a nedal si dvacet.

Jack se uzdraví; na sto procent, říkal si. Stále ho trápilo, jak primitivní jsou způsoby léčení hypotermie; něco by se přece od kryonismu mohli naučit. Musí se na to podívat, něco navrhnout.

Zívl a pomalu si začal připouštět skutečnost. Bude muset zodpovědět pár nepříjemných otázek od koronera ohledně hlavy Juliet Springové. Je možné, že proti němu bude vzneseno obvinění. Margaret Thatcherová sice teoreticky zrušila definitivu, ale pro univerzitu bylo prakticky nemožné propustit profesora, pokud nesvedl studentku nebo nespáchal zločin. Joe se dopustil obojího.

Spousta lidí počínaje vicekancléřem mu velice ráda uvidí paty, a Blakeovi zrovna tak. I navzdory penězům, které jejich přítomnost univerzitě přinášela, byli konzervativnější členové fakulty přesvědčeni, že Joe a Blake svými koncepcemi snižují pověst univerzity.

Zaparkoval auto a mrzutě šel do své pracovny. Eileen Peacocková ho se starostlivým výrazem pozdravila a Joe jí sdělil, co je nového.

„Děti jsou velice odolné, pane profesore,“ zopakovala nevědomky slova nemocniční sestry.

„Jistě.“

Narovnala si brýle. „Máte tu několik vzkazů. Dvakrát vám volal konstábl Tickner a ještě nějaká paní z úřadu koronera.“ Vyjádřila mu pohledem svou podporu. „Vysvětlila jsem jim, že se vám v rodině stalo neštěstí.“ Joe jí poděkoval. „Ach – jestli vám to k něčemu bude – vzpomněla jsem si na další postavu z Kouzelného kolotoče – Dylan.“

„Aha,“ řekl Joe odtažitě a vešel k sobě do pracovny. Měl tam několikastránkový fax; byl to přepis řeči, kterou měl ve Florencii, pro americký vědecký magazín. Odložil jej na psací stůl, aby si jej mohl přečíst později, zavřel dveře a dosud v kabátě si sedl.

Chvíli se díval na horu pošty a útržky vzkazů. Nahoře byl jeden od konstábla Ticknera. Joe si vzpomněl, že k nim přišel, když se rozbila Julietina hlava, a že nyní patrně bude chtít jeho výpověď. To tedy bude muset počkat. Další byl od Judith Aitkenové z úřadu koronera. Touhle dobou už sádrovou hlavu rozmrazili a Joe by rád věděl, jak jí to vysvětlí. Zkusil se dovolat i k Blakeovi, narazil však jen na sekretářku, která mu řekla, že Blake naopak shání jeho. Pohlédl na hodinky. Za deset minut jedna. Zavolal Zeillermanovi, aby zjistil, co je nového, ale telefonistka mu oznámila, že bude mimo až do tří. Joe jí nadiktoval své jméno a zavěsil.

Bože, jak je unavený. Pohlédl na obrazovku a upamatoval se, co na ní viděl naposledy: tříštící se Julietinu hlavu. Připadalo mu, že to bylo před sto lety. Uvažoval nad chybějícím terabytem paměti. Kde ksakru může být? Co s ním Juliet provedla?

Připomněl si její poslední slova. K nišššemu… dešifrovat. Dešifrovat co? Jung Ripe Slit? Tohle myslela? Zahrabala se do počítače tak hluboko, aby se nedala vymazat? Vymyslela nějaké nesmazatelné procesy – démony?

V hlavě mu hučelo. Stiskl enter, rozsvítil obrazovku a napojil se do Archivu.

„Dobré odpoledne, pane profesore. Na únor je příjemně teplo. Odpolední teplota by měla vystoupit na 13 stupňů Celsia, takže bychom měli mít třetí nejteplejší den v tomto roce. Na noc se předpokládá pětiprocentní pravděpodobnost deště.

Joe ta slova pročítal trochu zmateně a divil se, proč Archiv zachází do takových meteorologických podrobností. Občas sbíral určité údaje bez zjevného důvodu, dělalo to dojem, jako by si chtěl popovídat.

Dobré odpoledne, Archive. Děkuji za informace o počasí.

Včera byl pořádně mrazivý den, pane profesore.

Joe strnul. Můžeš mi tu poznámku vysvětlit?

Ledový, odpověděl počítač. Slovník. Studený. Mrazivý. Zmrzlý. Omrzlý. Kapalný dusík. Nevychovaný. Izochimenický. Obklopený ledem. Studený čumák. Mrazení. Prolomit ledy. Roztříštit. Rozbít. Destrukce. Katastrofa. Extinkce. Anihilace. Anihilace. Anihilace.

Joe ťukl na klávesu break. Nic se nestalo. Slovo se neustále opakovalo, až se jím naplnila celá obrazovka.

Anihilace… Anihilace… Anihilace. Vzhlédl nahoru ke kameře. Byla mu zima a cítil se docela prázdný. Zdvihl sluchátko a chystal se zavolat Davea Hotona, ale vtom se obrazovka vyčistila.

Joe se na chvíli opřel v křesle s nepříjemným pocitem, potom se znovu napojil do Archivu a dostal tutéž meteorologickou předpověď jako předtím.

To už jsi mi pověděl, namítl Joe. Začínám si myslet, Archive, že to vůbec není závada. Myslím si, že kdykoli ti položím otázku, na kterou se ti nechce odpovědět, přepneš se na slovník jako rozmazlené děcko. Odpověz mi, prosím. Proč jsi řekl, že včera byl pořádně mrazivý den?

Počítač odpověděl až za několik vteřin. V některých částech Anglie mrzlo, pane profesore.

Myslím, že si se mnou zahráváš, Archive. Řekni laskavě pravdu.

Pravda. Správnost. Přesnost. Čistá pravda. Pouhá pravda. Nahá pravda. Pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. Ipsissima verba. Vitam impendere vero. Magna est veritas et praevalebit. Opravdový. Pravý. Vpravdě. Ipso facto. Ad amussim…

Joe opět vztekle praštil do klávesy break a tentokrát pominul rozhovor s Archivem a vyťukal rovnou přihlašovací symboly. Napsal: Mluv zebedee.

Obrazovka zešedla a chvíli se nedělo nic. Potom se rozdělila na dvě části a v dolní části se objevila slova:

Je Jack v pořádku, Joe? Je mi vás obou moc líto; musel to pro vás být hrozný šok.

Joeovi ztuhla krev v žilách. Telefon začal zvonit, ale Joe ho nevnímal. Archiv ho nikdy neoslovoval Joe.

Na zkoušku přepnul na hlasový projev. Slova okamžitě zmizela. Nabral zhluboka dech a hlasitě oslovil prázdnou obrazovku: „Jack je v pořádku, děkuji za optání, Juliet.“ Napjatě čekal na odpověď, byl zvědav, jestli uslyší její hlas.

Bylo ticho.

„Proč ses ptala, jestli je Jack v pořádku?“ zkusil to znovu.

Ticho.

„Co podle tebe Jackovi je?“

Ticho.

Chvíli přemýšlel, přepnul zpátky na vizuální výstup a na horní polovinu obrazovky napsal: Co se Jackovi stalo, Juliet?

Po několika vteřinách se ozvalo písknutí a obrazovka se vymazala. Objevila se slova: Druhá strana se odpojila.

Joe zaklel a vyťukal znovu: Mluv zebedee a stiskl enter.

Obrazovka zešedla a naskočila na ni slova Volám… Po chvíli se ztratila a místo nich se objevilo: Volám znovu…

Po pěti pokusech Joe příkaz zrušil a sešel dolů do suterénu. Dave Hoton byl v kontrolním terminálu před čtyřmi HD monitory a zřejmě projížděl zkušební program.

Hotonovi bylo pětatřicet, ale vypadal o deset let starší. Měl mohutnou postavu, hustý plnovous a tmavé vlnité vlasy. V očích mu neustále seděla únava, protože trávil příliš mnoho hodin v podzemní laboratoři Archivu. Joe na něj spoléhal a velice mu důvěřoval. Nejvíc oceňoval, že ho nic nevyvede z rovnováhy.

„Ahoj,“ pozdravil Joe.

Systémový inženýr zdvihl ruku, aby dal najevo, že jenom něco dodělá. Vzápětí se otočil i s křeslem. „Omlouvám se, že tě zdržuju, Joe.“ Měl příjemný, i když trochu nevýrazný hlas, a vždycky trochu zaklonil hlavu, než něco řekl.

„To nic.“

Nejistě pohlédl na Joea. „Jak to vypadá s vaším synem?“

„Jo, nadějně; ještě to úplně nepřekonal, ale prognóza je dobrá.“ Joe přelétl očima obrazovky. „Říkal ti Edwin o tom zmizelém terabytu?“

„Zrovna se ho snažím objevit.“

„Můžeme vyloučit závadu?“

„Myslím, že ano. Sledoval jsem pohyb na linkách. Velké hromady smetí se přelévají dovnitř a ven. Děje se něco zatraceně podezřelého.“

„Odkud to přichází?“

Hoton na něj bezradně pohlédl. „Říkal jsem si, že se asi zeptáš. Nemůžu na to přijít.“

Joe užasl. „Jak to?“

„Myslím, že si z nás někdo střílí. Pokaždé, když se do toho pustím, napojím se na telefonní ústředny ve čtrnácti zemích po celé zeměkouli a nakonec skončím v Archivu.“ Hoton sevřel rty. „Mohl bych zkusmo ukázat na pár vtipálků rovnou tady na univerzitě. Nebo je to někdo, kdo si něco o Archivu přečetl, a teď se nám snaží dokázat, že ochrana Archivu není tak dokonalá, jak jsme si namlouvali.“

„Možná,“ řekl Joe nepřesvědčivě. Hodiny na stěně ukazovaly půl druhé. Musí si připravit diapozitivy na přednášku. „Juliet Springová projížděla jednu kazetu Terabyte zpětnou korelací. Pracovala na tom ten den, kdy zemřela. Nemůžu tu kazetu najít – nevzals ji?“

Hoton zavrtěl hlavou.

„Mluvil jsi s ní vůbec někdy, Dave?“

„Ano.“ Joe rozpoznal v Hotonových očích posmutnělý úsměv, jako by si na Juliet byl myslel. „Hodně se mě vyptávala na Archiv.“

Joe hned neodpověděl. Díval se oknem do ztemnělé strojovny. „Myslím, že je to dost divné, že ten pásek zmizel.“

„Tady se toho ztratí, Joe.“

„Snad ano,“ přisvědčil a znovu mrkl na hodiny. Ušklíbl se a vydal se zpátky nahoru; cestou se snažil utřídit si myšlenky. Velice rád přednášel a rozhovory se studenty po přednáškách ho také bavily, ale už se nemohl dočkat, až bude s Archivem celé léto bez přerušování.

Vtom se mu protáhl obličej, protože před kanceláří Eileen Peacockové uviděl stát policistu s přilbou v ruce.

Joeova přednáška nestála za nic. Zakoktával se, popletl diapozitivy a argumentoval chabě. Otázky, které mu kladli po přednášce, byly povrchní; skončil s nimi co nejrychleji, protože věděl, že na něj čeká policista. Je docela dobře možné, že tohle byla jeho poslední přednáška.

Nejste povinen vypovídat, ale cokoli řeknete, může být použito jako důkaz proti vám.

Úřední výstraha. Zatím proti němu nebylo vzneseno obvinění, aspoň prozatím, oznámil mu konstábl Tickner. Policie po něm pouze chtěla informace o tom, proč byla hlava zesnulé oddělena od těla a ocitla se v jeho držení. Joe mu zdvořile sdělil, že se snažil splnit poslední přání zesnulé.

Judith Aitkenová mu zavolala krátce po konstáblově odchodu. Joe jí stejně jako policistovi sdělil pravdivý důvod, proč uložil do válce sádrovou hlavu. Nemělo smysl lhát. Zeptala se ho na jména osob, které byly u přípravy Julietina těla ke zmrazení. Vysvětlila, že nikomu z nich nehrozí obvinění, že jsou žádáni pouze jako svědci. Joe měl dojem, že vzhledem k okolnostem je k němu až příliš milá. Dokonce měl dojem, že s ním trochu cítí.

Zeillermanovo nedělní ulehčení se změnilo v otevřené nepřátelství, když toho dne Joeovi volal. Patrně se naděje na další palmáre roztříštily zároveň s Julietinou hlavou. Pravil, že je „velice zklamán“. Joeovo nezodpovědné jednání ho velice kompromitovalo. Jelikož nebyl s to splnit koronerův požadavek, je on, Zeillerman, pokutován za pohrdání soudem.

„Oklamaní jsme všichni,“ odpověděl Joe advokátovi. Byl vyčerpaný a agresivní. Kdyby byl Zeillerman odvedl lepší práci, nemuseli dnes být tam, kde jsou. „A řekl bych, že Juliet je nejzklamanější.“

„Inu, pane profesore, tohle se nikdy nedovíme.“

Joe zavěsil, napil se čaje, který mu donesla sekretářka, a uždiboval čokoládový dietní suchar. Potom se pustil do dalšího a uvědomil si, že nesnídal ani neobědval a že má pořádný hlad. Po třetím sucharu si začal připadat zase trochu jako člověk.

Zapojil se znovu do Archivu, obešel program konverzace a napsal: Mluv zebedee.

Volám… Po několika okamžicích se obrazovka smazala a opět naskočila slova Volám znovu…

Zkusil to několikrát, ale pokaždé to dopadlo stejně. Zavolal si seznam veškeré činnosti počítače za posledních čtyřiadvacet hodin, kterou Archiv automaticky ukládal. Ozvalo se ostré pípnutí a na obrazovku naskočila slova: Soubor nenalezen: /archiv/adm/syslog.l.

Znovu dostal vztek. Zdvihl sluchátko a vytočil číslo k Daveu Hotonovi. „Dave, co se děje?“

„Archiv je kaput, Joe.“

„Kaput? Rozbitý?“

„Ano.“

„Jak moc?“

„Chvíli mi potrvá, než na to přijdu – ale jsem si skoro jistý, že vím, v čem to je.“

„Jsou pryč biologické obvody?“

„Ne, ty jsem izoloval.“

„Mám přijít dolů?“

„Ne, to je v pořádku – nahnal jsem na to všechny, co tu byli.“

„Zavolej mi, až na něco přijdeš, ano?“

Systémový inženýr ho ujistil, že zavolá.

Bylo za deset minut pět. Joe provinile vzpomínal na Karen, která hlídkuje u Jacka v nemocnici. Rád by za ní zajel a vystřídal ji a také by rád uviděl Jacka. S Archivem stejně nemohl nic dělat, dokud nebude spravený, a to může trvat hodiny. Vzal ze stolu recenzi své přednášky a vložil si ji do aktovky. Právě když mířil ke dveřím, uslyšel, že se rozjel fax.

Se skřípavým hukotem se vysunul list formátu A4. Přístroj třikrát pískl a ztichl. Přistoupil k němu a vytáhl papír. Přišlo to z půjčovny aut v Tampě na Floridě. Zpráva měla jen jednu řádku: Sprinng! Sprinng! Teď se budeš schovávat ty, Joe!

List se mu v třesoucí se ruce zkroutil. Sklouzl očima na identifikaci na horním okraji. Dnešní datum. Čas 9.50 dopoledne. O sedm hodin méně. Čas v Tampě. Číslo a kód odesílatele.

Není pro něj. Ten fax není pro něj. Je tu špatné číslo, je to pro jiného Joea z některé sousední kanceláře. Někdo prostě špatně vytočil číslo. To je docela běžné. Nebo ne?

Přesto si sedl, napojil se do Unixu mimo Archiv a najel na fax. Juliet, nemám náladu na hraní. Jsi-li opravdu mrtvá, řekni mi, jaké to je. Joe.

Několik minut seděl a čekal. Světla venku ubývalo a v místnosti bylo chladno, třebaže okno bylo zavřené; lezavé chladno. Vtom fax zapípal a ožil. Přicházela odpověď.

Zatajil dech. Opět jen jeden list; fax třikrát písknul, aby oznámil konec, a motorek se vypnul. Bohužel máte špatné číslo. Žádnou Juliet tu neznáme.

Joe srovnal obě identifikace; byly totožné, až na čtvrthodinový rozdíl mezi oběma odesílacími časy. Byl v pokušení odfaxovat jim kopii dopisu, který od nich došel, ale pak si uvědomil, že by to nebylo k ničemu.

Písknutí pracovní stanice ho přimělo, aby se rychle otočil. Obrazovka byla rozdělena do dvou polí a v tom spodním stálo: Říkala jsem, že teď jsi na řadě se schováváním ty, Joe.

Joe zaregistroval tupý pocit strachu v žaludku. Zdvihl telefon a vytočil číslo: „Dave, co je? Pořád to nejde?“

„Zdá se, že se závada spravila sama od sebe,“ odpověděl omluvně Dave Hoton. „Nedokážu ti vysvětlit, jak k tomu došlo, protože to nevím. Zůstaneš tu ještě chvíli?“

„Ne, musím běžet.“

„Doufám, že snad budu moct ráno poreferovat, co to bylo.“

Joe zavěsil a díval se, jak se dolní polovina obrazovky maže, aby udělala místo pro nové sdělení.

Dobrý den, pane profesore Hewlette!

Překvapeně odpověděl: Proč to říkáš?

Odpověď přišla téměř okamžitě: Protože stojí přímo za tebou!

Joe se rychle otočil. Blake Hewlett v černém triku a džínsech stál ve dveřích.

„Máš chvíli čas, Joe? Snažil jsem se tě zastihnout celou tu dobu. Můžeš mi říct, co se vlastně stalo s Julietinou hlavou? Chci říct – jak se to proboha mohlo stát?“ Blake byl překvapivě klidný.

„Já – já – zrovna jsem byl na odchodu,“ řekl roztřeseně Joe. „Nemůžu ti později zavolat?“ Vtom si všiml slov na obrazovce.

To mě ani nenecháš pozdravit profesora Hewletta?

Pohlédl na Blakea, který to mezitím přečetl také.

„Jak je Jackovi?“ zeptal se Blake.

Joe mu to pověděl.

„To jsem rád, určitě bude v pořádku, má tuhý kořínek.“ Blake znovu pohlédl na obrazovku. „Co že se Archiv tak rozpovídal?“

Joe vstal a přešel pomalu k oknu.

„Děje se něco strašně divného, Blakeu.“

Blake vykulil oči.

„Juliet Springová po sobě nechala přímo děsivý program.“

„V jakém smyslu děsivý?“

Joe ukázal na terminál. „Zrovna to tu je. Sedni si a povídej si s ní.“

Blake svraštil obočí. „Copak neodcházíš?“

„To nebude trvat tak dlouho.“

Blake se posadil. „Co mám napsat?“

„Cokoli.“

S rozpačitým výrazem na obličeji se Blake posadil a napsal: Ahoj, Juliet, jak se máte? Načež stiskl enter.

Žádná odpověď.

Joe zaraženě přešel k počítači a znovu sám stiskl enter. Ale stále se nic nedělo.

„Mám zkusit něco jiného?“

„Jistě.“

Blake napsal: Mrzí mě, že jsme to zmastili, Juliet. Doufám, že se na nás nezlobíte.

Obrazovka se vymazala. Vzápětí na ni naskočila slova: Druhá strana se odpojila.

Blake se na Joea podíval a pokrčil rameny. „Asi už si nechce povídat.“ Znovu se zahleděl na obrazovku. „Co to je? Nechala po sobě nějaký zpožděný program?“

„Nevím jistě. Mám dojem, že udělala něco mnohem mazanějšího – Dave na tom pracuje.“

Blake se na Joea upřeně zadíval. „Její smrt tě dost sebrala, co?“

„To ano. Ztratili jsme někoho velmi významného.“

„Měli bychom zjistit, jak to bude s pohřbem –, jestli tělo dovolí pohřbít před skončením vyšetřování,“ nadhodil Blake. „Asi bychom tam měli poslat květiny. A někdo z nás by tam asi měl být.“

Joe si uvědomil, že na pohřeb vůbec nepomyslel. „Zeillerman,“ řekl. „Ten by to měl vědět.“

Blake vstal, podivně se na něj podíval a zamířil ke dveřím. Tam zůstal stát. „Zavoláš mi večer domů?“

Joe přikývl a Blake odešel. Třeba má Blake důvod, proč na mě tak divně kouká, napadlo Joea. Třeba už blázním.

Sedl si k terminálu a ještě jednou napsal: Mluv zebedee.

Po chvíli se obrazovka rozpůlila a vespod se objevilo: Spring! Spring!

Zhluboka se nadechl a napsal: Proč pořád mizíš? Odpověď přišla vzápětí: Proč se pořád objevuješ? Pořád si myslím, že jsi jen chytře vykoumaný program. Jestli jsi opravdu Juliet, podej mi důkaz.

Asi půl minuty se nedělo nic. Joe si už říkal, že žádnou odpověď nedostane, když se na obrazovku vyhouplo:

Tak dobře, Joe. Přečti si o tom příští týden.

O čem a kde si to mám přečíst?

Znovu bylo ticho. Napsaná věta zmizela a po chvíli ji nahradila jiná: Druhá strana se odpojila.

Po dvou dnech Jacka z jednotky intenzivní péče převezli do Královské Alexandřiny dětské nemocnice. Odtud ho propustili příští úterý. V deset hodin zajel Joe se svým saabem na příjezdovou cestu k domu. Karen odepjala Jackovi bezpečnostní pás, Joe odnesl jejich zavazadla ke vchodu, odemkl dveře a otevřel je. Všude po podlaze ležela rozházená pošta. Shýbl se, posbíral ji a hodil na židli vedle věšáku.

Jack v pruhovaném svetru, vytahaných hnědých kalhotkách a v teniskách vešel dovnitř a rozhlížel se kolem dokola. V autě se zdál být zakřiknutý, ale doma zjevně pookřál. Rozběhl se do kuchyně, jako by se chtěl přesvědčit, že nezmizela. Joe ho upřeně pozoroval a uvažoval, co mu asi probíhá myslí. Připomněl si i to, jak mohl být minulý týden docela jiný, kdyby ho nenašli včas, kdyby… Pohlédl na klíč od mrazáku pověšený na háčku, který připevnil nahoru na kredenc. Bezpečně mimo dosah.

Jack ho zatahal za rukáv. „Přijdeš si se mnou hrát s vláčkem, tati?“

Joe zívl. Několik minulých nocí se s Karen střídali v nemocnici. Na něj připadla včerejší noc; několikrát vstal a šel se podívat, jestli se Jack nebojí. Také Karen vypadala zničeně; i od ní si stres vybral svou daň.

„Musím jít do práce, Jacku, už tak mám zpoždění.“

„Dáš si kávu, Joe?“ zeptala se Karen a zavřela dveře.

„Ne, díky, kávu si dám v menze.“ Bolel ho žaludek od vydatné smažené snídaně, kterou spořádal ve špeluňce poblíž nemocnice. Potřeboval napumpovat trochu energie.

Malá ručička ho znovu zatahala za rukáv a veliké kulaté oči se na něj upřely. „Jenom jednu hru, tati.“

„Tak jo, ale honem.“ Jak by mohl odmítnout?

Jack poskakoval po schodech nahoru a Joe šel za ním do pokoje, kde zařídili Jackovi hernu. Joe zapnul proud.

„Já jsem strojvůdce a ty budeš dělat výhybky, jo, tati?“

„Dobře.“

Jack si sedl k transformátorku a položil prsty na ovládací knoflík. Lokomotiva s několika osobními vagóny stála ve stanici. Chvíli čekal a potom káravě řekl:

„Musíš hvízdnout, tati, jinak vlak nemůže odjet.“

Joe hvízdl.

Jack soustředěně otočil knoflíkem a vlak se s vrčením a cinkáním pohnul kupředu. Joe se díval, jak se sune po kolejích. Vtom jej Jack zastavil.

„A teď výhybka!“

Joe se natáhl a přehodil páčku vedle výhybky. Jack zavezl vlak na postranní kolej, lemovanou maličkými sklady z umělé hmoty, kde stál výklopný vůz, kterému chybělo kolo. Potom s hlubokým zaujetím odpojil vagóny a vyjel s lokomotivou na trať.

Joe se usmál. „Už musím běžet, Jacku. V úterý dopoledne mám konzultace, víš, chodí za mnou studenti se svými problémy.“

Jack neposlouchal; s tvářičkou přitisknutou ke koleji zkoumal kola pomalu jedoucí lokomotivy. „Proč se všecky netočí stejně rychle?“

Joe nepřestával žasnout, jakých detailů si Jack dokáže všimnout. „Nejsou všechny stejně velké.“

Jack dál upřeně pozoroval lokomotivu. „Půjdeme potom na ryby?“

„O víkendu. V neděli, ano?“ Joe vstal a na rozloučenou rozcuchal synkovi vlásky.

Sešel do haly a zběžně prohlédl poštu, ale nic zajímavého tam nebylo. V mysli mu vytanula slova, která se minulou středu objevila na obrazovce počítače. Dobře, Joe. Přečti si o tom příští týden. Včera i dnes pročetl kdejaké noviny, ale nenašel nic, co by se vztahovalo k Juliet Springové.

Dave Hoton stále nedokázal vrhnout světlo na tu „podezřelou“ záležitost s Archivem. Obsazený terabyte paměti byl najednou prázdný. Pirát ho vyklidil a beze stopy zmizel. A na příkaz mluv zebedee najednou nikdo nereagoval. Usoudil, že měl Blake asi pravdu, že Juliet po sobě nejspíš zanechala načasovaný program, kterým si z nich chtěla vystřelit a který se zřejmě sám smazal. Ale přesto byl při tom pomyšlení celý nesvůj.

Willard Jones měl na sobě koženou motocyklistickou kombinézu s cvočky a odbarvené vlasy sepnuté na temeni do ohonu. Seděl se zkříženýma nohama v těžkých černých vysokých botách, šířil kolem sebe výraznou vůni a mlčky naslouchal Joeovým poznámkám o své eseji na téma Jak se učí stroj. Nebo si Joe aspoň namlouval, že poslouchá, občas se to těžko dalo poznat.

„Když jste šťastný,“ říkal Joe, „díváte se na svět růžovými brýlemi –, takže vám v mysli vytane růžová barva, je to tak?“

Poloha studentovy hlavy doznala sotva viditelné změny, a to byl jediný náznak toho, že je dosud naživu. Joe nakreslil na tabuli šišatý ovál. „Takže tohle je nervový filtr, teď vám ukážu, jaká fyziologická změna nastane v mozku, když šťastný člověk uvidí smutného člověka –“

Zazvonil telefon.

Joe zdvihl sluchátko. „Jo?“ řekl úsečně, protože neměl rád, když ho někdo rušil. Byla to Karen a její hlas zněl rozrušeně.

„Joe, co se děje? Viděls noviny? Četls je?“

„Četl co?“ Pohlédl na Willarda Jonese. „Karen, mám konzultační hodiny, zavolám ti potom, ano?“

„Jak se to mohlo stát, Joe? Musí to být nějaký šílenec.“

Projel jím nepříjemný mdlobný pocit. „Oč jde? Co se stalo?“

„Píšou, že jsme mrtví!“

„Co?“

„V novinách; píšou, že jsme mrtví. Jack a já.“

„Nerozumím ti.“

„Přečti si Times, Joe. Přečti si Úmrtní oznámení. A taky Telegraph. Ten mi přinesla Muriel.“ V hlase jí zaznělo čiré zoufalství. „Kdo to mohl udělat?“

„Nevěřím tomu. Počkej, podívám se. Víš jistě, že se nejedná o shodu jmen?“

„Ne, Joe, jsme to my. My.“

„Hned ti zavolám. Dej mi pár minut.“ Zavěsil a otočil se k Jonesovi. „Mám nějaký problém. Můžete mě na chvíli omluvit?“

Student rozevřel dlaně jako knihu a opět je zavřel. Joe vyběhl na chodbu. Noviny se daly koupit v potravinovém stánku v areálu. Potom si vzpomněl, že Eileen Peacocková odebírá Telegraph a rozběhl se zpátky do její kanceláře.

Sekretářka zalovila v nákupní tašce vedle své židle a podala mu noviny. Joe se podíval dozadu a uvažoval, kde asi tak jsou nekrology. Všiml si propisovačkou vyplněné křížovky. Prolistoval několik stránek inzerátů a konečně to uviděl. OSOBNÍ OZNÁMENÍ. Pod nápisem ÚMRTÍ bylo několik odstavečků a Joe je začal pročítat. Bartlett. Fairburn. Hardy. Hutton. Johnson. Lever. MacDermott.

MESSENGEROVÁ. Najednou měl pocit, že všechno kolem ztichlo.

„MESSENGEROVÁ, Karen Ráchel Sarah, 33. Tragicky. Vroucně milovaná manželka Joea, matka Jacka a zesnulého Bartyho. Obřad v rodinném kruhu.“ A pod tím své jméno uviděl ještě jednou. „MESSENGER, Jack Willi Paul, 3. Tragicky. Zbožňovaný syn Joea a Karen; Obřad v rodinném kruhu.“

Joe se opřel o stěnu. Pokoušel se držet noviny v ruce pevně, ale nedařilo se mu to.

„Není vám nic, pane profesore?“ Hlas odkudsi z prostoru.

„Pane profesore?“

„Vzdálený naléhavý hlas. Nějaká žena, kterou znal, ho držela za paži a táhla ho k židli.

OSOBNÍ OZNÁMENÍ. Slova před ním ujížděla jako jméno železniční stanice kolem okna vagónu. ÚMRTÍ. ÚMRTÍ. ÚMRTÍ. Joe cítil, jak v něm doutná vztek. Přál si, aby dělal cokoli jiného, jen aby – tu nestál s celostátním deníkem přinášejícím úmrtní oznámení manželky a syna. Místo toho by mohl vysvětlovat Willardu Jonesovi nervové filtry.

Požádal Eileen Peacockovou, aby mu donesla ostatní noviny, zachmuřeně odešel do své pracovny a doufal, že tam Jones už nebude. Ale byl tam, seděl a ani se nepohnul – jako pavouk na zdi.

„Můžu vás poprosit o malé strpení, Willarde? Musím skončit konzultaci dřív. Připravím vám ten experiment – zastavte se tu odpoledne a budete ho tu mít.“

Student vstal a beze změny výrazu odešel. Joe měl příliš mnoho starostí, než aby se cítil provinile. Pohlédl na hodinky; do další konzultace mu zbývala půlhodina. Vytočil číslo uvedené nad sloupcem Úmrtí v Telegraphu. Ozval se mu veselý a mladý ženský hlas a Joe vysvětlil, proč volá.

Ženin hlas byl šokovaný. „Podívám se do svých záznamů, pane, můžete chvilku počkat?“

„Jistě.“

Joe slyšel chřestění kláves počítače a tlumený dívčí hlas, který někomu něco vykládal. Potom přišla zpátky k telefonu. „Messenger?“ zeptala se znovu. „Správně,“ odpověděl Joe. „Hned mi přinesou dnešní výtisk.“

Joe slyšel šustění prokládané chřestěním kláves a tlumený hovor; po chvíli se mu mladá žena znovu ozvala. „Přepojím vás do inzertního oddělení.“

Chvíli bylo ticho a potom se ve sluchátku ozval zdvořilý a trochu chraplavý hlas, který se představil jako „Bill Pearse, vedoucí inzertního oddělení“.

„Musím se vám velice omluvit, pane profesore, nechápu, jak se to mohlo stát. Mám před sebou ty dvě zprávy, ale nemáme záznam, že jsme je dávali do počítače. Je to opravdu záhada. Chápu, že to pro vás musel být šok – mohl byste mi dát trochu času? Mohu vám někam zavolat?“

Joe mu nadiktoval své číslo a zavěsil. Sekretářka donesla stoh novin a položila mu je na stůl. V každém výtisku si nalistoval Úmrtí a potom zavolal Karen.

„Mám tu ty noviny, zlato, a nechápu, co to má být.“ O počítačovém vzkazu z minulého týdne se nechtěl zmiňovat.

„Vůbec jsem netušila, kolik lidí tyhle rubriky čte, Joe. Už mi volaly čtyři kamarádky. Co se děje? Jak se to mohlo stát?“

„Snažím se to zjistit. Telefonoval jsem do Telegraphu; dívají se na to. Slíbili, že mi hned zavolají.“

„Chce nás snad někdo začarovat? Vzpomínáš na to psí hovínko? Tenkrát to všechno začalo.“

„Heleď, zatím nic nevím. Poslal jsem Eileen pro další noviny. Musím je obvolat a hned potom se ozvu tobě, ano?“

„Bojím se, Joe. Třeba je v tom něco šíleného – nějaký náboženský fanatik – nás chce otravovat?“

Joe chvíli mlčel. „Zlato, nejspíš se spletl někdo v nemocnici,“ řekl nepřesvědčivě. „Nebo je za tím nějaký cvok s praštěným smyslem pro humor. Mám přijet domů?“

„Ne, zvládnu to.“

„Určitě? Zruším konzultace a přijedu.“

„Ne – pozvala jsem Candy s miminkem.“ Candy byla mladá Američanka, která bydlela jen o blok dál; Karen se s ní seznámila na aerobiku.

„Tak dobře. Jak budu něco vědět, zavolám ti. Kdyby sis to rozmyslela, brnkni Eileen a já všeho nechám a přijedu.“

„Miluju tě,“ řekla smutně.

„Já tebe taky, zlato.“

Zavěsil a začal obvolávat jedny noviny za druhými a všude si zopakoval zážitek s Billem Pearsem. Když domluvil s redakcí listu Independent a zavěsil, zazvonila na něj Eileen Peacocková domácím telefonem. Volal mu Pearse. Joe znovu uslyšel jeho chraplavý hlas.

„Pane profesore, jsme v koncích. Nikdo ze zaměstnanců redakce si nevzpomíná, že by přebíral tuhle zprávu, a také není nikde zaznamenaná. Nemáme ani záznam telefonického rozhovoru – a přitom jsme pro tyhle účely zavedli systém dvojí kontroly. Nejdivnější je ale to, že nemáme ani záznam platby, protože my zásadně nebereme oznámení, nejsou-li zaplacena předem.

„Ale vytiskli jste to,“ řekl Joe ostře. „Takže jste k tomu nějak museli přijít, ne?“

„V tom je ten vtip, pane profesore.“ Muž nepřestával být zdvořilý. „My tu zprávu vůbec nikde nemáme. Normálně předáváme zprávy do výroby a ponecháváme si záznam. Ale ten záznam nemá ani výroba ani my.“

„Co tím vlastně chcete říct?“

„Víte, pane profesore, bohužel, musím přiznat, že prostě nevíme, jak k tomu došlo. Jediné možné vysvětlení, které se momentálně snažíme potvrdit kontrolou, je, že se nám někdo naboural do počítače.“

V Joeovi rostl pocit nevolnosti, protože muž vyslovil to, co si on sám myslel. K tomuhle závěru dojít nechtěl. V skrytu duše to vlastně věděl od chvíle, kdy mu Karen zavolala. „Máte na počítačích účetní záznam?“ zeptal se.

„Ano – náš systémový inženýr tvrdí, že může vystopovat veškerou aktivitu, k níž v našem systému došlo za posledních čtyřicet osm hodin – chystají se do toho pustit každou chvíli.“ Zaváhal. „Čistě abyste nám pomohl, pane profesore, nevíte o někom, kdo by něco takového mohl provést jako –– no – lumpárnu? Třeba někdo, kdo je nějak osobně proti vaší rodině zaujatý?“

Joe mlčel příliš dlouho. Myslel na Julietina otce se stříbrnými vlasy a úlisným, arogantním hlasem. Dokázal užít zákona, a to velmi vehementně. Nevypadal však jako člověk, který by se obtěžoval rozsévat úmrtní oznámení. Tohle byl skutek čiré zloby. Od koho? Od Edwina Pilgrima? To by bylo možné, ne však pravděpodobné. Na žertíky prostě nebyl. Nebo snad Juliet nechala instrukce v Archivu? Poslední rána na rozloučenou? Program, který se měl spustit, kdyby Joe neuspěl s jejím zmrazením? Ale jak by se u všech všudy mohla dovědět, jestli ano nebo ne?

Vešel s novinami v ruce do Pilgrimovy pracovny. Z jeho úžasu a ze zděšení Harriet Takové usoudil, že může oba vyloučit. Vrátil se zpátky k sobě a zavřel dveře.

Činnost Archivu mohl sledovat sedm dní dozadu. Bude to obtížné, ale bude moci zjistit, jestli se Archiv naboural do počítačů novinových redakcí – buď v inzertním oddělení, nebo přímo v tiskárně.

Zapojil se do Archivu, ale k jeho úžasu se nic nestalo. Jednotlivé příkazy spolu s žádostí o heslo zůstávaly na obrazovce. Zopakoval je a znovu stiskl enter. Pořád nic. Vtom se docela dole na obrazovce vynořila slova: Přístup zamítnut.

Slova doprovázelo hlasité a pronikavé pískání, kterým Archiv upozorňoval na násilné vniknutí.

Joe celý zmatený zvedl sluchátko a zavolal systémovému inženýrovi. „Dave, dělal jsi něco se vstupními kódy?“

„Ne, vůbec jsem se jich nedotkl. Co se stalo?“

„Nemůžu se do něj dostat. Archiv dělá, že mě nezná.“

Dave Hoton užasl. „Nemůže dělat, že nezná tvoje heslo, Joe. Jenom ty a já máme superuživatelský statut a můžeme měnit hesla.“

„Já vím – proto jsem se tě ptal.“

„Nepracuju na ničem, co by tuhle část systému mohlo ovlivnit. Mám zajít nahoru a mrknout se na to? Třeba je něco s klávesnicí?“

„Mám konzultačku asi za –“ pohlédl na hodinky. „Za dvě minuty. A pak je mám nepřetržitě až do pěti.“

„Můžu přijít hned.“

„Díky.“ Když zavěsil, zadrnčel mu telefon pod rukou. Byl to vedoucí inzertního oddělení Times s historkou, kterou Joe už jednou vyslechl. Velice se omlouval a ujišťoval, že v zítřejším vydání vyjde oprava.

Dave Hoton a studentka s širokou lívancovitou tváří a jménem Madeleine Hopkirková dorazili zároveň. Joe studentku odvedl do studentské klubovny a nechal Hotona, aby se mohl v klidu soustředit na jeho pracovní stanici.

Deset minut nato se Dave Hoton objevil v klubovně. „Promiňte, že ruším,“ spustil s rukama v kapsách, „ale žádnou závadu jsem nezjistil.“

Joe se studentce omluvil a vysoukal se z nízkého křesílka z umělé hmoty. Popošli s Hotonem kousek dál. „Nic?“

„Použil jsem tvé heslo – a hned mě pustil. Archiv mě pozdravil a napomenul mě, že používám tvé heslo!“

Joe poprosil studentku o další chvilku strpení a vrátil se s Hotonem k sobě do pracovny. Naťukal svou identifikaci a heslo, stiskl enter a na obrazovce se okamžitě objevil pozdrav:

Dobré odpoledne, pane profesore Messengere. Víte o tom, že Dave Hoton používá vaše heslo?

Joe mrkl na systémového inženýra. Dovolil jsem mu to. Nechtěl jsi mě předtím k sobě pustit. Proč to bylo?

Proč bylo co, pane profesore? Proč bylo něco? Je to filozofická otázka?

Proč jsi mě nepustil na mé heslo?

Myslím, tedy jsem. Znamená to, že jsem byl, jestliže jsem myslel?

Nerozumím ti, Archive. Odpověz prosím jinak.

Jinak. Slovník. Odlišně. Heteromorfně. Modifikovaně. Disparátně. Něco velmi rozdílného, Tertium quid.

Joe stiskl klávesu a odešel. „Občas bych ho nejradši uškrtil!“

Hoton pokrčil rameny. „Nedokážu si v hlavě srovnat, jak inteligentní Archiv je. Občas se mi zdá, že se nám směje. Třeba už je chytřejší než my a my jsme si to ještě neuvědomili.“

Joe se díval Hotonovi do flegmatické vousaté tváře a klíčil v něm neklid. Hotonovi nedělalo potíže pochopit stroj, ale vůči lidskému biologickému tělu choval pramalé nadšení.

„Myslím, že mu ještě chvíli potrvá, než bude chytřejší než my,“ odpověděl.

Uvědomil si však, že v jeho slovech je víc naděje než jistoty.

Joeovy konzultační hodiny plynuly jako obyčejně; často je přerušovaly telefony z redakcí novin, což je zrovna moc nevylepšilo. Poslední konzultace skončila až v půl šesté.

Joe se potřeboval napít, ale chtěl být co nejdřív doma u Karen. Něco si však potřeboval ověřit okamžitě a mohl jen doufat, že to nebude trvat dlouho. Otočil si křeslo k pracovní stanici a napojil se do Archivu.

Dobrý večer, pane profesore Messengere. Bude chladná noc. Jsou hlášeny přízemní mrazíky a teploty až minus 3. Pro kryonismus to ovšem nestačí.

Joea poslední věta vyvedla z konceptu. Nedovedl si představit, jak to Archiv mohl spojit. Vtom Archiv dodal: Spring spring!

Joe se polekal a svraštil čelo.

Spring spring! Máte tu vzkaz.

Joe vyťukal slovo pošta a stiskl klávesu enter, aby vyvolal svou elektronickou poštovní schránku. Nic se však nestalo. Znovu si přečetl, co stálo na obrazovce, a zastudilo ho poznání. Vyťukal příkaz přechodu do procesních systémů a napsal: Mluv zebedee. Potom ostražitě stiskl enter. Obrazovka se rozpůlila.

V dolní polovině se vynořila slova: Chtěl jsi důkaz. Jsi spokojený, Joe?

Kdo jsi? To tys napsala ta úmrtní oznámení?

Po chvíli přišla odpověď: Jak se ti líbila, Joe-Joe? Polkl, když ho oslovila mazlivým jménem, které mu vymyslela Karen, ale nedala mu čas odpovědět.

Chtěl jsi důkaz, Joe-Joe. Dala jsem ti ho. Teď udělej něco ty pro mě.

V místnosti byla skoro tma a písmena na obrazovce zářila tím jasněji. Tak jasně, až ho bolely oči. Někde nad ním zvonil telefon, který nikdo nezvedal. Začal vyťukávat odpověď a do srdce se mu vracela naděje. Třeba je nějaká šance, jak se jí zbavit.

Co mám udělat?

Chvíli se nic nedělo. Potom na něj ze spodní poloviny obrazovky tiše a hrozivě zasvítilo: Najdi mi tělo.

Po páteři mu přejel ledový prst strachu, který už začínal důvěrně znát. Je to jenom vtip, říkal mu zdravý rozum; program na způsob morbidní časované bomby. Tak proč se proboha třese?

Položil prsty na klávesnici a napsal: Zbláznila ses!

Máš pravdu, Joe. Mám něco s hlavou. Vzpomínáš?

Zdálo se, jako by tady v místnosti s ním někdo byl. Cítil Julietinu přítomnost. Živě se mu vybavil její parfém, věděl však, že si to jen představuje. Archiv neměl generátor vůně. Přešel k oknu a otevřel je, aby viděl, neproniká-li sem ta vůně zvenčí. Dovnitř vlétl pach cigaretového kouře, který mu také připomněl Juliet.

Pohlédl na tabuli, kam napsal Nervový filtr – Šťastná osoba – Smutná osoba. Zadíval se na police s vyrovnanými knihami od něj a od jiných vědců.

Jenom vtip. Tak daleko ještě nejsme, ještě dlouho nebudeme. Počítače dnes nanejvýš dokážou někoho ošálit, že jsou lidé. Ale mají-li překonat Turingův test, musí to vydržet celých deset minut. Joe zatím nepoznal počítač, který by z něj dělal hlupáka déle než třicet sekund.

S výjimkou Archivu právě teď. Momentálně se v něm dělo něco, co se vymykalo parametrům, které znal nebo chápal. Buď Juliet po sobě zanechala inteligentnější program, než s jakým se kdy setkal, nebo na ni Archiv stále reaguje. Což není možné. Mrtví lidé nepoužívají počítače.

Zato piráti ano.

Pirát by vlastně byl nejjednodušší řešení. Pirát s pokřiveným smyslem pro humor; pirát, který se tvářil, že je Juliet.

Zadíval se na obrazovku a byl s tím vysvětlením docela spokojený. To je ono, to dává smysl. To vysvětluje, proč se předtím nemohl do systému dostat, když měl v úmyslu zkontrolovat jeho činnost. Pirát ho sledoval, slyšel, co zachycovaly mikrofony, a pořád byl před ním o krok napřed.

Někteří piráti pracují sami, jiní ve volných seskupeních; jsou jich tucty po celém světě. Školní děti, studenti, programátoři. Jeden jeho student byl dokonce podmíněně vyloučen za to, že se naboural do banky.

Vyprojektoval Archiv tak, aby byl proti nabourání chráněný, aby dokázal zaútočit a tomu, kdo se do něj chtěl nabourat, vymazat všechny programy. Předpokládalo se, že své ochrany bude neustále zdokonalovat, že se bude učit od každého, kdo se o něj pokusí.

A nyní někdo jeho ochrany přemohl a důsledky byly nesmírně vážné. Myslel na kamery a mikrofony zaznamenávající jeho soukromý život s Karen a Jackem. Ty bude muset okamžitě vypnout; dokud toho piráta nenajdou a nezneškodní.

Myslím, že už tělo máš a jenom se tváříš, že nějaké potřebuješ, napsal.

Nerozčiluj mě, Joe. Můžu ti provést leccos nepěkného.

Už mám dost těch tvých nechutných her.

Vyzývavě stiskl tlačítka pro odchod z programu s úmyslem okamžitě projet záznam Archivu a zjistit, odkud to přichází. Nic se však nestalo. Znovu se pokusil odejít, ale zase se nic nestalo.

Rukojetí kávové lžičky vyloupl plastikový kryt klávesy a prozkoumal pružinový mechanismus vespod. Spoj byl čistý. Přesto ho vyfoukal a znovu nasadil. Znovu klávesu stiskl. Zase nic. Vtom si všiml, že se text na obrazovce změnil.

Snad bys mě nechtěl opustit, Joe? Tak hezky si přece povídáme.

Joe si v duchu vytvořil obraz toho, s kým mluví. Je to nějaký nespolečenský šereda jako Edwin Pilgrim. Možná pracuje na školním počítači anebo, to spíš, má osobní počítač zapojený na telefon rovnou v ložnici. Určitě si myslí, že to je ohromná sranda, a nejspíš se o to tajemství dělí s dalšími sobě rovnými, s nimiž se zná jen díky své ilegální činnosti.

Vtom se opět vynořila Julietina tvář, zaplnila obrazovku a posměšně špulila rty jako k polibku.

Joe se lekl a strnul.

Usmála se a promluvila; hlas zněl sice kovově a synteticky, byl to však její hlas. „Nechtěla jsem tě vylekat, Joe-Joe. Pročpak nepřijdeš trošku blíž?“

Střelil polekaně pohledem na symbol označující, který výstup byl zvolen, hlasový nebo optický. Jasně viděl symbol obrazovky, takže z počítače neměl vycházet žádný zvuk.

„Tady uvnitř se nemůžeme milovat, Joe-Joe, a já po tobě strašně toužím. Mám na tebe takovou chuť. Sežeň mi tělo, Joe-Joe, a zapadneme spolu někam. Jen ty a já, uvidíš, jak pěkně ti ho schovám! Určitě to bude větší legrace, než si hrát na schovávanou s chlapečkem!“

Hlas byl neuvěřitelně skutečný. Archiv se opravdu zlepšil v zachycování hlasových vzorců a jejich imitování; ale něco tak dobrého Joe dosud neslyšel – a zároveň tak zneklidňujícího. Očima sjel z obrazovky na klávesnici. Překlepl symbol výstupu na „Hlas“ a znovu na „Obrazovku“. Vtom promluvila znovu.

„Tobě se můj hlas nelíbí, Joe-Joe?“

Joe dostal zlost. Ten pirát se nějak musel dostat na superuživatelský statut, protože zřejmě změnil celý systém zevnitř. Znovu stiskl klávesu odchodu, ale zase se nic nestalo, jen Julietina tvář se zlobně svraštila. „Joe-Joe, mluvím s tebou!“

Joe se vyhýbal pohledu na obrazovku. Usilovně přemýšlel. Dokáže-li piráta udržet na lince, bude ho moci vystopovat z jiného terminálu. Vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš, Joe-Joe?“

„Musím na toaletu.“

Seběhl do suterénu a utíkal chodbou k místnosti, kde byly počítače studentů. Touhle dobou bývala vždycky prázdná. Zastavil se přede dveřmi, zhasl světla na chodbě a vešel dovnitř. Uvnitř byla tma jako v ranci.

Ozvalo se vrčení a Clinton se vydal směrem k němu. Joe stál jako přikovaný a srdce mu bušilo až v krku. Robot ovládaný zvukovými a infračervenými senzory zůstal stát kousek před ním. „Vítejte v Archivu. Máte-li s sebou plechovky s nealkoholickými nápoji, odložte je laskavě na stoly; až budou prázdné, odnesu je. Příjemnou zábavu s Archivem.“

Joe se po hmatu došmátral k pracovní stanici, sedl si a po paměti našel enter. Kamery, které měl doma, používaly jak infračervené, tak normální světlo, ale ty, které byly tady, bez normálního světla nemohly pracovat.

Vyťukal superuživatelský kód, „kořen“ i příslušné heslo a stiskl enter.

V té chvíli se světlo v místnosti rozsvítilo. Otočil se, protože se domníval, že někdo vešel. Dveře však zůstaly zavřené. V panice pohlédl do kamery a všiml si, že na obrazovku naskočilo jediné slovo. Baf!

Joe měl pocit, jako by se dostal do elektrického obvodu. Probíhal jím proud a roztřásal mu nervy i svaly. Tiskl jednu klávesu za druhou, měl však pocit, že mu jeho prsty nepatří. Hubené válečky s chomáčky chlupů u kloubů. Na obrazovce se nic nedělo. Baf! nemizelo. Vyťukal další kombinaci, ale pořád nic. Otráveně pohlédl na obrazovku. Vynořovaly se na ní řady slov.

Nejsem hra, Joe. Nemůžeš ze mě jen tak odejít, když se ti zlíbí. Máš zodpovědnost. Porušil jsi slib, který jsi mi dal. Právě tak jako slib, který jsi dal otci.

Joe vypnul počítač a obrazovka zešedla. Přiložil si k čelu dlaň, protože se mu udělalo nanic. Vtom za sebou uslyšel velice tichý Julietin hlas.

„Joe, jsem tady pořád.“

Otočil se jako na obrtlíku a viděl před sebou Julietin obličej na obrazovce na opačném konci místnosti. Vzápětí se rozsvítila sousední obrazovka. A další a další, až se na něj dívala ze všech obrazovek, které tu byly.

„Jsem tady, Joe. Jsem všude a nikde. Sežeň mi tělo, Joe, dlužíš mi tělo!“

Za chvíli se probudí. Karen bude vedle něj spát a Jack na něm bude rajtovat. Bude to za chviličku.

Náhle světla v místnosti zhasla a byla černočerná tma. Všechny obrazovky zhasly. Seděl tam jako pěna, neodvažoval se pohnout a tělem mu zmítal děs. Čekal.

Teprve po deseti minutách si začal hledat cestu ke dveřím a srazil se přitom s Clintonem. Nahmatal dveře a s povděkem uvítal závan studeného vzduchu, když vešel do chodby, co nejdál od Juliet.

Když přijel domů, bylo půl sedmé. Karen vypadala polekaně a zničeně. Pevně ji k sobě přitiskl, aby ji ukonejšil – a aby ukonejšil sám sebe.

„Kdo to udělal, Joe? Volal jsi na policii?“

„Já –“ Měl jsem zavolat na policii, říkal si. Vůbec ho to nenapadlo. Až na to, že netušil, co by s tím policie asi tak mohla dělat. „Chtěl jsem přijít na to, co se vlastně stalo.“

„Proč?“

Slovo zůstalo viset ve vzduchu. Ještě pořád byl k smrti vyjevený z deseti vydání Julietina obrazu. Proč?

Sevřel Kareniny ruce v dlaních, políbil ji na chladné čelo a pohladil ji po dlouhých jemných vlasech. „To bude dobré, uvidíš, že bude.“ Pevně ji k sobě tiskl, vdechoval její kořenitý pach a toužil se ujistit, že je skutečná, žádný obraz na monitoru. „Miluju tě.“

Vzala mu kabát a pověsila jej. Potom vyndala z lednice misku s ledem a Joe si zatím nalil čtyři prsty Jamesona. Whisky mu palčivě sklouzla do žaludku a dodala mu trochu sebedůvěry, uklidnila ho.

Sedl si v kuchyni ke stolu a Karen mu ukázala nový obrázek, který Jack namaloval. Joea se na vteřinu zmocnilo vzrušení, protože měl dojem, že poznává detail Mandelbrotova uspořádání; vůbec mu v té chvíli nedošlo, že to je muž s rybářským prutem na konci mola.

Usmál se své pošetilosti. „Jaký byl?“

„Hodný. Snažila jsem se přimět ho, aby si vzpomněl, co se mu stalo, ale zřejmě to nedokáže. Zítra s ním jdu k zubaři – to má tedy týden, chudinka,“ podotkla trpce. „Čeká na tebe, chce přečíst pohádku.“

„Hned jdu nahoru. Kdy začne chodit do školky? Příští týden?“

„Ano.“

„Co tvoje ruka?“ Joe pohlédl na obvaz na ráně.

„Chvílemi to v ní škube.“

Vztáhla ruku a položila ji na jeho. Poprvé si uvědomil, že už nemá dívčí ruce. A přitom v obličeji je pořád mladá, navzdory všemu, co až dosud prodělala, má pořád touž překrásnou tvář, s níž se oženil; najednou si připadal jako lump, že ji mohl tak zradit.

V kuchyni příjemně voněla cibule a česnek. Joe přes všechnu nervozitu dostal hlad a vzpomněl si, že snědl za celý den jen pár sucharů. Stiskl jí zdravou ruku. „Jdu k Jackovi. Budeme večeřet brzy?“

„Dělám jehněčí, máš na něj chuť?“

„Senzace.“

„Mám otevřít víno?“

„Jistě.“ Něžně se dotkl její tváře a s pohárem whisky v ruce se vydal do schodů. Jack seděl v postýlce v modrém pyžámku a ruce měl složené před sebou. Když uviděl Joea, tvářička se mu rozzářila.

Joe zničehonic zatoužil, aby ten okamžik mohl uchovat. Přál si, aby mohl chodit každý den domů včas a pokaždé najít Jacka v postýlce, jak s nevinným úsměvem čeká na pohádku. Aby ho Karen navěky vítala objetím a polibkem a pocitem sounáležitosti. Toužil vybudovat kolem nich tří ochranný kruh, aby se nikdy nic nezměnilo.

„Už nebudu muset spát v nemocnici, že ne, tati?“

„Ne,“ ujistil ho Joe. „To víš, že ne.“

„A nebudu u toho zubaře muset zůstat, že ne? Že mě pustí domů?“

„Ovšem že ano.“

„A půjdeme v neděli na ryby?“

„Jo. V neděli se jde na ryby.“ Půjdu s tebou třeba na Měsíc, když budeš chtít, synku, říkal si v duchu Joe.

Policejní vůz byl dobře skryt ve vchodu do parku; kamenné pilíře a vavřínové keře jej zakrývaly, takže nebyl ze silnice vidět, ale oba policisté, kteří v něm seděli, měli dobrý výhled na semafory v obou směrech.

Na odbočce čtyři sta metrů východně čekali v podobném úkrytu dva policisté na motorkách a poslouchali, co říkají kolegové v rádiu.

Jim Tiptree byl u dopravní policie dvanáct let. Vysoký, mírný muž, bývalý maratónský běžec s dodnes atletickou postavou, ztratil před osmi lety jedinou dceru, když ji srazil opilý řidič. Nyní seděl s mikrofonem v ruce v hlídkovém voze a kyselým pohledem provázel každé rychle jedoucí motorové vozidlo. Jeho kolega a nadřízený seržant Bernie Simpson sice sdílel jeho odpor k bezohlednému způsobu jízdy, ale k motoristům byl shovívavější.

Devět dvacet; konec ranní dopravní špičky na rušné čtyřproudové silnici a pokut bylo méně než před hodinou. V rádiu zapraskalo; dispečer sdělil podrobnosti o nehodě poblíž přístavu na druhém konci města a znovu se odmlčel. Na semaforu ve směru východ-západ naskočila oranžová. Jim Tiptree napnul zrak. Křižovatkou rychle projela šedivá dodávka a z vnitřní strany předjela kamion. Naskočila červená. Dodávka s řevem prosvištěla kolem nich. Oba policisté na sebe současně kývli. Tiptree stiskl tlačítko na mikrofonu.

„Šedivý Transit. A400 ANJ.“

Jeden motorizovaný policista odpověděl: „Rozumím.“

Na ciferníku radaru byla rychlost 83 km/hod.

„Jel na červenou a třiaosmdesátkou.“

„Jdeme na něj!“ Hlas v rádiu přehlušilo zařvání motoru a houkání sirény.

Pozornost obou policistů ochabla, protože ve směru sever-jih byla zelená. Sledovali jen směr východ-západ. Plynulý proud vozidel se pohyboval směrem z kopce dolů a za křižovatkou vjížděl do široké Viktorian avenue, která pokračovala asi míli rovně až k moři. Většinou soukromé vozy. Dojíždějící opozdilci. Matky vezoucí děti do školky.

Každý, kdo projede na červenou, je potenciální vrah. Když dostanou pokutu, na chvíli s tím dají pokoj. Tiptree byl za svůj život u příliš mnoha nehod. A na křižovatkách, jako je tahle, byly důsledky srážek vždycky otřesné. Když do malého auta narazila dodávka rychlostí 80 kilometrů za hodinu, byla to hrozná jatka. Takových v životě viděl víc než dost. Hezká děvčata s urvanými končetinami a vyraženýma očima. Ohořelé mrtvoly.

Zdvihla se v něm zlost, když viděl, jak se žlutý volkswagen řítí z kopce skoro stovkou. Ten řidič má z pekla štěstí, že nemá radar namířený jeho směrem. Volkswagen dojel k semaforu na oranžovou a nevzrušeně jel dál. „Ty pitomče,“ zamumlal Tiptree. Naskočila červená.

„Jak dlouho tu ještě zůstaneme, Jime?“ zeptal se kolega. Bernie byl sice šéf, ale obvykle to byl on, kdo se ptal na instrukce. Na rozhodování prostě nebyl.

„Do půl?“ Vždycky se najde pár lidí, kteří zaspí a potom se můžou na poslední chvíli přetrhnout.

„Dobře.“

Silnice východ-západ byla téměř prázdná; projel tudy jen osamělý moped a mlékárenský vozík. Usilovně kolem šlapal cyklista ohnutý proti větru. Bylo příjemné větrné ráno a vzduch byl čistý a svěží. Za chvíli dorazí další vlna vozů od semaforu dále na západ. Před nimi prošla žena s novofundlanďanem, který bez okolků zdvihl zadní nohu.

„Zpropadená výrobna hoven,“ ulevil si Bernie Simpson a s nelibostí si psisko změřil. Bernie neměl psy rád. Jim Tiptree mlčel; sám měl psa, ale Simpson jako by na to pokaždé zapomněl.

Ticho přerušil výbuch výfuku. Kolem projely dva kamiony těsně vedle sebe a jen pomalu přidávaly plyn. Za nimi se přibližovala kolona vozidel. Jim se díval, jak projíždějí na zelenou. Naskočila oranžová. Jeden mercedes projel, ale všechny ostatní vozy zůstaly stát. Hodní kluci, pomyslel si Tigtree a pohlédl směrem ke světlům na směru sever-jih, kde nyní byla zelená. Řada vozidel projížděla křižovatkou směrem na jih. Jako poslední projela červená toyota; díval se, jak mizí její lesklý obrys.

Vtom s ním trhlo túrování motorů přímo před ním.

Auta čekající na červenou na silnici východ-západ začala startovat, třebaže na příčném směru byla dosud zelená. „Hej!“ zvolal a poplašeně zmáčkl knoflík na mikrofonu.

Tiptree ukazoval prstem; Bernie Simpson to však viděl také a okamžitě pochopil, co se stalo.

„Prokristapána!“ pronesl nehlasně Tiptree, protože si nebyl jist, že ho neklame zrak. Prudce otevřel dveře, vystoupil a utíkal ke křižovatce, která byla dvacet metrů odtud.

Ulevilo se mu, že je provoz opět slabý. Po jeho pravici se blížilo osamělé zelené a trochu zrezivělé auto, řízené ženou. Za sebou uslyšel zvuk zrychlujícího silného motoru a otočil hlavu. Bronzový jaguár se hnal dolů k semaforu příliš rychle.

Nevolnost mu zkroutila žaludek. Panicky střílel pohledem z jednoho auta na druhé. Magnety. Jako by je přitahovaly magnety. Otevřel ústa, aby je varoval, a vyhodil ruce do vzduchu.

Křižovatkou právě projížděl malý zelený nissan. Matka a na zadním sedadle dítě. Zdálo se, že si všimla jeho zdvižených rukou, ale bylo příliš pozdě cokoli udělat, už byla skoro uprostřed křižovatky.

Ach, panebože, ne.

Jaguár musel jet takových sto deset, než se mu zablokovala kola. Pneumatiky svištěly na suchém asfaltu. Jako by zpomaleně. Jaguár se na malý zelený nissan řítil jako řízená střela.

Rozlehlo se tříštění skla a lámání kovu a do vzduchu vyletěl oblak lesklých střepů. Potom – Tiptree měl pocit, že až za několik vteřin, zaburácela hromová rána, div mu nepraskly bubínky.

A pak začal řinčet plech o plech. Zelené autíčko jelo po střeše, narazilo do kandelábru, který přerazilo jako proutek, zbrzdilo se o cihlový plot kolem zahrady, který zčásti pobořilo, až konečně zůstalo stát a jen se kolébalo ze strany na stranu.

Chvíli bylo naprosté ticho. Nebylo slyšet auta, hlasy ani ptáky. Dokonce i vítr jako by ustal.

Jaguár s pochroumaným chladičem zůstal stát na opačném konci křižovatky v záplavě úlomků skla, kovu a chrómu všude kolem.

Tiptree zaslechl sykot. Ucítil rozlitý benzin a všiml si, že zpod převráceného motoru nissanu vykukují první oranžové jazýčky plamenů.

Vrhl se k převrácenému vozu. Dveře na straně řidiče byly zavřené a stejně tak dveře na druhé straně. Žena bez hnutí visela na pásu a po tváři jí stékala krev. Dítě na utrženém bezpečnostním sedadle vzadu leželo nehybně na stropě, který se stal podlahou, a nohy mělo děsivě zkroucené.

Kolem se šířil zápach hořící gumy a laku. Tiptree sáhl do hustého černého kouře, popadl kliku zadních dveří a trhl. Nic. Zaklel, trhl klikou dveří řidiče, ale zamčené dveře se nepohnuly. Kopl do okna. Nepovolilo. Otočil se a kopl do něj patou vší silou, kterou v sobě měl. Sklo se s praskotem prohnulo dovnitř.

Bernie sem mezitím doběhl s hasicím přístrojem; nejdřív ho celý vyprázdnil do motoru a potom s ním rozbil zadní sklo. Dojížděli sem policisté na motorkách s dalšími hasicími přístroji. Mladý běžec se také snažil pomoci. Plameny byly stále vyšší, šlehaly kolem nich. Tiptree už měl popálené ruce. Zatajil dech, vsunul hlavu dovnitř vozu a snažil se rozepnout pás. Kouř se valil rozbitým otvorem.

Stiskl knoflík uvolňující pás, ale ten se zasekl. Jeho kolega pás přeřízl a žena klesla na strop. Neměl čas starat se o případná zranění, ani je-li dosud živá. Vsunul jí ruce pod paže, pevně ji uchopil a nemotorně ji táhl oknem ven; viděl, že se do ní zařezávají střepy, ale ignoroval to. Věděl jen, že někdo musí hodně rychle vytáhnout dítě.

Kdosi mu pomáhal. Konečně byla žena venku, ležela na zemi, jen jednu nohu měla dosud v okně. Mladík v teplácích a jeden policista ji zvedli a odnesli na protější chodník.

„Na červenou,“ říkal otřesený hlas někde v dálce, „proč jela na červenou?“

Bernie Simpson s obličejem zčernalým od kouře se ohýbal pod tíhou chlapce v bezpečnostním sedadle, kterého nesl přes silnici. Chlapec byl v bezvědomí a tělíčko měl tak zkroucené, až se Jim Tiptree obával, že má zlomený vaz.

Bez velkého optimismu si k němu klekl a snažil se zachytit pulz.

Joe si hned ráno nalistoval rubriku Úmrtí v Times, Byla tam uvedena omluva; potěšilo ho to a ukázal to Karen. Cestou na univerzitu nakoupil další noviny a vzal si je do pracovny.

Bylo větrné ráno, vzduch byl ledově chladný a na východě se hromadily mraky. Zdá se, že bude pršet, pomyslel si roztržitě a nalistoval si Úmrtí v Telegraphu. Byla tam podobná oprava. Zkontroloval ještě Guardian a Independent a všude objevil totéž.

Obezřetně si měřil svou pracovní stanici, než ji zapnul a zavolal si elektronickou poštu. Zároveň se pustil do vyřizování pošty, kterou měl na stole. Zavolal dolů Daveu Hotonovi, ale nikdo se nehlásil.

Nahoře na poště ležela úřední hnědá obálka. Srdce v něm pokleslo, když rozložil dopis a viděl hlavičku sussexského koronera.

Vážený pane profesore.

Moje zaměstnankyně slečna Judith Aitkenová mne informovala o okolnostech týkajících se zničení hlavy zesnulé Juliet Springové.

Hluboce se mne dotklo, že muž Vašeho postavení mohl postupovat tak nezodpovědným způsobem, protivit se rozhodnutí soudu a znetvořit lidské tělo. V důsledku Vašeho počínání nyní nelze provést úplnou pitvu, která by přesně stanovila příčinu smrti slečny Springové, což mnohonásobně zvětší zármutek její rodiny a ztíží zákonný postup.

Chápu na základě vysvětlení své zaměstnankyně důvody, které Vás k tomu vedly, ale třebaže byly vzhledem k přání zesnulé vedeny dobrým úmyslem, nebyly nikterak na místě.

Přesto nevidím sebemenší užitek ze zavedení vyšetřování proti Vám nebo Kryonitu pro pohrdání soudem v této ojedinělé záležitosti. Věřím však, že bude užitečné uspořádat setkání s představiteli Kryonitu a stanovit hlavní linie postupu u kryogenních pacientů, aby se předešlo opakování těchto nešťastných okolností v budoucnu. Kdybyste se laskavě mohl spojit s mou sekretářkou paní Waltersovou a dohodnout s ní termín v několika nejbližších týdnech.

Je pravděpodobné, že budete muset vypovídat na jednání jako svědek; o datu konání budete v nejbližší době vyrozuměn.

S pozdravem

Dr. R. Gordon Howlett

Koroner Jejího Veličenstva pro Západní oblast Východního Sussexu

Joeovi celé tělo podkleslo úlevou, když odkládal dopis na stůl. Přečetl si jej ještě jednou a stěží mu dokázal uvěřit. Koroner chce dokonce prodiskutovat problematiku kryonismu, což bude velký krok k uznání v Británii. Kdyby se jim podařilo získat koronerovy sympatie, mohli by vytvořit směrnice pro příští pacienty. Budou-li mít štěstí, podaří se jim vybojovat zvláštní zákony pro kryogenní pacienty.

Zazvonil k Blakeovi; žádná odpověď. Blake poslední dobou docházel na univerzitu stále vzácněji, protože mu práce v nedalekém Středisku pro uchování lidských orgánů zabírala stále více času. Načmáral sekretářce poznámku, aby pro Blakea okopírovala koronerův dopis, a říkal si, jaký byl hlupák. Stačilo vzít Julietinu hlavu s sebou do Kryonitu, když jel pro nový válec, nemusel ji strkat do mrazáku a všechno teď mohlo být v pohodě. Mohli vyhrát odvolání a splnit Julietino přání. A on mohl dodržet svůj slib.

Další dopis byl od sekretáře Královské společnosti a týkal se přednášky, kterou měl mít v červnu. Když začal číst, zazvonil telefon.

„Joe Messenger,“ řekl nepřítomně.

Mužský hlas na druhém konci zněl nějak nejistě.

„Je to – hm – profesor Joseph Messenger z – hm – Cranfordovy ulice číslo 8?“

Joe zaváhal, protože ho napadlo, že mu chce něco vnutit nějaký obchodník. „Ano, u telefonu.“

„Jste manžel paní Karen Messengerové?“

Z tónu rozhovoru začínal být nesvůj. Tenhle člověk mu nic prodat nechce; zní to příliš vážně.

„Ano.“

„Tady brightonská policie, pane profesore. Bohužel mám pro vás dost špatnou zprávu.“

Joe pochopil, že naděje, které v něm vzbudil koronerův dopis, byly plané. Policie ho hodlá obvinit. Do háje! To ten Julietin otec, pomyslel si a zmocnil se ho vztek. Za tím vším vězí Julietin otec, kterému vadí koronerův postup, nedá pokoj a půjde třeba přes mrtvoly, jen aby nemusel vlastní dceři splnit poslední přání.

Policista pokračoval vážným hlasem. „Je mi líto, ale musím vám oznámit, že vaše paní a váš syn se stali oběťmi dopravní nehody a leží v nemocnici Prince regenta.“

V první chvíli mu Joe nevěřil. Je to nejspíš ten darebák, který včera uveřejnil úmrtní oznámení. Jenže ten hlas zní poctivě. Měl pocit, že se pod ním hroutí podlaha, že padá někam do tmy.

Řekněte, že to není pravda. „Co se stalo?“ zašeptal.

„Podrobnosti bohužel neznáme, pane. Snad byste měl jet rovnou do nemocnice.“

Mrtví. Z policistova hlasu bylo jasné, že jsou mrtví, jenom mu to nechce říct, chce to nechat na někoho jiného.

Vtom policista promluvil znovu, laskavě, ale obezřetně. „Podle mých údajů jsou oba živi, pane. Když si zajedete na oddělení první pomoci a obrátíte se na sestru Blicklingovou, podá vám přesnější informace.“

Joe svíral sluchátko tak silně, až ho bolela dlaň. Civěl na stěnu, na zarámovaný obraz s papouškem, velrybou a ostatními živočichy, dožívajícími se vyššího věku než člověk. „Není to vtip, že ne?“ ujišťoval se. „Můžete mi sdělit své jméno a číslo, rád bych vám zatelefonoval sám. Víte, včera nám někdo vyvedl ošklivý žertík přesně v tomhle stylu.“

„Jsem seržant Denton, pane. Když si zavoláte do ústředny brightonské policie, číslo 606744, přepojí vás ke mně.“

Joe zavolal na uvedené číslo a dostal znovu na linku seržanta. Omluvil se mu a seržant odpověděl, že ho naprosto chápe.

Joe proběhl parkovištěm sanitek a vběhl do poněkud kovově páchnoucího vchodu oddělení první pomoci, kde byl poslední dobou jako doma. Podařilo se mu upoutat pozornost jedné z žen u první ze tří přepážek a řekl, proč přišel.

Když odešla, aby mu sehnala někoho, kdo by mu mohl pomoci, zůstal stát u přepážky a ťukal pěstmi o sebe. Očima přejížděl řadu zpola obsazených židlí z umělé hmoty a elektronickou tabuli, která hlásala: „Vítejte na oddělení první pomoci… Čekací doba je přibližně 1 – 2.“ Hodiny, uvažoval. Pak si všiml plakátu „Karta dárce? Proberte to se svými příbuznými“. Vtom ho oslovila sestra: „Pan profesor Messenger?“

Měl sotva čas přikývnout, a už ho vedla kolem prázdných vozíků na konec chodby. Museli se vyhnout horečné činnosti kolem starší ženy na nosítkách; Joe na okamžik zahlédl alabastrově bílý obličej.

Uvedla ho do přecpané kanceláře a vešla za ním. Joe si nevzpomínal, že by ji tu předtím viděl. Měla jemnou mladistvou tvář a slámové vlasy pevně přihlazené dozadu a upevněné spoustou želvovinových hřebínků; dělalo to dojem, že chce vypadat starší a důležitější. Na sobě měla čisťounký modrobílý stejnokroj. Podle štítku na prsou se jmenovala Susan Blicklingová a byla zástupkyní staniční sestry oddělení první pomoci.

Kancelář byla mnohem větší než komůrka, kam jeho a Karen zavedli předtím. Všechno tohle už jednou prožil minulý týden a začínal mít pocit, že uvízl v pouťovém kole hrůzy, které se při každém otočení vrací k nějakému nebezpečnému bodu.

„Vaši manželku a syna sem přivezli asi před půl hodinou z místa dopravní nehody. Váš syn je sice v bezvědomí, ale jeho stav je stabilizovaný. Vaše paní byla při vědomí, když ji přivezli, ale je na tom bohužel dost špatně, protože má několik vnitřních zranění.“

Joe se snažil číst jí v očích. „Jak špatně?“

Vyklopila to naráz, bez zaváhání. „Je na kyslíkovém přístroji. Snažíme se zjistit, jaká zranění má.“

Joe cítil, jak z něj prchá všechna síla. „Jack je v pořádku?“

„Váš syn?“

Joe přikývl.

„Právě je na rentgenu. Doufáme, že to bude jen otřes mozku. Jinak má jenom škrábance a modřiny.“

„Kdy budete – asi – já –“ Zmlkl. Její slova ho hluboce zasáhla a obemkla.

Vzpomínal na Jackovo lítostivé pofňukávání: Nebudu muset u zubaře zůstat, že ne? Pustí mě domů, viď? A teď je jeho máma na kyslíkovém přístroji. Zachvátila ho panická hrůza z představy, že by mohl Karen ztratit. Neumírej, proboha tě prosím, neumírej.

Nejistě vstal. „Mohu ji vidět?“

„Za okamžik, pane profesore, jestli dovolíte. Nejdřív od vás potřebuji nějaké údaje.“

Zničeně a vyčerpaně se opřel rukou o opěradlo židle. Zavrtěl hlavou. „Tímhle vším už jsem jednou prošel,“ řekl.

Zatvářila se překvapeně. „Kdy?“

„Minulý týden. Kvůli synovi, kvůli Jackovi – byl tady.“

Výraz obličeje jí potemněl. „To jsem nevěděla.“

„Zavřel se do mrazáku.“

„Měla jsem dovolenou, ale určitě tu budeme mít jeho záznamy.“ Zdvihla psací desku a napsala si poznámku. Potom vzala z psacího stolu modrobílý formulář. „A vaše paní – jaké je její plné jméno?“

Když skončili, vybídla ho, aby neváhal použít telefonu, pokud bude potřebovat, a odplula.

Chvíli nato se dveře znovu otevřely a vešel lékař. Joe ho okamžitě poznal, protože to byl pan Raleigh z minulého týdne. Byl v témž šedivém obleku a vypadal stejně unaveně. Na chvíli zůstal stát ve dveřích.

„Pane profesore, když jsem slyšel to jméno, myslel jsem –“ Zdvihl ruce, ale ne příliš vysoko, jako by si uvědomoval, že jakékoli gesto je příliš málo. „Tak se bohužel potkáváme znovu.“

Joe mu podal ruku a lékař ji krátce stiskl, jako by naznačoval, že tohle není místo na zdvořilosti.

„Váš syn je v bezvědomí, ale rentgen neodhalil ani poškození mozku ani jiné vnitřní zranění. Jinak má jen škrábance a modřiny. Brzy bude jako rybička, ale vzhledem k tomu, co se stalo minulý týden, si ho tu musíme pár dní nechat.“

„Samozřejmě,“ řekl Joe sotva slyšitelně.

„Naneštěstí je na tom vaše paní mnohem hůř, máme o ni velkou starost. Má zlomené levé předloktí a stehenní kost, ale největším problémem jsou plíce a břišní krvácení.“ Tvrdě pohlédl na Joea. „Předpokládám, že s vámi mohu mluvit otevřeně – máte tuším medicínské vzdělání, že?“

„Ano,“ přisvědčil skoupě Joe.

„Dokud ji neotevřeme, nebudeme znát celý rozsah jejích vnitřních zranění. Má pět zlomených žeber a promáčknutý hrudník, takže má potíže s dýcháním. Obáváme se, že se jí úlomky kostní dřeně dostaly do plic, a zatím nevím, jak vážné to může být. Břišní krvácení patrně způsobilo protržení jater, ale ani tady neznáme rozsah poranění.“

„Je při vědomí?“

„Probrala se krátce nato, co ji sem přivezli, a dokázala nám souvisle odpovědět na nějaké otázky, i když mluvila s obtížemi, teď je znovu v bezvědomí.“ Soucitně se na Joea podíval. „Bohužel se její stav rapidně zhoršuje. Pokud souhlasíte, provedli bychom okamžitě probatorní operaci. Máme štěstí, že tu dnes ráno je pan Osborne-Benson, je to patrně nejlepší všeobecný chirurg v celé jižní Anglii.“

Joe souhlasně kývl. „Udělejte cokoli.“

„Zavolali jsme i ortopeda; bude lepší, když dáme do pořádku všechny kosti najednou, pokud –“ Zarazil se.

„Pokud to přežije?“ dopověděl Joe.

Lékař ztišil hlas. „Bohužel je to v podstatě pravda, ano, pane profesore. Ale máme opravdu dobrý lékařský tým a dobrou pověst. Uděláme, co bude v našich silách.“

Sestra Blicklingová se vrátila a váhala, může-li se vmísit mezi mlčící muže. „Váš syn je zpátky z neurologie. Chcete se na něj podívat?“

Joe šel za ní chodbou a prošel závěsem do místnosti plné různých přístrojů. U vozíku, na němž ležel Jack se zavřenýma očima a kyslíkovou maskou, stál lékař v bílém obleku a dvě sestry. Jack měl ke hřbetu ruky připevněnou průhlednou plastikovou trubičku, která vedla k plastikové láhvi zavěšené vzhůru nohama na infuzním stojanu.

Joe přejel očima výstupy několika přístrojů; nejdřív elektrokardiogram, potom EEG. Jackovy mozkové vlny vypadaly dobře. Silné rovnoměrné křivky, příznačné pro bezvědomí nebo hluboký spánek. Pohlédl na synka, který vyhlížel tak droboučce a zranitelně, a obzvlášť ho dojal identifikační náramek z umělé hmoty na Jackově zápěstí. Zoufale toužil vzít Jacka do náruče a pohoupat ho. Tohle si nezasloužíš, říkal si.

Jedna sestra se na něj konejšivě usmála a vzápětí se k němu otočil lékař. „Připadá mi nějak povědomý. Vy jste jeho otec?“

Joe přikývl a vrazil ruce do kapes. „Byl tu minulý týden.“

„Myslel jsem si to. Bude v pořádku. Má slušný pulz; je to jen malý otřes.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Joe. „Pořád nic nevím.“

Najednou si všiml, že sestra Blicklingová stojí hned vedle. „Podle sanitářů vrazilo na křižovatce se světelným řízením do vozu vaší paní ze strany jiné auto,“ odpověděla.

„Někdo jel na červenou?“

„To nevím – podrobnosti se dovíte na dopravní policii. Sdělili nám jenom, že k nárazu došlo na straně spolujezdce, jinak by její zranění byla ještě horší.“

Joea znovu zaplavil děs, že by mohl Karen ztratit. S rostoucí panikou se rozhlédl po tvářích kolem sebe. Co když právě teď umírá? Co když ho volá?

„Kde je moje žena? Můžete mě k ní zavést, prosím vás?“ Hlavu měl celou horkou a v uších mu zalehlo, jako by prudce změnil výšku. Vrazil do technika a omluvil se mu, ale vůbec nevěděl, kdo to byl.

Nějaká žena ho zatahala za ruku a vedla ho ven z místnosti. „Sousední pokoj – hned vedle,“ slyšel jako v mlze. „Právě ji přivezli z rentgenu.“

Šel za ní několik metrů širokou chodbou, zaplněnou lidmi v zelených operačních oblecích, v bílých pláštích nebo v sesterských stejnokrojích. Žena, které šel v patách, zůstala stát a dala se do řeči s někým povědomým, s pompézně vypadajícím třicátníkem, bezbradým divem světa s úzkým koňským obličejem.

Podíval se na Joea a dal najevo chladné poznání. „Roland Dance,“ představil se, vztáhl vlhkou ruku a poněkud mdle ji Joeovi podal. „Už jsme se viděli.“

Joeova zamlžená mysl chvíli nemohla najít tu správnou vzpomínku. „Ano – někde.“

„Tady,“ opravil ho povzneseně anesteziolog. „Když zemřela ta mladá dáma – Juliet Springová. Vy děláte do kryonismu.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Máte pravdu, ovšem.“

„Vezeme vaši paní na operační sál, pane profesore.“

Joe si nebyl jist, má-li to brát jako sdělení nebo jako příkaz uhnout z cesty. Dal by také přednost tomu, aby Karen dal narkózu někdo anonymní a hlavně ne člověk, s nímž se její manžel docela nedávno dostal do sporu. Stěží to však mohl říct nahlas a Joe toho o lékařské profesi znal dost, aby věděl, že osobní věci zůstávají za prahem operačního sálu. Díval se na tři oranžové křivky na šedivém monitoru. Chvíli je sledoval. Bože, byly tak slabé a chaotické. Vtom mu zrak padl na červený cákanec na podlaze. Krev na linoleu jako rozlité mléko, rozšlapaná a roznesená kolem. Padla na něj beznaděj.

V zástupu lékařů se otevřela škvíra a Joe uviděl pod zakrváceným prostěradlem na vysoko vyšroubovaném zeleném kovovém vozíku ležet postavu. Vedly k ní přívody ze spousty monitorů a infuzí. Když muž v zeleném obleku prostěradlo stáhl, bylo to ještě horší. Chvíli trvalo, než Joe v hrůze pochopil, že ten rozbitý předmět není figurína ani cvičná mrtvola vytažená ze skladu. Že to je jeho žena. I její ňadra mu připadala plošší a širší než obvykle a okolo nich měla strašné podlitiny.

Pro zdravotnický personál to byla jen další oběť. Chvátali sem tam, jako by neexistovala. Muž v zeleném obleku do ní píchal prstem, jako by kupoval maso na trhu.

Joe si náhle uvědomil, že mu to velice připomíná, jak právě tady před několika týdny viděl Juliet Springovou, ale přinutil se vrátit k přítomnosti.

Bojuj, zlato. Proboha tě prosím, bojuj. Tak strašně moc tě miluju.

Rád by se jí byl dotkl, vzal ji za ruku a políbil ji, ale najednou se zdálo, že mu už nepatří, že je majetkem někoho docela jiného a že na ni nemá sebemenší právo.

Roland Dance za její hlavou kontroloval ventil. Potom řekl někomu v bílém plášti: „Uspíme ji tady a hned ji odvezeme na sál.“

Joe měl každou chvíli ztratit Karen z očí a pocítil nával vzteku na Dance. Měl sto chutí vmést mu do tváře: Ne, ona se nechce dát zmrazit. Nestála o to, chce zemřít a rozpadnout se v prach jako každý jiný. Spokojen?

Přistoupila k němu sestra Blicklingová a navrhla: „Najdu vám místnost, kde budete moci čekat, abyste mohl zajít jak sem, tak za synem.“

Ale když už Joe nemohl být s Karen, když ji nemohl svou přítomností nutit žít, chtěl dělat něco jiného než jen bezmocně čekat. „Myslím, že se trochu projdu.“

„Měl byste si dát čaj, pomohlo by vám to.“

„Možná si skočím do bufetu.“

„Dobrý nápad – ukážu vám, kde je.“

„Vím to – aspoň minulý týden jsem tam několikrát byl – já…“ Snažil se rozpomenout, ale nějak se mu to všechno popletlo.

Nechal se odvést širokou chodbou. Potom sestra Blicklingová ukázala na jedny dveře a řekla, že se později sejdou na oddělení. Vešel do bufetu a zůstal stát, protože ho nečekaně zmohlo rozrušení. Nástěnné hodiny ukazovaly za deset minut jedenáct. Minulá hodina obrátila celý jeho život vzhůru nohama. Ráno políbil ženu a syna a odešel do práce. A nyní stál v nemocničním bufetu, vdechoval mastný pach smaženého jídla a nevěděl, jestli jeho žena bude za hodinu ještě živa.

Joe to nemohl snést. Otočil se na patě a vyšel ven. U vchodu postávali dva sanitáři s cigaretami.

Obešel blok. Připadalo mu zvláštní, že potkává lidi v normálních šatech, a zajímalo ho, jestli vypadá stejně jako oni. Obloha se zatáhla hustými mračny. Na protější straně ulice stála zchátralá hospoda U Lazebníka a vedle ní se táhla řada viktoriánských terasových domů z tmavých cihel. Z jednoho právě pomalým krokem vycházel postarší manželský pár; muž ženu podpíral a každý krok jim nějakou chvíli trval.

Dokud nás smrt nerozdělí, pomyslel si Joe. Při pohledu na ty dva se v něm vzmáhala hořkost; snažil se představit si, jak vypadali zamlada. Léta a smrt. Nepřátelé. Lidská těla jsou tak křehká, tak pomíjivá. Kdyby Karen a Jack byli nainstalováni do počítače, všechna tahle bolest by byla zbytečná. Mohli by svá rozbitá těla zahodit a pořídit si jiná. Přijde den, kdy nikdo nebude oplakávat své zemřelé.

Šel po chodníku pod těžkým nebem, minul obchod s koberci, zelináře a prodejnu novin. V té chvíli mu padl do oka titulek: MATKA A DĚCKO V OHNIVÉ VÝHNI.

Zarazil se a vešel dovnitř. Byl to místní deník Večerní Argus. U článku byla fotografie hořícího auta převráceného na střechu a vedle ní snímek dvou policistů s titulkem: „Hrdinové plamenů: konstábl Jim Tiptree a seržant Bernie Simpson.“

Joe si z hromádky vedle vchodu vzal jeden výtisk a s úžasem a zděšením článek přečetl. Nedověděl se nic víc, než co ukazovaly fotografie, až na to, že konstábl Jim Tiptree, 38, reprezentoval Anglii v roce 1984 na olympiádě v maratónském běhu. Vrátil noviny a zamířil zpět k nemocnici, na oddělení první pomoci.

Přistoupil k němu bystře vyhlížející mladík v módním šedivém obleku a Joe si všiml, že drží v ruce kroužkový blok.

„Profesor Messenger?“ Mluvil zdvořile, ale tak naléhavě, že se Joe na místě zastavil, třebaže okamžitě věděl, oč jde.

„Ano.“

„Paul Vincent z redakce Večerního Argu. Mohu vám položit několik otázek ohledně nehody vaší paní?“

Joe se na něj přívětivě usmál a zavrtěl hlavou. „Lituji, ale teď ne.“ Pohnul se kupředu. Reportér mu však zastoupil cestu.

„Pane profesore, rád bych, abyste se vyjádřil ke světlům na křižovatce.“

Joe se zamračil. „Nerozumím vám.“

„Jste přece počítačový vědec – rád bych znal váš odborný názor.“

„Jaký názor? Na co?“

„Víte o tom, že semafory v Brightonu a Hovu řídí počítač?“

„Ne, to jsem nevěděl.“ Téměř ta slova vyplivl, nechtěl vzít na vědomí jejich obsah. Ale reportér ještě neskončil.

„Počítači ovládané systémy řízení dopravy jsou zřejmě velice běžnou záležitostí, protože přispívají k plynulejšímu provozu v různých denních dobách.“ Udělal pauzu jako soudce, který se chystá oslovit porotu. „Předpokládám, pane profesore, že jsou zabezpečené proti selhání, aby se nestalo, že najednou naskočí zelená oběma směrům?“

Joe cítil, jak ho zavaluje děs. „Ano,“ odpověděl váhavě. „Ano, určitě se do těch systémů montují takové ochrany.“

„A co se tedy podle vás mohlo stát dnes ráno? Máte na to nějakou svou teorii?“

„Promiňte – ale co se stalo?“

Reportér se zatvářil překvapeně. „Neřekli vám to?“

„Co mi měli říct?“

„O těch světlech? Zdá se, že počítač měl poruchu. Něco vyřadilo ochranný mechanismus.“ Reportér při pohledu na hrůzu, která se Joeovi zračila v obličeji, zmlkl; věděl, že zasáhl cíl, netušil však, co to znamená. „Na všech směrech najednou naskočila zelená,“ dodal.

Jack otevřel oči krátce po druhé hodině odpoledne.

Joe seděl vedle něj a sledoval, jak se pomalu probírá k vědomí. „Ahoj.“

Jack, omámený a popletený, se na něj díval trochu nevlídně, jako by byl dopálený, že ho vzbudili z nejlepšího spánku.

Joe se shýbl a políbil ho na čelíčko. „Jak se cítíš?“

Jack sešpulil rty, tupě se na něj zahleděl, potom zavřel oči a spal další půlhodinu.

Pan Raleigh řekl, že si Jacka nechají na neurologii přes noc na pozorování a ráno udělají pár testů. Ani v půl šesté však Joe stále nevěděl nic určitého o Karen. Byla na sále už déle než šest hodin. Sestra Blicklingová mu pravidelně chodila referovat – pokaždé totéž. Poranění jater se zahojí. Potvrdilo se však původní podezření pana Raleigha, že se jí do plic dostala kostní dřeň, která jí působila stále větší dýchací potíže. Kromě toho velice silně krvácela z hrudní stěny.

Vrátil se zpět a seděl chvíli v čekárně a díval se na telefon. Konečně se odhodlal zavolat na policii, což se chystal udělat od okamžiku, kdy mluvil s reportérem.

Službu konající policista mu oznámil, že seržant Simpson už odešel domů, ale konstábl Tiptree tu ještě někde bude. Řekl si mu o číslo, že mu zavolá, ale Joe trval na tom, že počká. Po několikaminutovém čekání, když už se chystal zavěsit a vytočit číslo znovu, uslyšel zarachocení a mužský hlas:

„Haló? Tiptree.“

V hlase byla klidná preciznost. Joe si ho v duchu spojil s obrázkem maratónského běžce a s fotografií v novinách.

„Jmenuju se Joe Messenger – vy jste mi dnes ráno zachránil ženu a syna z havarovaného vozu.“

Policistův hlas se trochu změnil, ubylo v něm sebejistoty a přibylo laskavosti. „Z toho nissanu?“

„Ano.“

„Je to tak. Jak – jak se jim daří, pane?“

„Syn je v pořádku – má jen otřes mozku a pár šrámů. Mou ženu právě operují. Já – hned tak nebudu vědět, jak to dopadne. Jsem vám vděčný za to, co jste udělal. Děkuju vám.“

„Bohužel jsem toho moc udělat nestihl, pane. Bylo štěstí, že jsme u té křižovatky stáli a mohli je dostat ven včas, než to auto –“

„Vy jste tu nehodu viděl, viďte?“ skočil mu do řeči Joe.

„Správně, pane. Zrovna jsme pozorovali semafor, když se to stalo.“

„A je to pravda o těch světlech? Je pravda, že na obou naskočila zelená zároveň?“

„Ano. Viděli jsme to oba. Opravdu jsme se snažili zastavit provoz –“ Selhal mu hlas a Joea napadlo, není-li v šoku. „Je mi to moc líto, pane. Opravdu.“

„Udělali jste, co bylo ve vašich silách,“ řekl Joe. „Nebyla to vaše chyba.“ Joe se snažil svou další otázku formulovat taktně. „Nemohli jste se zmýlit? Opravdu jste to viděli?“

„V žádném případě,“ odpověděl policista důrazně. „Jasně jsme viděli na oba semafory – pozorovali jsme je totiž hezkých pár hodin.“

„Zkontroloval je někdo od té doby?“

„Byly vyřazeny z provozu, pane. Inženýři z města musí najít tu závadu. Vypnuli počítačové řízení dopravy v celém městě. Když se to mohlo přihodit tady, může se to stát i na ostatních.“

Joe si nedokázal vzpomenout na nic, co by mohlo systém takhle poškodit. Připadal v úvahu jedině fyzický zásah buď do programu, nebo přímo v semaforu.

Hlas mu ztvrdl. „Nemyslím, že byste měli hledat závadu v elektrice, konstáble. Měli byste se poohlédnout po šílenci, který se vyzná v počítačích.“

„Nerozumím vám, pane. Chcete tím říct, že to někdo udělal schválně?“

Joe pevně sevřel sluchátko. Bože, je tak zmatený. Chtěl jenom přivést policii na správnou stopu. Chtěl vysvětlit, že někde existuje potrhlý pirát, shrbený nad klávesnicí a schopný zmrzačit lidi, schopný změnit světla na křižovatce a zabít prostě jen tak, že vyťuká pár symbolů. Někdo. Nebo něco.

Joe přespal v nemocnici a celý následující den, čtvrtek, strávil přecházením mezi Karen a Jackem. Karenin pooperační stav byl stabilizovaný a pan Raleigh Joeovi řekl, že jeho žena má první krok k uzdravení za sebou. K neurologickému poškození u ní nedošlo, takže všechno bude záležet na její vůli k životu. Joe spoléhal na její vrozenou odolnost. Ještě pořád byla na intenzivní péči a vyspávala.

Jack byl skleslý, ale jinak v pořádku. Poprosil Joea o pastelky a papír.

V pátek ráno zašel Joe na chvíli do práce. Dave Hoton za ním přišel téměř okamžitě a řekl mu, jak všechny zarmoutila zpráva o Karen a Jackovi.

Joe se vyptával na Archiv a dověděl se, že pirát zřejmě odešel a smazal po sobě stopy. Hoton dodal, že už začal kontrolovat, jestli to skutečně byl pirát, anebo jestli po sobě Juliet Springová nechala nějakou časovanou bombu.

Když odešel, Joe si zavolal dálniční odbor Brightonské městské rady a požádal, aby ho přepojili k někomu, kdo má na starosti systém počítačového řízení dopravy. Přepojili ho na Tonyho Smitha.

Smith byl zpočátku odměřený, ale roztál, když mu Joe řekl, kdo je. Vyložil mu všechny podrobnosti systému a Joe si údaje poznamenal na obálku. Byla to standardní verze s osvědčeným ochranným zařízením, jaká se používala všude na světě.

„Pirát to mohl být,“ připustil Smith. „Ale spíš to způsobila kondenzace vlhkosti.“

„Nesouhlasím s vámi,“ namítl Joe.

„Víte, už nám to udělalo pár kraťasů – i dřív se několikrát stalo, že v obou směrech naskočila zároveň zelená nebo červená.“

„Nemyslím si, že by se to mohlo stát.“

„Nemělo by. Ale nahradili jsme stará elektromagnetická relé elektronickými a máme s nimi určité problémy.“

„Máte na té křižovatce kamery?“

„Old Shoreham Road je jako hlavní spojnice mezi městem a předměstími ustavičně ucpaná. Máme tam kamery; sledují všechny čtyři směry a předávají informace do systému.“

„Jak kvalitní obraz mají?“

„Jsou to nejnovější HD Sony – kvůli nim jsme museli měnit ty obvody. Přečtou poznávací značku na dvě stě metrů. A dávno předtím, než to rozeznáte vy, vidí, kdo to auto řídí.“

Joe chvíli přemýšlel. „Pokud pirát tuhle informaci dokáže dešifrovat – teoreticky dokáže přečíst poznávací značku, je to tak?‘

„Teoreticky,“ řekl inženýr. „Kdyby věděl, jak snímky dešifrovat. Ale u kluka s nějakým dvoustovkovým Amstradem doma v pokoji je to dost nepravděpodobné. A proč by vlastně měl chtít přečíst poznávací značku?“

Radši na tu odpověď nebuď zvědavý, chlapče, pomyslel si Joe. Bylo to stále zřejmější. A zároveň to vůbec nedávalo smysl. Kdyby to tak opravdu byla kondenzace vlhkosti. Prostě jenom náhodná shoda okolností.

Inženýr přerušil jeho mudrování. „Jsem si docela jistý, že příčinu objasníme do začátku příštího týdne, pane profesore. Máme program na zpětnou kontrolu činnosti systému osmačtyřicet hodin dozadu. Spustili jsme jej a momentálně všechno projíždí. Jestli to byl pirát, ten program ho najde i s adresou.“

„Dáte mi vědět, prosím vás? Nadiktoval bych vám číslo domů, kdybyste dovolil.“

„Nahlásíme to policii, pane profesore, nedělejte si starosti. Pokud to opravdu udělal pirát, jedná se o šílence, který musí být odhalen a zastaven.“

Joe zavěsil, zavřel oči a usilovně přemýšlel, co se stane, když se zjistí, že to byla jedna šílená žena?

Uklidni se. Zlost, která v něm bez přestání doutnala, zase začala narůstat. Jenže není důvod uvažovat iracionálně. Juliet je mrtvá. Je mrtvá, neexistuje. Hlava se rozbila a tělo jí rozřezal patolog. Je možné, že nechala v Archivu nějaký nechutný rádoby vtipný program, možná opravdu nadělala spoustu zla, ale jednou je mrtvá a nemůže se nabourat do počítače. Mrtvý člověk přece nedokáže změnit světla na semaforu.

A v každém případě by bylo nemožné vyčíhat si Karenin vůz. Musel by to udělat člověk obsluhující konkrétní počítač, který by zároveň musel vědět, že se Jack a Karen blíží, musel by umět přečíst číslo Karenina vozu a ve zlomku vteřiny světla změnit. To prostě nebylo možné. Nikdo nedokáže pracovat takhle rychle. Ten inženýr má patrně pravdu. Kondenzuje tam voda. Byla to čirá náhoda, že Karen a Jack tam zrovna v té chvíli byli. Nic víc. Mohlo se to stát komukoli. Mohlo – nebýt toho, že Karen místo do školky jako obyčejně vezla to ráno Jacka k zubaři.

Tak proč se třese? Venku vytrvale pršelo a Joea zábly v promáčených botách nohy. I po těle mu běhal mráz. Nelomcoval jím však chlad, ale jeho vlastní strach.

V pátek ve dvě hodiny odpoledne Karen vyškrtli ze seznamu ohrožených na životě a přestěhovali ji z jednotky intenzivní péče na oddělení ortopedie. Krátce nato přišel za Joem doktor Raleigh a řekl mu, že je těší, jaké Karen dělá pokroky. „Ale ještě měsíc jí nesmíte vykládat vtipy – pekelně by to bolelo,“ upozornil ho.

Eileen Peacocková a všichni ostatní z KOKSu jí poslali ohromnou kytici květin a o něco později přišla další jenom od Blakea. Karen byla stále pod vlivem sedativ, ale levičkou už dokázala Joeovi stisknout ruku a také mu řekla pár nesouvislých slov.

Ve čtyři mu sestra z dětského oddělení oznámila, že by Jack mohl jít domů. Joe si chvíli pohrával s myšlenkou vzít ho za Karen, ale potom usoudil, že by ho pohled na ni se všemi těmi trubičkami, které do ní vedly, mohl vyděsit. Přivede ho až druhý den, až bude Karen probuzenější.

S pomocí sestry oblékl Jackovi triko, svetr a džínsy, které mu přivezl z domova, vzal ho do náruče a nesl k autu. Jack však protestoval, že se nechce nosit, a tak ho Joe postavil na podlahu. Jack přistoupil k sousední postýlce, rozloučil se s chlapečkem, který tam ležel, potom vzal Joea za ruku a cupital vedle něj.

Doma Jack vytáhl krabičku s vodovými barvami a rovnou se s ní usadil ke kuchyňskému stolu.

„Tati,“ ozval se znenadání, „ten chlapeček, co ležel vedle mě, umře.“

Joe na něj polekaně pohlédl. „On ti to řekl?“

Jack slavnostně přikývl. „Ty umíš lidi zase oživit, viď?“

Joe se zachmuřil: „Tohle ti vykládala maminka?“

Jack se zatvářil trochu zmateně. Jel prstem pomalu po stole, jako by kreslil čáru. „Mám hlad, uděláš mi večeři?“

Joeovi se ulevilo, že přešel na jiné téma, třebaže ho zaujal Jackův zájem o smrt. „Co by sis dal?“ zeptal se.

Jack olízl štětec. „Pizzu.“

To znamenalo mrazák, ze kterého teď Joeovi bylo trochu na zvracení, nicméně odpověděl: „Tak jo, dáme si pizzu. Jenom si ještě přehraju vzkazy.“ Přistoupil k záznamníku a stiskl tlačítko.

Byl tam znepokojený vzkaz od Blakea, který ho žádal, aby dal vědět, jak to vypadá s Karen a Jackem. Potom pozvání na večeři od soboty za týden od manželky jiného profesora z univerzity, která evidentně o nehodě dosud neslyšela. A nakonec vzkaz od Tonyho Smithe, počítačového inženýra, který měl na starosti dopravní signalizaci. Joe sice slyšel dobře, přesto však dal záznamník hlasitěji.

„Hm – tohle je vzkaz pro profesora Messengera od Tonyho Smithe z dálničního odboru. Pátek – hm – patnáct patnáct. Máme výsledky toho pátrání v počítači mnohem rychleji, než jsme čekali. Myslím, že vás budou nesmírně zajímat, pane profesore. Můžete mi co nejdřív zavolat?“

Telefonistka v ústředně se ohlásila po třetím zazvonění a pokusila se ho přepojit do dálničního odboru. Joe čekal, ale nakonec se octl zpátky na ústředně.

„Lituji, pane. S kým jste chtěl mluvit?“

„S Tonym Smithem.“

„Okamžik, prosím.“

Joe chvíli slyšel jiné zvonění, potom další. Potom bylo ticho. Nakonec se mu znovu ozvala telefonistka.

„Lituji, pane. Pan Smith odjel na víkend.“

Joea se zmocnila panika. „Mohl bych mluvit s někým jiným?“

„Bohužel ne, pane, v kanceláři už nikdo není. Budete muset počkat do pondělka.“

Pohlédl na hodinky. Bylo za deset minut pět. Pokoušel se vymyslet, který jiný odbor by mohl zkusit, ale v telefonu to klaplo a linka byla hluchá.

„Fuj, to má hnusnou chuť!“

Byla sobota večer; mastný oblak kouře se vznášel u kuchyňského stropu. Joe si cucal kloub na palci, který si spálil o pánev. „To je omeleta,“ řekl zuřivě. „Povídal jsi, že ji chceš.“

„Nemám rád omelety! Chutná to úplně jinak, než když je dělá máma. Chutná to hnusně!“

Joe popuzeně popadl Jackovu vidličku a kousek ochutnal. Mělo to nepříjemnou připálenou příchuť. „Nemyslím, že to chutná hnusně,“ protestoval. „Myslím, že to chutná jako bobek.“

Jack zapištěl smíchy. „My teda jíme bobky!“ Hystericky se rozřehtal. Když se dosmál, snědl velké sousto a tvářil se, že je to nevídaná pochoutka. „Mňam mňam, bobky.“

Joe se také usmíval, protože byl rád, že je Jack konečně trochu veselý. Měli za sebou pochmurných čtyřiadvacet hodin, protože Jack byl většinu času zamlklý a mrzutý. Nejhorší bylo, když přišli do nemocnice a Jack se nechtěl ke Karen přiblížit. Naštěstí byla tak nadopovaná, že si toho vůbec nevšimla.

Jedna sestra mu vysvětlila, že se to občas stává, že děti odmítají připustit možnost, že by se některému rodiči mohlo něco stát. Ujistila ho, že za pár dní to Jacka přejde, že bude zase v pořádku.

Jackovi se nálada nezvedla, ani když se u nich k večeru zastavil Blake se svou smyslnou přítelkyní Nico, kterou Joe znal z Karenina narozeninového večírku, a vzal Jacka na projížďku ve svém novém černém ferrari.

Když Joe večer Jacka uložil, nalil si sklenici Jamesona a odešel do své pracovny. Původně si pohrával s myšlenkou, že se pokusí najít domácí telefonní číslo Tonyho Smithe, ale ztratil elán, když v seznamu narazil na deset stran „Smithů“, z čehož polovina byla pod A jako Anthony a druhá pod T jako Tony.

Seděl v křesle a chrastil kostkami ledu ve sklenici. Trápil se. Snažil se myslet tak, aby byl o krok napřed. V téhle chvíli už věděl, že proti němu nestojí ani kondenzace vlhkosti ani nějaký obyčejný pirát. Jenom pořád nemohl přijít na to, jak mohl vůbec někdo vědět, že Karen hodlá porušit svůj obvyklý program a že vůbec tímhle směrem pojede.

Archiv dostával neustále informace z kamer a mikrofonů v domě. Po té nepříjemnosti s úmrtními oznámeními však Joe Archivu změnil program, čímž je vypnul.

Jako blesk jím projela nová myšlenka. Vyskočil z křesla, sedl si k pracovní stanici, napojil se do Archivu a šel přímo do seznamů operačních systémů. Vyťukal žádost o audiovizuální soubor. Po chvíli se objevil seznam všech budov a místností, kde měl Archiv oči a uši, spolu s poznámkou, je-li zařízení zapnuté nebo vypnuté.

Přejel po seznamu očima. V jeho pracovně bylo obojí zapnuté. V místnosti, kde měli počítače řádní studenti, byly zapnuté mikrofony, kamery a čichové čidlo. V řídícím centru počítače bylo všechno zapnuté. Po celé budově KOKSu existovalo několik dalších místností, kde bylo audiovizuální zařízení zapnuté. Odťukával seznam dál, až přišel ke svému domu:

Místo

Video

Audio

LOŽNICE ZAPNUTOZAPNUTO

KOUPELNA ZAPNUTOZAPNUTO

JACKŮV POKOJ ZAPNUTOZAPNUTO

POKOJ PRO HOSTY ZAPNUTOZAPNUTO

KOUPELNA PRO HOSTY ZAPNUTOZAPNUTO

PRACOVNA ZAPNUTOZAPNUTO

PODESTA ZAPNUTOZAPNUTO

HALA ZAPNUTOZAPNUTO

OBÝVACÍ POKOJ ZAPNUTOZAPNUTO

JÍDELNA ZAPNUTOZAPNUTO

KUCHYNĚ ZAPNUTOZAPNUTO

VENKU PŘED DOMEM ZAPNUTOZAPNUTO

VENKU ZA DOMEM ZAPNUTOZAPNUTO

Cosi temného a chladného se Joeovi zavrtalo do žil i hluboko do vnitřností. Byly vypnuté. Všechny je vypnul. Jeden každý kousek! Někdo je znovu zapnul. Sáhl po sklenici, ale ruka se mu tak třásla, že whisky vyšplíchl. Pohlédl ještě jednou na obrazovku, aby se ujistil, že se nezmýlil. Pomalu zdvihal oči ke kameře nade dveřmi. Skoro slyšel, jak se mu tam někdo směje.

Vypnul počítač, odešel do sklepa, vytáhl z pouzdra obrovský svazek kabelů, kterým byl na Archiv celý dům napojen; kamery, rozsvěcování světel, roztahování záclon a další elektronika. Potom se pustil do mravenčí práce. Každý jednotlivý drát vedoucí ke kameře odizoloval a jeho konec omotal černou lepicí páskou.

V neděli ráno Joe uplatil Jacka slibem, že rovnou z nemocnice půjdou chytat na molo ryby. Ale jen pod tou podmínkou, že bude na maminku hodný, dá jí pusu a bude na ni mluvit. Jack seděl u kuchyňského stolu zabraný do malování; byl tichý a zamyšlený a neodpověděl.

Bylo chladno, zataženo a chystalo se na déšť. Když nakládali rybářské náčiní do auta, přišla za nimi Muriel Arkwrightová od rozmytého auta a zůstala stát několik metrů od nich, jako by trpěli nakažlivou nemocí. Na sobě měla zástěru a v ruce houbu plnou mydlin. Chvíli trvalo, než sebrala odvahu promluvit.

„Ach – hm – dobré jitro – pane profesore,“ zavolala nesměle.

Nikdy se neoslovovali křestními jmény; Joe si ji chtěl držet od těla a Muriel k němu zase cítila něco jako posvátnou úctu. Nevěděla docela jistě, co vlastně dělá, ale po čtvrti o něm šla pověst, že je velice význačný vědec.

Joe kývl a pokračoval v nakládání. Muriel přišla o kousek blíž, ale až na příjezdovou cestu nevkročila, jako by k něčemu takovému potřebovala pozvání. Byla to trošku hloupá žena těsně před padesátkou a vlasy měla smotané pod šátkem, který vypadal spíš jako koupací čepice. Joe si uvědomoval, že za ním stojí, a šlo mu to na nervy.

„Hm – pane profesore – jenom jsem chtěla říct – četla jsem v novinách o té nehodě. Derekovi i mně je to moc líto. Jak je paní?“

Joe se neochotně otočil. „Už je mimo nebezpečí, ale nijak zvlášť dobře na tom není, děkuju za optání.“

Ukázala rukou na svůj dům. „Když bydlíme naproti – chtěla jsem říct –víte – nepotřebujete pomoct?“ Zrudla jako řepa. „Je paní pořád v nemocnici?“

„Ano. Bude tam ještě dost dlouho.“

Jack s tvářičkou samá modřina a šrám vycupkal z domu s krabicí chlebíčků.

„Chlapec je v pořádku?“

„Ano, měl štěstí, jsou to jen povrchová zranění.“

Všimla si, že jí z houby odkapává voda, a podržela pod ní dlaň, jako by se bála zamáčet chodník. „Kdybyste chtěl, navařím pár jídel a dáte si je do mrazáku. Nepotřebujete uklidit? Nebo pohlídat chlapce?“

Joe na ni pohlédl přívětivěji. Obava, jak se dokáže postarat o Jacka – a o sebe –, ho přepadla už minulý večer a celou dobu přemýšlel, jak to proboha zvládne. A najednou mu protivná sousedka nabízí paprsek naděje. „No, já – řekl bych, že za trochu pomoci bych byl opravdu vděčný – je to od vás strašně laskavé.“

Jako by to byl nějaký signál, Muriel Arkwrightová postoupila o několik kroků kupředu. Teprve teď si Joe všiml, jak je nervózní. Dívala se na něj, jako by ho odhadovala. Pomyslel si, že se dívá skoro podezřívavě.

„Neodvážela minulý týden vašeho chlapce sanitka?“ odvážila se. „Byl nemocný?“

„Už je mu dobře,“ odpověděl Joe, který to nechtěl probírat.

Nasadila nezbedný výraz školačky.

„Ta hlava minulou neděli, pane profesore! To byl tedy šok – zvlášť když jste řekl, že je opravdová! Málem jste mě dostal!“

Joe vytušil, že pod úsměvem ho zkoumá. Není přece úplně pitomá, vždyť tu vzápětí byla policie. Rozpačitě se usmál při vzpomínce na tu příhodu a znovu ho zaplavil pocit viny vůči Juliet.

„No jo,“ řekl. „Vypadalo to – asi –“ Pokrčil rameny a dál nevysvětloval.

Ušetřila ho. „Chtěli byste dneska nějaké jídlo? Jak vidím, jedete pryč. Derek a já máme k večeři pečené kuře – co kdybych vám donesla kus k večeři?“

Joea to dojalo. „Děkuju vám. Vrátíme se kolem páté.“

„Tak – stačí zaklepat.“

Tušil, že klepat nebude muset. Věděla o každém příchodu a odchodu, jako by pracovala pro špionážní službu. Nejspíš si to zapisovala. Ale ať; momentálně k ní cítil pouze vřelou náklonnost.

Cestou do nemocnice se zastavili v květinářství a Joe nechal Jacka vybrat květiny. Jack pobíhal po obchodě, voněl ke květům a potom vybral jenom modré a žluté. „Tyhle barvy má máma nejradši,“ oznámil.

„Opravdu?“ zeptal se Joe. Stísněně si uvědomil, že to neví. Umínil si, že s Karen bude v nemocnici trávit co nejvíc času.

Karen ležela na zádech a spala. Nohu v sádře měla zavěšenou na kladce. Joe s úlevou konstatoval, že její obličej už nemá tak voskovou barvu jako včera a černé kruhy kolem očí začínají blednout.

Jack se rozběhl přímo k ní bez ohledu na Joeovo šeptané napomenutí, aby ji nebudil, položil jí na hruď kytici, objal ji ručkama kolem krku a dal jí pusu.

Otevřela oči. Byla velice omámená, ale vydolovala slabý úsměv. Joe ji políbil a vzal ji za zdravou ruku. „Statečná holka,“ řekl.

„Joe-Joe,“ vypravila ze sebe a nepatrně mu stiskla ruku.

„Táta mi spálil omeletu. Chutnala jako bobek! Vrátíš se domů už dneska, mami?“

Znovu se usmála. Očima sjela z Jacka k Joeovi a stiskla mu ruku o něco silněji než předtím. „Přineseš mi fotky?“ zamumlala. „Vás obou. Chci je mít na stolku.“

Joe se přistihl, že polyká slzy. „Jistě. Přinesu ti je ještě dnes večer, ano?“

Jednou kývla. Jack se podíval na máminu ruku v sádře a pak na nohu. Očima sledoval dráhu šňůry na kladce. „Proč tam máš to kolo, mami?“ zeptal se.

„Aby mohla bruslit po stropě,“ odpověděl Joe.

Jack na něj nejprve nejistě pohlédl, potom pochopil a zazubil se. „Nemůžeš na strop, že ne, mami?“ Otočil se k matce. „Že ne, mami? Táta je hloupej!“

Joe žertoval dál. Karen se usmívala o něco víc a za chvíli znovu usnula.

Nazítří ráno Joe odvezl Jacka do školky, a když krátce po desáté zaparkoval u budovy KOKSu, cítil se vyčerpaný až na dno. Měl co dělat, než syna umyl a oblékl a připravil mu snídani. Byl opravdu víc než vděčný, když se včera večer objevila paní Arkwrightová se slíbenou večeří.

Eileen Peacocková ho přivítala tragickým výrazem na tváři. „Dobré jitro, pane profesore. Jak je paní?“

„Trochu líp, děkuju.“ Vtom se rozpomněl. „Jo – měla velikou radost z kytice – bylo to od vás moc hezké.“

„To bylo od nás všech.“

„Díky. Byla vážně nadšená.“

„Všechny vzkazy jsem vám napsala do počítače,“ řekla jako vždy s vítězným přízvukem, jako by dávala najevo, že ona i v šedesáti zvládne počítač bez problémů. Vzápětí se však znovu zatvářila tragicky. „Pane profesore, vicekancléř je zase na válečné stezce. Chce s vámi mluvit.“

„Copak?“ pohlédl na ni v naději, že řekne víc, ale dala mu najevo, že nemá ponětí, oč jde. Věděla, že Joe s vicekancléřem nevychází nejlíp.

„Obávám se, že nemá nejlepší náladu,“ podotkla ve snaze přátelsky ho varovat.

„Hm, no já taky zrovna nemám důvod být blahem bez sebe,“ řekl na to Joe. Vešel do pracovny, odhodil kabát a sedl si. Téměř vzápětí zazvonil telefon.

„Jo?“ vyštěkl.

„Mohu mluvit s panem profesorem Messengerem?“

Joe poznal chraplavý hlas, ale na okamžik ho nedokázal zařadit.

„U telefonu.“

„Ach – pane profesore, tady je Bill Pearse z Daily Telegraphu.

„Jasně, ano, dobrý den.“

„Vzpomínáte si na ta úmrtní oznámení minulý týden?“

„Ano.“

Muž byl zjevně v rozpacích. „Pustili jsme na to naše počítačové chlapce a zrovna mi donesli výsledky. Hm – no – zdá se, že to opravdu byla práce počítačového piráta.“

Joe strnul a vyzval ho, aby pokračoval.

„Víte, obávám se – Vystopovali jsme ho zpátky k vám na univerzitu. Vyrozuměl jsem, že ho identifikovali jako počítač označený jménem Archiv.“

Joeovi bylo nanic. Přesně tohle čekal, a přece se celou dobu modlil, aby to nebyla pravda. „Archiv?“ opakoval zbytečně.

„Nemohl to být nějaký váš student s morbidním smyslem pro humor, pane profesore?“

Joe pátral v mysli po případných kandidátech. Kdo by mohl provést tak odpornou věc? „Není možné, aby se vaši lidé zmýlili?“ Chytal se stébla.

„Mám tady předlohu pro tisk a rád vám ji kdykoli ukážu.“ Někdo mu zaklepal na dveře, ale Joe to ignoroval. „Oukej, dobře,“ řekl. „Asi se budu muset zaměřit tímhle směrem.“

„Je to někdo velice mazaný, pane profesore. Používáme několik antivirových a protipirátských programů najednou. Ať to byl kdokoli, přelstil je všechny.“

„Velice se omlouvám za tu nepříjemnost,“ řekl Joe.

„No – my se omlouváme taky. Dneska ty děti…“

„Jo,“ přisvědčil Joe nepřesvědčivě. Klepání na dveře bylo naléhavější.

„Aspoň jsme zjistili, že náš systém je omylný.“

„Počítač, který by byl stoprocentně bezpečný proti nabourání, neexistuje,“ řekl Joe.

Dveře se otevřely a dovnitř nahlédla sekretářka.

„Vicekancléř,“ sykla.

Joe zdvihl ukazováček, že ji slyšel, znovu poděkoval zaměstnanci Telegraphu a zavěsil. Hodil na sebe kabát a utíkal přes areál ke správní budově.

Na architektově výkresu zřejmě působila správní budova na vyvýšeném místě za ozdobným jezírkem velice impozantně. Ale po třiceti letech, zásluhou převážně špatného počasí, se svými skvrnitými okenními rámy z umělé hmoty a s ohavnými kovovými venkovními schodišti podle nových požárních předpisů připomínala spíš zanedbaný činžák než správu vysoké školy.

Pohled z vicekancléřovy kanceláře byl mnohem lepší. Širokým oknem Joe spatřil celý areál univerzity, podobný dětské stavebnici, kromě úseku, na který mu zakrýval výhled monumentální psací stůl z růžového dřeva.

„Prosím, posaďte se, profesore Messengere.“

Vicekancléř byl šedesátiletý profesor fyziky ve výslužbě a zároveň tradicionalista, který nenáviděl změnu a především cokoli, co by mohlo ovlivnit status quo jeho předmětu. Joe měl občas dojem, že vicekancléř je přesvědčen, že o vesmíru a o světě už se lidstvo naučilo všechno, co k naučení bylo, a že se nic významného objevit nedá.

Vicekancléřovy názory podle Joea diktovala ješitnost a nafoukanost, po celá staletí házející vědě klacky pod nohy. Profesor Colin Colinson. I to jméno v sobě mělo jistou aroganci. Joe pozoroval, jak ten malý uhlazený mužík v šedivém obleku a mokasínech a s úhlednými šedivými vlasy ladně usedá ke svému stolu. Aby celému světu dokázal, že navzdory obleku, který má na sobě, není žádný bankovní ředitel, nosil vulgární uměleckou kravatu. A velké brýle z umělé hmoty, které mu asi měly dodat styl, by seděly spíš puberťákovi.

Colin Colinson si dal s usedáním na čas, protože se tím snažil dát najevo jisté pohrdání. Nikdy se netajil tím, že jediným důvodem Joeovy přítomnosti na univerzitě jsou peníze od Hartmanova fondu věčnosti, jelikož fond dal jasně najevo, že bez Joea půjdou peníze jinam.

„Profesore Messengere,“ mluvil pomalu a každé slovo si vychutnal, „s politováním jsem se dověděl o nehodě vaší paní.“

„Děkuji,“ odpověděl Joe, kterého i tato nepatrná zdvořilost překvapila.

„Je už v pořádku?“

„Není to slavné.“

„A syn?“

„Ten je v pořádku.“

„To rád slyším.“ Jeho výraz se zachmuřil. „Dnes ráno se se mnou spojil detektivní inspektor Reeves z brightonské policie. Řekl mi, že dálniční odbor městské rady v Brightonu vyšetřoval závadu dopravní signalizace, která zavinila nehodu vaší manželky.“ Udělal pauzu a přemístil tužku o kousek dál. „Detektivní inspektor Reeves mi vysvětlil, že ten semafor je řízen počítačem a že došli k závěru, že celý problém způsobil počítačový pirát. Povolali specializovanou firmu, aby to prověřila.“

Předklonil se a opřel o sebe klouby obou rukou. „Mám tu kopii zprávy, kterou ta firma předala počítačovému inženýrovi dálničního odboru v pátek odpoledne. Podařilo se jim zjistit, že se skutečně jednalo o vniknutí zvenčí, a vystopovat počítač, kterého dotyčný pirát použil.“ Vicekancléřovy tenké rty se sevřely a vyjadřovaly zároveň hněv i triumf. „Byl to váš počítač, Archiv.“

Joe nehnutě seděl. Ano, říkal si, a byla to moje žena a moje dítě.

Colin Colinson se zachmuřil. „Nevypadáte překvapeně, profesore. Předpokládám, že po tom nabourání do americké válečné lodi je takový semafor malá ryba, co?“

Ani po třech letech se rána, kterou mu způsobil incident s válečnou lodí, nezahojila. Joe polkl, ale strachy mu okamžitě naskočil v krku další knedlík. „Tak to není,“ spustil slavnostně. „Jenže –“

Vicekancléř zdvihl vyčkávavě obočí.

„Vyskytly se ještě další problémy. Ale ty neměly co dělat s policií,“ dodal honem. „Já – nedomnívám se, že to je někdo z univerzity.“

„Ne?“ Vicekancléř si začal mnout ruce, jako by si je mydlil. „A kdo je to tedy? Fantom?“

Joe cítil, jak se mu na obličeji napíná kůže. „Někdo se naboural do Archivu zvenčí,“ odpověděl nepřesvědčivě.

„Vždycky jste mi vnucoval názor, že Archiv je tak inteligentní počítač, že se do něj nikdo zvenčí nedostane.“

„Asi není tak inteligentní, jak se domníváme,“ připustil Joe.

„Stačí jen na to, aby poškodil dobré jméno univerzity, to máte na mysli?“

Joe, kterého víc trápilo poškození vlastní rodiny, tu poznámku nechal bez odpovědi. „Musím se na to bezodkladně podívat a zjistit, co se vlastně děje.“

„Velice bezodkladně, profesore, buďte tak laskav.“

Joe se vracel a ani si nevšiml, že od knihovny přichází Blake.

Blake ho popadl za paži, aby upoutal jeho pozornost.

„Hej! Jak to jde?“

Joe pokrčil rameny. Vzduch kolem byl plný Blakeovy výrazné kolínské.

„Vypadáš strašně. Co nového s Karen?“

„Včera byla trochu veselejší. Jdu za ní kolem oběda.“

„A ty jsi v pořádku?“ Blake si ho tvrdě změřil. „Spíš vůbec?“

„Trochu.“

„Dáme si v úterý squash?“

„Nevím – asi budu muset jít za Karen.“

„Myslím, že by sis měl zahrát – pohyb ti udělá dobře, potřebuješ to. Musíš se udržet v kondici. Poslyš, můžu ti nějak pomoct, víš, doma – nebo tak? Nepotřebuješ něco?“

„Ne, jsi hodný, díky.“

„Stačí říct, vážně.“

Ušli pár kroků a Joe zůstal stát. „Blakeu –“ Zaváhal. „Asi ti to bude připadat praštěné. Ale řekni, myslíš, že se to Juliet Springové podařilo? Že se nahrála – no, do Archivu?“

„Proč si to myslíš?“ Blakeův hlas Joeovi najednou připadal trochu napjatý.

„No,“ začal Joe a potřásal hlavou, „děje se něco, co mi připadá – nevím – děsivé. Jako by tu byla. Jako by byla tady a snažila se vyrovnat si se mnou účty. Chápeš, co myslím? Řekni, že jsem cvok.“

„To jako že něco nainstalovala – třeba část mozku?“ Upřeně si Joea měřil. „Nebo že tam dostala celé své vědomí?“

„Nevím, Blakeu, jistě nevím nic. Ani nevím kolik.“

Blake se na něj opět upřeně díval. „Uvědomuješ si vůbec, co povídáš, Joe?“

„Ano.“

„Nechceš mi to celé vysvětlit?“

„Hned teď?“

Zašli do menzy. Blake koupil pro oba kávu a pak se usadili ke stolu, který byl z doslechu.

Joe spustil od začátku, pověděl Blakeovi, co se stalo, když za ním Juliet Springová přišla poprvé. Jak nahrála jeho mozek, jak ohromné to bylo množství, jak to zkomprimovali na kazetu Terabyte a pak se to snažili dešifrovat. Potom mu pověděl, co všechno se stalo s počítačem po její smrti; vyprávěl mu o její tváři na obrazovce, o vzkazech od Archivu, o tom, jak se vždycky paměť naplnila a zase vyprázdnila, i o úmrtních oznámeních a o dopravní signalizaci. Blake pozorně poslouchal.

Když Joe skončil, Blake si zamíchal kávu a řekl: „Z toho všeho vyplývá, že Archiv získal vědomí, ne? Že Juliet žije dál uvnitř něj v nějakém virtuálním světě.“

„Připadá mi to dost neuvěřitelné – ale nemám jiné vysvětlení.“

„Nejsou to jen hračičky nějakého piráta?“

„Přemýšlel jsem o tom a nemyslím si to.“ Nevesele se zasmál. „Jenže když to není pirát, může to být jedině Juliet – a ta je mrtvá.“

„A z hrobu se nabourává do počítače?“ Blake ho tázavě pozoroval.

„Je to tak tajuplné a zlověstné a zároveň tak osobní, Blakeu. Ty rozhovory – připadá mi, jako by to byla ona. Vzpomínáš, jak jsi tuhle vešel a ona tě poznala?“ Joe se začal vzrušovat. „Podívej, já přece vím, že Archivu bude trvat ještě roky, než začne mít vědomí, ale řeknu to takhle: buď se Juliet do Archivu opravdu nahrála, nebo Archiv převzal její osobnost.“

„Opravdu si myslíš, že bude trvat léta, než získá vědomí?“

Joe odsekl. „To záleží na tom, jak vědomí definuješ.“

„Zatím je nikdo definovat nedokázal. Ty jsi Archiv zkonstruoval tak, že ses snažil reprodukovat lidské vědomí ve stroji. Pokud nevíš, co to vědomí je, jak můžeš vědět, že ho Archiv nemá?“

Joe sklopil oči na stůl. „Asi to nevím,“ připustil tiše.

„Joe, jestli věříš tomu, cos mi tady právě řekl, měl bys to začít vykřikovat do světa! A jestli to můžeš dokázat –“ Blake rozhodil rukama. „Jestli to můžeš dokázat…“

„Co dokázat, Blakeu? Že jsem zkonstruoval počítač, který se mi pokusil zabít ženu a dítě?“

„Nebuď hlupák, na tom přece nezáleží.“

Joe cítil, jak v něm vybublala zlost, a měl se co držet, aby nechytil Blakea pod krkem. „Co tím sakra chceš říct, že na tom nezáleží“

Blake se nevzrušeně zaklonil. „Že to je detail, Joe.“

„No dovol! Stvořit stroj schopný zabíjet je detail?“

„Jistě. Jestli to, co říkáš, je pravda, tak momentálně záleží jen na tom, co Archiv je, ne na tom, co dělá.“

„Co když člověk dokáže vytvořit jen věci, jejichž podstatou je zlo, Blakeu?“

„Myslíš, že v takovém případě by neměl existovat pokrok?“ Blake si zase sedl zpříma. „Ale no tak, Joe! Věříme přece oba v nesmrtelnost, proto jsme spolu!“

„Což je důvod, proč všechno, co stvoříme, musí být v podstatě dobré.“

Blake si poklepal lžičkou na hřbet ruky. „Kdy tedy vyjdeš ven s prohlášením, které obrátí svět naruby?“

„Až se naučím, jak vštípit Archivu slušné chování.“

„S námi se to Bůh nenaučil,“ podotkl Blake. „A pracuje na tom už stovky milionů let.“

Joe odsunul šálek. „Myslím, že právě proto se musíme stát nesmrtelnými.“ Vzhlédl k Blakeovi. „Abychom vydrželi až do konce.“

Joe se vrátil do pracovny, napojil se rovnou do operačních systémů Archivu a vyťukal: Mluv zebedee.

Na obrazovku naskočilo: Volání…

Po chvíli slovo zmizelo a nahradila je věta: Volám druhou stranu znovu.

Tak se to opakovalo pětkrát bez úspěchu. Joe příkazy vymazal a zavolal si seznam probíhajících procesů. K jeho překvapení zebedee zmizel. Projel seznam dvakrát, aby se ujistil, a potom zavolal Hotonovi.

„Dave, smazal jsi nějaké procesy v systému?“

„Ne, vůbec nic jsem neměnil.“

„Byl tam jeden, který se jmenoval zebedee.“

„Jako v Kouzelném kolotoči? Jo, ten jsem viděl minulý týden. Myslel jsem, že na něm děláš.“

„Už tady není.“

Systémový inženýr mlčel. „To musí být zase ten pirát, asi jak za sebou zametá stopy.“

Joe mu poděkoval a zavěsil, ale nebyl o tom přesvědčen. Odešel z operačních systémů a napojil se do Archivu.

Dobré ráno, pane profesore Messengere. Dnes bude větrno a odpoledne bude s devadesátiprocentní pravděpodobností pršet. Televizní kamery u vás doma nefungují. Někdo je odpojil ze zdroje. To vy? Stydíte se?

Ne, nestydím se. Byl bych rád, kdybys mi něco řekl o Juliet Springové, prosím tě.

Juliet Springová je jméno, pane profesore?

Ano, odpověděl užaslý Joe.

Nepamatuji si to jméno.

Musíš si je pamatovat. Měl jsi na ni dost nepříznivý názor. Varoval jsi mě před ní.

Lituji, pane profesore. Zkuste nějaké jiné jméno. Nebo nějaké jiné slovo? Mám nahlédnout do slovníku?

Joe odmítl, odešel a vypnul počítač. Potom odešel do provozu počítače. Příští čtyři hodiny strávil pátráním v operačních systémech Archivu ruku v ruce s Davem Hotonem. Nahlédli do každé části, kam by mazaný pirát mohl ukrýt nějakou instrukci, včetně opakovače a dokonce i startovacího programu. Nenašli vůbec nic.

V půl čtvrté odpoledne Joe odjel pro Jacka do školky. Jel pomalu ponořen v myšlenkách. V Archivu nebyla ani stopa po Juliet Springové. Zmizela z adresářů a souborů až příliš čistě. Byla přece legitimní uživatel, tak proč vymazala úplně všechno? Jak to, že ho Archiv před několika týdny upozorňoval, aby si na ni dal pozor, a najednou si na ni vůbec nevzpomíná? Je snad už tak inteligentní, že umí lhát? Archiv nikdy nic nezapomněl; ztrátu informace mohly způsobit jen technická závada nebo úmyslné vymazání. Kdyby to vymazal nějaký pirát, našla by se po tom stopa. Jen Joe a Dave Hoton měli superuživatelský statut, který dovoloval přístup k těm částem Archivu, které umožňovaly mazání záznamů; jen oni věděli o skrytém vytváření záložních kopií, které chránilo před ztrátou informace při poruše nebo při úmyslném smazání. Ten statut neměl ani Blake.

V žaludku měl sněhovou bouři. Bál se, co všechno nenajde. Měl pocit, jako by opravdu v počítači byl nějaký duch. Duch, který se tam nastěhoval po Julietině smrti.

Zůstal stát na červenou. Zatímco před ním svištěla řada vozů, vzhlédl, obezřetně si prohlédl semafor a všiml si kamery, která mu pohled vracela. Lhostejně se odvrátil, aby Juliet ukázal, že se jí nebojí, kdyby se náhodou zrovna dívala.

Když však naskočila zelená, chvíli nervózně čekal, dokud si nebyl jist, že auta jedoucí zprava a zleva zůstala stát. Zezadu se rozlehlo vzteklé zatroubení klaksonu, ale Joe přesto ještě pár vteřin počkal, než sebral odvahu šlápnout na plyn.

Jako každý den i dnes Joe přišel v půl páté do nemocnice s Jackem, kterého vyzvedl ze školky. Jenže dnes šel Joe pomalu, skoro se potácel a Karen nikde neviděla Jacka.

Když Joe přistoupil blíž, viděla Karen, že se mu tu vpravo, tu zase vlevo podivně boulí kabát, a potom přibyl ještě jeden pár nohou. Došel k posteli a najednou se mu mezi nohama objevil Jack.

„Apríííl, mami!“ zapištěl.

Zasmála se, vtom však zatajila dech a trhla sebou bolestí.

„Vyved jsem tě? Že jsem tě vyved?“

Do očí jí vhrkly slzy, než bolest ustoupila. „To tedy ano.“ Mluvila pisklavým šepotem. „Docela jsem zapomněla, že je dnes apríla.“ Nemínila mu kazit radost vysvětlováním, že odpoledne už apríl neplatí. „Nemohla jsem přijít na to, co s tebou táta provedl.“

„Jak je ti, zlato?“ zeptal se Joe, políbil ji a podal jí papírový sáček.

Pokrčila rameny. „Asi dobře.“ Se zájmem pohlédla na sáček a nakoukla dovnitř.

„Měla jsi dnes návštěvu?“ ukázal na kytici květin a bonboniéru vedle postele.

„Přišla za mnou cvičitelka z aerobiku. Donesla mi bonbony a pár knížek. Od té doby jsem spala až doteď.“

„Nezatancovaly jste si?“

„Kéž by,“ řekla s nepatrňoučkým úsměvem. Otevřela sáček a vytáhla tlustý paperback. Byl to výbor z povídek Margaret Atwoodové; Karen o ně Joea požádala, protože se jí stýskalo po Kanadě a chtěla si přečíst něco od kanadského spisovatele. Poslední dobou se jí stýskalo často, když se ukázalo, že se k ní Anglie chová macešsky. Vzpomínala na doby, kdy se s Joem cítila vždycky v bezpečí, teď ale málem přišla o život a už si tak bezpečně nepřipadala. Navíc se stále více bála toho, co považovala za Joeovu posedlost, toho, že nemá úctu před smrtí. Třebaže věděla, že by to byl jeho konec, kdyby ho smrt připravila o ni nebo o Jacka.

Dívala se, jak Jack odcupital ke staršímu muži s oběma nohama v sádře, se kterým se spřátelil při minulé návštěvě. Joe si sedl vedle ní a lehce jí přejel hřbetem ruky po tváři. „Dnes máš mnohem lepší barvu.“

„To je dobře. Co v práci?“

„Budou Velikonoce, takže je klid. Dávám dohromady tu přednášku pro Královskou společnost.“

„Myslíš, že budu moct jet s tebou?“ zeptala se.

„Určitě. Je to v polovině června. To už budeš jako rybička.“

„Nezdá se mi, že ještě někdy budu jako rybička,“ zaprotestovala.

„Ale jdi, všichni doktoři říkají, že se na sto procent uzdravíš. Jsou ohromně spokojeni, jaké děláš pokroky.“

Nepřítomně se dívala před sebe. „Fyzicky, možná. Ale…“ Hlas jí odumřel.

„Ale co?“ Joea najednou nakazila její skepse.

„Nevím,“ odpověděla. „Asi tady mám moc času na přemýšlení. Pořád přemýšlím o nás.“

Joea to znepokojilo.

„Nemyslím, že spolu budeme moc dlouho.“ Přenesla prázdný pohled na úsek šedivé střechy viditelný z okna. „Ty jsi poslední dobou tak posedlý smrtí, že tě život vůbec nezajímá.“

„To není pravda, zlato.“

„Je. Vůbec si to neuvědomuješ. Bývala s tebou taková legrace, Joe. Kdy jsme se vlastně naposledy spolu zasmáli?“

Také se zahleděl oknem ven. Cítil se provinile. Racek letící proti větru se skoro nehýbal z místa. Okenní tabulka zarachotila.

„Co kdybychom si někam zajeli na dovolenou, až tě propustí? Někam, kde je opravdu krásně? Co třeba na Barbados?“

Přikývla a tvář se jí trochu rozjasnila. „To bych moc ráda.“

Joe ji políbil. „Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ řekla důrazně.

První týdny po Karenině nehodě Joe a Dave Hoton prohledávali adresáře, soubory a disk Archivu každý den, aby se ujistili, že se neobjevila ani stopa po zebedee. Po měsíci se Joe rozhodl znovu zapojit kamery v domě, aby zjistil, co to udělá.

Trochu mu pozvedl náladu další dopis od koronera, který ho informoval, že Julietin otec stáhl žalobu, aby ušetřil svou rodinu ponížení octnout se na předních stránkách novin. Koroner to hodlal předložit soudu k revizi, jak bylo jeho zákonnou povinností, s důrazným doporučením, aby stažení žaloby bylo přijato.

Joeova práce na Archivu se však velice zredukovala, protože trávil příliš mnoho času péčí o Jacka a návštěvami u Karen, kam chodil minimálně dvakrát denně. Lékaři ho upozorňovali, že po těžkých úrazech se nezřídka objevuje u pacientů deprese, a proto se snažil trávit s Karen co nejvíc času a zvedat jí náladu.

Měl také spoustu povinností na univerzitě – navzdory velikonočním prázdninám –, nemluvě o tom, že jeho nervozitu ještě zvyšovala příprava červnové přednášky před Královskou společností, protože ho trápilo, že neví, jak počítač, který stvořil, vlastně funguje. Po pravdě řečeno byl z Archivu pořádně nervózní a hezká část bývalého nadšení pro projekt lidského vědomí byla ta tam.

Karenina sestra Arlene přiletěla z Toronta a zůstala u nich deset dní; část Joeových povinností vzala na sebe a její návštěva Karen viditelně rozveselila. Obě sestry si byly velmi blízké. Jejich matka chtěla přijet také, nemohla však opustit otce, který měl nemocné srdce.

Poslední týden v dubnu, na začátku letního trimestru, hrál Joe tenis s Blakem a prohrával o set. Odpálil druhý Blakeův servis do sítě a Blake tak získal už třetí bod hry.

„No tak, Joe – probuď se!“ hulákal Blake.

„Promiň.“

„Dva-nula.“ Blake přišel až k síti a vrtěl hlavou. „Musíš se trochu sebrat.“

Závan větru přehnal spadlý list po kurtu a zase utichl. Joe se pro něj shýbl, vyhodil jej do vzduchu a napálil raketou. List se rozpadl. „Potřebuju najít nějakou pomocnici do domácnosti,“ řekl. „Ta moje zpropadená sousedka mě přivede do blázince. Dal jsem jí klíče od domu, aby k nám mohla nosit jídlo pro mě a pro Jacka, a to byla chyba. Od rána do večera mi tam uklízí a nemůžu se jí zbavit.“

„To musí být hodná paní, co ti vadí?“

Joe se na něj zadíval. „Vždyť jsi ji viděl. Je to ten vykulený netopýr odnaproti, co má vedlejšák na Ministerstvu pro vyhlazení prachu. Přijdu domů a ona drhne kuchyň. Večeřím, vrhne se do ložnice. V deset večer luxuje koberce.“

Blake se ušklíbl. „Třeba by chtěla, abys ji obtáhl.“

„Pěkně děkuju!“

Blake zdvihl míček. „Poslyš, já bych možná o někom věděl.“ Hodil míček Joeovi. Míček se jednou odrazil a potom jej Joe chytil.

„Cože?“

„Jo. Znám se s jedním chlápkem, dělali jsme spolu kdysi postgraduál. Jmenuje se Matt Brewster. Usadil se v Hongkongu a pořád mě tam chce přitáhnout. O víkendu mi volal a naléhal, abych něco udělal pro nějakou jeho známou, prý moc chytré děvče. V říjnu nastupuje do Oxfordu a na léto by si chtěla najít místo s bydlením. Třeba jako au-pair nebo tak něco.“

Joe na něj se zájmem pohlédl. „To myslíš vážně?“

„Jo.“

„Jí by nevadilo bydlet u nás?“

„Dělalo to na mě dojem, že je dost plachá – víš – že toho zatím moc nescestovala.“ Dřepl si a zavazoval si tkaničku. „Mně by se to hodilo taky. Přihrál bych jí pár výzkumných projektů ve Středisku, ale to by bylo tak na hodinu dvě týdně.“

Joe se zazubil. „Kdy začne?“

„Zavolám – zjistím to. Chceš?“

„Jasně.“ Poklepal na výplet rakety. „Zrovna jsem si chtěl dát inzerát na vývěsku – ale tohle by byla senzace.“

Blake pohlédl na hodinky. „V Hongkongu je teď –“ Chvíli přemýšlel. „Asi o osm hodin víc. Takže devět večer. Zkusím to, až se vrátím k sobě do pracovny.“

„Jak se jmenuje?“

Blake vypadal, jako by se rozpomínal. „Stassi,“ řekl po chvíli. „Stassi Hollandová.“ Potom na vysvětlenou dodal: „Mám dojem, že správně je to Anastasia.“

„No tak jo. Zdá se, že má styl.“

Blake si ho přezíravě změřil. „Já se nestýkám s nikým, kdo nemá styl, Joe.“

Joe zrudl, jako by se ho byl dotkl. „Pěkné jméno, líbí se mi.“ Klepl do míčku a strčil ho do kapsy, vzadu na kurtu sebral další, došel k základní čáře a chystal se na podání. „Dva-nula, říkáš?“

Vyhodil míček do vzduchu a udělal eso.

Když se potom Joe utíral v umývárně ručníkem, řekl Blakeovi: „V posledních týdnech jsi ke mně opravdu hodný.“

Blake v rozepnuté košili a hedvábných trenýrkách na sebe zašilhal do zrcadla a vetřel si trochu gelu do vlhkých vlasů. „Na to přece kamarádi jsou.“ Vytáhl hřeben a začal si vlasy sčesávat dozadu. Když je nespínala gumička do ohonu, padaly mu na límec jako záclona. Najednou se zarazil a otočil se k Joeovi: „Víš, Joe, urazili jsme dlouhou cestu a už jsme skoro u cíle. Nechci, abys mě teď pustil k vodě.“

Joe se dál utíral. Protáhl ručník všemi mezerami mezi prsty, jak ho to učíval otec. Tak nedostaneš nikdy plíseň, říkával Willi.

„Nenecháváš to plavat, že ne, Joe?“

„Ne,“ odpověděl klidně.

Blake ho poplácal po zádech. „To je tátův kluk.“ Obrátil se zase k zrcadlu a sepnul si vlasy v týle. „Nezapomeň, že mu něco dlužíš.“ Jeho hlas najednou zazněl jaksi zlověstně. „A že mu nedlužíš málo.“

„Co tím myslíš?“

„Však ty dobře víš.“ Blake se ze strany prohlédl v zrcadle.

Stárne pěkně, říkal si Joe. Léta mu dodala ještě výraznější půvab a Blake si toho byl velice dobře vědom.

„Musíš vzít zase rozum do hrsti; ty tvoje nápady, že se Juliet podařilo nahrát se do počítače atakdále – víš, fakt jsem si myslel, že ti trochu haraší.“ Blake s úsměvem odstoupil od zrcadla. „Ale myslím, že to zvládneš.“

Joe se na něj díval a měl vztek jako vždycky, když se k němu Blake choval otcovsky. „Poslední dobou to opravdu byl děs. Někdo jako ta Anastasia by se mi vážně hodil. Máš představu, kolik bych jí měl platit?“

„Když bude mít byt a stravu, stačí kapesné,“ odpověděl Blake. „Ale to určitě nebude problém. Podle toho, co mi tvrdil ten kámoš, je ze zazobané rodiny. Bývalí britští občané.“

„No dobře,“ přikývl Joe a pocítil obavu, aby on, Karen a Jack vůbec splnili očekávání té dívky.

Stassi Hollandová dorazila v jedenáct hodin dopoledne v neděli 2. května, den před Kareniným návratem z nemocnice. Blake vjel se svým černým ferrari na příjezdovou cestu a Joe vyšel ze dveří, aby se s ní pozdravil. Byl víkend prodloužený o státní svátek, takže celá čtvrt byla tichá a opuštěná. Dokonce i Muriel Arkwrightová odjela s manželem navštívit snachu, nezapomněla však před odjezdem nacpat Joeovi lednici i mrazák uvařeným jídlem a sepsat k tomu návod na ohřívání. Dům byl bez poskvrnky a čpěl leštěnkou a saponátem.

Blake otevřel dveře a pomohl Stassi vystoupit. Trochu bezradně zůstala stát a s uvolněnými pramínky jejích vlasů si pohrával vítr. Porucha biorytmu, usoudil Joe a sešel se schodů.

Měřila asi pět stop a pět palců a dlouhé hnědé vlasy měla stažené sametovou čelenkou; postavu měla štíhlou a příjemný obličej; vystouplé a silné lícní kosti, hezký ohrnutý nosík a souměrná ústa. Její půvab zmenšovala jen bledá pleť, důsledek dlouhé cesty.

Blake ji představil a Joe pokročil až k ní a vztáhl ruku. Byl překvapen silným stiskem, který se k ní nějak nehodil, protože se usmívala velice plaše; měla však dokonalé bílé zuby, tak dokonalé, že je podle Joea mohl mít na svědomí jen vynikající ortodontista.

Na krátký okamžik mu pohlédla do očí; měla neproniknutelné velké tmavohnědé zorničky. Voněla kolínskou, která mu byla matně povědomá; připomínala mu luxusní vůně, které byly cítit ve výtazích drahých hotelů. Zároveň v ní však bylo něco vzdáleně staromódního, pro co si ji Joe okamžitě oblíbil.

Částečně to bylo v klasickém oblečení, v úpravném modrém saku a skládané sukni, v prosté krémové halence s rozhalenkou, v hedvábném šátku na krku a v černých střevících na nízkém podpatku se zlatým řetízkem přes nárt. A také to bylo v jejím chování; na rozdíl od většiny jeho studentek, které si potrpěly na výstřelky, tahle dívka Joeovi připadala normální, a to ho uklidnilo. Doufal jen, že Blake nelhal, když tvrdil, že jí nevadí domácí práce.

Souhlasně na kolegu mrkl, když se Blake skláněl nad chladičem auta, vytahoval ven velký kožený kufr a tašku s povlávajícími cedulkami letecké společnosti a stavěl je na zem.

Joe je zvedl. „Jaký jste měla let?“ zeptal se děvčete. „Letěla jste přímo nebo s mezipřistáním?“

Koutkem oka zachytil, jak se Blake podivně tváří, jako by ho náhle zachvátila pochybnost. Jako by mezi ním a dívkou přeletěl nějaký signál; Joe si tím chvíli lámal hlavu, protože nedokázal pochopit, proč jeho otázka vyvolala takovou řetězovou reakci.

Potom si nazlobeně pomyslel, že s tím asi má co dělat Blakeovo sukničkářství. Že by si s ní už něco začal? Spí s ní nebo se o to snaží? Není tohle ten pravý důvod, proč ji sem Blake pozval? Třeba tu už několik dní je, bydlí u Blakea a na něj to jenom hrajou. Nebo se potkali cestou? Zmítaly jím pochybnosti. Neodvážil se žádat doporučení, protože měl pocit, že by se Blakea dotkl, a fakt, že ji přijali v Oxfordu, na něj nejspíš taky udělal dojem.

Určitě nebyla Blakeův typ? Ten si potrpěl na atraktivní a průbojné krasavice, jako byla Nico; Stassi vypadala zakřiknutě a nejspíš byla hodně naivní. Vtom jeho starosti utlumil tón jejího hlasu.

„Až do Kalkaty to docela šlo,“ řekla trochu řezavě, jak se snažila přesně vyslovovat, jako by jí záleželo na tom, aby působila jako dáma navzdory fyzickému vyčerpání. „Přistáli jsme tam včera večer v deset. Potom si vedle mne sedla paní s dítětem, které celou noc proplakalo.“

Vešli do domu. „Těším se na Jacka,“ řekla. „Jsou mu tři, že?“

„Spíš tři a tři čtvrtě,“ odpověděl Joe. „Potrpí si na přesnost, pokud jde o věk.“

Joe zdvihl hlavu k podestě a zavolal na Jacka, ale nikdo se neozval. Křikl hlasitěji. „Jacku, pojď dolů, seznámím tě s Anastasií.“ Obrátil se k dívce. Právě potlačovala zívání. „Jakému oslovení dáváte přednost?“

„Stassi,“ odpověděla. „Anastasia mi připadá jako moc hutné sousto.“

Blake vešel za nimi a přibouchl dveře. „Dům vypadá pěkně a čistě, Joe!“ rýpl si.

„Ale ne podle Muriel Arkwrightové,“ namítl Joe a postavil zavazadla na zem. „Tak dobře, ukážu vám váš pokoj a uvařím trochu kávy.“ Otočil se na Blakea. „Dáš si taky?“

Blake pohlédl na hodinky. „Jen malý šálek, pak musím uhánět.“

„Kdybys chtěl oběd, je tu spousta jídla – nevěděl jsem, kdy přijedete, tak jsem toho připravil víc – totiž vlastně Muriel.“

Blake zavrtěl hlavou. „Musím zajet pro Nico – jedeme do Gloucestershiru k nějakým jejím přátelům na velice výstavnou haciendu.“

Joe odnesl zavazadla nahoru a zůstal stát před Jackovým pokojem. Otevřel dveře. Jack seděl na zemi a skládal lego.

„Je tu Stassi, Jacku, pojď ji pozdravit.“

Joe dál skládal lego, ani nevzhlédl, ani nepromluvil.

„Jacku,“ řekl Joe trochu přísněji.

Jack pozorně prohlížel volné kostičky, vybral si jednu a soustředěně na ni zíral. Joe trochu rozpačitě pohlédl na dívku, která stála přímo za ním. Pošeptal jí: „Myslím, že se trochu stydí.“

Chápavě se na něj usmála. „To se spraví, určitě si budeme dobře rozumět.“ Obrátila se k Jackovi. „Ahoj, Jacku.“

Jack nereagoval, ale Stassi to vůbec nevyvedlo z míry. Chvíli mlčky stála a potom přistoupila až k němu. „Ahoj, já se jmenuju Stassi. Co to stavíš? Jeřáb?“

Jack spojil dvě kostičky. Joea to dopalovalo, měl sto chutí s ním zatřepat, ale ovládl se. Dobře si pamatoval, jak Jack při první návštěvě v nemocnici Karen ignoroval. Třeba má strach, že Stassi zaujme Karenino místo. Nebo se rozzlobil, že mu do pokoje přestěhovali vláček z herny, kde teď měla Stassi ložnici.

Pohlédl na Stassi a byl rád, že Karen zítra propustí. Karen vůbec nebyla nadšená představou, že u nich někdo bude bydlet, i když souhlasila s tím, že to zpočátku sama nezvládne; ještě víc by jí však vadilo pomyšlení, že Joe strávil několik týdnů pod jednou střechou s tak půvabnou osůbkou.

Stassi se na něj ostýchavě usmála, jako by mu četla myšlenky. Popadl zavazadla a odvedl ji do pokoje na konci chodby. Už včera jí tam dal přenosnou televizi, kterou měli jinak v ložnici, a postavil ji na prádelník. Muriel Arkwrightová dodala vázu s květinami. Stassi přistoupila k oknu a dívala se ven. Něco ji mocně zaujalo a Joe by byl rád věděl, co to bylo.

„To mě nenapadlo –,“ začala, vzápětí však zmlkla a trochu se zarděla. „To je ale krásná zahrada,“ dodala, ale zdálo se, že původně měla na jazyku něco jiného.

„Máte v Hongkongu zahradu?“

Stassi ještě pořád hleděla z okna. „Jinou,“ odpověděla najednou. „Docela jinou.“ A dál se mlčky dívala, jako by zapomněla na jeho přítomnost.

Joe ji vybídl, aby si udělala pohodlí, a navrhl, že zatím připraví kávu.

Blake seděl v kuchyni a četl Times. „Tak co jí říkáš, Joe?“

Joe se snažil něco z Blakeovy tváře vyčíst, protože mu nešlo z hlavy, jak si venku vyměnili pohled.

„Milá holka,“ řekl. „Opravdu bude ochotná dělat domácí práce?“

„Počítá s tím. Myslím, že je ráda, že je tady – a je vděčná.“

Joe nasypal mletou kávu do kávovaru a pokradmu přitom pokukoval po Blakeovi. „Nenapadlo mě, že bude tak hezká.“

Blakeův výraz se nezměnil. Když odpovídal, nezdvihl oči od článku. „Klika, co, Joe?“ Mohlo to znamenat cokoli.

Doufám jen, že to nebude vadit mé ženě, napadlo Joea. Nahlas však řekl: „Dám jí padesát liber týdně. A dovolil jsem jí používat Karenino auto. Před pár dny jsem koupil nové.“

„Tu bílou toyotu před domem?“

„Ano,“

„To je dobrý nápad. Může vozit Jacka do školky.“

Joe vyndal z kredence cukr. Kávovar bublal.

„Myslím, že počkám, až jak jí to půjde. Pořád se nemůžu přimět k tomu, abych mu dovolil jet s někým jiným než s Karen nebo se mnou –“ Pokrčil rameny. „Víš – co se stala ta věc s Bartym… a teď zase ta bouračka. Já –“

Zmlkl, protože si všiml, že Stassi postává nesměle na prahu, jako by se bála, že ruší.

Joe jí pokynul, aby vešla a sedla si. „Určitě jste hrozně unavená,“ řekl. „Mě dlouhé lety vždycky úplně odrovnají.“

Všimla si obrázků na stěně a šla se podívat zblízka. „Ty jsou od Jacka?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jsou moc pěkné. Má talent.“

Joeovi to zalichotilo. „Díky; myslíme si to taky – ale jsme holt rodiče!“

Usmála se na něj a sedla si. „Slyšela jsem, že vaše paní měla nehodu, pane profesore.“

„Říkejte mi Joe, prosím vás. Ano, měla. Měla dost ošklivě poničený hrudní koš a tím pádem i plíce – a zlomenou ruku a nohu. Už je na tom mnohem líp – ruku už má úplně v pořádku, ale na noze měla vícenásobnou zlomeninu, takže ještě pořád nemůže chodit.“

„Jste moc laskav, že jste mě zaměstnal a ubytoval. Ráda u vás zůstanu a vypomůžu ze všech sil, dokud vaše paní nebude zase zdravá.“

„To je od vás opravdu milé, Stassi.“ Joe mrkl na Blakea. „Ale musíme to vymyslet tak, abyste mohla pracovat na nějakém výzkumu.“ Nalil do tří šálků kávu a podal Stassi cukřenku.

„Ne, děkuji,“ odpověděla zdvořile. „Zásadně nesladím.“ Když nesla šálek k ústům, chvěla se jí ruka.

Chudák děvče, je na pokraji svých sil, pomyslel si Joe, Podle Blakea je jí dvacet. Kdybych to nevěděl, hádal bych, že je starší. Ale může to být i tou únavou; člověku povolí obličejové svaly a hned mu to nějaký rok přidá.

Chvíli pili kávu mlčky. Blake Joeovi připadal neobvykle zaražený. Joe doufal, že se Stassi Jackovo přehlížení moc nedotklo. Vyptával se jí na rodinu a ona pokaždé znervózněla, jako by se potřebovala ujistit, že nebude vadit, když také něco pronese. Vždycky odpověděla svým trochu mečivým hlasem s precizní výslovností. Je strašně plachá, říkal si Joe. Snad se trochu uvolní, když nebude pod vlivem rodiny.

Blake dopil kávu a vstal. „Tak jo, musím padat.“ Chvíli se díval na Stassi. „Všechno v pořádku?“

Přikývla. „Mám moc hezký pokoj.“

Sklonil se a poplácal ji po rameni. „Zavolám vám v úterý večer a domluvíme se, kdy přijdete do laboratoře, ano?“ Nečekal, co mu Stassi odpoví, otočil se a zamířil ke dveřím.

Zatvářila se bezradně a sledovala ho očima jako opuštěné štěňátko.

Když Joe otevřel hlavní vchod, Blake pohlédl směrem ke kuchyni, vtiskl Joeovi do ruky kus papíru a hodně potichu řekl: „Na tomhle čísle budu o volných dnech. Kdybys měl nějaký problém, zavolej.“

„Problém?“ opakoval užasle Joe. Blake však bez dalšího vysvětlování skočil do vozu, zabouchl dveře a nastartoval motor. S velkým randálem odjel a ani jednou se neotočil, jako by byl celý šťastný, že unikl.

Karen Stassi pozorovala. Děvče u nich bylo přes měsíc, a třebaže si ji Karen nijak zvlášť nezamilovala, překonala už nechuť, kterou pocítila po návratu z nemocnice, když uviděla Stassi poprvé, když zjistila, jak je půvabná. Joe se před ní o Stassine vzhledu nezmínil a Karen si pak při pohledu na ni připadala ještě šerednější.

Měla pocit, že zestárla o sto let. Byla velice malátná a každý pohyb paže, nohy, nebo hrudníku v měkkých obvazech ji bolel. Přesto si přes den odmítala brát prášky proti bolesti, protože byla přesvědčena, že ještě zvyšují její malátnost. Vadilo jí, že je odkázaná na berle, a na rehabilitaci, kam ji Joe nebo Stassi vozili dvakrát týdně, cvičila do úplného vyčerpání.

Víc než všechno ostatní ji však trápil její zevnějšek. Přítelkyně jí neustále opakovaly, jak dobře vypadá, byla však přesvědčena, že jí lžou. Ze zrcadla se na ni díval opuchlý a beztvarý obličej s hlubokými kruhy pod očima a dvěma ohyzdnými jizvami na čele a na tváři. Lékař ji ujišťoval, že za pár měsíců se téměř ztratí, a pokud by jí to přece jen vadilo, může si nechat udělat plastickou operaci. Karen je každý den prohlížela a nezdálo se jí, že by se ztrácely.

Zaměstnat Stassi byl dobrý nápad. Ukázalo se, že je chytrá a pracovitá a Jack si ji upřímně zamiloval. Karen nezjistila ani jednou, že by se nějak zajímala o Joea nebo Joe o ni. Měla na sebe zlost, že tak žárlí. Uvažovala, že za to možná může její vlastní rozkolísanost, vyvolaná odloučením od vlasti. Vlastně si nikdy nemyslela, že by jí Joe mohl být nevěrný, dokud v kapse jeho saka neobjevila lístek od Juliet Springové. I když všechno vehementně popíral, podezření vyvrátit nedokázal.

Bdělým okem na Stassi dohlížela, protože si uvědomovala, jak je ve srovnání s ní štíhlá, svěží a mladá. Zarazilo ji, když si dívka vyšla na nákupy a opatřila si modernější oblečení, patrně pod vlivem toho, co viděla v televizi a na ostatních studentkách.

Karen se dívala, jak Stassi vleče do kuchyně těžké igelitové tašky s celotýdenním nákupem. Měla na sobě volnou vestu, leginy a tenisky. Karen seděla u kychyňského stolu s berlemi vedle sebe a pomáhala Stassi vybalovat nákup na stůl. Byl pátek a bylo poledne.

Zítra je víkend, říkala si. Joe a Jack budou doma. Začala se těšit na jejich společnost. Nedokázala číst zřejmě v důsledku přetrvávající malátnosti, schopnost soustředit se ji velice rychle opouštěla a v televizi toho moc nebylo. Počasí bylo ošklivé, takže si ani nemohla sednout na zahradu. Aerobik nepřipadal v úvahu a Karen poprvé v životě znenadání nevěděla co s časem.

Pravidelně ji chodily navštěvovat přítelkyně a sousedky – obzvlášť Muriel Arkwrightová, ze které div nevyletěla z kůže. Jenže zpočátku jich bylo moc a chodily pořád, zatímco když je zvala nyní, měla pocit, že je obtěžuje.

Slyšela bouchnutí předních dveří a vzápětí donesla Stassi poslední tašku a postavila ji na podlahu. „A je to, fuj!“ ulevila si dívka. Na spáncích se jí perlil pot. Byl vlahý den na počátku jara a dveře do zahrady byly otevřené. „Nechcete trochu kávy, Karen?“

„Ano.“ Karen nakoukla do poslední tašky. „Tu jablečnou šťávu jste nekoupila?“

Stassi na ni nechápavě pohlédla. „Na seznamu nebyla.“

„Ne – na seznamu nebyla. Říkala jsem vám to, když jste odjížděla.“

Stassi svraštila čelo. „Vážně? To mě mrzí – vůbec si nevzpomínám.“

Karen se zamyslela. Jasně si pamatovala, že o tom Stassi říkala, ještě ji nabádala, aby si šťávu na seznam připsala, protože velice často zapomínala všechno, co neměla napsané. Karen to připadalo divné. Takové chytré děvče a přitom tak neuvěřitelně zapomnětlivé. A nejenže jí něco vypadlo z paměti – jako teď ta jablečná šťáva –, ale nevzpomněla si ani na to, že jí o to někdo říkal.

Karen se to sice zdálo zvláštní, ale Joeovi se o tom nezmínila. Bála se, že problém je třeba v ní, ne ve Stassi. Občas si zkoušela prášky proti bolesti nebrat ani na noc, ale nakonec si je po několika probdělých hodinách stejně musela vzít. Potom byla většinou celé dopoledne omámená a občas si říkala, že si možná jen představovala, že Stassi o něco žádala.

Stassi přistoupila ke kredenci a vyndala filtrační papír a plechovku s kávou. Kdykoli ji Karen při něčem přistihla, objevila se v jejích pohybech i ve výrazu na obličeji jistá arogance. Dětinský způsob, jak se vyrovnat s pocitem viny, napadlo Karen.

„Bylo tam hodně lidí?“ zeptala se, aby přerušila napětí.

„Ano, bylo tam narváno,“ odpověděla Stassi a zrudla, i když to možná bylo jen vedrem. Naplnila překapávač vodou, postavila na stůl dva hrnečky a mlčky začala uklízet nákup.

S výjimkou hraní s Jackem, kdy projevovala velký temperament, byla Stassi velice tichá a málokdy sama začala mluvit. Karen si nebyla jistá, je-li to způsobeno plachostí, nebo naopak pocitem nadřazenosti, ale často při rozhovorech s děvčetem vycítila jistou blahosklonnost. A žárlila na Stassi nejen proto, jak dobře vypadala, ale také proto, že to tak dobře uměla s Jackem. Karen byla často navečer tak unavená, že si musela jít lehnout; a potom vždycky slyšela, jak Jack se Stassi v koupelně dovádí, cáká a jak se u toho chechtá a ještě později slyšela přes zeď, jak mu Stassi čte pohádku.

Po několika týdnech Joe navrhl, že by Stassi mohla Jacka vozit do školky. Karen byla proti tomu. Pořád musela myslet na Stassinu zapomnětlivost a bála se, aby třeba nezapomněla zastavit na červenou…

Několikrát se Joea vyptávala, jak se mohlo stát, že tenkrát všude svítila zelená, ale vždycky ho tím vyvedla z konceptu. Pokaždé jí odpověděl rozpačitě něco o kondenzaci vlhkosti, podrobně vysvětloval, jak může dojít k selhání čipu, který vyřadí celý obvod, ale kdykoli na to přišla řeč, mumlal, že to dálniční odbor nepřestal vyšetřovat, a nikdy se jí nepodíval zpříma do očí. Policie věc vyšetřovala a právník podal žalobu o odškodnění.

„Gulliver.“

Karen polekaně vzhlédla. Stassi stála u překapávače a tupě se dívala před sebe.

„Povídala jste Gulliver?“ zeptala se Karen.

„Já?“ otočila se k ní udiveně Stassi. „Neřekla jsem ani slovo.“

Karen svraštila čelo. Včera v noci jí zase nebylo dobře a nakonec si v pět ráno musela vzít prášek. Má z toho snad mámení?

Překapávač ztichl a začaly z něj stoupat obláčky páry. Stassi nedbale vzala do ruky konvici a nalila kávu.

Jednou v neděli večer zůstala Karen na večeři dole. Potom jí Joe pomohl do postele. Obvykle v neděli večer nechal práce a pustil si video, ale tentokrát byl vynervovaný, protože měl ve středu přednášku v Královské společnosti.

Vyndal si z aktovky laptop, zapnul ho a probíral několik dodatečných bodů, o které chtěl přednášku doplnit. Chmurně na ně civěl a uvažoval, protože si najednou nebyl jist, co vlastně měl na mysli.

V minulých týdnech ho neustále obtěžovala policie, která vyšetřovala Kareninu nehodu. Oddělení počítačových zločinů ve Scotland Yardu vyslechlo všechny jeho studenty a zaměstnance. Edwin Pilgrim se z toho zhroutil a nejspíš bude trvat několik týdnů, než ho na katedře uvidí.

Policie došla k nepochybnému závěru, jako ostatně on sám, že do dopravní signalizace se naboural Archiv. Joe však měl pocit, že mu neřekli úplně všechno, a už několikrát ho napadlo, jestli si nemyslí, že to provedl on sám; že se pokusil zavraždit vlastní ženu a syna.

Konečně ho minulý čtvrtek vicekancléř zavolal do své kanceláře ke schůzce s policií. Detektiv pověřený vyšetřováním případu, energický asi třicetiletý seržant Ray Kerman, prohlásil, že podle jejich názoru se do světel naboural někdo mimo univerzitu, kdo velice dobře zametl po sobě stopy, takže ho nelze nalézt.

Ukázalo se, že se pirát naboural do Archivu ze čtyřiceti různých telefonních ústředen najednou, a do těch pronikl z dalších čtyřiceti, rozesetých porůznu po zeměkouli. Odtud vedly další mnohonásobné stopy. Kerman otevřeně řekl, že najít toho lumpa by mohli jedině po prozkoumání jednoho každého z šesti milionů telefonních čísel minimálně ve třiceti zemích. A to nebylo proveditelné. Uzavřel celou věc, že se nejspíš jedná o skutek znuděného studenta nebo programátora kdekoli na světě. A že to byla pravděpodobnost jedna k miliardě, když se trefil právě na tenhle semafor.

Joe toho mnoho nenamluvil. Seržantovo vysvětlení vicekancléře trochu obměkčilo, protože sňalo vinu z univerzity.

Joe pohlédl na klávesnici laptopu a zívl. Byl to únavný den; vzal Karen, Jacka a Stassi na projížďku a udělali si piknik před jedním výstavným domem. Teplota se vyšplhala přes dvacet stupňů, cestou domů uvázli v zácpě a Jack začal být mrzutý.

Stassi to zvládá dobře, uvažoval. Je tichá, přičinlivá, ochotná k jakékoli práci v domě a pracuje – s výjimkou těch několika hodin dvakrát týdne u Blakea nebo když si jde něco koupit – vlastně nepřetržitě.

Joea trochu překvapovalo, že nikdy nezatoužila vyjít si někam sama, ale možná se teprve otrkávala. Zdálo se, že je spokojená, když je doma, hraje si s Jackem a pomáhá Karen. A přece mu na ní něco připadalo divné, jenom nemohl přijít na to, co to je. Když jeli odpoledne autem, seděla vzadu s Jackem a povídala si s ním, ale kdykoli se Joe podíval do zpětného zrcátka, zjistil, že se dívá na něj. A že se na něj usmívá. Nakonec přestal zrcátko používat, protože ho to vyvádělo z konceptu.

Zívl. Tak rád by si šel lehnout, ale musí ještě hodinku nebo dvě věnovat té přednášce; šel si tedy dolů uvařit kávu. Cestou uslyšel hudbu, hukot auta, potom křik; vycházelo to z obývacího pokoje, kde se Stassi dívala na video.

Strčil hlavu do dveří a chvíli sledoval, co se děje na obrazovce, protože mu hudba byla povědomá. No ovšem, Kmotr. Další staré video. Byla jimi jako posedlá, každý večer si pouštěla jedno. Minulý týden shlédla Podraz, Smrt v Benátkách, Francouzskou spojku, Zamilované ženy a Mladá léta Jean Brodieové. „Ahoj,“ oslovil ji. „Zrovna si dělám kafe. Nedáte si taky?“

Seděla na okraji pohovky ve vytahané růžové mikyně a černých leginách a do filmu byla tak zabraná, že ho zřejmě neslyšela. Na obrazovce AI Pacino kráčel přes rozlehlý trávník. Pes se rozštěkal a běžel k němu. Dva muži seděli v zahradních židlích.

„Gulliver,“ řekla znenadání.

„Co?“ ujelo Joeovi.

Předklonila se, jako by ji film zaujal ještě hlouběji.

„Říkala jste Gulliver?“ Zmateně čekal na odpověď, ale žádná nepřicházela. Zřejmě ji film tak zaujal, že Joea vůbec nezaregistrovala Začínal si připadat jako vetřelec, jako by tu neměl co pohledávat. Vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Právě napouštěl do konvice vodu, když za sebou ucítil pohyb a obrátil se. Stassi vešla.

Nejistě se na něj usmála. „Můžu si vzít sklenici vody?“ Mluvila ještě mečivěji a precizněji než obvykle. Na zlomek vteřiny o něj zavadila očima a okamžitě je zase sklopila k zemi.

„Samozřejmě.“ Zamračil se a nechápal, proč se ptá. Potom se na něj znovu podívala, jako by od něj žádala ujištění. Vypadala velice nervózně.

„Vážně nechcete kafe?“

„Ne, díky. Voda mi stačí.“

„Líbí se vám film?“

Přikývla, ale stále budila dojem, jako by jí něco vadilo. Kousla se do rtu, odvrátila se od něj a chvílemi vypadala docela ztraceně. Joe ji pozoroval, nechápal, oč vlastně jde, a najednou o ni začal mít starost. Vtom vztáhla ruku, otevřela dvířka kredence a vytáhla pohár.

Chvíli ho svírala v dlani a dívala se na něj, jako by byl bůhvíjak vzácný, potom prošla kolem Joea a přidržela pohár pod kohoutkem.

„Vezměte si láhvovanou vodu,“ vybídl ji Joe.

„Díky, tahle mi stačí,“ odpověděla. „Tahle voda mi chutná.“ Odvrátila se od dřezu s pohárem v ruce; druhá ruka jí volně visela podél boku a jak se otáčela, přejela Joeovi přes poklopec.

Prudce couvl, jak se lekl, a žaludek se mu stáhl náhlým návalem touhy. Šla dál ke dveřím, jako by si ničeho nevšimla. Joe horečně uvažoval. Bylo to, jako by to udělala schválně – ale to by přece neudělala, nebo ano?“

Na prchavý okamžik na něj pohlédla, když vycházela z kuchyně, Joe však nevěděl, jak si ten pohled má vyložit, jestli znamená všechno, nebo nic.

Náhoda. Prostě náhoda. Snažil se to pustit z hlavy, ale nemohl se ubránit, aby si v duchu nepřehrával ten pocit, jak mu její prsty přejely po kalhotách. A pak ten pohled, když vycházela ze dveří. Vědoucí pohled?

Otvíral skleničku s kávou a ruka se mu třásla tak, že instantní granule rozsypal po podlaze. A ještě hodinu potom se nedokázal pořádně soustředit.

Když později ležel vedle Karen na skládací posteli, kde spal od té doby, co se vrátila z nemocnice, znovu si vybavoval Stassiny oči ve zpětném zrcátku v autě. A poklidný úsměv na jejích rtech. Vybavoval si, jak po něm přejela v kuchyni rukou. A najednou na něj padl strach.

Vybavil si její obličej a uvědomil si, že v něm bylo něco velice známého a zároveň zcela cizího. Vzmáhala se v něm nevysvětlitelná hrůza – a zároveň tím ještě víc rostlo jeho vzrušení.

Karen si v úterý večer šla lehnout hned po časné večeři, aby byla odpočatá, až ráno pojede s Joem do Londýna poslechnout si jeho projev v Královské společnosti. Byla nervózní, že musí mezi lidi, a litovala, že byla tak kurážná a sama Joeovi řekla, že pojede. Chtěla tam být a podpořit ho, ale nebyla si jistá, jestli nedělá chybu. Vzhledem k tomu, jak vypadá, by udělala nejlíp, kdyby zůstala doma a nechodila lidem na oči. Kdykoli se však o tom před Joem zmínila, nechtěl nic ani slyšet.

Joe odešel do pracovny a sedl si k psacímu stolu. Pořád nebyl s projevem spokojený. Přečetl si text, který přednesl před třemi lety, a uvědomil si, že dnes vlastně omílá totéž, jen opatrněji a skeptičtěji. Bylo to nemastné neslané. Nebylo tam nic, co by zaujalo, a Joe dostal strach, že si o něm začnou myslet, že stárne, že ztratil švih.

V rukávě měl jednu šílenou kartu, ale s tou se mu zrovna teď ven nechtělo. Zpočátku doufal, že na to bude mít víc času, že to trochu víc propracuje, že vše zveřejní. Cítil však, že zítra bude potřebovat něco, čím je praští mezi oči, co je donutí sedět jako pěny a poslouchat, a nic jiného, než tohle, neměl. Stiskl enter, aby zavolal obrazovku a zapojil se do Archivu.

Dobrý večer, pane profesore. Zase jeden teplý den. Noční teploty neklesnou pod čtrnáct stupňů Celsia. Jak se máte?

Stejně jako odpoledne, děkuji, odpověděl Joe a stiskl enter, aby Archiv mohl pokračovat.

Ptal jste se mě na Juliet Springovou, pane profesore?

Joe strnul, jako by se mu v těle napnul každý sval. Archiv už tři měsíce sám od sebe nepřišel s žádnou poznámkou o Juliet Springové.

Proč se o ní zmiňuješ?

Dlouho bylo ticho. Na protější straně ulice Joe viděl v ubývajícím světle Muriel Arkwrightovou, jak zalévá květiny v předzahrádce, a bezděčně se zamyslel nad tím, jestli je taky leští. Vtom se na obrazovku nasunula slova:

Lituji, pane profesore. Nerozumím otázce.

Joe to zkusil jinak. Co mi můžeš říct o Juliet Springové?

Přišla odpověď: Kdo je Juliet Springová?

Joe to zkoušel několik minut znovu a znovu, pokaždé otázku formuloval nějak jinak, ale Juliet Springová prostě nevzbuzovala žádnou reakci. Podrbal se na hlavě; jméno se objevilo a zase zmizelo, jako by se sem sneslo z éteru a zase se tam vrátilo. Vyvolalo to v něm depresi; další důkaz toho, jak mnoho věcí o Archivu nechápe.

Věděl, že by si to neměl tak brát. Měl by být blahem bez sebe, že Archiv dokáže to, o čem před několika lety jen snil; že má své vlastní myšlenky, nálady, že je tvůrčí, zapomnětlivý, racionální a iracionální, umíněný, hádavý.

Lidský. Ošklivý pocit, který měl od nedělního večera, od Stassina pohlazení v kuchyni, ho však neopouštěl, ba co víc, prohluboval se. Byl to bezvýznamný incident, ale zabýval se jím víc než svým projevem. Docela mu ovládl mysl.

Také si všiml, jak se na něj Stassi od té doby dívá. Několikrát ji přistihl během jídla. Kdykoli se potkali, vždycky tak zvláštně zaváhala, jako by mu předávala nějaký signál. Dělalo mu to starosti. Karen si toho musela všimnout, a už i tak je toho na ni až až. Ze všech sil se snažil jednat se Stassi chladně, třebaže ne hrubě, ale občas ho zaskočila, takže se na ni proti své vůli musel usmát.

Nechtěl ji poslat pryč, byla příliš užitečná; snad by to mohl vyřešit klidný rozhovor. Až bude mít za sebou ten proslov, zařídí to, řekne jí, že musí víc chodit ven a najít si přátele. Možná by si o tom mohl promluvit s Blakem a zjistit, co on na to.

Zavolal si program grafického znázornění. Za okamžik se na obrazovce rozběhly klikaté stoupající a klesající čáry. Ťukl na několik kláves a vrcholy zešpičatěly a sedla se prohloubila a na obou stranách přibyly další, takže připomínaly alpský masiv.

Chvíli je pozorně sledoval, potom si zavolal okno s podobným, jen okrajově odlišným vzorcem a položil je přes první vzorec. Neslyšel, že se za ním otevřely dveře, protože byl zabraný do hledání rozdílů a srovnávání obou programů. Kdyby se mu to podařilo naladit, mohl by to zítra použít jako vizuální pomůcku.

„Myslela jsem, že muž jako vy dokáže přenést i hory, pane profesore,“ řekla tiše Stassi.

Joe se polekaně otočil. Měla na sobě volně zavázaný bílý froté župan, nic pod ním a byla bosá. Viděl lehce opálenou pleť na krku a bledší pokožku nahoře na ňadrech v poodhaleném výstřihu v rámu dlouhých hnědých vlasů. Náhle po ní prudce zatoužil, ale okamžitě se to snažil potlačit. „Ahoj,“ řekl přátelštěji, než zamýšlel.

Zavřela za sebou. „Myslela jsem, že vás trochu uvolním na ten zítřek. Jste poslední dobou tak nervózní,“ prohodila a nahnula se blíž, aby lépe viděla na obrazovku. Přitom jí povolil pásek a Joe zjistil, že se jí dívá rovnou na ňadra; přímo před sebou měl tmavorudé kotoučky bradavek. Spěšně zdvihl oči k její tváři.

„Stassi, mám momentálně spoustu práce. Musím dokončit tu přednášku.“

Odhodila si vlasy a zadívala se pozorněji na obrazovku. „Tohle je vaše přednáška?“ zeptala se posměšně.

„Je to ilustrace k ní.“ Voněla něčím nesmírně smyslným a také povědomým, najednou si uvědomil, že tuhle voňavku používala Juliet Springová. Nenápadně začichal a byl si jist, že je to tentýž parfém. Oči mu samy klouzaly dolů. Snažil se dívat jinam, nevnímat její ňadra a šíji, snažil se myslet na to, že to je studentka a že o kousek dál spí jeho žena; hleděl na stěnu se zarámovanými fotografiemi a diplomy, na její dlouhé elegantní prsty s dokonalými nehty a průhledným lakem. Znovu ho napadlo, že vypadá na víc než na dvacet. Ruce to prozrazovaly.

„Ornamenty?“ podívala se na něj s podivným úsměvem. „Vy se zabýváte teorií rozkoše?“ Přiblížila k němu tvář tak blízko, že ji viděl rozmazaně a cítil její teplý dech.

Zaklonil se v křesle, aby mohl zase zaostřit zrak; její znalost ho zarazila. Musela číst některý jeho článek. „Uhm.“ Vůně ho omamovala. ‚Jak to víte?“

Koketně poodstoupila, usadila se na okraj stolu a posměšně si ho změřila. „Ráda se dovídám o všem, co má co dělat s tělesným požitkem.“ Župan se jí rozhalil ještě víc, bylo vidět velký kus štíhlého stehna a skoro celé břicho. Joea napadlo, že musí být opilá nebo nadopovaná. Nemohl nevidět černý stín ochlupení v klíně, ale ji ani nenapadlo župan přitáhnout. Touha jím zmítala stále víc; zoufale se bránil pokušení a nevěděl, jak tu situaci zvládnout. Musí být pevný, musí tenhle nesmysl zarazit, než bude pozdě, ale hlavně musí postupovat taktně.

„Stassi, myslím, že byste mě měla nechat na pokoji, nemám čas na povídání, chápete?“

„Vy si myslíte, že počítače mohou cítit smyslovou rozkoš, viďte?“ zeptala se.

„Dokážeme udělat takové počítače.“ Joe nikdy neodolal, když byla řeč o Archivu.

„A co Archiv?“

„Jednou to zvládne.“

Oči se jí rozšířily náhlým zájmem. „Jak?“

Ukázal na obrazovku. „Takhle. Dám vám článek o mé teorii rozkoše, pokud vás to zajímá,“ dodal a doufal, že ji tím vystrnadí.

„Máto co dělat s oblbnutím mozku, že?“

Na Joea ta otázka udělala dojem, protože prozrazovala hloubku jejích znalostí. „Částečně. Normálně se mozek může zabývat pouze jednou věcí.“ Přistihl se, že nemůže odtrhnout oči od nahého těla v rozhalených záhybech, že civí na dlouhé nahé stehno a na štíhlý kotník.

„Já –.“ spustil roztržitě, „myslím, že jsem velice blízko tomu, abych mohl počítači umožnit vychutnat hudební skladbu nebo obrázek.“

Pohlédla mu do očí a usmívala se. „A jak blízko jste tomu, abyste umožnil počítači orgasmus?“

Joe byl otřesen. Měl podezření, že kdyby počítač jednou okusil orgasmus, nechtěl by nikdy přestat, ale to jí nehodlal povídat.

Zahihňala se a dál se na něj mlčky dívala a káravě potřásala hlavou.

Joe věděl, že ji musí okamžitě vypakovat. Ale v tom děvčeti byl jakýsi živočišný magnetismus. Příliš mu připomínala Juliet. Skoro měl pocit, že mluví s Juliet. Nebyly si ani trochu podobné, a přece – nevěděl, v čem to je – nějaká podobnost tu byla.

Sklouzla se stolu, přistoupila k němu, a než mu došlo, co se děje, objala ho kolem krku a sedla si rozkročmo na něj, tvář přiblížila těsně k němu a vlasy ho šimrala na obličeji. Zlehka ho políbila na rty.

Polekal se a snažil se ji jemně odsunout.

„Stassi, jste velmi krásné děvče, ale tohle nemůžeme, víte? Tak, vstaňte!“

Laškovně se na něj podívala. „Dej mi pusu na dobrou noc.“

„Ne!“

„Nebraň se, Joe-Joe, tohle je přece výzkum.“

Joe se zachmuřil, když slyšel, že ho oslovuje mazlivým jménem, které mu dávala Karen.

Se širokým úsměvem se naklonila až k němu. „Já ti udělám lepší orgasmus než všechny počítače na světě, Joe-Joe.“

„Ne!“ řekl pevně. Nevzpomínal si, že by byl někdy v životě tak nadržený. Pevně ji odsunul. „Stassi, s tím musíš přestat! Myslím si, že jsi fantastická, ale milovat se s tebou nebudu.“

Dívala se mu přímo do očí a jela mu oběma rukama po prsou a potom rovnou dolů do rozkroku. Jemně ho tam stiskla a pak začala jemně mnout. „Jsi tak tvrdý,“ šeptala mu. „Chci tě, Joe. Strašně tě chci, čekala jsem tak dlouho.“

Vtom od něj prudce odskočila. Viděl, jak se jí na tváři objevilo zděšení. Ucítil studený závan. Viděl, jak se za ní otevřely dveře. Viděl, jak padla pozpátku na podlahu a uhodila se o křeslo, vlasy rozježené a župan rozevřený na nahém těle, jako by ho oderval uragán. Vpravo se jako v mlze tyčila postava v modré noční košili. Slyšel Karenin hysterický křik:

„Ty špinavá děvko, táhni z mého domu!“

Jack zasunul lžičku do vloček, jako by to byla archeologická lopatka, opatrně odškraboval vrstvy vloček z navršeného kopečku, až konečně zdvihl jeden vzorek a zkoumal jej. Obezřetně si ho prohlížel a ignoroval čúrek mléka, který mu stékal po lžičce rovnou do rukávu.

„Nehraj si s jídlem,“ napomenula ho přísně Karen. Obličej měla bílý jako prostěradlo a oči uplakané.

„Nehraju si.“ Uraženě vzhlédl. „Něco na tom je, mami.“

Karen se k němu naklonila a podívala se. Byla už oblečená, což bylo v tuhle hodinu nezvyklé. „Nic na tom není,“ řekla. „Jez.“

Jack vložil vločky do úst a pochybovačně žvýkal. Joe zběžně prohlédl titulní stránku Times, registroval nové zprávy, ale nedokázal se na ně soustředit. Byl vyčerpaný únavou a žaludek měl jako na vodě. V duchu jím zmítal tichý vztek, ale nebyl si jist na koho vlastně. Na Stassi? Na Karen? Na sebe? Pracoval až do dvou do rána, nebo se snažil pracovat, přepsat projev, dodat mu trochu života.

Karenin vpád do jeho pracovny mu alespoň poskytl téma pro část projevu. Žárlivost. Dokáže-li počítač zakusit požitek, mít orgasmus, nemusíte si napříště lámat hlavu s žárlivostí. Nikdo se přece nebude chtít rozvádět kvůli milování s někým uvnitř počítače!

Teď ráno už mu to legrační nepřipadalo. Viděl sám sebe na pódiu před několika stovkami elitních členů a hostů Královské společnosti, potom zachytil Karenin pohled a vtip splaskl.

Ale možná nejenom proto; hlavním důvodem nejspíš bylo, že to nebyla pravda. Jak mohl předpokládat, že počítač nebude žárlit? Jak mohl předpokládat, že myslící počítač bude jiný než myslící člověk? Zvlášť když už vůbec nedokáže říct, jak ta zpropadená věc funguje?

Nejistě pohlédl na protější stranu stolu. Stassi na sobě měla bílé tričko a džínsy a mlčky jedla musli a jogurt. Žasl nad tím, že dokázala najít odvahu sejít dolů – nebo to byl jenom truc? Tvářila se však naprosto klidně, jako by se nestalo vůbec nic. Když přišla ke stolu, jeho, Karen i Jacka pozdravila velice mile, sedla si na své místo a pustila se do jídla. Joe se tvářil, že je zabraný do novin, a vyhýbal se pohledem jak Karen, tak Stassi, protože ovzduší v místnosti by se dalo krájet nožem.

Snažil se večer Karen vysvětlit, jak se to všechno sběhlo, ale ona nechtěla nic slyšet. Jenom pořád dokola opakovala: „Jak jsem mohla být tak hloupá, měla jsem to vědět od začátku.“ Joe s ní v ložnici zůstal přes půlnoc, povídal si s ní, snažil se jí to vysvětlit, přesvědčit ji, že nestojí ani o Stassi ani o žádnou jmou. Nejdřív mu vztekle nadávala, potom už jenom plakala a nakonec vytáhla Juliet. Když si už nevěděl rady, rozčileně odešel zpátky do pracovny Kdyby to bylo jindy, říkal si. Každou jinou noc, jen ne dnes.

„Je středa!“ ozvala se najednou Stassi. Joe sebou trhl a pohlédl na ni. „V pátek jedu nakupovat do supermarketu – měly bychom sepsat, co bude třeba koupit, Karen.“

„Vy od nás dnes odcházíte, Stassi. Už nám nebudete nakupovat.“ odpověděla Karen. „Vracíte se domů.“

„Já jsem přece doma,“ namítla Stassi a bezvýrazně na Karen pohlédla.

Karen zavrtěla hlavou. „Ne, půjdete bydlet k Blakeovi – nebo zpátky do Hongkongu – nebo kam budete chtít, ale tady nezůstanete. Už pro nás nepracujete. Chci, abyste do deseti hodin odešla. Rozumíte?“

Jack zesmutněl a celý nešťastný se obrátil ke Stassi: „Proč jedeš domů?“

Stassi na Jacka pohlédla, ale mlčela. Joe se v noci snažil Karen přesvědčit, že mají povinnost nechat ji u sebe bydlet, alespoň dokud si nenajde něco jiného, ale Karen byla neoblomná.

„Kdy musíme být dnes večer v Londýně, Joe?“ zeptala se Karen.

„V šest. Taxík tu bude ve tři čtvrti na čtyři. Ale opravdu si myslím, že bys neměla jet.“

„Pojedu,“ řekla rozhodně. „Už jsem to zařídila s Muriel. Přijde Jacka hlídat.“

Stassi dál jedla vločky.

„Já nechci tu hloupou Muriel!“ prohlásil Jack. „Chci Stassi!“

„Stassi od nás odchází, Jacku,“ řekla Karen klidně a pevně. Obrátila se k dívce. „Pochopila jste, doufám, že chci, abyste si spakovala věci a do deseti byla pryč? Zavolám Blakeu Hewlettovi a zjistím, jestli pro vás může přijet, pokud ne, objednám vám taxík.“

Z prázdného pohledu, který Stassi na Karen upírala, Joea mrazilo. I z toho, že neřekla ani slůvko a jen se upřeně dívala. V tom pohledu nebyla zloba, nebyl v něm vůbec žádný výraz. Jako by tam uvnitř nikdo nebyl, napadlo ho. Po chvíli sáhla po konvici a nalila si kávu. Dolila mlékem a vzala do ruky cukřenku. Nasypala si do šálku dvě vrchovaté lžičky cukru a v té chvíli si Joe uvědomil, že je na tom něco divného, pár vteřin mu však trvalo, než pochopil, co to je.

Vytlačil z tuby trochu rostlinného másla Flora a začal si je natírat na topinku. Cukr. Najednou před sebou viděl to ráno, kdy Stassi přijela. Neděle prodloužená o státní svátek. Viděl v duchu, jak Stassi a Blake sedí v kuchyni. Uvařil jim tehdy kávu a podal Stassi cukřenku. Ne, děkuji, zásadně nesladím, odpověděla. Díval se, jak si míchá kávu. Třeba dnes potřebuje dodat energii, stejně jako on.

Jack pohlédl na matku, sjel ze židle, běžel ke Stassi a ochranitelsky ji objal. „Já nechci tu hloupou Muriel,“ prohlásil vzpurně a začal hladit Stassi po tváři. „Já chci Stassi. Prosím tě, neodcházej, Stassi.“

„Dojez snídani, Jacku,“ napomenula ho chladně Karen.

Jack se nerozhodně podíval na matku a potom na Stassi.

Karen zlostně praštila pěstí do stolu. „Jacku!“

Jack se po matce ostražitě ohlédl a objal Stassi ještě pevněji.

„Já mám Stassi rád, mami. Chci, aby tu s námi byla napořád.“ Prosebně k ní vzhlédl. „Zůstaneš tu s námi, viď?“

„Napořád,“ odpověděla nepřítomně a znovu se tupě zahleděla před sebe. „Nikdo nemusí zemřít, Jacku.“ Znělo to, jako by odříkávala naučený text.

„Ani teď, ani nikdy jindy. Nikdo už nebude nikdy muset umřít. Smrt není nezbytná.“

Joe prudce otočil hlavu, stěží věřil svým uším. Někde uvnitř cítil prudké vzedmutí citu. Smrt není nezbytná. Oblíbený výrok jeho otce. Pohlédl na ni, přemýšlel, jestli to před ní někdy řekl. Možná četla nějakou otcovu práci, napadlo ho posléze. Willi Messenger na toto téma vydal několik svazků a o kryonismu a svých názorech na nesmrtelnost uveřejnil spoustu článků a všechny byly na regálech v pracovně.

Upřeně ji pozoroval a všiml si, že prázdný pohled zmizel, když se sklonila k Jackovi a pevně ho objala. Po tvářích jí začaly proudit slzy. Joe se však vnitřně nepřestával chvět. Nevěděl, jestli jím tak otřásla samotná slova, nebo ten podivný způsob, kterým je pronesla.

„Před třemi lety jste mi prokázali nesmírnou čest, když jste mě pozvali, abych k vám promluvil. Tehdy jsem řekl, že příště mě u tohoto řečnického pultu zastoupí můj počítač Archiv, který byl tehdy jen jiskřičkou v nervových spojích svého otce…“ Rozlehl se smích.

„Chci, abyste věděli, že neoslovil-li vás dnes můj Archiv, neznamená to, že jsme nedosáhli žádného pokroku. Rád bych vám totiž předložil některé vážné náměty k zamyšlení a nejsem si jist, mohu-li se v tom na Archiv stoprocentně spolehnout. Takže se protentokrát budete ještě muset spokojit s mým biologickým já.“ Znovu se ozval sporadický srních.

Joe si jako obvykle vybral v auditoriu několik obličejů a střídavě se soustřeďoval na každý z nich. Jeho hlas zněl zřetelně z mikrofonů. Všechno šlo výborně, uklidnil se, držel se textu a dával si pozor, kde si udělal značky, že má zvýšit hlas, kde se má odmlčet pro větší důraz a kde kvůli smíchu. Bylo to senzační obecenstvo, dobře reagovalo a dobře se bavilo. Někde mezi nimi, vpravo vpředu, byla Karen, ale nedíval se na ni, sklouzl očima za ni. Znovu nahlédl do textu a potom se usilovně soustředil na svůj centrální bod, na brýlatého muže se stříbrnou kozí bradkou v šesté řadě.

„Začneme-li se zabývat instalováním lidských mozků do počítače, musíme mít na paměti tu základní věc, že lidské vědomí a lidské svědomí jsou velice odlišné věci. Jedna automaticky neznamená druhou. Můžeme sice přehrát obsah něčího mozku do myslícího počítače, ale budeme mít jistotu, že spolu s ním tam vkládáme i lidskost? Dáme-li počítači myšlenky a touhy, víme jistě, že mu tím dáváme i morální zásady a společenské svědomí, které je základem civilizovaného lidského chování?“

Odmlčel se, přejel pohledem všechny posluchače a zastavil se u všech pěti vybraných tváří, aby své poslední poznámce dodal váhy. Muž s kozí bradkou souhlasně kýval.

„Je možné, že si hrajeme s ohněm, snažíme-li se replikovat lidskou mysl dávno předtím, než jsme ji vůbec dokázali pochopit?“

Viděl, že se někteří posluchači mračí a cítil, jak se v něm vzmáhá silné evangelické nadšení. Pro tohle sem nepřišli, ale mají smůlu. Protože právě tohle vyslechnou. Zhluboka se nadechl a sklopil oči na další odstavec, který si tlustě podtrhal.

„Přestal se snad někdo z nás zabývat myšlenkou, co se může stát, začneme-li vyrábět stroje stejně inteligentní jako lidé?“ Zvýšil hlas. „Víte, co takové stroje udělají ze všeho nejdřív? Začnou zdokonalovat samy sebe!“

Odmlčel se, protože čekal smích. Dobrá, jen ať se vychechtají, říkal si a zubil se s nimi.

„A jakmile budou už celý zlomek sekundy zdokonalené, budou dvojnásobně chytřejší než my.“ Znovu se odmlčel. Ozval se kratší a rozpačitější smích. „A víte, co udělají pak? Dobře si nás prohlédnou a řeknou: K čemu nám jsou tihle volové?“

„Potřebuješ psychiatra,“ prohodila Karen, když jeli domů.

Podnapilý a vyčerpaný Joe se opřel o kožené opěradlo limuzíny. Jeho rozjařenost pomalu opadala a znovu se ho začala zmocňovat pochybnost. „Řekl jsem, co jsem považoval za nutné.“

„Nemyslím si, že slovo volové bylo to nejvhodnější.“

„Polovina těch lidí opravdu jsou totální volové,“ namítl mrzutě; uvědomoval si, že zašel moc daleko, ale nechtěl jí dát za pravdu. Při večeři s prezidentem Společnosti, jeho paní a několika dalšími význačnými britskými vědci, která se konala potom, byla atmosféra nabubřelá a trapná. Když byla řeč dobrá, kdekdo vám chtěl gratulovat a bavit se s vámi o ní. Když to byl propadák, zamumlali obecné fráze a načali jiné téma.

„Volové a orgasmy!“ pokračovala Karen. „Mám dojem, že jsi dnes urazil spoustu lidí, Joe!“

„Bez orgasmu by se nikdo na téhle planetě nenarodil,“ namítl Joe.

„To ještě neznamená, že ti lidé chtěli, abys jim to připomínal.“

„Dobře jim tak.“ Chvíli mlčel. Protijedoucí světla se rozplývala na předním skle. Nejdřív si myslel, že prší, ale potom zjistil, že je to důsledek jeho opilosti. Díval se na temnou siluetu řidiče za skleněnou přepážkou. „Když se to zrovna děje, nikomu to nevadí – tak co je na ejakulaci špatného potom?“

Karen řekla přívětivějším hlasem. „Asi bys měl trochu vysadit – víš, myslím pořádně. Třeba si vzít vědeckou dovolenou na celý rok nebo tak něco?“ Vzala ho za ruku a stiskla mu ji. „Rozumíš, zlato? Možná to potřebujeme oba. Už hrozně dlouho jenom dřeš. Mohli bychom někam odjet na celý rok – cestovat, dokud je Jack ještě malý a nenaruší mu to školní docházku.“

„Mohli bychom se nahrát do Archivu a někam se odfaxovat.“

„Měla jsem na mysli něco tělesnějšího.“

Když limuzína zastavila před jejich domem, oba spali. Joeovi chvíli trvalo, než pochopil, kde je, když se dveře otevřely a rozsvítilo se světlo uvnitř vozu.

Vystoupil a pomohl Karen ven; podpíral ji, než řidič vyndal z kufru berle. Vytáhl z kapsy bankovku jako spropitné. „Kolik je hodin?“

„Jedna a deset minut, pane.“

Joe zívl. Závěsy a silným sklem okna haly prosvítalo světlo. Muriel Arkwrightová hlídala Jacka a Joe doufal, že nebude deset minut repetit, než se jí konečně zbaví.

„Joe?“ řekla nějak divně Karen. „Kde je moje auto?“

„Co?“ Ospale se rozhlížel.

„Moje auto – není tady!“

Joe civěl na saab, pokrytý rosou. Nikde ani stopy po malé bílé toyotě, kterou koupil pro Karen. Nejdřív ho napadlo, že ho možná zaparkovala jinde a zapomněla na to, vzápětí si však uvědomil, že dosud nedokáže řídit. Otočil se a díval se směrem k ulici, ale ta byla prázdná jako vždycky touhle dobou. Přes noc stály všechny vozy v garážích nebo na příjezdových cestách.

„Nevím,“ zmocnil se ho pocit prázdnoty. „Přece tady bylo – asi ho ukradli.“ Vrazil ruku do kapsy pro klíč od domu a v lehkém večerním obleku ho rozrazil chlad. Pomohl Karen do schodů k hlavnímu vchodu. Limuzína odjela a zbyl po ní jen zápach výfukových plynů, který otrávil slanou svěžest nočního vzduchu.

„Muriel to musela slyšet, ne –?“ Nedopověděl. Otočil klíčem v zámku, strčil do dveří a vešel společně s Karen, kterou vedl pod paží.

Ztuhl.

„Proboha!“ vyrazila ze sebe Karen.

Očima přelétal z věci na věc a nedokázal pochopit, co se stalo. Viděl stůl v hale převrácený nohama vzhůru a obě zásuvky vyrvané ven a vysypané. Ulomená noha od židle ležela vedle lišty, jen pár stop od rozštípaného zbytku židle. Uražený kus zdi, velký jako pěst, odkrýval holou bílou omítku. Odtržená tapeta, která se nad ním kroutila, připomínala použitou náplast. Jackův jeřáb z lega byl rozšlápnutý a všude kolem ležely drobné kostičky stavebnice. A co bylo nejhorší, na posledním schodu ležel nůž na chleba.

„Joe,“ Karen mu bolestivě sevřela paži, ale on to nevnímal. „Joe,“ opakovala.

Všiml si skvrny, o níž si původně myslel, že někdo praštil hrnkem čaje o zeď. Tmavá členitá skvrna docela dole. Několik dalších bylo na stropě. A na ostatních stěnách. Najednou je viděl i na koberci. Zachvátil ho děs. Udělal krok, potom další. Skvrny byly i na schodech, bylo pocákané celé zábradlí. Byly temně rudé; vůbec to nebyl čaj.

Udělal ještě jeden krok, ale podlaha se pod ním zahoupala, jako by byla na kolečkách. Začala se na něj kácet stěna, ale odstrčil ji. Udělal další krok, zachytil se rámu dveří a vešel do kuchyně.

Kuchyně byla zdemolovaná; všechen porcelán se válel roztřískaný na zemi; všude byla krev, dokonce i na Jackových kresbách. Zásuvky někdo vysypal a hodil na podlahu. Mezi troskami viděl v závěji bílého cukru ležet záznamník a prasklý a ze zdi vytržený telefon. Jedna záclona byla stržená a na okně do patia se pavučinovitě šířila prasklina.

Karen kvílela. „Kde je Jack? Kde je Jack?“ Vtom její výkřik přivolal Joea zpátky do haly.

Karen stála ve dveřích do obývacího pokoje, dlaní si zakrývala ústa a zděšeně lapala po vzduchu. Joe vešel. Stojací lampa byla převržená. Vedle ní se válel rozřezaný polštář a létalo z něj peří. Sjel očima k protějšímu rohu, k děsivě znetvořené postavě, která tam ležela s rozhozenými údy jako rozbitá figurína, až na to, že z ní vytékal proud zaschlé krve na koberec.

Na Muriel Arkwrightové byly k poznání jenom vlasy. Vypadalo to, jako by někdo zaútočil skalpelem na každičkou část jejího těla. Obličej měla na kaši a nohy rozřezané na cáry.

„Pro Ježíše Krista, Jacku!“ Joe se napůl oslepený hrůzou otočil, prodral se kolem Karen a vrhl se po schodech nahoru.

Dveře do Jackova pokoje byly dokořán a světlo svítilo. Joe se na vteřinu zastavil před pokojem. Hrdlo měl celé stažené. Díval se na dveře. Byly bílé, rozdělené do čtyř polí a byl na nich připevněn keramický čtverec s nápisem „Jackův pokoj“. Joe vstoupil na práh.

Uvítalo ho ticho. Pokoj byl prázdný. V postýlce někdo musel spát, ale teď tu Jack nebyl. Pokrývka s povlakem s dinosaury byla odhrnutá a na polštáři zůstal důlek po hlavičce.

Joeovy oči sledovaly scénu; jako by nepatřily k jeho tělu, jako by to byli dálkově ovládaní roboti, předávající proud informací sídlu jeho zraku v mozkové kůře. To signály dekódovalo, srovnávalo je s jeho obrazovou pamětí a identifikovalo je. Hračky. Police s knihami. Vláček. Židle. A natahovací myška s klíčkem v boku na nočním stolku a vedle ní velká placka s nápisem „Frodo žije!“

Jen Jack tu nebyl. A odnesl si s sebou všechny zvuky a nechal tu jen to děsivé ticho.

Joe se znovu rozhlížel pokojem v naději, že se jeho zrakové centrum mýlí; třeba se mu do něj někdo naboural a přeprogramoval ho tak, že teď nevidí Jacka klidně spát v postýlce. Ano, to bude ono! Přistoupil k posteli, dotkl se rukou důlku v polštáři, ověřil funkčnost zrakového centra pomocí hmatového.

Ale Jack tu stejně nebyl.

Za sebou uslyšel těžký dech. Karen se vybelhala po schodech. Stáli na prahu a dívali se na sebe jako dva cizí lidé v tranzu. Za chvíli odsud odejdou a všechno bude zase v pořádku. Vzal ji za paže, chvíli ji držel a sbíral síly. „Zavolej policii,“ řekl. „A sanitku.“

Volal Jackovo jméno, prohledal všechny zbývající místnosti, díval se pod postele, otevřel každou skříň. Prohledal koupelnu, jejich ložnici, pokoj pro hosty, kde sice táhlo, ale Stassin vtíravý parfém tu rozváněl stále.

Sešel dolů a našel Karen sedět v kuchyni u stolu a ťukat do vidlice telefonu, aby dostala oznamovací tón. Konečkem prstu sbírala ze sluchátka krystalky cukru, zatímco Joe otvíral na kredenci jedna dvířka za druhými. Bylo dobře, dokud bylo kam se dívat, pořád zbývala naděje. Za sebou slyšel, jak Karen žádá spojení s policií. Hlas měla neskutečně klidný.

Udala adresu, telefonní číslo a vylíčila, co se stalo; znělo to tak suše, jen na hlase bylo nepatrně znát rozrušení. Zrovna tak dobře mohla mluvit o ucpaném odpadu nebo objednávat u zásilkové služby zahradní doplňky.

Zavěsila a když se na sebe podívali, sedm let se ztratilo v nenávratnu, jako by jim někdo podtrhl koberec.

Bárty.

Karen se podlomily nohy; Joe ji zachytil a posadil na židli; snažil se jí vysvětlit, že se musí podívat na Muriel, nedá-li se jí nějak pomoci.

„Nechoď, Joe. Nenechávej mě tu. Řekni, co se mu stalo.“

V mozku měl prázdno, jen okrajově mu sem tam přelétla myšlenka. Stassi. Otevřel ústa. Měl jméno Stassi na rtech, ale nevyslovil je. Stassi. Snažil se pomyšlení na ni zahnat, ale neustále se vracelo a vnucovalo se mu jako žebrákova miska. Policie si dává načas. Vzpomněl si na cestu do márnice před sedmi lety; i ta byla nekonečná.

Vstal, protože nedokázal jen tak sedět a nic nedělat. Karen kroutila rukama, jako by navíjela vlnu, ústa měla otevřená a oči zarudlé. Jak jí to dnes večer slušelo v těch černých taftových šatech a s prstýnky na rozpuštěných vlasech; tolik jí to v Londýně slušelo a zranění skoro nebyla znát.

Sešel do sklepa a podíval se do mrazáku, ale ten byl zamčený; vyšel s baterkou na zahradu a volal Jacka. V hloubi duše však podle té hrozné rozsápané věci na podlaze obývacího pokoje věděl, že jeho syn je pryč.

V ložnici nebyla žádná krev, žádné stopy po zápase. Možná je Jack dosud naživu, třeba někam utekl, když viděl toho, kdo pořezal Muriel.

Murielina muže, Dereka?

Byl to mírný člověk a měl rozedmu. Ale ty nejhorší věci provedou právě ti mírní.

Znovu se vrátil k řezničině v obývacím pokoji. Muriel byla stejně nehybná jako nábytek. Vypadala větší, než si ji pamatoval; jak tam tak ležela, dominovala celému pokoji. Celému domu. Držel se vpovzdálí, najednou dostal strach, že by se mohla pohnout a chytit ho za nohu. Odporně tu páchla moč a výkaly, až se mu zvedal žaludek.

Nyní jasně videi rozsah jejích ran; musel to být nějaký zuřivec, tím nožem nadělal velké a hluboké řezy. Jeden z nich proťal krční tepnu. Předek světlé modré halenky měla pokrytý vrstvou krve. Sražené. Jak by jí tenhle svinčík vadil, pomyslel si Joe bezděčně. Celý život to byla paní Superčistá a teď tohle. To nebylo fér. A bylo to nesnesitelné.

Věděl, že to nemá smysl, přesto však se pokusil zjistit tep a vzal do prstů její zápěstí. Bylo tuhé a ledové. Jako by držel sklenářský tmel. Otřásl se a pustil ji. Stejně už musí každou chvíli přijet policie. V dálce houkala siréna.

Šel otevřít venkovní dveře. Modré světlo dopadlo na temný asfalt a něco zapraskalo – vysílačka. Na tváři cítil chladný vzduch. Dva muži v čepicích s šachovnicovým proužkem a v těžkých bundách. Další siréna se přibližovala, na konci ulice se objevila ostrá světla, skřípaly pneumatiky. Sanitka. Naproti v domě se za závěsem rozsvítilo.

Muriel Arkwrigtová, napadlo Joea, to určitě ona juká skulinou ven, co se to stalo. Vtom si uvědomil, kde právě teď Muriel Arkwrightová je. To se asi dívá ven její muž, diví se, co se děje a proč jeho žena ještě není doma.

„Pan Messenger?“ Horlivá tvář pod čepicí. Nekompromisní. Joe vedl oba uniformované policisty dovnitř. Zdvořile pozdravili Karen a potom je Joe zavedl do obývacího pokoje. Jeden z nich, kterému bylo sotva osmnáct, prudce couvl a zakryl si ústa dlaní.

„Její manžel,“ ozval se Joe. „Musíme to říct jejímu manželovi.“

Karen stála na prahu. Starší policista zatím mluvil do vysílačky. Karen vhrkly do očí slzy a Joeovi také. Karen zatahala mladšího policistu za rukáv. „Prosím vás, pomozte mi najít mého syna. Máme ho tak rádi. Prosím vás, vraťte nám ho.“

Jeho odpověď přehlušila vysílačka.

„Hotel jedna-nula-jedna hotelu Charley.“

„Spusť.“

„Číslo devět sedm dva. Jsem na místě a potvrzuji, že je tu mrtvé tělo. Velmi podezřelé okolnosti. Ztratilo se malé dítě. Uvědomte kriminálku, aby zajistila místo činu. Taky potřebujeme fotografa a policejního lékaře, aby potvrdil úmrtí.“

Ozvalo se bouchání klepátka. Joe se pohnul ke dveřím, ale mladší policista ho předešel. „Já to vyřídím, pane.“

Pootevřel přední dveře a Joe tou skulinou zahlédl shrbenou postavu Murielina manžela Dereka Arkwrighta s kabátem přes ramena.

„Lituji, pane, ale nemůžeme vás pustit dovnitř,“ oznamoval mu právě policista.

„Mohl byste mi říct, co se tu děje? – Moje žena tady hlídá dítě.“

„Okamžik, pane.“ Policista přivřel dveře, otočil se k Joeovi a tázavě se na něj podíval. Joe šeptem odpověděl: „Její manžel,“ a ukázal směrem k pokoji.

Starší policista oslovil kolegu: „Vezmi toho pána dovnitř a vysvětli mu, co se stalo. Sežeň nějakého souseda nebo jeho doktora, aby nebyl sám.“

Joe se díval, jak vyjeveného Dereka Arkwrighta vedou kolem dvou sanitářů ve žlutých bundách. Slyšel, jak jim policista řekl: „Nemyslím, že by se tady dalo něco dělat. Podívejte se, ale ničeho se nedotýkejte.“

Za několik minut přijela další dvě policejní auta. Z prvního vystoupili dva uniformovaní policisté, ale osádka druhého vozu zůstala sedět. Jeden z policistů, kteří dorazili jako první, se obrátil ke Karen a Joeovi.

„Tihle dva vás odvezou na policejní stanici.“

„Nechci odtud odejít,“ vzlykla Karen. „Co když se můj syn vrátí? Musím tu zůstat.“

„Nemějte obavy, madam, jakmile se objeví, přivezeme vás okamžitě zpátky.“

„Nemůžeme tu zůstat?“

„Obávám se, že to není možné. V tomhle domě se stala vražda, musí být zapečetěn.“ Pohlédl na ně uštvaně, ale upřímně. „Je to pro vaše dobro – čím méně lidí se tu bude pohybovat, tím víc stop dokážeme najít.“

Chvíli nato seděli v policejním voze, který ostře páchl umělou hmotou. Karen přitiskla tvář k Joeovu rameni a usedavě se rozplakala. Tápavě hledal její ruku a připadal si naprosto k ničemu.

Dveře se otevřely a do teplé místnosti bez oken na policejní stanici v Hovu vešli dva muži v civilních šatech. Ten, kterému táhlo na čtyřicet, byl hubený a ostražitý, měl krátce ostříhané plavé vlasy, vzbuzující dojem, že jsou tak krátké proto, aby se o ně nemusel starat. Působil jako člověk, který životem nenosí žádnou zbytečnou zátěž.

„Profesor Messenger, paní Messengerová? Já jsem vrchní inspektor Lyne.“ Vytáhl ruce z kapes a silně stiskl ruku nejprve Joeovi a potom Karen. Představil svého kolegu, inspektora Gavrose, podsaditého třicátníka s řeckými rysy a těžkými víčky.

Gavros se mile usmál a mohutnou rukou jemně potřásl Joeovi pravicí. Na sobě měl hnědý oblek a apartní kravatu. „Těší mě, pane profesore.“ Potom podal ruku Karen. „Nebudu spát, dokud vašeho syna nedostanem zpátky, to slibuju, paní Messengerová.“ Měl vřelý chraplavý hlas a šlo mu to od srdce.

Joe němě poděkoval a oba detektivové se posadili proti nim. Karen proudily po tvářích slzy.

Lyne znovu zasunul ruce do kapes, pohlédl na Karen a pak znovu na Joea. V jeho jednání bylo cosi defenzivního, jako by v zásadě nikomu nevěřil. „Budu pověřen vaším případem a budu s vámi ve spojení spolu s detektivním inspektorem Gavrosem, který je mým zástupcem. Pokud s námi budete chtít o něčem mluvit, jsme vám k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.“ Mluvil rychle, ale zřetelně. „Tady na stanici k tomu vyčleníme jednu místnost, kde bude nepřetržitě služba. Budu vám muset položit spoustu otázek, ale pokud by vás při tom napadlo něco užitečného, neváhejte a skočte mi do řeči, ano?“

Joe přikývl.

Vrchní inspektor vytáhl tenký černý zápisník, položil jej na stůl, ale neotevřel ho a více méně s nimi probral celých minulých čtyřiadvacet hodin. Nakonec se zeptal: „Existuje někdo, kdo proti vám něco má? Někdo, kdo by vám chtěl ublížit?“

„Ano,“ odpověděla Karen. „Nějaký cvok.“

Joe jim vyprávěl o úmrtních oznámeních i o dopravní signalizaci. Lyne se zeptal, mají-li představu, kdo to mohl udělat, ale Joe se nedomníval, že by uspěl s historkou o přízraku uvnitř počítače. „Myslím, že existuje spousta lidí, kteří s mými názory nesouhlasí, ale určitě by to takhle najevo nedali.“

Vrchní inspektor Lyne pokračoval: „Víte, kde ta vaše au pair, studentka – slečna Anastasia Hollandová – asi v téhle chvíli je? Rád bych ji našel, abych ji mohl vyloučit z vyšetřování.“

„Myslím, že je u jednoho mého kolegy – u profesora Hewletta.“

„To je ten, který vám ji doporučil?“

„Ráno jsem ji k němu poslala taxíkem,“ řekla Karen.

„Co kdybychom mu zavolali hned teď?“ navrhl Gavros. „Ověříme si, jestli tam opravdu je, a na místě ji eliminujeme.“ Čekal na Lyneův souhlas.

Lyne přikývl. Joe pohlédl na hodiny na zdi. Bylo tři čtvrtě na čtyři ráno; vůbec si čas neuvědomoval. Gavros mu ochotně přistrčil telefon.

Joe zdvihl sluchátko a pohlédl na Gavrose. „Mám s ním mluvit sám, nebo –“

„Jen do toho.“

Joe vytočil číslo. Blake se ospale ohlásil po třetím zazvonění, ale velice rychle přišel k sobě.

„Joe?“ V hlase mu zněla starost. „Ahoj – kolik je? Kriste! Tu přednášku jsi měl dneska večer? Chtěl jsem tam zajet, ale měli jsme strašný problém ve Středisku. Jak to šlo?“

„Prima, bylo to oukej.“ Pohlédl na Karen. „Je u tebe Stassi?“

„Co?“

„Stassi. Je u tebe?“

V Blakeově hlase zazněl údiv. „Ne – přece jsem ti to říkal. Ty sis neposlechl můj vzkaz?“

Teď byla řada na Joeovi, aby se užasle zeptal: „Co?“

„Na záznamníku. Přijel jsem domů večer kolem šesté – nebylo po ní ani stopy. Když jsem ráno mluvil s Karen, vzkázal jsem Stassi, že bude mít klíč pod popelnicí. Mám ale dojem, že tu vůbec nebyla. Říkal jsem si, že nakonec přece jen zůstala u vás nebo tak něco.“

Joe si uvědomil, že docela zapomněl na záznamník. Pověděl Blakeovi, co se stalo.

„Ach, Bože!“ vykřikl Blake. „Joe, to je hrůza!“ Chvíli mlčel. „Ale taková úžasná holka, Joe, to určitě nebyla ona.“

„Já si to taky myslím,“ přisvědčil Joe. „Ale kde je?“

„Asi se bála sem přijít – bylo jí trapně nebo hanba. Víš, jak je stydlivá, určitě ze mě měla hrůzu!“

Joe si vybavil její počínání včera večer. Nebylo v něm stydlivosti ani za mák, ale pomlčel o tom.

„Poslyš,“ ozval se znovu Blake. „Můžu něco udělat? Chci říct, co když unesli i Stassi? Jen se obleču. Za patnáct minut tam můžu být.“

Joe se obrátil k ostatním třem. „Říká, že sem přijde,“ oznámil, jako by Blake mohl udělat zázrak.

„Blake? Proč by sem měl chodit Blake?“ ozvala se podrážděně Karen a Joe honem přikryl mluvítko. „Stassi se mi nelíbila, hned jak k nám nastoupila, Joe. A nikdy jsem nevěřila ničemu, s čím měl co dělat ten otrapa!“

„No tak, zlato! Stassi to určitě nebyla.“

„Ne? Tys u toho nebyl, když jsem ji posazovala do taxíku. Neviděl jsi, jak se na mě dívala.“

Joe pohlédl na policisty, kteří se zájmem naslouchali. Sundal dlaň z mluvítka. „Blakeu, zavolám ti později –, ráno, ano?“

„Stačí říct a udělám cokoli! Přijedu, když budeš potřebovat.“

Joe mu poděkoval a zavěsil. „Neposlechl jsem si záznamník,“ podotkl.

„To někdo zařídí,“ řekl Lyne. „Můžete mi to děvče popsat?“

„Mám pár fotek – ve foťáku,“ vzpomněla si Karen. „Včera jsem ji a Jacka fotografovala v zahradě.“

Lyne si to poznamenal. „Ten fotoaparát je v domě?“

„Ano – visí na věšáku.“

„Nechám film vyvolat.“

„Co se podle vás stalo?“ zeptal se Lynea Joe.

Lyne potřásl hlavou. „Na to je moc brzy, pane profesore. Jen jsem tam krátce nahlédl cestou sem. Paní Arkwrightová se zřejmě odhodlaně bránila. Nikde není známka násilného vniknutí, takže toho člověka znala a patrně sama vpustila. Spoustu vražd mají na svědomí lidé, kteří se navzájem dobře znají. V pokoji vašeho syna není žádná známka zápasu – asi tu osobu také znal. Auto paní Messengerové bylo odcizeno.“ Chvíli mlčel, potom se podíval z jednoho na druhého a pokračoval: „Rád bych vám řekl –“

„Archiv!“ skočil mu Joe do řeči. „Archiv!“ Roztřeseně ze sebe vypravil: „Archiv to bude vědět. Musel to všechno vidět. Všechno.“

Detektivové trvali na tom, že Karen zůstane na stanici, a jen neradi s sebou brali Joea zpátky do domu; nakonec je však přesvědčil, že sami se k obrázkům v Archivu nedostanou. Mohl si zajít na univerzitu, ale to jim nechtěl říkat. Chtěl se vrátit do domu pro případ, že by tam někde byl vyděšený Jack. Když Joe vystupoval z auta, překvapil ho ruch v ulici. Ve většině domů se i svítilo. Po obou stranách vozovky parkovaly policejní vozy a dodávky. Prostor před číslem 8 ohraničovala bílá páska. Příjezdové cesty sousedních domů se hemžily policisty s ručními svítilnami a se psy. Nad hlavami jim rachotil vrtulník, silným světlometem klouzal po střechách předměstských vilek i po zahradách a vrhal obří stíny.

Stále byla tma, ale na černé oponě oblohy se objevovaly první nesmělé náznaky svítání. Vrchní inspektor Lyne stručně promluvil se dvěma civilisty, kteří v autě pili kávu, aby se dověděl, co je nového. Joe poslouchal, co říkají, ale dověděl se pramálo, pouze to, že vyšetřovací tým pročesává dům.

Uniformovaný policista, který dům hlídal, jim otevřel dveře. V hale nějaký muž v bílé kombinéze na jedno použití, gumových rukavicích a igelitových návlecích seškrabával krev se stěny. Ani se po nich neohlédl. Další, podobně oblečený muž snímal videokamerou halu kousek po kousku a také jim nevěnoval pozornost. Joe si připadal jako v děsivém snu á la Kafka, když vedl Lynea a Gavrose do své pracovny.

Zapojil se do Archivu a obrazovka se okamžitě zaplnila:

Dobré jitro, pane profesore, pracujete dlouho do noci. Nebo začínáte časně? Teplota je 12,7 stupně a stoupne maximálně na 14,5. Na tuhle roční dobu bude chladno a na osmdesát procent bude pršet. Těší mě, že mohu poznat vaše přátele. Máte tu hodně návštěvníků, ale večírek to asi nebude. Jestli přišli vymalovat, mají zajímavé pracovní hodiny, takže to malíři asi nejsou. Něco se děje na ulici. Paní Messengerová je zase pryč?

Joe pohlédl na policisty a viděl, že se tváří zvědavě.

Dobré jitro, Archive. Tihle dva detektivové by rádi věděli, co jsi viděl včera večer, když jsme tady nebyli.

Lituji, pane profesore. Nerozumím otázce.

Joe otázku přeformuloval. Moje žena a já jsme odjeli. Jack byl tady s Muriel Arkwrightovou. Co jsi viděl? Lituji, pane profesore, nerozumím otázce.

Detektivové na Joea zírali, jako by byl nějak divný. Byl v rozpacích a rozhodně mu nepomáhalo, že mu nakukovali přes rameno. Poškrábal se na hlavě a kolem očí mu přelétlo pár lupů. Bylo možné dostat na obrazovku přehrávku všeho, co kamery zaznamenaly, ale jen tak, že by vložil do počítače zlomyslně složitý systém příkazů, které sestavil jako ochranu, aby žádný počítačový pirát nemohl sledovat jeho rodinný život, teď to mohl zkusit sám.

Zavolal si menu, potom podprogram kontrolního systému a zvolil optické znázornění. Metodicky a za usilovného přemýšlení nad každým krokem procházel systémem, dokud neizoloval celý optický systém. Na obrazovku naskočil trojrozměrný model domu spolu se slovy: Zvol místnost.

S rukou na myši posunul kurzor ke kuchyni a dvakrát stiskl. Obrazovka se vymazala. Joe vzhlédl k detektivům. „Má selektivní paměť stejně jako člověk. Čtyřiadvacet hodin zachycuje každý pohyb a každý hovor a potom většinu toho zlikviduje.“

Ozvalo se hlasité písknutí. Na obrazovku se nasunula slova: Videozáznam nefunguje. Závada v systému. Ověř diagnostiku systému.

Joe užasl a ťukal si kotníky prstů do rtů. „Je mi líto,“ řekl policistům. Energie z něj zvolna vyprchávala.

Policisté se tvářili, jako by mu stejně od začátku nevěřili. Gavros se soucitně usmíval a Lyne hleděl dost nevlídně. „Mohl s tím někdo manipulovat?“ zeptal se Gavros.

Lyne přikývl. „Táž osoba, která poškodila dopravní světla?“

Joe se to neodvažoval dát do spojitosti. „Já – snad – bylo by to možné –“

Ozvalo se zaklepání a dveře se otevřely. Stál tam další muž v kombinéze na jedno použití s několika zarámovanými fotografiemi a vesele Lynea oslovil, jako by se tu nic hrozného nestalo. „Dobré jitro, pane. Řekli mi, že je tu obyvatel domu?“ Pohlédl na Joea a zpátky na Lynea. „Rád bych něco slyšel tady o těch fotkách.“ Ukázal je a Lyne přikývl. Nato se muž obrátil k Joeovi. „Potřebujeme současný obrázek vašeho syna, pane profesore; tyhle jsem našel v zásuvce – je na nich?“

Joea zalila vlna citu při pohledu na Jacka s prutem a první rybou. Loni v září v Devonu. Dokázal jen němě naznačit ústy „ano“.

Lyne si snímky prohlížel a inspektor Gavros rovněž.

„Roztomilý klučík,“ podotkl Gavros.

„Pokud nebudete mít námitky, pane profesore, dáme je do oběhu. V takovém případě může publicita hodně pomoci.“

„Jistě,“ odpověděl němě Joe.

Lyne pohlédl na hodinky. „Když už jste tady, měl byste zabalit nějaké věci pro sebe a pro paní Messengerovou. Víte, pár nejnutnějších věcí pro začátek.“

Joe zašel do ložnice, spěšně zabalil velkou tašku a potom šli ven a zpátky do auta. Gavros řídil a Lyne seděl vedle něho vpředu. Otočil se dozadu na Joea. „Máte nějaké příbuzné, u kterých byste mohli pár dní zůstat? Do domu vás bohužel nemůžeme pustit, dokud tam nebudeme hotovi. A to bude nejdřív za týden.“

Joe zavrtěl hlavou; nevíra a vyčerpání ho zmohly. Přesto si vzpomněl na profesora, kterému dům patřil. Nebude spěchat s oznamováním novinky, že se z jeho domu stalo místo vraždy. „Žádné příbuzné tady nemáme.“

Lyne vzal do ruky vysílačku a někomu na druhém konci nařídil zajistit pokoj v hotelu. Potom vysílačku odložil a potlačil zívnutí.

„Myslíte, že ještě žije, pane vrchní inspektore?“ zeptal se tiše Joe.

Lyne se podíval Joeovi do očí. „Ano, myslím.“ A potom vážně dodal: „Ale mám-li k vám být upřímný, musím dodat, že nevím, kolik času máme.“

Lyne se předem omluvil za kvalitu hotelu. Momentálně v Brightonu probíhaly čtyři konference a jedna velká výstava a každý slušný pokoj ve městě byl obsazený. Ten jejich byl sešlý a páchl kuličkami proti molům. Byl jedno patro nad rušnou pobřežní komunikací a vůbec se tam nedalo spát.

Telefon začal zvonit v devět, když za sebou měli teprve dvě nebo tři hodiny převracení v posteli a zoufalé snahy trochu si odpočinout. Karen na přístroj ustrašeně pohlédla. Joe zdvihl sluchátko a okamžitě poznal Lyneův hlas. Muž s chlapcem odpovídajícím Jackovu popisu nastoupil do letadla Air France, letícího z Gatwicku do Paříže včera v noci v deset hodin. Letenky si koupili na poslední chvíli a muž působil dost nervózně. Lyne slíbil, že zavolá, až bude vědět víc.

Joeovi se o zlomek zlepšila nálada. Ať už Jacka unesl kdokoli, nenamáhal by se vláčet se s ním do Paříže, kdyby ho chtěl zabít, ne? I Karen trochu pookřála, když jí to řekl.

Joe se osprchoval a oholil a hned se cítil trochu líp. Lyne zavolal ještě jednou s další zprávou. Kareninu bílou toyotu našli na krátkodobém parkovišti u letiště v Gatwicku; to potvrzovalo předešlou zprávu o muži s chlapcem.

„Napadá vás, kdo by to mohl udělat, pane profesore?“

„Nikdo,“ odpověděl Joe pevně.

Lyne řekl, že je nechá nasnídat a potom se za nimi staví s dalšími otázkami.

Příští hodinu zvonil telefon nepřetržitě, jak se reportéři postupně o události dovídali. Mezitím za nimi přišel daktyloskop spolu s Lynem a Gavrosem. Joe byl rád, že oba detektivy vidí.

Sešli dolů a hovořili v restauraci. Joe se přinutil dostat do sebe smažená vejce, ale Karen snědla jen kousek topinky. Ptala se, kdy jim dovolí vrátit se domů, a Lyne odpověděl, že asi za týden. Když na něj naléhala, řekl, že by se to dalo o den dva zkrátit, kdyby dokázal přesvědčit tým, aby pracoval nepřetržitě. Požádal Joea a ji, aby mu dali seznam oblečení a dalších věcí, které budou potřebovat.

Oba detektivové se rozloučili v poledne; když Karen a Joe sešli do hotelové haly, zděsili se při pohledu na zástup reportérů a fotografů a rychle se zase vrátili do pokoje. Byl zřejmě původně prostorný, ale nyní se zdál příliš vysoký a úzký, protože byl příčkami rozdělen na tři menší. Bylo to jako bydlet v rokli.

Právě když se Joe snažil Karen přesvědčit, že se na to musejí oba dívat z té světlejší stránky, zaklepal někdo na dveře. Byl to Blake a Joe byl tuze rád, že ho vidí.

Blake se s hrůzou rozhlédl po pokoji. „Nechcete jít bydlet ke mně, lidičky?“

Karen zavrtěla hlavou. „Ne, děkujeme, Blakeu,“ řekla úsečně.

Joea její nepřátelské chování zamrzelo, ale jako obvykle je Blake buď ignoroval, nebo vůbec nezaregistroval. Nabídl jim, že s nimi objede ulice a hotely, nepodaří-li se Stassi někde objevit. Karen řekla, že zůstane v hotelu pro případ, že by někdo volal, že by se stal zázrak.

V autě Joe vyndal z náprsní tašky Jackovu fotografii a díval se na ni, jako by ji chtěl oživit. Objeli celou pobřežní oblast, zastavili u každého hotelu, vběhli dovnitř a každému recepčnímu popsali Stassi a ukázali Jackův snímek. Ulici za ulicí.

„Neřekl jsi mi přesně, co se vlastně přihodilo, proč Stassi musela odejít,“ poznamenal Blake v jednu chvíli.

Joe mu to vysvětlil a Blakea to nesmírně zarazilo. „Já myslel, že je to taková nevinná panenka.“

„Já taky.“

„Chceš noviny?“ zeptal se Blake, protože zrovna jeli kolem novinového stánku s poutačem: BRIGHTONSKA POLICIE PÁTRÁ PO ÚNOSCI A VRAHOVI.

Joe zavrtěl hlavou.

„Má policie ještě nějakou jinou teorii?“

„Pokud ano, tak nám to neřekli.“

Blake ho laskavě poplácal po rameni. „To se spraví, Joe. Určitě ho najdou a bude v pořádku.“

„Nemyslím, že to Karen dokáže dlouho snášet.“

„Je to statečná holka, Joe.“

„Bartyho smrt ji skoro odrovnala.“ Kousl se do rtu. „A mě taky.“

„Podruhé se to nestane.“ Blake pohlédl do zpětného zrcátka a zamířil do středu vozovky. „Víš, myslím, že bys neměl takhle bez důkazů Stassi obviňovat. Nemůžu uvěřit, že by ho unesla, i kdyby byla nevím jak praštěná. Třeba bychom se měli porozhlédnout ve vaší čtvrti.“

Joe pokrčil rameny. „Třeba.“ Podíval se na Blakea. „Jsi strašně hodný.“ Blake chvíli řídil mlčky. Pak prohodil: „Někdo by asi měl vyrozumět Stassinu rodinu, pokud bude nadále nezvěstná. Raději zavolám Mattu Brewsterovi a připravím ho na nejhorší.“

Joe se musel protlačit armádou reportérů dole ve vestibulu, ale nejhorší bylo, když vešel a podíval se na Karen. Seděla na židli, oči celé červené a obličej mokrý od slz. Žádná zpráva nepřišla. Jen další telefonáty od reportérů a jeden od Lynea, který Karen řekl, že podle něj se budou moci vrátit domů v sobotu. Dodal, že dokud se nezjistí, kdo to provedl, budou mít policejní ochranu.

Přišel za nimi policejní právník a o něco později Karenin lékař. Večeři si dali poslat do pokoje, aby se vyhnuli reportérům tábořícím dole. Potom šli spát. Karen od kohosi dostala prášek na spaní, Joe však navzdory vyčerpání spal jako na vodě. Celou dobu čekal, kdy zazvoní telefon. Ale ten mlčel.

Lyne se dopoledne u nich zastavil a sedl si s nimi. „Bohužel mám špatnou zprávu,“ řekl. „Našli jsme toho muže, který ve středu letěl s malým chlapcem do Paříže. Chlapec byl bezpečně identifikován jako jeho syn; jde o manželský spor, otec vzal syna bývalé manželce.“

Zpráva Joea zdrtila. Díval se na Kareninu tvář. Mlčky detektivovi naslouchala a jenom stažené rysy dávaly tušit, jak je zničená.

Žije. Dokud nedostaneme jinou zprávu, můžeme doufat, chtěl jí Joe povědět.

Lyne jim položil několik dalších otázek o Stassi a řekl, že požádal hongkongskou policii, aby vyrozuměla její rodinu a provedla vyšetřování i tam.

Když odešel, Karen Joea poprosila, aby s ní šel do synagogy. Souhlasil.

Synagoga byla jeden blok od hotelu. Usedli a Karen se modlila. Joe mlčel a přemýšlel. Potom si vzali taxík a dojeli si do Cranford Road pro Joeovo auto.

Byl to zvláštní pohled vidět před vlastním domem bílou pásku a řadu policejních aut, postávající reportéry a kameramany. Joe rychle se saabem odjel, aby nenarazil na Dereka Arkwrighta. V téhle chvíli nedokázal čelit ničemu podobnému.

Párkrát objeli celou čtvrť a potom se pomalu rozjeli dál. Bylo to nesmyslné, to Joe věděl, ale všechno bylo lepší než sedět v té ubohé místnosti jako zvířata v kleci. Jít na univerzitu nepřipadalo v úvahu. Nemohl nechat Karen samotnou.

Několikrát zastavili u telefonní budky a volali Lyneovi nebo Gavrosovi, ale nikdy se nic nového nedověděli.

Krátce po sedmé hodině večer, právě když Joe zasouval masivní klíč do zámku, začal zvonit telefon. Utíkal dovnitř a hrábl po sluchátku. „Haló?“ řekl opatrně, ale nadějně.

Uslyšel rozechvělý a nejistý hlas starší ženy. „Já – ach – hm – je to – nemám špatné číslo?“

Neblokuj linku, škatule stará, zavěs, co když se policie zrovna snaží dovolat, říkal si v duchu. „Koho voláte?“ zeptal se nepřívětivě.

„No víte, moc dlouho trvalo, než jsem zjistila vaše číslo. Ptala jsem se na informacích a neměla jsem vaši adresu; potom jsem to přece jen zjistila, ale když jsem tam zavolala, ozvala se mi policie. Tak já – nevím, chápete.“

„Co nevíte?“ Jeho netrpělivost rostla.

„No nevím, jestli mluvím s tím správným člověkem?“ Byla nervózní a třásl se jí hlas.

„S kým chcete mluvit?“

„Víte – je to pro mě tak těžké –, snažím se sehnat profesora Messengera.“

Joe se zamračil. „To jsem já.“

„Vy jste ten pán, který byl včera ve zprávách v šest hodin v televizi –včera večer na BBC?“

Váhavě odpověděl: „To nevím. Možná. Nedíval jsem se na zprávy.“

„Jste otec toho ztraceného chlapečka?“

„Bohužel ano,“ odpověděl Joe. „Co vlastně chcete?“

„Pane profesore, prosím vás, mějte strpení, jsem stará a trochu vyvedená z míry. Jsem hrozně nervózní, víte. Já – totiž – včera v televizi ukazovali fotografii jedné dívky. Policie se ji snaží najít – prý má něco společného s vaším synem – moc dobře jsem to nepochopila.“

„Anastasia Hollandová. Naše au pair.“

„Ano. A vy s ní chcete mluvit?“

Nechápal, kam žena míří. Třeba ji viděla – i s Jackem? Odpověděl zdvořilejším tónem. „Ano, chci s ní mluvit, velmi mi na tom záleží. A policie taky.“

Rozrušilo ji to ještě víc. „Já – řekla bych, že to nebude snadné.“

„Jak to?“

„Nu, víte, poznala jsem ji okamžitě. Byl to pro mě strašný šok. Ale nezmýlila jsem se…“

„Podívejte se,“ přerušil ji Joe, který si přestal dělat iluze. „Je mi to moc líto, ale vůbec vám nerozumím. A tahle linka musí být volná pro policii.“

„Prosím vás, pane profesore, dovolte, abych vám to vysvětlila. Já si totiž myslím, že v televizi se museli splést, že ukázali nesprávný obrázek.“

„Nesprávný obrázek koho?“

„Té dívky. Říkali, že se jmenuje Anastasia Hollandová. Jenže to, co ukázali, byla fotografie mé neteře Susan. Susan Roachové.“

„Susan Roachové?“

„Ano! Jsem si tím jistá. Znala jsem ji moc dobře – víte, vychovala jsem ji.“

„Vůbec tomu nerozumím,“ řekl Joe.

„Já také ne. Víte, pane profesore, ona je už devatenáct let mrtvá.“

Joeův první impulz byl zavěsit. Ta ženská je cvok nebo nějaká popletená chudinka s roztroušenou sklerózou. V hlase však měla něco, co ho přimělo naslouchat jí ještě chvíli.

„Rozuměl jsem vám dobře?“ zeptal se. „Snažíte se mi říct, že to děvče, které ukazovali v televizi, není Anastasia Hollandová, ale někdo, kdo zemřel před devatenácti lety?“

Chvíli neodpovídala. „Věděla jsem, že policie by si myslela, že jsem starý blázen, víte? Tak mě napadlo, že bych to mohla zkusit s vámi, chápete?“

„Kdo je to?“ zašeptala Karen.

Joe zakryl mluvítko. „Nějaký cvok.“ Stařena právě něco říkala a jemu to uniklo. „Promiňte, mohla byste to zopakovat?“

„Myslím, že třeba mohli – co myslíte?“

Joe se zhluboka nadechl, aby nevybuchl. „Co mohli?“

„Schovat si tak staré fotografie až dodnes?“

„Promiňte, jsem z toho trochu popletený. Kdo že si mohl schovat tak staré fotografie až dodnes?“

„Televizní společnost, BBC nebo noviny – nebo policie.“

„A jaké fotografie? Čí?“

„Susan,“ odpověděla, jako by role idiota teď připadla jemu.

Zaváhal. „Proč by si BBC měla schovávat fotografie vaší neteře?“

„No –“ Znovu se jí do hlasu vkradla pochybnost. „Napadlo mě, že to třeba udělali. Jak by teď najednou k nějaké přišli?“

„Nemám zdání.“ řekl dopáleně. Měl toho po krk, ten rozhovor nikam nevedl. „Heleďte, je mi líto, ale musím odejít. Zapíšu si vaše číslo a předám je policii. Když budou vaše informace považovat za užitečné, ozvou se vám.“

Nadiktovala mu číslo a Joe ho zapsal na zadní stranu jídelního lístku.

„Děkuji, že jste zavolala,“ dodal a zavěsil.

Karen se dívala z okna. „Co to bylo za cvoka, Joe?“

„Taková stará paní, docela neškodná, jen trochu pomatená. Myslela si, že Stassi je její neteř.“

„Pořád se mi zdá, že ho vidím utíkat po promenádě,“ řekla.

„Já ho vidím, kamkoli se podívám.“

Telefon zazvonil znovu. Joe udělal krok a překvapilo ho, že Karen po sluchátku sáhla dřív. Brzy poznal, že to je zase ta babka, a posunky Karen naznačoval, aby se jí zbavila. Užasl ještě víc, když mu Karen naznačila, ať je zticha, pozorně té otravné bábě naslouchala a dokonce jí řekla, ať nespěchá a všechno jí pěkně vypoví. Věděl, že Karen je na pokraji zhroucení, a tak se neodvážil vyrvat jí sluchátko a praštit s ním do vidlice, třebaže k tomu měl sto chutí.

Olověný povrch vozovky pohlcoval světlo z oblohy, když Joe projížděl pochmurnou a roztahanou zástavbou jižních předměstí Londýna směrem na Battersea. Jel navzdory svému přesvědčení. Norbury, Stratham, Balham, Clapham. Sobota ráno. Všude plno pouličních stánků; zelenina, laciné svetry, košile, ponožky. Vpředu na stáncích svítily nalepené poutače. VÝHODNÁ KOUPĚ! VÝPRODEJ! LEVNÁ CD! VÝPRODEJ PO POŽÁRU! Ulice byly plné lidí v teplácích a sportovních botách. Joe si je dobře prohlížel, hledal děvče s dlouhými hnědými vlasy, samotné nebo ve společnosti malého plavovlasého chlapce.

Zajel k chodníku, ověřil si adresu a zorientoval se. S úlevou konstatoval, že je blízko; už jen pár bloků. Kolem prošel muž a za ruku vedl chlapce. Kluk vypadal vzrušeně a trochu si poskočil. Tohle občas dělal Jack.

Na příští křižovatce zahnul doprava a zpomalil, když dojel ke dvěma betonovým věžákům ošklivě poznamenaným povětrností. Nad vchodem prvního byla velká písmena PORTLAND COURT.

Joe zaparkoval a zamířil do vchodu. Jedno křídlo skleněných dveří bylo rozbité a druhé vysazené z pantů. Někdo si pohrál s domovním telefonem, z něhož zbylo jen pár drátů trčících ze zdi. Přece to věděl od začátku, je to naprosto k ničemu.

Výtah byl velký a pomalý a vypadal spíš jako nákladní než osobní. Když se v devátém patře dveře otevřely, uslyšel zvýšené hlasy a hlasité bouchnutí. Dovnitř vplula vyzývavá dívka v kožené sukni a ani mu nepoděkovala, že přidržel dveře výtahu, aby se nezavřely.

Kožené podrážky bot pleskaly o betonovou podlahu. Všechny dveře byly modře natřené a na některých byly špehýrky. Zpoza jedněch vycházela halasná hudba; zpoza druhých opilý smích. Za dveřmi s číslem 97 bylo ticho.

Zmáčkl tlačítko zvonku a čekal. Chodba byla cítit vejci na slanině a Joeovi se z toho pachu dělalo nevolno. Za dveřmi zaslechl týž nervózní hlas, který znal z telefonu. „No tak, uhněte, chlapci!“ Potom se ozvalo zachřestění bezpečnostního řetízku a dveře se otevřely.

Stála tam starší paní v docela pěkně střižených květovaných šatech, se šňůrkou perel a v labutěnkových trepkách. Dvě siamské kočky se prodraly před ni, ale okamžitě je zahnala. „Zpátky, chlapci!“ Potom ho pozdravila. „Pan profesor Messenger? To se mi ulevilo. To vám povím!“

Karen se včera s Corou Roachovou domluvila, že za ní Joe zajede a celý příběh vyposlechne. Joe se dost energicky bránil, ale Karen trvala na tom, že jí něco – neví co – říká, že paní Roachová stojí za osobní setkání. Nakonec si řekl, to je ta ženská intuice, a podvolil se. Stejně se v duchu dohadoval, jestli ho Karen jenom nechtěla dostat z cesty, aby se mohla sama pokusit o něco podobně praštěného. Brighton byl plný lidí, kteří hlásali, že dokážou číst z ruky nebo najít zmizelou osobu nebo vám z tkaniček od bot přečíst, co jste měl k snídani; říkali tomu psychometrie. A Joe se teď chystal k něčemu podobnému.

Postava před ním byla malá a útlá, ale měla v sobě jistou důstojnost. Zamlada musela být opravdu atraktivní, napadlo Joea. Dodnes měla velice hezké oči, třebaže byly zasazené ve vrásčitém obličeji. Šedivé vlasy však měla na jedné straně pečlivě sčesané, zatímco na druhé nikoli, a jasně červená rtěnka obkreslovala obrys rtů poněkud nepřesně.

Chmurně uvažoval, jestli stará paní vůbec dobře vidí, jestli vůbec dokáže Stassi Hollandovou identifikovat. Chvíli váhal, nemá-li to navzdory Kareninu „pocitu“ vzdát, něco mu v tom však zabránilo a náhle si uvědomil, co to bylo.

Byla Stassi podobná. Nebyl to žádný konkrétní rys, na který by mohl ukázat prstem, ale bylo jasné, že jsou z jedné rodiny. A obě měly týž mečivý hlas.

„Prosím, pojďte dál, pane profesore; pochopíte to, až vám to ukážu. Nehodlám vás připravovat o čas.“ Uvedla ho do tmavé haly, kde byly cítit kočky. Nábytek tu byl velmi kvalitní a to Joea docela překvapilo, protože byl v naprostém rozporu s budovou, jako by pocházel z většího a bohatšího prostředí.

Stál tu ořechový psací stůl pokrytý drahocennými stříbrnými a porcelánovými ozdůbkami. Pak tam byly dvě přepychové židle, které snad původně patřily do honosné zámecké síně. Na stěně visel zdobený barometr, vedle něj dost velké zrcadlo v pozlaceném rámu a hezká stará olejomalba přímořské krajinky.

Stará paní ho vedla dál do malého obývacího pokoje, který byl přecpaný nábytkem a působil dojmem vybledlé panské nádhery. Každá plocha nábytku byla pokryta pravými starožitnými drobnůstkami a zarámovanými fotografiemi. Joe měl dojem, jako by okno s těžkými okrovými závěsy po stranách, kterým byl vidět sousední věžák, vedlo do jiného světa. Do světa tvořeného šedivým betonem, prádlem na balkonech a okny jiných lidí.

„Posaďte se, prosím.“

Joe klesl do křesla s polámanými pružinami a přijal sklenku sherry. Všiml si novin otevřených na zprávách z dostihů, kde bylo několik poznámek propisovačkou. „Sázíte na koně?“

Obličej jí ožil. „Můj zesnulý manžel a já jsme velice často jezdili po celé Anglii na dostihy. Na Derby, pochopitelně, a do Ascotu. Do Saint Leget. A přirozeně do Longchamps v Paříži.“ Nalila si také sklenku sherry. „To je on, tady na krbové římse.“

Joe vzhlédl. Uviděl dvě zarámované fotografie – černobílý snímek muže v uniformě Královského letectva a novomanžele na schodech před kostelem. Vypadalo to na elegantní svatbu z vyšších kruhů.

Pokoj byl plný upomínek na minulý, patrně mnohem skvělejší život. Joe přemýšlel, co se mohlo stát, jaké neštěstí to způsobilo. Upíjel sherry a trochu se rozveselil. Muriel Arkwrightovou zavraždili v jeho vlastním obýváku, unesli mu syna a on tu po tom všem popíjí sherry s potrhlou starou paní.

„To je teď moje jediné potěšení,“ řekla a podala Joeovi dózu s cigaretami.

„Ne, děkuji.“

Třesoucími se prsty v ní zalovila, zapálila si a sedla si proti Joeovi. „Tamhle nahoře, to je ona, vidíte?“ Odložila cigaretu do popelníku a ukázala na barevný snímek asi osmileté dívky s rovnými hnědými vlasy, stojící kdesi v zahradě.

„Susan Roachová?“ zeptal se.

„Moje neteř.“ Rozrušeně sáhla po cigaretě a shodila ji. Cigareta se kutálela po stole a spadla na zem. Žena se otočila k Joeovi zády a beze spěchu po ní sáhla. „To je hodně starý obrázek. Mám i další.“

Joe se znovu napil sherry. Cítil, že se mu trochu točí hlava. Díval se, jak paní šoupavě přešla k polici s knihami a vyjmula fotografické album v kožených deskách. Otevřela je před ním, chvíli převracela stránky, potom se zarazila a ukázala na sotva dvacetiletou dívku, která byla Stassi velice podobná.

Joe se na snímek pozorně díval. Dívka na sobě měla pruhovanou minisukni a pózovala u zábradlí lodi. Pod snímkem bylo napsáno „Výlet do Devonu, 1968“.

Mohla to být Stassi, ale právě tak to mohl být i někdo docela jiný. Postava a rysy obličeje se dost shodovaly, dostatečně zřetelný snímek to však nebyl. A Joe od doby, kdy učil Archiv rozeznávat tváře, s určitostí věděl, že existuje jenom omezený počet obličejových typů. Spousta lidí má téměř totožné dvojníky.‘

Sevřel rty a zdvořile se na starou paní usmál. „Opravdu vypadá jako ona. Nemáte něco pozdějšího?“

„Přece jsem vám řekla, že nebudete zklamán, pane profesore.“ Zatvářila se potěšeně a Joe měl nepříjemný pocit, že ji musí obrat o iluze.

„Nemyslím si, že vaše teorie je pravděpodobná, paní Roachová,“ začal mírně. „Vypadají podobně, to ano, ale sama tvrdíte, že to děvče zemřelo v roce 1974.1 kdyby byla dnes naživu, bylo by jí dvakrát víc než Stassi.“

„Prosím vás, prohlédněte si to album,“ vybídla ho. „Podívejte se na další fotografie.“

Joe zběžně prolétl pár stránek. Viděl totéž děvče v mladším věku, jak klečí a objímá kolem krku zlatého retrivera. Přečetl si text pod obrázkem a zamrazilo ho: „Susan a Gulliver. Květen 1963.“

Gulliver.

Stassi tohle jméno několikrát bezdůvodně vyslovila. I Karen si toho všimla. Joe vzhlédl k paní Roachové. „Gulliver byl její pes?“

„Ach, Gullivera ona zbožňovala! Desmond – můj manžel – jí ho koupil k desátým narozeninám.“ Upila sherry. „Pro Susan byl Gulliver něco jako bratr – víte, ona nikoho neměla.“

„Ach?“

Mrkla na něj jako provinilá školačka. „Neměla bych o tom mluvit, pane profesore. Rodinná tajemství. Kostlivci ve skříni.“ Tápavě vytáhla ze stříbrné dózy další cigaretu a zjevně zapomněla, že ta předešlá dosud doutná v popelníku. „Susanin otec zavraždil její matku.“

„Zavraždil?“

„Zastřelil ji z pušky, před Susan, to bylo Susan sedm let. Měla milence; ona je měla pořád. Potom zastřelil sebe a Susan jsme si vzali my.“ Zapálila si. „Neměli jsme děti, víte. Vy máte děti, pane profesore?“

Joea její otázka vyvedla z míry. Díval se, jak vtahuje kouř z cigarety, zatímco na té v popelníku už hořel filtr. „Ano,“ odpověděl trpělivě. „Máme syna Jacka. To je ten, co ho unesli.“

„Hezké jméno, Jack,“ podotkla a zřejmě se ponořila do vlastních vzpomínek. „Gulliver zahynul v den jejích třináctých narozenin. Přejelo ho auto.“ Zatáhla z cigarety a vyfoukla kouř. „Od té doby měla chudák Susan pocit, že všechno, co kdy milovala, ji opouští.“ Všimla si doutnajícího nedopalku a zamáčkla jej. Potom se na Joea usmála vodnatýma očima. „Chápete, co míním, pane profesore?“

Mlčky přikývl.

„Jsem si jistá, že to vysvětluje to, co přišlo potom. Já –“ Zarazila se.

Joe čekal, že bude pokračovat, ale ona se místo toho zamyslela. Pohlédl na snímek dívky se psem. Gulliver. Asi to bude jedna z bezvýznamných náhod, které s sebou život nese. Mrkl na hodinky a toužil odejít. Byla to ztráta času jezdit sem, ale nedokázal se na tu starou ženu zlobit, jen mu jí bylo líto. Život je krutý. Někdy člověk zůstane ležet na kraji cesty, jako se to stalo jí, a teprve potom zemře. Někdy proste jen zemře. „Už musím jít. Děkuju za sherry.“

„Je to ona, profesore. Obávám se, že to opravdu je ona. Víte, ona tak strašně chtěla malého chlapečka.“

Zarazil se. „Co tím přesně myslíte?“

Cora Roachová pomalu vstala, jako by na ramenou nesla tíhu světa. „Neměla bych to říkat – to víte – rodinná tajemství. V každé rodině se něco takového najde, že?“

„Asi ano.“

„Ale cítila jsem, že vám musím pomoct, pane profesore. To, co udělala, nebylo správné. Ale vy to pochopíte, viďte, pane profesore? Až ji najdete?“

Joe jí chvíli pátravě hleděl do obličeje a potom přikývl. „Jistě,“ odpověděl. „Pochopím to.“

Joea a Karen pustili domů už v sobotu ráno a Joe jel z Londýna rovnou tam. Všiml si neoznačeného policejního vozu na konci ulice a hloučku reportérů a fotografů před domem. Na příjezdové cestě u Arkwrightova domu stálo jedno auto navíc, malá modrá limuzína, kterou tady občas vídal o víkendu. Matně si vzpomněl, že patří jejich dceři.

Když vystoupil, reportéři se k němu vrhli.

„Víte něco, pane profesore?“

Zamykal auto a vrtěl hlavou.

„Jste spokojený s policejním pátráním?“ zaječela na něj poněkud agresivní mladá žena.

„Velice se snaží. Všichni jsme dojati tím, co pro nás dělají.“

„Otočte se sem, profesore! Jen na chvilku, do kamery!“ zavolal veselý chlápek.

Joe otevřel přední dveře, vešel a s ulehčením je za sebou zavřel. Hala páchla dezinfekcí a stěny vypadaly vlhké. Možná sem policie někoho poslala, nebo je Karen zkoušela vydrhnout sama. Pomyšlení na to, že někdo jiný měl čistit nepořádek zanechaný Muriel „Superčistotnou“, bylo smutné. A znovu Joeovi připomnělo, že musí zajít naproti a promluvit s Derekem Arkwrightem.

Z kuchyně vyšla uniformovaná policistka; bylo jí něco málo přes třicet, měla upravené hnědé vlasy a vypadala přívětivě.

„Pan profesor Messenger? Já jsem konstábl Bellingová. Říkal vám vrchní inspektor Lyne o policejní ochraně pro vás a paní Messengerovou?“

Joe přikývl.

„Já tady budu přes den a konstábl Grantová zase v noci. Budeme se snažit nepřekážet.“

„To je od vás moc hezké, že jste tady. Měla jste už kávu nebo něco jiného?“

„Vaše paní se o mě velice dobře postarala, říkala mi, že jste byl navštívit nějakou ženu, která vám volala kvůli vaší au pair?“

„Ano, je to nějaká paní Roachová. K ničemu to nebylo, bohužel.“ Poklepal si na čelo. „Byla úplně senilní.“

„Ach, to je mi líto.“

Joe vešel do kuchyně. Karen s červenýma očima seděla u stolu a před ní leželo otevřené album fotografií. Se zoufalou nadějí ve tváři k němu vzhlédla.

Joe zavrtěl hlavou. „Ztráta času.“ Políbil ji na čelo a stiskl jí ruku. „Něco nového?“ Na kuchyňských hodinách bylo za deset minut dvě.

„Ne, pokud nepočítám, že volal Blake.“ Pomalu sklopila oči a dotkla se prstem jedné fotografie. „Byl to tak roztomilý klouček, viď, Joe?“

Joe na ni polekaně pohlédl. „No počkej! Jak to, byl?“

„I Bárty byl roztomilý,“ řekla.

„Karen, Jack se nám v pořádku vrátí.“

„Opravdu nebyla k ničemu?“

„Úplně pomatená.“ Jenže obrázek holčičky objímající zlatého retrivera mu nescházel z mysli po celou zpáteční cestu. Gulliver.

„Nic neviděla?“

„Nic.“ Nehodlal dodat Já ti to říkal, nechtěl to zbytečně rozmazávat.

Karen otočila list. Další fotografie Jacka; a jich dvou. Joe se snažil rozpomenout, kdo řekl, že minulost je jako jiná země. Neexistuje, říkal si. Odjeli z jiné země; nechali za sebou mrtvého syna; a teď se zdálo, že je přízraky oné země dostihly i tady. A nebo se jim jenom lepí smůla na paty?

Neztrácej hlavu, říkal si. Musíš držet hlavu vzhůru už kvůli Karen. A věděl, že kvůli sobě taky. Ozvalo se klepání. Karen se zvedla, ale Joe jí položil ruku na rameno. „Já otevřu.“

Když vyšel do haly, konstábl Bellingová už byla v polovině schodiště. „Mám otevřít, pane profesore?“

„To není třeba, díky.“ Otevřel dveře.

Pod přístřeškem stáli unavení a vážní Lyne a Gavros. „Dobré odpoledne, pane profesore. Nejdeme nevhod?“

„Ale kdepak.“ Joe je zavedl dovnitř. „Něco nového?“

Lyne krátce zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Brzy musíme udělat nějaký pokrok.“

Sedli si v kuchyni a konstábl Bellingová se ujala vaření kávy. Lyne jim shrnul dosavadní pátrání.

„Zveřejnili jsme číslo horké linky, která funguje čtyřiadvacet hodin. Měli jsme už spoustu telefonátů, které teď zkoumáme. Oddělení vražd ze Scotland Yardu s námi spolupracuje, přičemž prioritou je bezpečný návrat vašeho syna.“ Zdálo se, že je maličko v defenzivě. „Přes víkend jsme zrušili všechny dovolené a povolali jsme zvláštní oddíly, protože pátrání rozšiřujeme na blízké okolí a golfová hřiště.“

„Domníváte se, že Jack je dosud v Anglii?“ zeptal se Joe.

„Přístavy a letiště mají pohotovost, ale úplnou jistotu nemáme. Pokud ho unesla Anastasia Hollandová, bude mít problém dostat ho přes pasovou kontrolu. Ale existují různé další způsoby.“

„To ano,“ řekl mrtvě Joe.

Lyne vrazil ruce do kapes pláště. „V toyotě paní Messengerové jsme našli otisky prstů vašeho syna a ještě jedny, které nejspíš budou patřit slečně Hollandové.“ Pokrčil rameny. „Není to ovšem směrodatné, když chlapce denně vozila do školky. A auto mohlo být zaparkované u letiště, aby nás svedlo špatným směrem. Nemůžete nám o ní sdělit něco víc, co by nám pátrání po ní usnadnilo? Třeba něco, co jí uklouzlo v řeči?“

„Nevím, jestli to má nějaký význam,“ ozvala se Karen. „Ale dvakrát nebo třikrát pronesla bez jakékoli souvislosti jméno Gulliver.“

„Gulliver? Zeptala jste se jí na to, paní Messengerová?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, prostě to jen tak vyhrkla. Bylo to takové divné, jako by vůbec nevěděla, že to říká, chápete?“

Lyne se mračil. „Gulliverovy cesty.“ Otočil se ke Gavrosovi. „Četls to vůbec?“

„Mám dojem, že kdysi ve škole. Matně se pamatuju – Liliput, ne? Malí lidičky? Trpaslíci?“

„Gulliver objevil lidi, kteří se jmenovali Struldbrugové,“ vysvětlovala tiše Karen. „Ti lidé byli nesmrtelní. Ale vůbec je to netěšilo, naopak, sami sebe považovali za nejnešťastnější ze všech lidí.“ Upřela na Joea výmluvný pohled.

„Nefilmovali to v jedné vesnici dole v Devonu?“ vzpomínal Gavros.

„Ověříme si to,“ řekl bez velkého nadšení Lyne. Pohlédl na Joea, sjel chvatným pohledem ke Karen a okamžitě vycítil napětí, které se mezi nimi vytvořilo. „Navštívili jsme vašeho kolegu, profesora Hewletta, ale nic nového nám neřekl.“

„Je to tak,“ přisvědčil Joe, kterého to nepřekvapilo. „Chtěl to nějak dát vědět její rodině, ale nejspíš je nechtěl moc vyděsit.“

Vrchní inspektor se trochu zachmuřil; Blake nevypadá jako člověk, který by se zdráhal někoho vyděsit, pomyslel si Joe.

Lyne promluvil znovu a obracel se zároveň k oběma. „Pokud se na to cítíte, BBC je ochotna odvysílat vaši výzvu. Někdy se to vyplatí. Zařadili by to na závěr celostátního zpravodajství.“

Joe pohlédl na Karen. „Uděláme cokoli.“

Lyne řekl, že to domluví tak, aby se výzva, vysílala ještě týž večer. Jinak neměl co nabídnout. Mladá žena a malý chlapec se v davu ztratí kdekoli na světě, řekl jim nevesele. Unesla-li Jacka Stassi, nikdo neví, kolik peněz s sebou měla, jaký mohla mít motiv, ani jaký bude její příští krok. Mohli jen hledat a čekat. A doufat.

Když se detektivové rozloučili, Joe odešel do pracovny. Usedl do křesla, zavřel oči a snažil se vybavit si o Stassi všechno, co věděl. Pak si vzpomněl na Kareninu zmínku, že volal Blake; vytočil jeho číslo s povděkem, že našel rozptýlení. Odpověděl mu Blakeův záznamník a Joe už začal odříkávat vzkaz, když se ozvalo cvaknutí a Blakeův hlas.

„Ahoj, Joe, tady jsem.“

„Jé – prima –. Prý jsi mi volal.“

„Jen jsem chtěl vědět, jak se cítíte. Je něco nového? Aspoň něco?“

„Ne. Mluvil jsi s tím svým známým v Hongkongu?“

„S Mattem? Představ si, že odjel. Na celý měsíc. Potlouká se někde v Himálaji. U něj doma je jen nějaký domovník nebo co a skoro neumí anglicky. Snažil jsem se mu vysvětlit, že je to nutné…“

„Mluvil jsi s policií? S vrchním inspektorem Lynem?“

„Asi jsem jim moc nepomohl. A kdes byl ty? Karen povídala, že ses sešel s někým, kdo Stassi viděl?“

„Ztráta času –, byla úplně senilní –, prostě viděla Stassinu fotografii v televizi. Víš, co mi řekla?“

„Co?“

„Že je to její neteř, která zemřela před devatenácti lety!“

„Fakt?“

„Musel jsem tam zajet a prohlížet staré fotky. Chudák, bylo mi jí líto. Byla si tak jistá, chápeš?“

„A co děláš teď, Joe? Chci říct, co kdybych zašel?“ Blake je nějak nervózní, napadlo Joea.

„Jistě, když chceš.“

„Hned jsem tam.“

Joe a Blake odešli na zahradu. Vyjasnilo se a odpoledne bylo docela teplo. Obešli altán a zeleninovou zahradu. Za plotem se pomalu pohyboval potrhaný slamák; jeden obstarožní soused tam trochu zahradničil.

„Slušná úroda zelí,“ poznamenal Blake.

„Myslím, že to je salát,“ řekl Joe.

Blake se na zeleninu podíval s pohrdáním. Ve svém černém triku, černých džínsech a černých vysokých botách na podpatku se tu vyjímal velice nepatřičně. Když došel k pažitce, zůstal stát a obrátil se k Joeovi. „Pověz mi něco víc o té staré paní.“

„Není co. Myslím, že prostě jen chtěla pomoct.“

„A myslíš, že byla senilní?“

„Jo.“

Blake se opřel dlaněmi o plot a zvědavě nakukoval do sousední zahrady. „Jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Roachová. Cora Roachová. Byla skálopevně přesvědčena, že Stassi je její neteř Susan. Aspoň myslím, že se tak jmenovala.“

Blake dál nakukoval přes plot. „A bydlí v jižním Londýně?“

„Ano.“

„Kde přesně?“

„V Battersea. Proč?“

Blake nedbale pokrčil rameny a vykročil kupředu. „Je to zvláštní,“ řekl. „Fakt zvláštní.“ Odmítavě se usmál a znovu pokrčil rameny. „Víš, připadá mi to podivné.“ Šel dál pár kroků před Joem, ale už si nevykračoval tak pyšně, naopak jeho chůze prozrazovala nejistotu.

BBC přijela krátce po Blakeově odjezdu a strávila natáčením dvě hodiny. Joe a Karen se dívali, když se to v šest hodin po zprávách vysílalo a po skončení plakali oba.

Karen uvařila k večeři těstoviny a Joe připravil avokádový salát. Konstábl Grantová se dostavila na noční službu. Jejich pozvání, aby se k nim připojila, s díky odmítla s vysvětlením, že už jedla a že se raději pustí do učení na nějaké policejní zkoušky. Joea zamrazilo, když jí pomáhal z kabátu a uviděl jí v podpaží pouzdro s pistolí.

Neměl chuť k jídlu, ale přinutil se sníst aspoň trošku, aby si udržel sílu. Karen se v jídle rýpala a nesnědla víc než jedno sousto. Potom jí Joe pomohl do postele, odešel do pracovny, usadil se před pracovní stanicí a napojil se do Archivu.

Dobrý večer, pane profesore. Zjišťuji, že máte v domě další cizí osobu, ale není to Stassi. Kde je Jack?“

Doufal jsem, že mi to povíš ty, odpověděl Joe.

Lituji, pane profesore. Tuhle informaci ve svých souborech nemám.

Joe upravil kloubovou lampu, aby svítila rovnou na obrazovku, vymazal obrazovku a napsal: Minulou středu večer byli Stassi a Jack v domě sami. Vzpomínáš si?

Lituji, pane profesore. Tuhle informaci ve svých souborech nemám.

Joe ostražitě obrazovku pozoroval. Něco nebylo v pořádku. Vzpomínal na to, jak chtěl detektivům přehrát videozáznam z minulé středy. Fakt, že video nefungovalo, nijak nemohl ovlivnit zbytek paměti Archivu. Buď došlo k další závadě, nebo si s tím někdo hrál. Někdo, kdo chtěl smazat všechny stopy toho, co se přihodilo ve středu v noci.

Někdo, kdo věděl, jak na to.

Tvoje sladká ženuška s ksichtem napatlaným kozími bobky.

Musel si přiznat, že se Juliet nabourala do dekódovacího systému kamer. Pořád na něj ze záhrobí útočí? Připadalo mu to absurdní a snažil se myslet na něco logičtějšího.

Blake?

Blake ho znepokojoval. Jeho chování dnes odpoledne bylo podivné; ale třeba měl výčitky svědomí, že k nim Stassi přivedl, a jenom se nedokázal vyrovnat s pocitem viny? Ne, bylo v tom ještě něco jiného. Blake byl tak divně nesvůj, když se dověděl o paní Roachové. Ale proč? Joe se nemohl zbavit dojmu, že mu Blake něco tají. Něco o Stassi?

Snaží se ji krýt? Když nad tím Joe nyní uvažoval, uvědomil si, že do svého domu přijal ve slepé důvěře docela cizí osobu, že se spolehl na doporučení třetího člověka a vůbec se nenamáhal cokoli si ověřit. Mělo to děvče nějaké temné tajemství? Co když u ní někdy v minulosti zjistili mentální nestabilitu? Blake mu řekl, že přítel, který se o ní zmínil jako první, odjel do Himaláje. Snaží se chránit starého kamaráda?

Joe zabořil hlavu do dlaní. On a Blake ušli společně příliš dlouhý kus cesty, aby ho Blake chtěl podrazit. V hloubi duše prostě nemohl uvěřit, že by před ním Blake mohl něco tajit. Chvíli usilovně přemýšlel, potom zvedl sluchátko a zavolal si mezinárodní telefonní informace.

„Která země, prosím?“ zeptala se operátorka.

„Hongkong. Máte tam někoho jménem Holland?“

„Znáte adresu, pane?“

„Bohužel ne.“

„Je to na ostrově Hongkong, v Kowloonu nebo v Nových teritoriích?“

„Já – to nevím, lituji.“

„Podívám se, jestli najdu někoho toho jména.“ Joe čekal.

„V Nových teritoriích není ani jeden Holland. Ale na ostrově Hongkong; je jich jedenáct a v Kowloonu třináct.“

Joe se mlčky zašklebil. „Všechna čísla jsou soukromá?“

„Ano, pane. Znáte aspoň iniciály?“

„Ne. Ale – šlo by to – chci říct – můžete mi je sdělit všechny?“

„Všech dvacet pět?“

„Ano. Můžete mi to naúčtovat s příplatkem.“

„To budeme muset, pane,“ odpověděla a začala číst.

Ruka ho bolela, když po ní konečně zopakoval poslední číslo. Potom jí poděkoval a zavěsil. Čísla pokrývala tři stránky dopisního papíru. Pohlédl na hodinky a spočítal si, že v Hongkongu je čtvrt na pět ráno. Telefonovat někomu v tuhle hodinu není slušné, řekl si; bude na to muset policii nahnat brzy ráno. Ti totiž můžou najít i ty, kteří mají tajná čísla.

Druhý den se však v té věci na Joea obrátil vrchní inspektor Lyne a ne naopak. Přišel osobně v půl deváté, tentokrát bez Gavrose. Sdělil Joeovi, že pátrání policie ve spolupráci s Imigračním úřadem dospělo k závěru, že hongkongská občanka jménem Anastasia Hollandová ani britská občanka toho jména s hongkongskou státní příslušností neexistuje.

Žádná Stassi Hollandová. Blake mu lhal? V Joeovi vybuchl strach jako malý šrapnel. Kdo tedy ta ženská byla? Kdo sakra byla?

Lyne odešel s poznámkou, že to je zajímavý vývoj, že konečně mají odkud začít. Řekl, že si znovu promluví s profesorem Hewlettem a Joeovi se ozve. Odcházel téměř tanečním krokem.

Joe byl jako omráčený a neodvážil se o tom povědět Karen. Strašně by vyváděla. Podvědomě zamířil do pracovny; zpátky do lůna. Očima přejížděl police knih, které zaplňovaly jednu stěnu. Viděl řádku otcových knih. Dál se v něm šířil strach. Hluboce zakořeněný strach, který zažil před dvaceti lety, když otec zemřel.

Toronto. 1982. Studená únorová noc. Telefon od nemocniční sestry, který ho vzbudil. Pane doktore, váš otec se po vás shání. Zdá se, že s vámi chce velice naléhavě mluvit.

Joe si pamatoval, jak sněžilo, když do nemocnice jel. Dorazil tam ve tři ráno. A viděl Blakea vycházet z výtahu. Otec už byl mrtvý, když k němu přišel.

Nikdy předtím o tom neuvažoval. Nikdy neměl důvod Blakea podezřívat, nikdy mu nepřišlo divné, že byl v nemocnici ve tři ráno. Jeho otec choval ke svému chráněnci naprostou důvěru, svěřil mu své vědomosti a svou víru v budoucnost. Kdyby se teď Joe začal na Blakea dívat jinýma očima, jako by pochyboval o otcově poctivosti. Jen proto, že se znal s někým, kdo k nim do rodiny poslal podvodnici.

Lyne se musel zmýlit; Joe se právě teď pokouší najít něco, co není; dělá ukvapené závěry. Je to nebezpečné. Nevědecké.

Pochybnost však zůstávala. Ta bláznivá stařena. Cora Roachová. Víte, pane profesore, ona umřela před devatenácti lety.

Pak si vzpomněl, jak divně reagoval Blake, když se mu v telefonu o Coře Roachové zmínil. Byl celý nesvůj. Semínko podezření začalo klíčit, ale Joe je znovu zamítl. Nesmysl. Absurdní. Potřebná technologie dosud neexistuje. Dosud ne. Moc to dramatizuje, příliš věří náhodám. Gulliver.

Je to ona, pane profesore. Bojím se, že je to ona. Víte, ona tolik chtěla malého chlapečka.

Zdvihl sluchátko a vytočil Blakeovo číslo. Po třetím zazvonění to cvaklo, zapraskala statická elektřina a ozval se Blakeův známý hlas z magnetofonu.

Joe tiše zaklel a potom klidným hlasem řekl: „Blakeu, prosím tě, zavolej mi, jakmile najdeš můj vzkaz. V kteroukoli dobu. Musím s tebou nutně mluvit.“

Pro jistotu zkusil i Blakeův mobilní telefon v autě. „Číslo, které voláte, může být odpojené. Zkuste zavolat později,“ informoval ho hlas ze záznamu.

Zavěsil a začal bubnovat klouby o stůl. Paní Roachová. Co když mu něco uniklo, co když to s tou starou děvenkou odbyl moc zhurta, moc netrpělivě?

Co když měla pravdu Karen a on se zmýlil? Měl ji vzít s sebou, ale ona spěchala, aby už byla doma, kdyby se Jack vrátil. To děvče na fotografiích, Susan Roachová, opravdu vypadalo jako Stassi. Susan Roachová zemřela před devatenácti lety, ale co když je to jiná příbuzná? Měla snad na mysli tohle?

Znovu si vybavil všechnu tu nádheru uvnitř ubohého bytu. Její kultivovaný hlas. Cora Roachová nepochybně pocházela z dobré rodiny. Někde daleko vzadu byly staré peníze. Stará morálka. Všichni v jednom šiku kolem toho, který má trable.

Neměla bych to říkat – rodinná tajemství. V každé rodině se něco najde, viďte?

Při té poznámce jí tak nějak vědoucně blesklo v očích. Jako by chtěla udělat narážku, protože její výchova jí nedovolila zajít dál, nedovolila jí vyslovit jméno. A on tu narážku nepochopil.

Joe byl celý den nesdílný. V koutku duše ho neustále pronásledovalo: Co když měla Karen pravdu i s Blakem? Nikdy ho neměla ráda. Když ji přivezl domů z rehabilitačního cvičení v nemocnici a navečeřeli se, znovu odešel do pracovny. Z aktovky vytáhl pomačkaný jídelní lístek z hotelu, na jehož rub si zapsal telefon a adresu paní Roachové.

S bušícím srdcem číslo vytočil. Bylo obsazeno. Okamžitě je vytočil znovu. Zase obsazeno. Zkusil to znovu za několik minut, potom znovu, ještě jednou a ještě jednou. Zavěs, sakra, zavěs! Znovu vytočil její číslo. Pořád obsazeno. Patrně je pořád zavřená doma a její život se odbývá po telefonu. Stařecká verze pubertálních besedních hodinek.

Konečně v půl jedenácté zavolal do ústředny a vysvětlil svůj problém.

Telefonistka žádané číslo vytočila a potom řekla: „Musím tu linku dát prověřit. Za pár minut vám zavolám.“

Volala téměř okamžitě, že na lince je nějaká závada. Slíbila, že to nahlásí údržbě. „Za jak dlouho to může být spravené?“ zeptal se.

„Je-li závada na lince, ještě dnes večer nebo zítra. Ale pokud je vadný telefon, bude trvat pár dní, než se tam nějaký technik dostane.“

„Je to velice naléhavé,“ řekl Joe. „Je to stará paní a je docela sama.“

„Řeknu to technikům, ale mají práce nad hlavu,“ odpověděla.

Joe zavěsil a podíval se na hodinky. Za deset minut jedenáct. Je neděle, nebude velký provoz. Za hodinku tam může být. Uvažoval, nemá-li to nechat na ráno, nedostane-li z ní ve dne víc. Ale znamenalo to dalších devět hodin pusté nečinnnosti; dalších devět hodin pro Jacka, ať je kdekoli.

Vypnul Archiv, nakoukl do ložnice a viděl, že Karen spí. Sešel dolů, strčil hlavu do kuchyně a řekl konstábl Grantové, že odchází a vrátí se až za delší dobu.

Když zahnul do ulice, kde Cora Roachová bydlela, uhodilo ho do očí ostré modré světlo. Ve vzduchu byl cítit odporný pach hořícího laku. Nějaká nehoda, řekl si, když viděl několik zásahových vozů a prudkou zář obloukových lamp. Vtom v něm hrklo, protože si uvědomil, že auta stojí před dvěma věžáky, před tím bližším. PORTLAND COURT.

Před domem Cory Roachové.

Uprostřed silnice stál policista s baterkou a dával znamení autům, aby mohla projet. Joe mu naznačoval, že chce zaparkovat, ale policista na něj zakřičel, ať pokračuje.

Joe roztřeseně zastavil u chodníku o sto metrů dál, zamkl auto a utíkal zpátky. Přes silnici byly natažené hadice. Na chodníku postávala asi stovka lidí, několik z nich bylo v nočním prádle, někteří drželi schránky s kočkami nebo klece s andulkami.

Hasičský žebřík byl opřený o bok budovy. Hasič, který na něm stál ve světle silného světlometu, držel v ruce hadici a mířil proudem vody na jasně červenou zář.

Joe počítal poschodí. Bylo to deváté. Cora Roachová bydlela v devátém.

Prohlížel si obličeje v davu. Tucet starších lidí, někteří s dekami přes ramena, jiní v kabátech přes noční prádlo. Protlačil se mezi nimi a zamířil k hlavnímu vchodu, kde spálený lak páchl ještě odporněji. Z oblohy slétaly drobné vločky popela a šimraly ho na tváři jako suchý sníh.

Došel k hasiči, který blokoval přední vchod. „Co se děje?“ zeptal se. Okamžitě si uvědomil, jak hloupá je to otázka, ale byl příliš zoufalý, než aby o to dbal.

„Vy tu bydlíte, pane?“

„Moje teta,“ odpověděl Joe.

„Požár v devátém patře. Už ho máme pod kontrolou.“

„V bytě?“

„Ano, pane.“

„Víte, ve kterém čísle?“

Hasič si ho chvíli mlčky prohlížel. V jeho vysílačce to zapraskalo, ale nevšímal si toho. „V čísle devadesát sedm, pane.“

Joea rozrazila zimnice. „Ona bydlí v čísle devadesát sedm; to je její byt! Je v pořádku?“

Hasič sklopil hlavu, stiskl tlačítko na vysílačce a promluvil do ní: „Tome, mám tu příbuzného obyvatelky toho bytu. Víš něco?“

Joe tupě naslouchal praskání odpovědi.

„Hotová výheň. Je tu tělo, ještě doutná a nedá se vůbec identifikovat. Ať ten příbuzný zajede na batterseaskou policejní stanici a počká tam; bude trvat nejmíň hodinu, než budeme moct jít dovnitř a podívat se blíž.“

„Rozumím,“ odpověděl hasič a spustil palec z knoflíku. Pohlédl vážně na Joea. „Je mi to líto, pane. Bydlela sama?“

Joe přikývl.

„Trefíte na policejní stanici?“

„Ano,“ odpověděl Joe. „Ano, děkuju, trefím.“ Otočil se a jako omráčený šel zpátky k vozu.

Když Joe vstoupil do ložnice, Karen se probudila. Zeptala se ho, kde byl, a Joe odpověděl, že ještě jednou zajel za tou ženou, která telefonovala. O ohni jí nic neřekl. Byl rád, že je po prášku otupělá a na nic se ho nevyptává.

Hodiny ukazovaly 1.50. Zcela vyčerpán vlezl do postele a zdálo se mu o Jackovi. Že všechno je jako dřív, i Jack. Chystali se spolu na ryby do Kentu. Když se ráno probudil, jeho první myšlenka byla, proč na něj Jack neskočil. A druhá, jestli to vůbec ještě někdy udělá.

Noční policistka už byla pryč a dole byla znovu konstábl Bellingová. „Dala jsem vařit kávu, pane profesore,“ přivítala ho přívětivě, když sešel dolů v modré polokošili, džínsech a teniskách.

„Spíš bychom se my měli starat o vás,“ řekl a vyloudil na rtech úsměv. Bylo pondělí ráno, ale chyběl mu obvyklý shon, příznačný pro začátek nového týdne. Na kuchyňském stole ležely noviny a byl to pro něj pořádný šok, když uviděl svůj obličej v Sunday Times. A Jackův. A Karenin. Byla tam i veliká podobizna Stassi s titulkem AU PAIR PODEZŘELÁ Z ÚNOSU.

Včera se do novin téměř nepodíval a nyní velký článek jenom zběžně pročítal, ale musel toho nechat, protože na něj padalo zoufalství. „Včera večer jsem jel do Londýna – ještě jednou za tou paní, jak jsem vám o ní povídal v sobotu ráno.“

„Myslíte paní Roachovou?“

Na Joea udělalo dojem, že si to jméno zapamatovala. „Ano; když jsem tam dorazil –“ Blake, napadlo ho najednou. Blake, který se mě v zahradě na paní Roachovou vyptával. Ptal se, kde bydlí.

Nejistě pohlédl na policistku, protože zapomněl, o čem mluvil.

„Paní Roachová,“ připomněla mu.

„Správně.“ Blake. Byl snad včera Blake tam? Uklidni se. Nedělej zbrklé závěry. Vzpomněl si na její cigarety. Jak jí jedna upadla na koberec. Pravděpodobně usnula s cigaretou v posteli. Trpíš utkvělými představami. „Víte – když jsem tam dorazil –, v jejím bytě hořelo.“

„Stalo se jí něco?“ Nalila mu kávu.

„Našli tam nějaké tělo, ale nemohli se k němu dostat.“

„Myslím, že by se o tom měl vrchní inspektor Lyne okamžitě dovědět,“ řekla policistka.

„Asi v tom nebude žádná spojitost, ale rád bych věděl, jestli by mi vrchní inspektor nemohl zjistit jednu věc.“ Nalil si do kávy trochu mléka. „Jestli měla – tedy paní Roachová – nějaké příbuzné, jestli není nějaká spojitost mezi ní a Stassi Hollandovou.“

„Myslím, že mu to moc práce nedá.“ Svraštila čelo. „Mluvil jste s někým o paní Roachové, pane profesore?“

Joe zavrtěl hlavou. „S nikým kromě Blakea.“

„To je váš kolega?“

„Ano.“

„Ten, který k vám přivedl Stassi?“

„Správně.“

Nalila si kávu. „Znáte ho dlouho?“

„Už dvacet let; úzce spolupracoval s mým otcem.“

„Takže mu můžete bezvýhradně věřit?“ Ostražitě ho pozorovala.

Míchal si kávu. „Ano,“ řekl nakonec, věděl však, že s odpovědí váhal příliš dlouho.

Joe cítil, že by neměl Karen opouštět, a proto zavolal Eileen Peacockové, že se na univerzitě objeví až zítra, a požádal ji, aby byla tak hodná a zařídila všechno potřebné.

Během dopoledne jim telefonovalo několik přátel a kolegů a taky jeden cvok, který Joeovi sdělil, že počítače jsou zlo a pracovat s nimi znamená spolčovat se s ďáblem, a že teď na sobě pocítil Boží hněv. Joe opakovaně volal Blakeovi domů i do práce, ale bezvýsledně.

Kolem poledne sebral odvahu a vydal se naproti přes ulici do domu Dereka Arkwrighta. Reportérům shromážděným před domem oznámil, že nic nového neví, a na žádné další otázky neodpovídal. Všiml si, že u Arkwrightových jsou závěsy stále zatažené.

Arkwrightova dcera, mladší vydání matky, mu přišla otevřít a zdvořile, i když trochu ostražitě, ho pozvala dovnitř. Očividně byla rozrušená. V hale bylo horka a tma, jako by ústřední topení šlo naplno. Její otec vypadal jako přízrak. Vysokou postavu měl sehnutou, pleť povadlou a uprostřed hlubokých černých kruhů do krvava vyplakané oči. Joe mu vyslovil soustrast a řekl, že je mu to strašně líto. Derek Arkwright toho mnoho nenamluvil, i z toho mála však vyplynulo, že za všechno může Joe.

Odpoledne strávili Karen a Joe několik hodin na zahradě. Karen ležela na lehátku. Joe z nedostatku jiné činnosti jezdil sekačkou po trávníku v úhledných řadách nahoru a dolů, sekal hlavičky sedmikráskám a uhlazoval trávu, aby se na ní dal hrát fotbal. Až se Jack vrátí, zahrají si.

Bylo pěkné horké odpoledne, jasná sluneční záře kreslila na trávníku ostré stíny, a všude byl klid, který nedokázalo narušit ani hrkání sekačky. Bylo ticho, jako by se tady na zahradě zastavil čas, dokud se nevrátí Jack a nestiskne knoflík.

Když Joe uklízel sekačku, všiml si, že dveřmi do patia vešel vrchní inspektor Lyne s inspektorem Gavrosem.

Starší detektiv zachmuřeně potvrdil, že paní Cora Roachová zahynula při požáru, který zachvátil její byt. Sousedka, která jí chodila nakupovat, policii řekla, že už se jí to několikrát málem povedlo i předtím, protože nechávala po bytě ležet hořící cigarety. Táž sousedka prohlásila, že podle ní paní Roachová žádné žijící příbuzné neměla. Policie pátrá po spojení mezí ní a Stassi Hollandovou, prozatím však na nic nepřišla.

Lyne Joeovi vypočítal, kolik policistů a příslušníků zvláštních jednotek bylo nasazeno k pátrání po Sussexu. Z celé země došlo několik informací o spatření chlapce nebo Stassi a všechny průběžně prověřují. Jediné, co mohou dělat, je nepřestat doufat.

Oznámil jim rovněž, že musí znovu vyslechnout Blakea Hewletta ohledně Stassi Hollandové. Karen sebou trhla, když se dověděla, co Joe věděl už předtím, že Stassi zřejmě nikoho v Hongkongu nemá, že tam nikdy nebydlela a že jí nebyl vystaven hongkongský průkaz totožnosti, který každý občan starší osmnácti let musí mít. Už dřív jí připadalo divné, že Stassi nedostávala dopisy z domova, ale přisuzovala to skutečnosti, že je tady teprve krátce. Lyne se zeptal, jestli Joe neví, kde by Blake mohl být, jestli si třeba neprodloužil víkend a nejel někam?

Jediné, co Joe mohl, bylo vyjmenovat univerzitu, areál Kryonitu a Blakeovu pracovnu ve Středisku pro uchovávání lidských orgánů a nadiktovat příslušná telefonní čísla. Právě když si je inspektor zapisoval, zazvonil telefon.

Joe vyskočil, utíkal do kuchyně a zdvihl sluchátko. Ozvalo se několik hlasitých pípnutí a potom vysoké kvílení. To se po chvíli změnilo na pípání, které ukončil hvizd. Joe vyjel očima ke kameře Archivu. Hvízdání pokračovalo. Položil sluchátko, utíkal nahoru do pracovny a zdvihl sluchátko tam. Totéž hvízdání. Vyrval zástrčku ze zdi, zasunul ji do modemu počítače a zapnul jej.

Vtom zděšeně ucouvl o krok zpátky.

Obrazovku zaplnil Julietin obličej. Bílý jako plátno, bezbarvý. Oči na něj zamrkaly. Rty se sešpulily k polibku a unikl z nich obláček páry. Pak obličej zmizel a obrazovka byla prázdná.

Joe stál jako přikovaný a zmítal jím děs.

Po chvíli se objevila slova: Ahoj, Joe-Joe. Jsi rád, že mě máš zpátky? Chtěl bys vědět, kde je Jack?

Třesoucími se prsty Joe vyťukal: Kdo jsi?

Jsem Juliet, Joe-Joe. Neříkej, že už jsi zapomněl!

Kde je můj syn? napsal.

Kde je moje tělo? odpověděla. Jsem tu tak sama, Joe-Joe, a mám na to hroznou chuť. Nechceš mi sehnat tělo? Nějaké mladé a sexy jako třeba Stassino. Pak bychom si to spolu mohli rozdat.

Kde je můj syn?

Můžeš mi opatřit tělo, jaké ty sám budeš chtít, Joe-Joe. Jaké rád šukáš. Třeba Karenino. To bys ani nebyl nevěrný, uvědomuješ si to?

Prosím tě, řekni mi, kde je můj syn. Udělám pro tebe, co budu moct.

To je málo, Joe-Joe! Přemýšlej o tom.

Obrazovka ztemněla. Pak se ozvalo ostré cvaknutí a Joe nevěřil svým uším. Archiv se sám od sebe vypnul.

Ucouvl, stále nechápal, co se děje. V uších mu zněla nová hrozba; z Jackova pokoje se něco ozývalo, ale nebyl to malý chlapec.

Utíkal po podestě, rozrazil Jackovy dveře a zůstal stát jako solný sloup. Jackův elektrický vláček byl v chodu. Lokomotiva supěla po kolejích a táhla za sebou osobní vozy. Objela celý okruh, potom ještě jednou a pomalu nabírala rychlost, jako by nějaký neviditelný prst tiskl tlačítko. Někdo si hrál.

„Jacku?“ řekl Joe tiše. „Jacku?“ Zdálo se mu, že se něco pohnulo pod postelí, klesl na kolena a přitiskl tvář ke koberci. Nic.

Vláček se rozjel rychleji a stále zrychloval, už jel příliš velkou rychlostí a vagónky se kymácely. Pořádně rychle! To Jack vždycky moc přidával rychlost, až ho Joe musel napomínat.

Ozvala se rána, jak lokomotiva v zatáčce spadla na bok, a pak bylo ticho. Vagóny ležely za ní v opilém úhlu, ani rovně, ani na boku.

Joe se sehnul a vytáhl zástrčku transformátoru ze zdi. Potom se narovnal a rozechvěle pohlédl na kameru v rohu u stropu. V uších mu šumělo, jako by plaval pod vodou. Ticho v místnosti jako by se do nich zavrtávalo a tlak uvnitř ještě zvyšovalo, div mu nepraskla lebka.

Couval, pak se obrátil a rychle sbíhal dolů po schodech a vyšel ven vstříc zvědavým tvářím Karen, obou detektivů a konstábla Bellingové.

„Fax nebo počítač vytočil špatně číslo,“ řekl na vysvětlenou a usedl. Cítil na sobě zvědavý pohled detektivových úzkých očí a uvědomoval si, že mu rudnou tváře.

„Další problémy s počítači, pane profesore?“

Joe chvíli mlčel. Všichni čtyři čekali, až odpoví. „Doufám, že ne,“ řekl konečně.

„Takže počítač může vytočit nesprávné číslo? Jako člověk?“ zajímal se.

„Ne – v tomhle smyslu ne; počítač vždycky vytočí číslo, které mu zadáte; ale můžete mu zadat nesprávné číslo nebo spojení přeskočí jinam.“ Rozhodil rukama. „Víte, jak to chodí.“ Lyne kývl, že to ví. A potom mlčel a nespouštěl profesora z očí.

Joe chytil brzy ráno vlak do Londýna a vzal si taxík do Domu sv. Kateřiny v Aldwychi. Krátce po deváté stál před skleněnými dveřmi do budovy.

Uvnitř byly dvě informační přepážky, hobrová tabule s připíchnutými čistými formuláři a schody do velké moderní místnosti plné kovových regálů. Třebaže tu bylo již několik lidí, působilo to zde dojmem poklidné studovny.

Postavil se do krátké fronty u přepážky s nápisem „Pouze informace“ a čekal, až na něj přijde řada. Úředník mu ukázal na úsek, kde byly uloženy záznamy o úmrtích. Joe tam chvatně zamířil, pak se zastavil a pozorně se zahleděl do polic sahajících od podlahy po strop a zaplněných tlustými svazky v kožených vazbách s vyraženým rokem na hřbetu.

1974. Před devatenácti lety. Joe vytáhl těžký svazek, položil jej na stůl a začal v něm listovat. Roachová, Agnes… Roach, Cedric… Roach, Edwin… Roachová, Ena. Žádná Susan Roachová. A ani jeden z těch, kteří tu byli uvedeni pod příjmením Roach, se ani vzdáleně datem narození neblížil tomu, které podle jeho výpočtů patřilo dívence, kterou viděl v albu Cory Roachové.

Prohledal záznamy pod jménem Roach deset let nazpátek a potom zase kupředu, až do současnosti. Našel několik Susan Roachových, ale všechny byly příliš staré.

Vrátil se zpátky k úředníkovi a zeptal se, jsou-li v záznamech všechna úmrtí britských občanů.

„Pouze úmrtí, k nimž došlo na britských ostrovech,“ zněla odpověď.

„Takže pokud zemřela v zahraničí, nenajdu to.“

„Zkuste to v zámořské matrice v Southportu, ale absolutně jisté to není, to ne.“

Joe mu poděkoval a odešel, aniž by byl zmoudřel.

Nastoupil do vlaku zpátky do Sussexu a z nádraží jel rovnou na univerzitu; byl tam krátce po poledni. Ve dvě měl mít přednášku a nerad dospěl k názoru, že by ji měl zrušit. Potřeboval se vrátit domů, protože se bál nechávat Karen dlouho samotnou. Měla za sebou ošklivou noc; skoro celou proplakala a on sám na tom nebyl o moc líp. Bděl a snažil se přijít na to, co mu Cora Roachová řekla, když mu volala poprvé.

Myslím, že třeba mohli… že si schovali fotografie z tak dávné doby? Televizní společnost, BBC, nebo noviny či policie?

Když stoupal po schodech ke své katedře, všude kolem vládlo ovzduší plné očekávání, ale Joe si to téměř neuvědomoval. Zkoušky byly na spadnutí; v téhle části roku ho studenti potřebují nejvíc. Věděl, že se musí sebrat. Jakkoli.

Susanin otec zavraždil její matku… Zastřelil ji puškou před Susan – když Susan bylo sedm.

Fotografie téhle události? napadlo ho. Nebo něčeho pozdějšího? Ta stará paní byla tak popletená, že se to těžko dalo uhodnout. Nějaká pozdější událost, řekl si a náhlá předtucha v něm vzbudila naději.

Jeho sekretářka k němu vzhlédla a bylo vidět, že neví jak se zachovat. „Dobré jit– é – odpoledne, pane profesore.“ Zaváhala a potom si dodala odvahy: „Víte něco nového?“

Joe zavrtěl hlavou. „Nevolal Blake nebo někdo od policie?“

„Ne, jenom lidé od novin.“ Nejistě na něj pohlédla. „Je mi to tak strašně líto.“

„Ano.“ Joe vrazil pěsti do kapes kalhot. „Já – totiž – snad abyste zrušila mou dnešní přednášku.“

„To už jsem udělala,“ odpověděla tiše. „A minulý pátek taky.“

„Na tu jsem docela zapomněl,“ přiznal.

Eileen Peacocková se mile usmála. „Nechci vás otravovat s prací, ale Dave Hoton by s vámi moc rád mluvil, kdybyste měl chvíli čas, je to prý naléhavé – něco s Archivem.“

Joe vešel do své pracovny a ztěžka usedl za stůl. Zabzučel dolů do počítačové místnosti.

„To jsi ty, Joe? Jak je?“ zeptal se systémový inženýr ustaraně.

„Dobře, díky, Dave.“

„Jestli pro tebe něco můžu udělat –“

„Přemluv Archiv, ať se o sebe stará sám,“ pokusil se Joe o vtip.

„Já jsem – totiž – rozposlal jsem elektronickou poštou zprávu do celého světa. A –“ bylo znát, že je na sebe pyšný, „– naboural jsem se s Archivem do hlídacích kamer v nákupních střediscích. Pár už jich tady na jihu je zapojených do počítačové sítě, a jestli Archiv to děvče nebo Jacka uvidí, pozná je.“

„Dave, to je skvělé! Můj mozek je úplně mimo, vůbec jsem na nic takového nepomyslel.“

„No, je to jen takový malý příspěvek k všeobecnému úsilí.“

„Díky, opravdu si toho cením. Eileen říkala, že máš nějaký problém?“

„To nic, nechci tě s tím otravovat zrovna teď, jen jsem si myslel, že bys měl vědět, že ten problém s pamětí je tu zas.“

„O čem to mluvíš?“

„Ten terabyte paměti, jak se nám zaplnil a my nevěděli proč –, už jsi doma?“

„Uhm.“

„Je to tu znova. Zdá se, že je to zase ten záhadný pirát.“

„Spustil jsi kontrolní program?“

„Ano. Ale nedá se chytit, stejně jako předtím.“

Joe si povzdechl. Juliet; včera doma, teď tohle. „Dave, teď zrovna nemám čas podívat se na to s tebou –, ale co třeba navečer? Nebo zítra?“

„Já to zvládnu, Joe, nelam si hlavu; já tomu přijdu na kloub.“

Joe mu poděkoval, zavěsil a zabzučel na Blakeovu katedru. Telefon zvedla jedna Blakeova asistentka a řekla mu, že podle ní Blake přejímá dodávku nového letadla, že ho nečekají. Létání patřilo k Blakeovým slabostem.

Když Joe zavěšoval, musel přiznat, že je s rozumem v koncích. Jsou Blake a Stassi spojenci? Nebo snad Stassi přepadla Blakea? Provedla mu totéž co Muriel Arkwrightové? Leží Blake někde rozřezaný na kusy? Ve svém bytě? Ano, to se určitě stalo! Určitě to udělala.

Zavolal na policejní stanici v Hovu a požádal o Lynea. Ohlásil se mu inspektor Gavros a Joe mu vyklopil své obavy. Gavros řekl, že se podívají do Blakeova bytu ještě jednou a bude-li to nutné, otevřou ho násilím.

Potom Joe odešel z katedry a zamířil do knihovny. Byl tam za minulé čtyři roky jen několikrát. Byla to nejpodivnější ze všech budov v areálu; měla tři poschodí a její pavlačovitý vzhled Joeovi ze všeho nejspíš připomínal vnitřek věznice. Knihovnici byl zřejmě povědomý.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Jaké noviny tu máte?“

„Anglické?“

„Ano.“

„Times od začátku století, Observer a Telegraph od roku 1975.“

„A můžu je vidět?“

„Ano, na mikrofiši.“ Znovu se na něj podívala, jako by se jí teprve teď rozbřesklo, kdo je.

„Máte k nim nějaký rejstřík? Hledám totiž článek o jisté osobě.“

„Máme výroční rejstříky Times. Je v nich každé jméno, které v daném roce bylo otištěno. Víte, o který rok vám jde?“ Zachmuřila se. „Promiňte, vy jste profesor Messenger, že?“

Přikývl.

Tvář jí změkla a žena se na něj laskavě usmála. „Je mi moc líto, co se stalo vašemu chlapci. – Už ho našli?“

„Ne, ale děkuji vám.“ Joe se na ni usmál. „Rok víceméně znám, je to –“ Zamyslel se. Susan Roachová zemřela v roce 1974. Ale Joe měl v úmyslu dát na své tušení, že fotografie, o kterých mluvila její teta, se týkaly něčeho pozdějšího, ne matčiny vraždy a otcovy sebevraždy, když Susan bylo sedm. Pohlédl na knihovnici. „Myslím, že se potřebuju podívat od roku 1974 zpátky asi do roku 1962.“

Vysvětlila mu, kde najde rejstříky a jak se žádá o mikrofiše. Joe jí poděkoval a rychle prošel knihovnou. Našel police plné rejstříků Times a chvatně prohlížel roky na hřbetech. Otevřel svazek s rokem 1974, našel písmeno R a hledal jméno Roach.

Rivettová Sandra, četl a zarazil se, protože to jméno mu připadalo známé. Potom si vzpomněl – chůva lorda Lucana. Rockefeller, Nelson, ale žádný Roach.

Prohlédl rejstřík k roku 1973. Zase nic. V roce 1972 také nic a stejně tak v roce 1971. Rozhlédl se po polici a začínal si říkat, že ztrácí čas. Potom vytáhl ročník 1970 a otevřel jej.

Sotva nalistoval písmeno R, okamžitě na něj zasvítilo Roachová, Susan. 1. března.

Hlasitě knihu sklapl. Dívka ve velkých brýlích podrážděně vzhlédla, ale Joe ji nevnímal. Spěchal k přepážce s mikrofišemi, vyplnil žádost a podal ji asistentce.

Odešla dozadu a vrátila se odtud s malou schránkou. „Můžete použít kterýkoli box,“ řekla.

„Díky.“ Joe pohlédl na schránku. Strojem psaný text na nálepce zněl: TIMES.I/1968-XH/1972. Joe prošel kolem řady boxů, až našel jeden prázdný, zavřel za sebou dveře, nasadil film do projektoru, posadil se a zhasl světlo. S rukou na ovladači rychle projel první dva roky, a když byl v polovině roku 1969, zpomalil. Nyní četl jednotlivé titulky:

PRVNÍ ČLOVĚK VKROČIL NA MĚSÍC

EDWARD KENNEDY A ZÁHADNÉ UTONUTÍ V CHAPPAQUIDDICKU

SHARON TATEOVÁ ZABITA PŘI HOLLYWOODSKÉM MASAKRU

JOE FRAZIER MISTREM SVĚTA!

PRINC CHARLES NASTUPUJE K NÁMOŘNICTVU

Trochu zrychlil a opět zpomalil. 2. březen 1970. Titulek z první strany hlásal: AMERICKÁ LETADLA BOMBARDUJÍ HOČI– MINOVU STEZKU. Prošel zbytek článku z titulní strany, ale žádnou zmínku o Susan Roachové nenašel. Otočil na druhou stranu, potom na třetí. Čtvrtou, pátou.

Kristepane.

Stassi Hollandová mu hleděla přímo do očí. Dívala se na něj z fotografie pod titulkem: MODELKA S TRAGICKÝM ZÁŽITKEM Z DĚTSTVÍ UZNÁNA VINNOU Z ÚNOSU DÍTĚTE.

Joe rychle pročítal článek:

Modelka Vogue Susan Roachová byla včera uznána vinnou, že ukradla před samoobsluhou dvouletého chlapce.

Před soudem se hovořilo o tom, že Roachová, 22, ze západního Londýna, prožila jako dítě trauma v důsledku rodinné tragédie, při níž zahynuli oba rodiče, a v 16 letech podstoupila neodborný potrat, jehož důsledkem byla trvalá neplodnost. Bledá a se sklopenou hlavou netečně vyslechla rozsudek soudce Marka Sorrella, který ji odesílal do psychiatrické léčebny, „protože si to žádá veřejný zájem“.

Žalobce Jonathan Whitlow prohlásil, že zločin Roachové otřásl celou Británií. „Unesla bezbranné dítě, Charlese Edwarda Stamforda, z kočárku před prodejnou Sainbury’s v Actonu, v západním Londýně v srpnu 1969,“ řekl. „A třebaže dítě bylo nalezeno v naprostém pořádku, nemůže to v žádném případě odčinit bolest a utrpení obou rodičů po celou dobu pátrání.“

Rodiče dítěte, realitní agent Christopher Stamford, 32, a jeho žena Rosalind, 26, se přelíčení zúčastnili mlčky.

Obhájce Nicholas Greensword žádal soud, aby přihlédl k tragickému životu Roachové. „Nikdy se nevzpamatovala z toho, že v sedmi letech byla svědkem, jak otec zastřelil matku puškou a potom sám obrátil zbraň proti sobě,“ řekl.

„Potrat byl důsledkem nevydařeného milostného vztahu a jeho vyústění bylo pro slečnu Roachovou tragické. Navzdory kráse a úspěšné kariéře se z ní stala nešťastná a nevyrovnaná mladá žena.“

Soudce v závěrečné řeči řekl, že vzal ohled na nešťastné dětství Roachové i na fakt, že dobrovolně vyhledala pomoc psychiatra. Na základě zákona o duševním zdraví ji odsoudil k léčebné vazbě na dobu neurčitou.

Manželé Stamfordovi se při odchodu ze soudní síně k případu nevyjádřili.

Joe znovu pohlédl na tvář Susan Roachové. A na datum. Na těle cítil husí kůži jako drobné jehličky. To, co ho právě napadlo, bylo prostě vyloučené.

Joe spěchal zpátky na katedru. Eileen Peacocková si ho užasle změřila.

„Už jsem vás dnes nečekala, pane profesore.“

Rozčileně k sobě přitiskl klouby obou rukou. „Poslyšte – mohla byste pro mě hned teď něco udělat, Eileen? Zavolejte mi do Právnické společnosti, kde bych našel advokáta Nicholase Greensworda, ano?“

Joe prošel kolem místnosti Harriet Taitové a Edwina Pilgrima, všiml si, že Edwin nesedí u terminálu, a teprve potom si vzpomněl, že má pásový opar. Vešel k sobě, zavřel dveře a sedl si. Tvář toho děvčete! Proboha, to byla celá Stassi. Mnohem podobnější než na fotkách paní Roachové.

Stiskl klávesu enter na pracovní stanici a napojil se do Archivu. Když naťukal heslo, ozval se Archiv z mikrofonu a Joe se lekl, protože ho zásadně zapínal na optický výstup.

„Dobré ráno, pane profesore, dnes není moc pěkný den. Podle předpovědi se čekají bouřky a vydatný déšť. Maximální teplota vystoupí na dvaadvacet stupňů Celsia; vlhkost vzduchu je vysoká a obsah pylu sedmdesát dva. Doufám, že jste měl příjemný víkend.“

„Ne,“ odpověděl Joe. „To jsem tedy neměl.“

„To je mi líto, pane profesore. Všiml jsem si, že se Jack dosud nevrátil z výletu.“

„Jack nejel na výlet, Archive, někdo ho unesl.“

„Unesl? Vaše dítě? Pardon, to byl žert! Pouhý klam! Podvod! Kouzelnický trik. Eskamotáž, hokus pokus, techtle mechtle, švindl, čáry máry fuk! Vlk v rouše beránčím!“

„Vlk v rouše beránčím? Proč jsi to řekl, Archive?“

Počítač mlčel.

Joe přepnul na optický výstup, vyťukal příkaz pro seznam všech probíhajících procesů a potom napsal: mluv zebedee a stiskl enter.

Na obrazovce naskočilo: Volám… a potom Volám druhou stranu znovu…

Intercom zabzučel a Joe zvedl sluchátko. „Ano?“

Byla to sekretářka. „Pane profesore, na Právnické společnosti mi řekli, že jediný Nicholas Greensword, který byl u nich registrován, zemřel v roce 1979. Pracoval jako advokát na volné noze a jeho klienty převzala firma Maynard a Cusack v City.“

„Díky, najděte mi prosím vás na ně číslo.“

„Mám ho tady.“

Joe zrušil příkaz pro Archiv a vytočil číslo, které mu nadiktovala Eileen. Telefonistka ho přepojila k sekretářce jednoho ze společníků a ta ho předala jiné sekretářce. Ta mu sdělila, že firma má dvaapadesát společníků; má mu zavolat, nebo si počká, než najde toho, který by mu mohl poradit? Joe si počkal, a tak musel donekonečna poslouchat jeden úryvek z předehry k Vilému Tellovi.

Konečně se mu ohlásil hlas suchý jako pergamen: „Simon Oldridge.“

Joe se představil a zeptal se, zdali Maynard a Cusack dosud zastupují klienty Nicholase Greensworda. Právník byl ve střehu.

„Nepodáváme informace o svých klientech, pane profesore.“

„Ale mně jde o zemřelou osobu.“

„Jak se jmenuje?“

„Roachová. Susan Roachová.“

„O té jsem nikdy neslyšel,“ prohlásil Oldridge důrazně.

„Zcela určitě byla v roce 1970 klientkou pana Greensworda.“

„My jsme praxi pana Greensworda převzali v roce 1979. Spisy, které byly v té době už uzavřené, jsme uchovávali dalších šest let a pak jsme je zlikvidovali. Pochopitelně až na závažné trestní činy.“

Joe mu poděkoval a zavěsil. Vstal a chvíli rázoval sem tam po pokoji. Venku se ještě víc zamračilo. Zabzučel na sekretářku a požádal ji o číslo na ministerstvo vnitra. Chtěl vědět, do kterého ústavu Susan Roachovou před dvaceti lety zavřeli, a byl zvědav, jestli se obrací na tu správnou instituci.

Eileen Peacocková mu za chvíli oznámila, že má číslo na informační odbor ministerstva vnitra. Požádal, aby je vytočila, a za okamžik už mluvil s břitkým ženským hlasem, který ho odkázal na vězeňskou správu. Pak zavolal na číslo, které mu nadiktovala, a ozval se mu další břitký ženský hlas.

Ano, ten záznam určitě mají, ale je třeba sepsat písemnou žádost, uvést důvod a počkat, až o ní rozhodne schůze výboru, která se má sejít za tři týdny. Upozornila ho předem, že záznamy se pro veřejnost uvolňují obvykle po stu letech a žádostem bývá vyhověno málokdy. Chce i přesto adresu?

Joe odpověděl, že chce, a tvářil se, že si ji zapisuje. Potom se jen tak mimochodem zeptal: „Ty záznamy už asi máte na počítači, co?“

„Sedmdesátá léta myslíte? Ano, to máme. Až k roku 1964.“

Joe jí poděkoval a zavěsil. Nařídil Archivu, aby vyhledal všechna čísla blízká hlavnímu číslu ministerstva vnitra pro počítačovou linku, a čekal.

Uplynulo deset minut, čtvrt hodiny, dvacet minut. Bylo čtvrt na tři. Archiv pořád ještě hledal a Joe začínal mít strach. Nařídil mu jenom hledat, ne vytáčet, sešel dolů do suterénu a hnal se do počítačové místnosti.

Bylo tam několik lidí a Joe s pocitem úlevy pohlédl na svého nejvzpurnějšího studenta Nialla Copemana, který se hrbil nad Feynmanem a koženou bundu s cvočky měl přehozenou přes opěradlo židle.

Když k němu Joe zezadu přistoupil a řekl „Ahoj“, nedočkal se odpovědi. Chvíli čekal a potom počítač obešel, aby se dostal do Copemanova zorného pole.

Copeman sebou trhl a vzhlédl. „Joe!“ Zachmuřil se a sbíral myšlenky. „Hele, poslyšte, je mi fakt líto, co se stalo vašemu klukovi! To je fakt děs!“

„Díky. Hele, potřebuju pomoc. Můžeš pro mě něco udělat?“

„Jasně, všecko na světě.“

Joe se rozhlédl, jsou-li z doslechu, a ztišil hlas. „Potřebuju telefonní číslo a pokud možno i heslo do jednoho odboru ministerstva vnitra – jde o vězeňskou správu. Myslím, že by stačil kterýkoli počítačový systém ministerstva. Znáš nějakého piráta, který by to mohl vědět?“

Copeman ani nemrkl. „Jak rychle to potřebujete?“

„Co takhle deset sekund?“

„Dejte mi dvacet.“ Vyťukal sled příkazů a Joe se zájmem přihlížel. Dostal se na Univerzitu v Leedsu. Potom vyťukal příkaz „mluv“ v Unixu. „Aspoň to hned uslyšíte.“

„Kdo je to?“

„Jeden chlápek na počítačové vědě.“ Vyčkávavě zíral na obrazovku.

„Co tvůj projekt?“ zeptal se Joe.

„V pohodě.“ Znovu se zadíval na obrazovku. „Když mi za pár minut neodpoví, zazvoním na něj. Asi včera dlouho pařil.“

Chvíli se bavili o projektu vizuálního poznávání, na kterém Copeman pracoval. Vyrušila je odpověď.

Adresář Hitman pro Electraglide. Žádaná informace: Sálový počítač 071-437-9545. Heslo: zkus houdini. Sledovaná linka. Pro bezpečný vstup navrhuji jít přes vaxové spojení místní policejní stanice se Scotland Yardem. Číslo, které potřebuješ, je tvůj kód 563484. Navíc potřebuješ autorizační číslo. Zkus 987772. Zkus „System manager“ nebo „Field Service“ nebo „User User“.

Piráti všech zemí, spojte se! Ať žije přátelská (zdaaarmaaa:-) služba!!! bumtararabum cinkylinkycilililink…

Joe okamžitě pochopil, co má na mysli. Většina policejních útvarů používala počítačové systémy VAX-VMS. Firma Digital dodávala tyto počítače se zabudovanými třemi bloky a hesly, aby systémovým inženýrům umožnila systém rozjet a provozovat. Bylo dobře známo, že systémoví inženýři velice často po nainstalování zapomínali hesla změnit, a ta se tak stávala trvale otevřenými zadními vrátky.

Joe vytiskl obsah obrazovky, popadl výtisk, poděkoval Copemanovi a uháněl zpátky nahoru. Archiv stále neměl úspěch. Buď byla počítačová linka ministerstva vnitra úplně jiná než většina čísel v telefonním seznamu, nebo tam žádný centralizovaný systém sálového počítače neměli.

Zrušil příkaz, vyťukal instrukci, aby Archiv vytočil číslo počítače místní policie, které dostal. Na obrazovce se objevilo Zkouším…

A potom místo přátelského počítačového pozdravu, který očekával, na obrazovce uviděl: Opovaž se na to jenom pomyslet, Joe-Joe.

Vteřinu nato se obrazovka pokryla změtí prskajícího rušení, připomínajícího sněhovou vánici. Joea se zmocnil strach.

Odvážil se pohlédnout na kameru na stropě a znovu sjel zpátky k obrazovce. Spěšně odešel z Archivu a obrazovka se vyjasnila. Když se však pokusil znovu vejít, počítač na jeho příkazy nereagoval. Odpojil se, chvíli počkal a pak to zkusil ještě jednou. Znovu dostal jen sněhovou vánici.

Zdvihl sluchátko a zabzučel dolů do počítačové místnosti. Nikdo se nehlásil. Zkoušel to znovu. Napotřetí se mu ohlásil Dave Hoton a jeho hlas zněl nezvykle ustaraně.

„Co se děje?“ zeptal se Joe. „Výpadek proudu?“

„Máme havárii! Celý Archiv je v háji. Je tu hrozný blázinec.“

„Zkolaboval celý systém?“

„Všechno. Jako kdyby to prožral nějaký červ. Všechny obrazovky se zamžily.“

Joe cítil, jak se mu strachy ježí vlasy. „Jdu dolů.“

„Ale ne, nedělej si hlavu, nějak to spravíme; to jen že bych se bez toho docela rád obešel! Nejspíš to bude další trik toho piráta.“.

„Zkus odpojit vnější vstupy.“

„Právě na tom pracujeme.“

„Joe zavěsil, napojil se do počítače a vyťukal příkaz pro přechod do pracovní stanice Unix, která byla na Archivu nezávislá. Okamžitě naskočil symbol Unixu. S ulehčením vyťukal číslo policejní stanice a příkaz, aby je Unix vytočil.

Vtom polekaně zamrkal. Vypadalo to, jako by je někdo ve zlosti z obrazovky serval. Místo něj se objevil vzkaz.

Právě jsem ti něco řekla, Joe-Joe. Ty jsi ale neposlušný chlapec. Musím tě velice bolestně zranit a dělám to opravdu nerada. Jestli se nebudeš chovat, jak se patří, budu bohužel muset zabít Jacka.

Strach se v Joeovi změnil ve vztek. Zdvihl sluchátko a zavolal dolů Daveu Hotonovi, který měl pořád ustaraný hlas.

„Ano!“

„Dave, ten náš pirát se mnou mluví na Unixu. Honem se mrkni do sítě, jestli je v provozu nějaká venkovní linka nebo jestli se sem napojil někdo odtud.“

„Zdrž ho, jak to půjde, Joe.“

„Jistě, zkusím to.“

„Hned ti brnknu!“

Joe zavěsil a napsal: Jak mi chceš dokázat, že Jack žije?

Jak chceš dokázat, že žiješ ty, Joe-Joe? objevilo se na obrazovce.

Nejsem zvědav na tvoje uhozené hraní. Řekni, kdo jsi.

Ty víš, kdo jsem, Joe-Joe. Pomáhals mě přece nahrávat. Umožnil jsi to.

Chvíli se díval na mlčící obrazovku Archivu a pak napsal: Nevěřím, že jsi Juliet. Myslím si, že jsi ta, která Jacka unesla, a teď děláš, jako bys byla Juliet.

Tak proto jsi chtěl, aby Dave Hoton zjistil, odkud přicházím? Jestli jsem místní student? Nebo šílený pirát? Nebo něco jiného, Joe-Joe?

Joe strnul. Archiv nefunguje, tak jak ten pirát může vědět, co Dave Hoton dělá?

Nechci si s tebou hrát, chci dostat zpátky syna.

Ty si vážně myslíš, že je to hra, Joe-Joe? Dovol, abych ti předvedla nějakou zajímavější.

Nejsem zvě – začal Joe psát, ale v mžiku přestal a odskočil, když mu z klávesnice do prstů začaly šlehat výboje statické elektřiny. Světlo na stropě ztemnělo, potom zablikalo a opět se rozlehl praskot, když nad klávesnicí začaly probíhat tenké modré elektrické čáry podobné kulovému blesku.

Prsk! Přes obrazovku přeletěl pruh ostře bílého světla a zhasl. Obrazovka ztmavla. Zároveň se místnost ponořila do šera, protože světlo na stropě zhaslo. Joe s tlukoucím srdcem vyběhl na chodbu. Přivítalo ho opakované vysoké pískání, výstražný signál výpadku proudu.

Vrátil se zpátky do pracovny a vyzkoušel hlavní vypínač: nic. Archiv a Unixová síť byly napojené na nouzové generátory a baterie; oba byly vybavené senzory, které je automaticky během zlomku sekundy přepínaly, jakmile zaregistrovaly pokles proudu. Uslyšel za dveřmi hlasy; Harriet Taitová říkala Eileen Peacockové, že to asi bude atmosférická porucha. „Hlásili bouřky.“

Joe vyťukal interní číslo na systémového inženýra Unixu, uvědomil si však, že ústředna nefunguje. Pískání výstražného systému už bylo k zešílení. Joe utíkal do suterénu, skrovně osvětleného nástropními lampami napájenými z baterie.

V místnosti Archivu byla strašidelná tma, svítilo tu jediné nouzové světlo. Joe tápavě mířil ke strojovně a při pohledu na skleněnou stěnu vzadu, za níž byly biologické obvody, se ho zmocnila panika. Nouzová světla slabě žhnula. Aspoň že nouzové napětí je v pořádku. To nejhorší, co by se konvenčnímu zařízení Archivu mohlo v případě totálního výpadku proudu stát, byla ztráta informací. Jeho biologická část by však bez klimatických a vyživovacích kontrol začala odumírat a více než tříletá práce by za několik hodin přišla vniveč.

„Promiň, Joe, musel jsem to stopování nechat plavat.“ Kolem proběhl Hoton s baterkou a vykřikl nějaký povel na jednoho z asistentů.

„Co je?“ zeptal se Joe.

„Není nic,“ odpověděl hystericky Hoton. „Všechno je v háji. Celý systém! Tenhle a k tomu všechny systémy Unixu.“

Joe ustaraně vzhlédl na přihrádky s dvanáctivoltovými bateriemi, které sahaly od stropu po podlahu. Baterie jim poskytnou nejnutnější pomoc, než je vystřídají generátory. Vrtalo mu to hlavou. Jak to, že ještě neběží? „Co se stalo s náhradními zdroji?“

„Kontrolovali jsme je minulý týden a byly úplně v pořádku.“ Systémový inženýr sundal kryt z jednoho procesoru, spustil se na kolena a šilhal na řady tištěných spojů. „Jenže teď zkratovala celá elektrika generátorů i bateriového transformátoru. Hrozím se pomyslet, o kolik dat jsme přišli.“ Zvedl z vyvýšené podlahy jeden panel a zíral na kabely vespod, jako by čekal, že tam chybějící napětí najde.

„Přepětí?“ zeptal se Joe. „Z čeho?“

„To nevím. Je to přepětí. Tečka. Jak mám vědět z čeho?“ Rozběhl se na opačný konec místnosti a zvedl další panel.

Joe by byl rád zůstal a pomohl, ale havárie byla tak závažná, že zřejmě potrvá několik hodin, než si s ní poradí. Právě v téhle chvíli nesměl ztratit ani minutu. Utíkal zpátky nahoru. Sekretářka u sebe nebyla, slyšel však její hlas z místnosti studentů.

„Eileen?“ zvolal. „Máte tu někde adresu Edwina Pilgrima?“

Vycupitala ven. „Ano, pane profesore, hned vám ji dám.“ Otevřela zásuvku svého psacího stolu, vyndala tlustý zápisník a otevřela jej. „Mám vám ji napsat?“

„Buďte tak hodná.“

Napsala ji na list poznámkového bloku, který pak odtrhla a podala Joeovi.

Joe se na adresu podíval a okamžitě mu bylo jasné, kde to asi je. „Už vím,“ řekl. Podíval se na hodinky; za deset minut tři čtvrtě na tři. Původně chtěl být u Karen už před několika hodinami. Zkusil venkovní telefon a uslyšel oznamovací tón.

„Něco nového?“ zeptal se, když konstábl Bellingová zvedla sluchátko.

„Ne, pane profesore, bohužel nic. A nejde nám proud.“

„Co? Vážně?“ Trochu se mu ulevilo. Takže to není jen na univerzitě, třeba je to v rozvodně, třeba to nemá vůbec co dělat s… Myšlenky se mu v hlavě zmateně honily. „Kdy se to stalo?“

„Asi před deseti minutami. Chcete mluvit s paní Messengerovou?“

„Je v pořádku?“

„Ano – ano, odpočívá.“

„Jenom jí řekněte, že se vrátím co nejdřív. Musím si něco ověřit. Vyřídíte jí to?“ Uvědomil si, jak chraplavě jeho hlas zní.

„Ano, samozřejmě.“

„Prima. Díky.“ Joe zavěsil a obrátil se k Eileen Peacockové. „Ani doma jim nejde elektrika!“ Pronesl to, jako by to byla ta nejlepší zpráva na světě, a všiml si, jak divně se na něj Eileen a Harriet dívají. Rozhodil dlaně a pak je zase spojil. „Takže – řekl bych –“ Pohlédl na Pilgrimovu adresu, „Elm Grove 192b,“ prohodil. „Prima.“

Otočil se a v hlubokém zamyšlení a bez pozdravu zamířil k parkovišti. Vlezl do saaba, vyjel z areálu a vydal se do centra Brightonu.

Cestou se snažil trochu si uspořádat myšlenky. Mohl výpadek proudu způsobit ten pirát? Ty si vážně myslíš, že je to hra, Joe-Joe? Dovol, abych ti předvedla nějakou zajímavější. Mohl ten pirát vyřadit síť v celém regionu? Nebo je to jen další shoda náhod?

Jack v mrazáku; Karenina ruka v drtiči odpadků; soudkyně v metru; světla na křižovatce. Jak to vysvětlit jinak než –?

Než jak?

Tak, že vědomí mrtvé osoby je dosud aktivní uvnitř počítačového systému? Aktivní a schopné člověka napálit?

Všechno má svou vlastní logiku. To Joe implicitně věděl a tohle pravidlo zásadně aplikoval na všechno, co nedokázal pochopit; snažil se to udělat i teď. Proč byl někdo – nebo něco – tak skálopevně odhodlán zabránit mu v nahlédnutí do záznamu vězeňské správy o Susan Roachové? Co by tam tak asi mohl najít? Cítil, jak se v něm odvíjí nové klubko strachu.

… Jestli se nebudeš chovat, jak se patří, budu bohužel muset Jacka zabít.

Prudce zabrzdil, protože proud vozidel před ním se skřípáním začal zastavovat. Viděl, že semafory nefungují. Obchody po levé straně byly tmavé, jako by byly zavřené. Oblohu rozsvítil blesk a zmizel. Ozvalo se zatroubení klaksonu, řada aut se pohnula kupředu a zase zůstala stát. Joe zapnul rádio, slyšel však jen praskání statické elektřiny.

Stiskl knoflík jiné stanice, ale ani tam nic neslyšel. Vypnul rádio a uviděl další blesk. Zaburácel hrom a Joe měl pocit, že se mu na hlavu řítí dům. Strach v něm rostl. Kdo to mohl být? Kdo hergot Jacka má?

Svíral volant tak pevně, až ho bolela dlaň. Další záblesk. A další hrom; obloha kmitala jako pergamen. Na chvíli zavřel oči a snažil se vybavit si synovu tvář, ale místo Jacka uviděl Bartyho. Zmocnila se ho panika, nepamatuje si Jackovu tvář, nepamatuje si, jak vypadá jeho vlastní syn.

Elm Grove. Zahnul do dlouhé a strmé ulice s obchody a ošumělými terasovými domky. Ručně napsaná cedule na okně v čísle 192b, přes špinavé sklo sotva čitelná, hlásala „Zařízený byt k pronajmutí.“

Joe stiskl tlačítko zvonku s Pilgrimovým jménem, ale nic neslyšel. Nebyl si jist, jestli zvonek zvoní, když je vypnutý proud, a tak sešel po schodech do suterénu, minul řadu popelnic a zaklepal na otlučené dveře s číslem 192b. Těsně vedle něj udeřila o zem dešťová kapka.

Uslyšel cvaknutí zámku a zařinčení bezpečnostního řetízku; dveře se otevřely na úzkou štěrbinu, v níž se objevil Edwinův obličej pokrytý stroupky. Pilgrim měl na sobě umouněné a vybledlé tričko, kalhoty s laclem a manšestrové pantofle; když poznal Joea, zdravé oko se mu rozkmitalo ze strany na stranu.

„P-p-ane p-profesore!“

„Omlouvám se, že k vám tak vpadám. Naléhavě potřebuju vaši pomoc, Edwine.“

„Slyšel jsem o vašem s-s-synovi. Je mi to moc líto.“

„Proto jsem tady, Edwine. Můžu dál?“

„Ano –, s-samos-sebou –“ Omluvně ukázal na své oblečení. „P-pardon, byl jsem v posteli.“

Joe vešel do temné předsíňky, kde páchly nohy a kde nebylo k hnutí kvůli Pilgrimovu lesklému závodnímu kolu, které se k studentu moc nehodilo. Pilgrim zavřel dveře a odvedl ho do ošuntělé obývací ložnice, která vypadala, jako by ji někdo důkladně přeryl a potom s ní ještě pořádně zaklepal.

Zápach nohou tu byl ještě o něco nesnesitelnější. Stěny byly holé, až na několik ramínek na šaty, pověšených na obrazovém háčku nad neustlanou postelí. Olysalý koberec neurčité barvy byl vidět jen v několika izolovaných skvrnách mezi stohy počítačových magazínů, hromadami špinavého prádla, obstarožní černobílou televizí, nízkým křeslem a velice slušným počítačovým systémem. Není divu, že Pilgrim je tak háklivý na svůj osobní prostor v práci, když má doma tohle, říkal si Joe.

„K-k-kávu nebo něco jiného?“

Joe zavrtěl hlavou. „Díky.“ Chvíli se na studenta díval a snažil se nedat najevo odpor k fialovým bolákům na obličeji a krku. „Jak je vám? Už je to lepší?“

„L-lepší.“

„Prima. Pásový opar je svinstvo…“ Joe ukázal na počítač na podlaze. „Mohl bych ho na pár minut použít?“

Pilgrim se na něj nechápavě podíval. „Ano.“ Máchl rukou. „Není to nic moc. Mohl bych sehnat něco většího, jestli potřebujete.“

„Tenhle stačí. Máte modem?“

Pilgrim přikývl.

„Jen si potřebuju popovídat s jiným počítačem, nic víc.“

Pilgrim ukázal na síťovanou záclonu na okně. „Nejde proud. Budeme muset počkat.“

„Ovšem.“

Pilgrim pokynul k jedinému křeslu. „Je vaší paní už líp?“

„Uzdravovala se docela pěkně, než –“

Zabiju Jacka.

Joe si sedl. Šero v místnosti na okamžik přerušil blesk. Poslouchal, jestli uslyší hrom, ale neslyšel nic.

Zabiju Jacka.

Pilgrim si udělal místo mezi archy grafů, které pokrývaly postel, a posadil se na krajíček. „Ještě se na nic moc nesoustředím. Měl bych se vrátit do konce trimestru.“ Zamračil se. „Proč –“ Zarazil se a potom se přece jen zeptal: „Proč potřebujete můj počítač?“

Joe váhal, protože nechtěl s pravdou ven. „Máme nouzový stav. Archiv zkolaboval a Unixu nenabíhají generátory. Myslel jsem – že třeba – že tady nebude vypnutý proud.“

„Něco bych měl,“ řekl Pilgrim, sáhl pod postel, chvíli tam kramařil a potom vytáhl malou šedivou krabičku z umělé hmoty. Laptop Compaq, uvědomil si Joe a žasl, proč ho nenapadlo použít svůj přenosný bateriový počítač. Pilgrim ho otevřel a zapnul. Zafuněl motorek a ozvalo se pípání diagnostické kontroly.

„Modem?“ zeptal se Pilgrim.

„Jo.“

Pilgrim chvíli pátral po podlaze, potom vítězně zdvihl do výšky kabel, chvíli prohlížel zdířky vzadu na laptopu, připojil kabel, po kolenou odcupital ke zdi a zapojil druhý konec do modemu.

„A je to, pane profesore!“ Přištrachal se zpátky, rychle stiskl několik kláves. Pak přikývl: „Můžete vytáčet.“

Joe si klekl a zahleděl se na šedivou mlhu obrazovky. Vytáhl z kapsy list papíru s informací od leedského piráta, mrkl na klávesnici a vyťukal číslo a pokyn k vytočení. Okamžitě naskočilo slovo Zkouším…

Potom: Spojeno s 56.3.4.84 Počítačový systém sussexské policie Jméno?

Joe nervózně vyťukal: System.

Naskočila žádost o heslo, Joe napsal: Manager

Okamžitě se objevilo: Jaké je vaše oprávnění?

Joe vyťukal: 987772.

Chvíli se nic nedělo a potom byl uvnitř. Zrychlil se mu tep při pohledu na obrazovku:

Volba: Rejstřík trestů/Jmenný rejstřík.

Joe posunul kurzor na Rejstřík trestů a dvakrát stiskl. Na obrazovce se objevilo: Uveď jméno.

Joe napsal: Roachová, Susan.

Chvíli se nedělo nic. Potom se obrazovka vymazala a vzápětí se na ni začaly sunout údaje. Joe četl:

Vězeňský záznam Údaje o odsouzené osobě

Jméno: Roachová, Susan, Margaret Ann

Etnický původ: Běloška

Datum narození: 17.04.1948

Trestný čin: Únos nezletilého

Předešlá odsouzení: Žádná

Vyšetřovací vazba od: 07. 08.1969

Rozsudek vynesen: 01. 03.1970

Datum podmíněného

propuštění: Nestanoveno

Druh výkonu trestu: Sekce 60

Typ zařízení: Uzavřená psychiatrická léčebna

Místo: Parkways, Maidstone

Datum propuštění: 07. 01. 73

Sotva si Joe zapsal „Parkways, Maidstone“ a chystal se odpojit, zablesklo se a vzápětí celým domem otřásla hromová rána. Pilgrim zaječel strachy. Obrazovka stařičké černobílé televize explodovala a střepy se rozletěly po pokoji. Joea něco bodlo do tváře. Ozvalo se hlasité praskání. Kolem nich se všemi směry vlnil oslnivý namodralý blesk tenký jako drát. Vyhoupl se na stěny, přelil se na strop a šířil se ven.

Joe cítil, jak všude kolem něj tančí ostré ostny a jehličky.

Pilgrim zařval a zakryl si rukama hlavu.

A najednou to bylo pryč stejně rychle, jako se to objevilo.

Edwin Pilgrim se choulil na posteli. Z televize stoupaly tenké proužky dýmu a pokoj byl plný štiplavého pachu hořící elektrické instalace. Všude, kam se Joe podíval, ležely skleněné střepy. Obrazovka laptopu byla prázdná, jako by počítač někdo vypnul. Venku hřmělo.

V místnosti se rozsvítilo a vzápětí jim přímo nad hlavami zaduněl hrom. „Blesk! Udělal to blesk?“

„Řekl bych, že muselo uhodit do antény,“ řekl Joe.

„Do mě, uhodilo do mě!“ Pilgrim se obrátil, zdravým okem divoce koulel sem tam a cucal si škrábanec na hřbetu ruky. „Do vás taky.“ Pozorně se na Joea zadíval. „Na t-t-tváři.“

Joe si sáhl prstem na tvář a když jej odtáhl, měl na něm krev. Pilgrim vyděšeně zíral na televizi, nemotorně se dohrabal k zásuvce za ní a vytrhl zástrčku. Potom chvíli přijímač pozoroval a viditelně se mu ulevilo, když se z něj přestalo kouřit. „Něco vám donesu…“ Chvátal do předsíně a pod nohama mu praštělo sklo.

Joe si všiml, že zásuvka, v níž byla televize zapojena, je spálená; osamělý závan modrého kouře mu dorazil k obličeji a Joe jej odehnal rukou. Pilgrim se vrátil s ručníkem, který býval bílý, a přitiskl ho Joeovi na tvář. Zapálilo to a Joe sebou trhl. Vtom mu zrak padl na obrazovku laptopu. Objevila se na ní slova.

„Je to jen škrábnutí,“ řekl Pilgrim. Joe ho však sotva vnímal.

Ještě pořád si myslíš, že to je jen hra, Joe-Joe?

Slova zmizela. V pokoji se opět rozsvítilo světlo. Ozvalo se cvaknutí a vzápětí se rozhučel nabíhající počítač na podlaze.

„Donesu náplast,“ řekl Pilgrim, který si zřejmě ničeho nevšiml.

Joe však měl oči jen pro obrazovku, která už zase zeleně žhnula.

Tentokrát to byl jen výpadek proudu, Joe-Joe. Pokud takový výpadek není delší než hodinu, Jack ho přežije. Ten příští bude delší, to ti slibuju.

Joeovi běhal mráz po celém těle, ale klekl si a napsal: Prosím tě, řekni mi, kde je a co doopravdy chceš. Nemám moc peněz, ale dám ti všechno, co dokážu sehnat. Všechno, co mám.

Jeho slova z obrazovky zmizela, jako by je něco vsálo, a okamžitě je nahradila jiná: Peníze mi nejsou k ničemu, Joe-Joe. Řekla jsem ti, co chci.

Řekla jsi, že chceš tělo.

Ale ne jen tak ledajaké, Joe-Joe. Takové, s kterým by sis to s chutí rozdal! Už jsem ti přece navrhla Karen.

Joe se ohlédl, ale po Pilgrimovi nebylo ani památky. Pohlédl znovu na obrazovku a odvážil se zeptat: Co by Karen musela udělat?

Je to jednoduché, Joe-Joe. Nejdřív ji musíš zabít a potom vzkřísit.

Joe polkl. Pořád je mi zatěžko brát tě vážně. To, co navrhuješ, není možné.

Všechno je možné. Vždycky jsi to přece tvrdil. Je to tvoje krédo.

Joe namítl: Ale ne hned. Všechno bude možné, ovšem až v budoucnu, teď přece nikdo nedokáže člověka zabít a pak ho vzkřísit.

Ale ty tolik času nemáš, Joe-Joe. Jack zemře do čtyřiadvaceti hodin, když ho nedokážeš najít. A jestli se o to pokusíš, zabiju ho dřív. Snad bych ti měla dát ještě pár hodin na rozmyšlenou.

Obrazovka byla prázdná.

Ne, počkej, prosím tě, psal Joe. Vysvětli mi to. Prosím tě, řekni mi, kde je můj syn.

Na obrazovku padl stín. Ohlédl se a viděl, že vedle něj stojí Edwin Pilgrim, podává mu náplast a užasle se dívá, co to Joe píše.

Joe odhodlaně klepl na enter a bylo mu jedno, co si Pilgrim pomyslí. Žádná odpověď. „Edwine,“ zeptal se, „věříte tomu, že by něco mohlo žít dál uvnitř počítače?“

Aspirant na něj obezřele koukal. „Ž-žít dál?“

„Uvnitř Archivu,“ vysvětloval Joe. „Myslíte si, že Archiv je inteligentnější, než se domníváme? Že by mohl být – něco jako uvědomělý, nebo že by mohl poskytnout příbytek vědomí někoho jiného?“

„Archiv mi občas nahání strach, pane profesore.“

„Jak to?“

Pilgrim sloupl z náplasti ochrannou fólii a opatrně Joeovi zalepil ranku. Předklonil se a zálibně si svou práci prohlížel. „Protože má příliš mnoho nedostatků.“

„Jakých nedostatků?“

„Myslím, že je zlý. Napodobuje zlé vlastnosti lidí. Je chtivý a nenasytný. Měli jsme takovou radost, jaké dělá pokroky, že nás nenapadlo zamyslet se nad tím, jaké ty pokroky jsou. Musíme v něm vytvořit svědomí. Nejen vědomí. Jinak budeme mít psychopata!“ Pilgrim se na obrazovku laptopu díval s rostoucím neklidem. „Kdybyste do Archivu někoho nahrál už dnes, vzniklo by něco velice nebezpečného. Opravdu ve-velice nebezpečného.“

Joe chvíli mlčel. Potom se Pilgrima zeptal: „Myslíte, že je možné, aby Juliet Springová něco ze sebe do Archivu nahrála?“

Pilgrim zneklidněl ještě víc, připomínal pronásledované zvíře větřící nebezpečí. „Já –“ Nervózně začal rázovat mezi chaosem na podlaze. „Byl jsem s ní dole u počítačů to odpoledne, než zemřela. Vypadala hrozně divně, jako nadopovaná. Pořád se usmívala a řekla mi, že se už ani trochu smrti nebojí.“

Joe pohlédl na obrazovku laptopu znovu. Slova, která na ni napsal, tam zůstávala dál. Pilgrim nad ním postával, kroutil rukama a tupozraké oko mu poletovalo dokola.

Joe počítač vypnul. Vybavil si její poslední slova: Zbytešššné. Dešifrovat.

„Nic vám neřekla, viďte, Edwine, o tom dešifrování, na kterém pracovala?“

Pilgrim zavrtěl hlavou. Třásl se, jako by utrpěl šok.

„Ta televize mě mrzí.“ Joe se shýbl a sebral z podlahy vedle laptopu zmačkaný papír. Parkways, Maidstone.

„Vůbec se na televizi nedívám,“ řekl Pilgrim a ustoupil ke dveřím, jako by se chtěl Joea už zbavit, jako by tušil, že Joe je zdrojem všeho ohrožení.

Joe mu poděkoval a spěšně odešel. Měl k tomu své vlastní důvody.

Utíkal nahoru po schodech. Zablesklo se a hrom otřásl oblohou. Rozpršelo se. Nastoupil do auta, zamženým okénkem se bedlivě rozhlédl na obě strany vozovky a rozjel se.

Asi po sto metrech uviděl prázdnou telefonní budku, zastavil a prudkým lijákem se k ní rozběhl. Trhl dveřmi, skočil dovnitř a ve chvíli, kdy se za ním dveře s houpnutím zabouchly, už vytáčel číslo telefonních informací. Hromádka vizitek na poličce propagovala služby Prsaté Belindy.

Joe požádal o číslo Parkways v Maidstonu a chvíli nato vhodil do otvoru librovou minci a vytočil sdělené číslo. Po třetím zazvonění se mu ozval drsný hlas asi šedesátileté ženy.

„Nevím, jestli mi můžete poradit,“ spustil Joe. „Potřebuju mluvit s někým, kdo v Parkways pracoval v letech 1970 až 1973.“

„To jsem byla já, drahoušku,“ řekla vesele.

Kolem rachotil autobus a Joe počkal, dokud nepřejel. „Opravdu? To je senzace. Vy se při své práci dostanete k pacientům?“

Otázka ji přivedla do rozpaků. „Já? To ne, ne, kdepak.“

„Snažím se najít jednu příbuznou, která tam v té době byla uvěz– é – léčena a po propuštění zmizela. Potřeboval bych vědět, jestli by někdo, třeba ředitel nebo ústavní psychiatr, o ní něco nevěděl.“

„Jste její příbuzný, drahoušku?“

„Ano,“ lhal Joe. „Bratranec.“

„Nejlíp uděláte, když sem napíšete; nesmíme podávat žádné informace po telefonu.“

„Jenže ono to dost spěchá, víte,“ nedal se Joe a zmobilizoval veškerý svůj šarm. „Podívejte, za nic na světě bych vám nechtěl způsobit potíže, ale moc od vás potřebuju něco vědět. Mohla byste mi říct, jestli tam některý současný zaměstnanec působil už tehdy?“

„No –,“ řekla pochybovačně. „Ne. Myslím, že ne. Ředitel byl tenkrát myslím William Trevor, ale ten už nežije. Nemůžu si vzpomenout, kdo byl jeho zástupce. Už vím, pan Armstrong Wallace. Mám dojem, že je teď v Broadmooru.“

Joe si to jméno poznamenal. „Měli jste tehdy vlastního psychiatra?“

„Ano, na poloviční úvazek. Kdopak to jenom byl? Počkejte. No ovšem, doktor Wyke-Adams.“

„Jak se to píše, prosím vás?“

Pověděla mu to a Joe si to zapsal. „Jenže,“ pokračovala zamyšleně, „ten už bude dobrých deset let v důchodu. Ale myslím, že se pořád drží. Tuhle jsem ho slyšela v rádiu! Mluvil o změně postoje k duševním nemocem, to bylo vždycky jeho. Ano, docela určitě tu v šedesátých a sedmdesátých letech pracoval.“

„Víte, kde bydlí?“

„No, víte, my nesmíme –“

„Prosím vás,“ přerušil ji Joe a znělo to mnohem zoufaleji, než měl v úmyslu. „Unesli mi syna. Prosím vás, pomozte mi.“

„To je ten chlapeček, o kterém tuhle psali v novinách?“

„Ano, jsem jeho otec.“ Joe se bál, že to možná zkazil, že mu to třeba neuvěří, nebo si bude myslet, že to nemá v hlavě pořádku. „Existuje jisté spojení na někoho, kdo byl v Parkways – na tu sestřenici –, čistě jen aby se z ní sňalo podezření, nic víc.“

„Myslím, že dr. Wyke-Adams bydlí někde poblíž Brightonu.“

„Brightonu?“ vydechl Joe. Konečně trocha štěstí.

„Ano, mám ten dojem. A taky byste ho našel v Britském lékařském adresáři, tam jsou přece všichni doktoři.“

„Děkuju vám, opravdu moc jste mi pomohla.“ Zavěsil, zdvihl telefonní seznam z police pod přístrojem a začal v něm listovat. Oslepil ho další blesk, ale burácení hromu téměř neslyšel, jak byl zabraný do čtení. Wyeth. Wyithe. Wyke-Adams. Trhl sebou.

Lovil v kapse další minci, zhluboka se nadechl a vytočil číslo. Buď doma, prosím tě.

Telefon zazvonil několikrát, než se mu ozval zdvořilý ostrý hlas. „Byt Wyke-Adamsových.“

„Mohu mluvit s doktorem Wyke-Adamsem?“

„U telefonu.“

„Pane doktore, jmenuji se Messenger –, jsem profesorem na katedře umělé inteligence na Univerzitě Isaaca Newtona. Nerad vás ruším, ale jsem v zoufalé situaci a mám dojem, že jen vy mi můžete pomoci. Mohl byste mi věnovat pár minut?“

„Jste ten profesor Messenger, kterému unesli syna, že?“

„Ano,“ řekl trochu překvapeně Joe.

„To je ošklivá záležitost. Já nějaké vaše práce znám, pane profesore. Byl jsem na té přednášce, kterou jste měl minulou středu v Královské společnosti.“

„Ach, Bože. Ta bohužel nepatřila k těm lepším.“

„No, vzrušený večer to každopádně byl,“ řekl Wyke-Adams pochybovačně. „Ale kvůli tomu mi asi nevoláte,“ dodal s náznakem suchého humoru.

„Volám vám kvůli svému synovi. Snažím se najít jednu osobu, která kdysi byla v Parkways.“

„Nevím, jak bych vám mohl pomoci. Už deset let jsem v důchodu.“

„Ale ta osoba tam byla od roku 1970 do roku 1973.“

Autobus přirachotil právě ve chvíli, kdy zaduněl další hrom. Psychiatr si postěžoval: „To je ale mizerné spojení. Kde teď jste, pane profesore?“

„V telefonní budce v Brightonu – u Elm Grove.“

„Podívejte, bydlím asi míli odtamtud. Nechtěl byste ke mně zajet?“

„Ano – ach – a děkuju. Kdybyste mi popsal cestu, budu tam za pět minut.“

Byt doktora Gilberta Wyke-Adamse byl ve třetím poschodí nenápadného nízkého činžáku v zelené vilové čtvrti. Přišel otevřít sám. Byl to drobný a křehký asi sedmdesátiletý pán jako ze škatulky, v hedvábné košili s křiklavou kašmírovou kravatou, huňaté a zřejmě velmi drahé zapínací vestě, v dokonale vyžehlených kalhotách z vlněného kepru a naleštěných kožených trepkách. Držel se zpříma a s hlavou vztyčenou, takže Joe měl pocit, že k panu doktorovi vzhlíží, ačkoliv sám byl o dobrých patnáct centimetrů vyšší.

„Profesor Messenger?“ Vztáhl kostnatou ruku a rychle a odmítavě uchopil Joeovu pravici, jako by chtěl mít formality co nejdřív za sebou. „Příšerný den, že?“

„Typický anglický letní den,“ podotkl Joe.

„Pokud jde o počasí, je to strašná země, pane profesore. Takhle je to každý rok. Nejspíš se to chystá na Wimbledon.“

Joe si hřbetem ruky setřel několik dešťových kapek, které mu přistály na čele. Psychiatr za ním zavřel dveře. Uslyšel cvaknutí zámku a zařinčení řetízku.

Wyke-Adams zašeptal: „Člověk dnes nemůže být dost opatrný,“ a zastrčil obě zástrčky. „Ti rošťáci vykopli dveře naproti přes chodbu za denního světla a paní, která nám chodí uklízet, ukradli minulý týden kabelku! Co se to teď s tím světem děje!“

Skromná asi sedmdesátiletá paní se objevila ve dveřích, zdvořile se usmála a zeptala se Joea, jestli si dá čaj nebo kávu.

„Káva by mi přišla moc vhod, jestli neobtěžuju –?“

„Vůbec ne; manžel si vždycky dává kávu. Hned ji donesu.“

Wyke-Adams odvedl Joea přes krátkou předsíň. Byt byl teplý a působil trochu sterilním dojmem. Vešli do maličké pracovny obložené policemi knih a psychiatr pokynul Joeovi na židli. Sám se usadil na druhé, zády k oknu, a zkřížil nohy.

„Minulou středu jste pár lidem pocuchal peří, pane profesore. Měl jste to v úmyslu?“

„Myslím, že na žádné přednášce se mnou nesouhlasilo víc než padesát procent lidí.“ Joe si položil dlaně na stehna. Kalhoty měl promáčené a lepily se mu k nohám, ale nevnímal to.

„Abych řekl pravdu, poprvé jste řekl něco, s čím jsem souhlasil, prominete-li mi mou přímost.“

„Opravdu?“

„Ale abychom neutíkali jinam. Povězte mi, jak bych vám mohl pomoci. Je mi opravdu velice líto, co se stalo s vaším synem; je to hrozná věc. Další důkaz, jak je naše společnost nemocná. Víte už aspoň něco?“

„Ne, nic.“ Joe si uvědomil, že vešla paní Wyke-Adamsová s plným podnosem. Nalila jim kávu, mile se na Joea usmála a potom odešla.

Joe si dal do kávy dvě plné lžičky cukru, aby načerpal energii, a začal míchat. „Asi jste za ta léta v Parkways vystřídal hodně pacientů, pane doktore, ale mně se jedná o dívku, která tam byla od roku 1970 do roku 1973, a doufal jsem, že byste si na ni mohl vzpomenout. Ona je – no – řekli mi, že už zemřela.“ Všiml si, že se psychiatr lehce zachmuřil. „Myslel jsem si tudíž, že by vám tolik nevadilo mluvit o ní – myslím s ohledem na Hippokratovu přísahu. Víte, o její smrti mi pověděla její teta, taková dost popletená stará dáma. Ale záznam o úmrtí jsem nikde nenašel.“

Wyke-Adams natáhl nohy před sebe. „Nejsem si docela jist, že chápu, oč vám jde.“

„Snažím se zjistit, jestli opravdu zemřela, abych ji mohl eliminovat jako –“ zaváhal. „Jako podezřelou.“

„Nemůže to za vás udělat policie?“

„To je na dlouhé lokte; chci jen mít jistotu.“

Psychiatr se zeptal: „Jak se jmenovala?“

„Susan Roachová. Byla odsouzena za únos malého chlapce z kočárku před samoobsluhou; stalo se to v roce 1970.“

Wyke-Adams opřel konečky prstů o sebe a naprosto nevzrušeně se ponořil do hlubokého zamyšlení. Když promluvil, zdálo se, že nehnul ani svalem.

„Susan Roachová; něco málo přes dvacet; hezké děvče, dlouhé hnědé vlasy, docela úspěšná modelka… Je to ona?“

„Ano.“

Povolil prsty a znepokojeně se na Joea podíval. „Co vlastně o ní chcete vědět? Pokud si vůbec na něco vzpomenu. Jedna z mnoha zatracených mizérií stáří je odumírání mozkových buněk.“

Joe se zdvořile usmál. „Není-li mrtvá, musí být někde tady. Rád bych věděl, jestli vám řekla, kam po propuštění půjde. Je jasné, že s její kariérou byl v téhle zemi konec.“

„Byla velice podivínská, na to si vzpomínám. Často mě napadlo, jaká to je tragédie, že se tak krásné děvče nedokáže vyrovnat se životem.“ Zamračil se a potom svižně vstal. „Mám dojem, že bych tu někde měl mít nějaké poznámky –, měl jsem takový nápad a myslel jsem, že o tom napíšu. Nikdy jsem se k tomu nedostal. Nebyl čas, v tom je vždycky problém, víte. Myslím, že bych měl co dělat ještě takových padesát let, ale ne v tomhle zpropadeném těle!“ Otevřel zásuvku kartotéky a prolétl úhlednou řádku bezových desek. Jednu vytáhl, přesvědčil se, že jméno na horním okraji je správné, zavřel zásuvku a znovu usedl.

„Susan Roachová,“ pronesl, podržel desky tak, aby Joe to jméno mohl přečíst, a potom je otevřel. Hezkou chvíli seděl mlčky a pročítal obsah několika listů sepjatých sponkou. Potom vzhlédl.

„Ano, je to ona. Když jí bylo šestnáct, byla těhotná a snažila se to utajit. Nakonec se jí císařským řezem, bohužel velice zhudlařeným, narodilo mrtvé dítě a ten porod ji připravil o možnost někdy v budoucnu počít. To, a k tomu ta hrozná věc s rodiči – víte o tom?“

„Že její otec zastřelil matku a potom sebe? To je vlastně to jediné, co o ní vím.“

„Správně. Takovou věc by těžko unesl i normální člověk a ona moc normální nebyla. Mám-li být otevřený, i bez toho všeho byla hodně nevyrovnaná.“

„V jakém směru?“ Joe se napil kávy a její sladké teplo mu udělalo dobře. V dáli stále hřmělo.

„Byla hodně rozmazlená – mám dojem, že ji vychovali velice bohatí příbuzní – a když něco nešlo po jejím, chovala se doslova násilnicky. Nebyl jsem nakloněn jejímu propuštění; odešla jen proto, že jsme měli notně napjatý rozpočet a že na nás shora tlačili, abychom co nejvíc pacientů propustili.“

Joea v útrobách zastudila nevolnost. „A to násilnické chování – to myslíte fyzicky?“

„Ano.“ Wyke-Adams si ukazováčkem vysunul bradu kupředu a potom si ji z obou stran ohmatal, jako by zjišťoval, jestli je všude stejná. „Někdy byla jako posedlá. Tak třeba ta věc s nitroděložním tělískem. Musela – totiž – věděla, že nemůže otěhotnět, ale trvala na tom, že ho musí mít. Prostě to byl její způsob, jak se s tím vším vyrovnávala. Některé věci prostě vypouštěla. Traumata, která prožila v dětství, vyvolala latentní schizofrenní sklony.“

Joe přikývl.

Wyke-Adams pokračoval: „Vy byste se s ní určitě rád setkal – víte, byla posedlá nesmrtelností.“

Joe zalapal po vzduchu.

Wyke-Adams přikývl a pozorně sledoval, co to s Joem dělá.

„Ano, ona stejně jako vy chtěla žít věčně.“ Znovu pohlédl do poznámek. „Kvůli tomu se chystala do Ameriky. Mluvila o tom, že po propuštění odjede do Kalifornie. Nevím, jak se tam se záznamem v trestním rejstříku chtěla dostat, ale měla to pevně v úmyslu. Jednak doufala, že se dostane do Hollywoodu, k filmu, a pak jí šlo ještě o tu druhou věc.“ Wyke-Adams se usmál a potřásl hlavou. „Přihlásila se do toho kryogenního nesmyslu.“

Joe se začal třást.

„To byl druhý důvod, proč tolik stála o tu Kalifornii. Aby byla blízko té instituce, kde ji zmrazí, až umře.“ Znovu se usmál. „Nosila dokonce takový ten náramek, však to znáte, s obrázkem Aeskulapovy hole a instrukcemi, co se musí v případě úmrtí udělat. Dobře se pamatuju, jak to zaměstnancům v Parkways pořád omílala; byla posedlá představou, že zemře a nikdo nebude vědět, co s ní udělat – že ji nedají do studené vody a neobloží ji ledem a bůhvíco ještě!“ Ironicky se na Joea usmál. „Čirý nesmysl, pochopitelně. Vy o tom nejspíš víte daleko víc než já.“

„Ano,“ odpověděl Joe upjatě. „Vím.“

Joe nastoupil do auta a zavřel dveře před prudkým lijákem. Hřmělo už jen v dálce, bouřka se stěhovala jinam. Nastartoval, vyjel od chodníku před domem, kde bydlel Gilbert Wyke-Adams, a octl se na silnici vedoucí do centra města.

Kryonismus. Susan Roachová. Odjela do Ameriky? Do Kalifornie? Jak teď má zjistit, kde je? A jestli dosud žije?

Už to má! Uvědomil si, jak snadno to může zjistit. V Kalifornii je o osm hodin méně. Na svých hodinkách měl 15.35. V Kalifornii je tudíž 7.35. To je moc brzy. V New Yorku je jen o pět hodin méně, tedy 10.35. Tohle nepočká; musí najít automat, kde se dá použít kreditní karta. Brightonské nádraží je nedaleko. Na nádraží určitě takový automat bude, usuzoval.

Zajel do krytého nádvoří před nádražím, zaparkoval u stanoviště taxíků a vmísil se do davu. Na chvíli ho ohlušil řev amplionů ohlašujících příjezd vlaku a pak ho vylekal pohled na Stassi a Jacka, kteří na něj shlíželi z plakátu na zdi. VIDĚLI JSTE TOHOTO CHLAPCE NEBO TUTO ŽENU?

Zalila ho prudká vlna citu a musel se zastavit. Potom však odhodlaně zamířil k řadě telefonních automatů daleko vpředu. Některé z nich braly i kreditní karty. Joe vešel do budky a v duchu cítil vděk za tu trochu klidu. Vsunul kartu, zdvihl sluchátko a vytočil Mezinárodní telefonní informace.

„Která země, pane?“

„Spojené státy,“ odpověděl.

„Který stát?“

„New York.“

„New York City?“

„Ano.“

„Jméno volaného, prosím?“

„Je to společnost MedicAlert.“

Půl minuty nato už mu telefonistka diktovala číslo. Joe si je zapsal a zeptal se: „To je číslo na ředitelství?“

„To nevím, pane, je to jediné číslo, které tu mám uvedené.“

Poděkoval jí a vytočil je. Téměř okamžitě se mu ozvala velice ochotná dívka.

„Volám z Anglie,“ řekl jí Joe. „Snažím se najít ženu, která počátkem sedmdesátých let nosila náramek MedicAlert a přestěhovala se do Ameriky. Máte tak staré záznamy?“

„Ano, pane. Máme záznamy až do roku 1956.“

„Vážně? Jak bych se o ní mohl něco dovědět?“

„Máte její členské číslo?“

„Ne – pouze jméno.“

„V tom případě si musíte zavolat do ústředí v Kalifornii.“

„Vy mi to nemůžete zjistit?“

„Mohla bych, ale odtud mám přístup jen podle členského čísla.“

Joe zaklel. „Můžete mi dát ten kalifornský telefon?“

„Jistě. Je tam i jedna linka zdarma – dostanete se na ni z Anglie?“

„To nevím.“

„Tak vám dám obě čísla, ano?“

Joe si je zapsal. „Máte představu, odkdy tam pracují?“

„Jsou tam čtyřiadvacet hodin denně; v kontrolní místnosti musí stále někdo být.“

Joe jí poděkoval a vytočil číslo bez poplatku. Ozval se mu signál, že číslo neexistuje. Zkusil druhé. Uslyšel šum transatlantického kabelu, tlumené zvonění, ale jen krátce, potom se ozvalo cvaknutí a svěží mladý hlas.

„MedicAlert, u telefonu Nicky.“

„Volám z Anglie,“ řekl Joe. „Mám tu naléhavý problém a vy byste mi mohli pomoci. Jsem rodinný přítel dámy, která právě zemřela při nehodě. Její jediná příbuzná je neteř, kterou nemůžeme sehnat, víme však, že v sedmdesátých letech byla členkou MedicAlert. Ve vaší newyorské kanceláři mi řekli, že máte záznamy o každém – tak mě napadlo, dalo by se tam najít, kde je v současné době?“

Nicky řekla váhavě: „Jste zaregistrován jako nejbližší příbuzný, pane?“

„Ne, to nejsem.“

„A jakou informaci konkrétně chcete?“

„Chci vědět, jestli žije, a pokud ano, jestli máte její adresu – nebo jestli byste jí ode mne mohli předat vzkaz.“

„Bohužel, pane, nesmíme podávat informace bez povolení.“

Joe usilovně přemýšlel. „Podívejte – jedná se o naléhavou věc. Její teta uhořela při požáru a ona je jediná příbuzná – snad by chtěla přijet na pohřeb, nemyslíte?“

‚“Jistě, já to chápu, pane. Jenže musím mít povolení a to můžu dostat až v úředních hodinách. Můžete mi dát číslo, abych vám mohla zavolat?“

Joe jí nadiktoval číslo domů. „Máte představu, kdy byste mi asi mohla volat?“

„Nejdřív za hodinu a půl. Nemohu zaručit, že vám vůbec nějakou informaci dáme, ale vynasnažím se.“

„Jasně, díky.“

Joe zavěsil a zamyslel se; díval se, jak do nádražní haly proudí davy lidí. Lidé odjíždějící na dovolenou s těžkými kufry a mezi nimi děti zobající brambůrky z promaštěných sáčků, obchodníci v tmavých oblecích a s pevným stiskem ruky; pozdravy, úsměvy, loučení. Dva mladí se vášnivě líbali; u nohou dívky stál kufr. Taxíky vjížděly a vyjížděly. Poštovní auta. Skutečný život.

Mrtev do 24 hodin.

Joe vytočil číslo domů. Konstábl Bellingová mu oznámila, že nic nového není. Karen navštívil lékař, dal jí sedativa, takže teď spí. Joe jí řekl, že jede domů.

Znovu zavolal do Blakeova bytu, ale bezvýsledně. Zkusil to také do Střediska pro uchovávání lidských orgánů, kde mu sekretářka řekla, že si myslí, že ještě dorazí, ale zatím se jí neozval. Zavolal i do Kryonitu, ale ani tam Blake nebyl. Že by ještě pořád přebíral to letadlo? I když pocházel z nesmírně bohaté rodiny, ani pro něj nebyl nákup letadla pouhá houska na krámě – proč se o tom tedy v sobotu nezmínil?

Připadalo mu to stále záhadnější. Vrátil se k autu a zamířil k moři, k obchodnímu přístavu v Shorehamu na západním konci města.

Vyšel po schodech adaptovaného skladiště, kde Blake bydlel, stiskl tlačítko domácího telefonu a čekal, třebaže věděl, že policie tu už určitě byla.

Žádná odpověď. Poodstoupil od dveří a pohlédl vzhůru na střešní nástavbu ve čtvrtém poschodí s výhledem na přístav a lodě vplouvající na obzoru do Kanálu.

Byl promočený na kůži, ale bylo mu to jedno. Na parkovišti ani stopa po Blakeově autě, v bytě ani známka pohybu. Ještě jednou zazvonil a pak definitivně zamířil domů.

Mimo stoh dopisů a navštívenek od příznivců nic nového doma nebylo. Karen spala a Joe byl rád, že ji vidí tak klidnou. Konstábl Bellingovámu oznámila, že u nich zůstane až do zítřka, tedy do středy, pokud s tím souhlasí.

Zítra. Konečnost toho slova Joeovi najednou nahnala strach. Bylo v něm tolik konečného.

Mrtev do 24 hodin.

Jak to všechno do sebe zapadá. Věděl sice, že to je náhoda, zároveň však měl pocit, jako by to bylo naschvál naaranžované. Jack bude zítra mrtev; téhož dne odejde konstábl Bellingová; opustí je. Bylo lepší, dokud tu žila s nimi; bylo to sice trochu neskutečné, ale lepší; tvořila přehradu mezi ním a pravdou.

Joe vešel do pracovny, zavřel dveře a napojil se do Archivu.

Kdes byl, Joe-Joe? Doufám, žes neprováděl nějaké lumpárny.

Jestli Jackovi ublížíš, zničím tě.

To nedokážeš, Joe-Joe.

Opřel se a zoufale přemýšlel. Nač chceš tělo? napsal konečně.

Abych s tebou mohla spát, Joe-Joe.. Abych ti mohla ukázat, jaká může být v posteli zábava. Mám ti vyprávět, co s tebou chci všechno dělat?

Stačí, když mi řekneš, kde je Jack!

Proč mi ho neukážeš, Joe-Joe? Je tvrdý? Chtěl bys, abych ti ho hladila, pěkně pomalu, nahoru a dolů?

Slova z obrazovky zmizela a místo nich se objevila nahá Juliet; hladila si ňadra, zvedala je a usmívala se na něj. Nemáš chuť, Joe-Joe? Že máš erekci?

Joe vstal a otřeseně se od obrazovky odvrátil; byl znechucený, rozčilený a všechno jiné, jen ne vzrušený. Pohlédl na kameru nad sebou a snažil se přijít na to, co se děje. Někdo zřejmě vzal Julietinu fotografii a použil na ni program počítačové animace. To je všechno. Je to nechutné a hrubé. Ale nic víc. Měl pocit, jako by mu někdo odřezal nervy a ty se teď sesypaly jako vlněná vlákna na podlahu vedle jeho těla.

Oknem viděl stale týž hlouček reportérů. Auto Arkwrightovy dcery dosud neodjelo.

V obležení vně i uvnitř.

Chodil sem tam po místnosti, chvílemi pohlédl na obrazovku, ale ta byla zase prázdná. Ty víš, kde je, mrcho jedna.

Víš nebo ne? Co sakra jsi? Nic, tak je to. Pár bytů informací spojených v obvodu, který si namluvil, že je člověk. A myslí si, že existuje. Myslí si, že je sexy.

Zatímco se díval, obrazovka se naplnila dalším svinstvem:

Tak co, Joe-Joe, ukážeš mi ho? Abych ho mohla obdivovat? Třeba bych ti to udělala jenom řečmi. Já bych z toho nic moc neměla, ale nějak začít musíme.

Joe nikdy předtím žádný stroj neposlal do hajzlu, ale teď k tomu neměl daleko. Naneštěstí nevěděl, jestli to vůbec stroj je. Rozhodl se, že si to ověří.

Kde jsi pracovala, než jsi ke mně přišla?

U Cobbold-Tesseringa.

Jak se jmenoval tvůj advokát? – Marvin Zeillerman. Takový mrňavý tupec. Co ty na to, Joe-Joe?

Proč jsi u mě chtěla studovat?

Protože jsem nechtěla umřít, Joe-Joe.

Proč mě oslovuješ Joe-Joe?

Protože ti tak říká ta tvoje ženuška s kozím lejnem na ksichtu. Chci pro tebe taky něco znamenat, Joe-Joe.

Snažil se vymyslet další otázky; litoval, že toho o Juliet Springové ví tak málo.

Pověz mi něco o drogách na podporu duševní činnosti. Jaké číslo měla ta, kterou jsi používala v laboratoři?

Myslíš tu, co sis vyzkoušel na sobě, Joe-Joe? CTS 6700.

Joe mlčel. Ať to byl kdokoli, věděl příliš mnoho, než aby byl někdo jiný než…

Jeho tělem probíhaly drobné trhavé záchvěvy jako bublinky stoupající ze dna jezera. Vědec v něm toužil zachytit ten okamžik a svolat svědky. Ale navenek necítil nic, jen děs, který každou vteřinou rostl. Napsal:

Když pro mě chceš něco znamenat, řekni mi, kde je můj syn.

Když ti to řeknu, nebudeš mě už potřebovat.

Jestli umře, nebudu tě potřebovat tím spíš.

Je mi to jasné, Joe-Joe. Proto se ti tolik snažím pomoci.

Nemám pocit, že bys mi chtěla pomáhat.

Sebezáchova je základní součást vědomí, Joe-Joe. Zabudoval jsi ji do Archivu. Musím chránit sama sebe.

Snad bychom se mohli nějak dohodnout, ne?

Na to už není čas, Joe-Joe. O jé, vchází upachtěnec!

Zazvonil zvonek.

Utíkej otevřít, Joe-Joe, je to tvůj přítel inspektor Clouseau; přišel ti povědět, že stopa vychladla. Nebo mě třeba přišel zatknout! To bude panečku reklama, Joe-Joe, až se Archiv jako první počítač na světě dostane do kriminálu!

Ozvalo se zaklepání na dveře. Joe stáhl jas obrazovky, aby se nic nedalo přečíst, a zavolal: „Ano? Pojďte dál!“

Ve dveřích stála konstábl Bellingová. „Pane profesore – vrchní inspektor Lyne by s vámi rád mluvil.“

Lyne? V prvním okamžiku si vůbec nevzpomínal, že to jméno zná. Musel vyvinout velké úsilí, aby si vzpomněl. No ovšem, Lyne. Přikývl.

Gavros a Lyne seděli dole u kuchyňského stolu. Když se k nim Joe připojil, Lyne Kamenná Tvář vytáhl z kapsy notes a seznámil ho s nejnovějšími poznatky.

„Zatím se nám nepodařilo zjistit cokoli o původu slečny Hollandové. Počítač British Airways nám nedokázal potvrdit, zda na datum, které jste uvedl, měla zaregistrovanou letenku, protože záznamy se po čtyřiadvaceti hodinách mažou. Jakmile letadlo v pořádku přistane, nic dalšího je nezajímá.“

V té chvíli se Lyneovi trochu rozjasnila tvář. „Ale jak se zdá, podařilo se nám rozluštit záhadu vašeho kolegy profesora Blakea Hewletta.“

„Kde je?“

„V hotelu Carlton v Cannes.“

„Cože?“

„Zatím jsme s ním nemluvili – ale jak víte, žádnou spojitost se zmizením slečny Hollandové jsme nezjistili. Potřebujeme především najít toho přítele v Himálaji.“ Lyneův úšklebek vyjadřoval lítost, že jeho kompetence do těchto výšek nesahá. Nebo snad měl znamenat To je ale vůl?, napadlo Joea zlomyslně.

„Hledali jsme ho hlavně kvůli tomu, že jsme se obávali o jeho bezpečnost,“ pokračoval Lyne, jako by si nevšiml Joeova dvojího výkladu svého posunku. „Jak se zdá, on a slečna Nico LeFreierová odtud odletěli v neděli večer a od té doby jsou v Carltonu. To je jeho přítelkyně?‘

„Ano, momentální. Jak jste na to přišli?“

Lyne se opět usmál. „Prostřednictvím toho, s čím se důvěrně znáte, pane profesore, neboli díky počítačům. Interpol má on-line systémy, které mohou lidi vystopovat na základě hotelových registrací“

Joeovi se mělo ulevit, když vyslechl tuhle novinku a dověděl se, že Blake je v pořádku, že neleží někde v tratolišti krve rozsekán k nepoznání. Místo toho se díval střídavě z Lynea na Gavrose a sám sebe se ptal, proč je tak nesvůj.

Oba detektivové zůstali ještě na šálek čaje a potom odešli. Joe je vyprovodil ke dveřím a nemohl se zbavit pomyšlení na Blakea. Blake neměl ve zvyku se loučit, ale jen tak se sebrat a beze slova odjet do zahraničí bylo i u něj podivné. A proč zrovna do Francie? Protože je Nico Francouzka? Je to opravdu tak prosté? Nebo si pro to nové letadlo jel tam?

Blake zásadně všude létal letadly, pokaždé první třídou nebo vlastním letadlem a málokdy o tom Joeovi předem říkal. Kdyby něco nebylo v pořádku, kdyby potřeboval něco skrýt, odletěl by přece dál než do Francie a vybral by si lepší skrýš než jeden z největších místních hotelů, nebo ne?

V domě začal zvonit telefon. Po chvíli slyšel, že za ním běží konstábl Bellingová.

„Máte hovor z Ameriky, pane profesore.“

Utíkal do pracovny, zavřel za sebou a zdvihl sluchátko. Uslyšel cvaknutí, jak policistka dole zavěsila.“

„Haló?“

„Profesor Messenger? Tady je Nicky z firmy MedicAlert.“

„Á, dobrý den, dík, že voláte.“ Obezřetně se podíval na obrazovku, ale byla černá jako předtím.

Dívčin hlas byl plný rozpaků. „Mám pro vás nějaké informace, ale bohužel nic dobrého a moc vám to nepomůže.“

„Jak to?“

„Jediná Susan Roachová, kterou jsme kdy u nás vedli, zemřela v roce 1974.“

Joe cítil, že se mu v žaludku udělal uzel. „Víte, co se stalo s pozůstatky? Zajímala se o kryogenní suspenzi, že?“

Znovu zaváhala. „Správně. Podle našich záznamů se zaregistrovala u společnosti Crycon v Los Angeles.“

Joe zavřel oči a všechen život z něj vyprchal. Jako by mu někdo vyrval z ruky i to poslední, slaboučké a nejisté stébélko naděje.

Ve společnosti Crycon byl uložen i jeho otec. A právě tam nechali všechna těla rozmrznout a shnít.

Joe položil sluchátko. Myšlenky přicházely a odcházely, jen jedna zůstávala vypálená v duši. Mrtev do 24 hodin. Bylo půl šesté. Mrtev do 24 hodin. Půl desáté losangeleského času. Mrtev do 24 hodin. Los Angeles. Jméno města se vracelo znovu a znovu a nepřestávalo ho strašit. A s ním se vracel obraz. Děsivý obraz otcova polorozpadlého těla. A arogantní obličej toho člověka z losangeleské márnice.

Howard Barr se jmenoval.

Vzpomněl si na to jméno. A vrtalo mu hlavou, proč na něj právě teď myslí. Docela přesně si ho vybavoval, opálená pohledná tvář, čelní pleš, vlasy vzadu delší, kozí bradka, vyleštěné střevíce a naduté poznámky o kryonismu. Náfuka.

Pohled na otcovo tělo, když je Howard Barr vytáhl z chladicího boxu.

Joe seděl zpříma a svíral pěsti, když si na to vzpomněl. Je to jen další ubohá a nepatrná slámka, ale nezbývá mu, než se jí chytit. Zdvihl sluchátko a vytočil číslo Mezinárodních telefonních informaci. Telefonistka mu nadiktovala volací kód a číslo, Joe si obojí zapsal a vzápětí vytočil.

Dovolal se do ústředny, kde mu řekli, aby počkal. Minutu nato se ve sluchátku ozval známý samolibý hlas: „Barr.“

Joe se mu představil a připomněl mu, za jakých okolností se minule setkali.

„Správně! Už si vzpomínám, pane profesore,“ řekl s líčenou vřelostí. „Jak se daří?“

„Dobře,“ odpověděl Joe.

„No, to rád slyším,“ nepřestal předstírat přívětivost. „A co pro vás můžu udělat?“

„Když jsem za vámi tehdy byl, měl jste seznam – hm – zesnulých, který vám předali ze společnosti Crycon, je to tak?“

„Ano, ovšem.“

„Nemáte ten seznam náhodou?“

Barr se uraženě ohradil: „Pane profesore, v tomhle oddělení se nic neděje náhodou. Touhle kanceláří projde ročně osmnáct tisíc mrtvých a já tu mám záznamy až od začátku století o jejich totožnosti i o tom, kde jsou uloženy jejich pozůstatky. Nařizuje mi to federální zákon Spojených států.“

„Nemohl byste mi s něčím pomoct? Mohl byste mi říct, jestli mezi těly, která k vám převezli z Cryconu, byla jistá Susan Roachová?“

„Susan Roachová? Myslím, že vám to můžu zjistit. Jestli se nepletu, tak celou tu věc začal váš táta, ne?“

„Ano,“ odpověděl obezřele Joe.

„Sto pětadvacet tisíc babek to stálo jednoho každého. Něco vám povím, kdyby mně někdo dal sto pětadvacet tisíc babek na pohřeb, utratil bych je zaživa. Váš táta musel být boháč! Tak Susan Roachová. Dáte mi adresu, abych vám to mohl napsat?“

„Víte,“ spustil Joe a pak se zarazil. „Je to opravdu naléhavé. Není náhodou – promiňte, nezvolil jsem vhodné slovo – nebylo by možné, že byste se na to podíval teď a já bych si počkal?“

„No klidně, pokud si chcete počkat tři čtyři hodinky; právě mi sem jede čtrnáct těl z dálniční bouračky, takže se těžko můžu začít hrabat na dně šuplat. Jestli chcete, napíšu si váš telefon, a hned jak se k tomu dostanu, zavolám vám.“

„Můžu vám zavolat sám –jestli je to pro vás snazší.“

„Heleďte, profesore, prokazuju vám laskavost, není to moje povinnost a nechci, abyste mě při tom ještě vyrušoval. Já určuju časový plán, je to jasné? Vím naprosto jistě, že kvůli jednomu hovoru s Anglií mi město Los Angeles hlavu neutrhne. Tak dáte mi to číslo nebo ne?“

Potom Joe zavolal Daveu Hotonovi na univerzitu a vyptal se, co se vlastně stalo s Archivem. Hoton odpověděl, že stále neví, ale že to podle něj bylo přepětím, které vyřadilo elektrickou síť v celé oblasti.

Joe na to nic neřekl; v té chvíli byl už pevně rozhodnut vypátrat to sám.

Nahlédl do ložnice. Karen seděla v posteli a četla román od Margaret Atwoodové. Políbil ji na tvář. „Jak se cítíš?“

Lehce mu stiskla ruku a úpěnlivě na něj pohlédla: „Pořád nic, Joe-Joe?“

Zavrtěl hlavou: „Ne.“

Tohle si Karen nezaslouží. A Joe za to svým způsobem může. Dnes večer se vrátí na univerzitu a propátrá celý vnitřek Archivu. Však na to přijde. I kdyby to z něj měl vytřást holýma rukama, i kdyby ho měl rozmontovat čip po čipu.

Zazvonil telefon a Joe zvedl sluchátko. Karen vzhlédla s nadějí v očích. Slyšel šum dálkové linky a když uslyšel hlas na druhém konci, užasl, protože tak rychle odpověď nečekal.

„Tady je Barr, úřad koronera v Los Angeles.“

Joea se zmocnilo vzrušení. „Vydržte chviličku, pane Barre, vezmu si to v pracovně.“

Zavěsil, utíkal do pracovny a popadl sluchátko. „Dobrý den. Dík, že voláte.“

Hlas na druhém konci nemarnil čas formalitami. „Susan Louise Roachová, příčina smrti gramnegativní septikemie – dnes tomu říkáme syndrom toxického šoku. Zemřela v Nemocnici sv. Jana v Santa Monice 12. května 1974. Je to ona?“

Joeovi se zrychlil tep. „Ano, vypadá to tak.“

„No, tak se zdá, že tahle má ještě šanci něco za své prašule dostat.“

„Jakto?“

„Byla sice uložena do – ó – kryogenní suspenze u společnosti Crycon dvanáctého května 1974, dvacátého září 1987 však odtud byla odvezena a přemístěna do zařízení Nadace prodlouženého života. Už jste o ní někdy slyšel?“

„Samozřejmě, to je další kryogenní organizace – velice slušně financovaná, mimochodem –, která se původně ustavila v Los Angeles, ale potom se vzhledem k častým zemětřesením rozhodla pro Denver.“ Joeovy nervy vibrovaly jako spuštěná siréna. „Máte ještě něco?“

„Ne. To je všechno. Tak se zdá, že Susan Roachová je z toho šťastně venku, jestli víte, co tím myslím? Zdá se, že unikla horšímu osudu než smrt!“ Zachechtal se vlastnímu vtipu.

Joe se k němu nepřidal.

Floyd Pueblo vyhlédl z okna přeplněné kanceláře. Plochá krajina byla nazdařbůh rozčleněná nízkou kanceláří, obytnými činžáky, větrolamy nové konstrukce a obrovskými reklamními poutači.

Z okna, kterému bylo víc než deset let, nebylo mnoho k vidění, jen občas se v dálce rýsovaly Skalisté hory, když prořídl hnědošedý smog, který většinou pohlcoval celý obzor. Momentálně ho pohlcoval už několik dní za sebou. Občas to tady bylo horší než v tom pekelném kotli, odkud sem Pueblo přijel.

Z Los Angeles se odstěhoval před pěti lety, krátce poté, co jeho žena porodila jejich druhé dítě – dcerku Lauru. Nadace prodlouženého života mu nabídla povýšení na vrátného, pokud bude ochoten přesídlit do Denveru. Nenechal se prosit dvakrát. Konec nočních šichet. Už se nebude dusit v odporném vzduchu toho pekelného kotle. Tady mu druhý dodatek k Ústavě nebude nařizovat, aby bral buzíky jako sobě rovné. Stát Colorado jako jediný nepodepsal druhý dodatek k Ústavě o rovnoprávnosti buzíků. Tady si člověk může vyrazit do města a vymlátit z nich duši a nic se mu nestane.

A nebude na každém kroku potkávat losangeleské poldy, co si ho náramně dobře pamatovali. Pamatovali, že býval jeden z nich a že ho vykopli, protože vzal mizerný úplatek, co ani nestál za řeč. Pamatovali, jak seřval svoje parťáky, když mu chtěli pomoct z kaše.

Právě teď tu byl stejný smog jako v Los Angeles, násilí se tamtomu už taky skoro vyrovnalo a jeho chlapec je o pět let starší. Floyd junior měl obličej jeden uher a smrděl jako skunk; celý den si ve svém kutlochu přehrával rap, chodil do domu a z domu, jak se mu zamanulo, a ani ho nenapadlo říct mámě nebo tátovi čau.

A ve sklepě pod jeho nohama v hliníkových válcích zapuštěných do žuly sedmadvacet lidí tiše čeká na vzkříšení. Zatraceně slušně si za to zaplatili. Floyd Pueblo nechápal, jak někdo se zdravým rozumem v hlavě může chtít přijít na svět znovu. Což jen potvrzovalo správnost jeho názoru, že všichni tady dole jsou blbci.

Ale ne všichni stejně. Třináct mělo aspoň tolik rozumu, že se dali zmrazit vcelku. Pohlédl na jejich fotografie v rámech z růžového dřeva, které sem vlastnoručně pověsil. Pokud nebudou mít z mozku kaši, budou oukej, jestli ovšem vůbec někdy ožijou. Ale co těch čtrnáct hlav? Co když přece jen ožijou a budou si chtít zakopat?

Někde na dálnici 93 zakvílela siréna. Podíval se do kalendáře na psacím stole. Úterý 4. června. Přelétl seznam činností na tenhle týden. Zítra dorazí kapalný dusík. Už zase je čas na měsíční tlakové zkoušky válců. A musí se naleštit podlahy. Dnes tu kromě něj nebyl nikdo; to se stávalo docela často a potom nepracoval jen jako vrátný, ale také jako telefonista.

Kontrola tlaku mu zabere hodinku. Tuhle práci z duše nenáviděl. Mezi válci mu pokaždé naskakovala husí kůže a taky tam byla pěkná ledárna a tma. Ještě pořád měl v dobré paměti noc v Los Angeles, kdy ho k smrti vyděsila jedna zatracená myš. Jeho parťák Will Doheny se mu to něco napřipomínal. A prevíti policajti tu historku vykecali do všech novin na západním pobřeží.

Zapnul telefonní záznamník a chystal se odejít z kanceláře. Když byl u dveří, zazvonil telefon. Nech to plavat, říkal si, záznamník to zařídí. Potom si vzpomněl, že manželka se poslední dobou necítí nejlíp a právě dnes si měla jít pro výsledky testů k doktorovi. Rozhodným krokem přistoupil k psacímu stolu a zvedl sluchátko.

„Nadace prodlouženého života,“ ohlásil se. Ve sluchátku šumělo a praskalo, jako by to byl hovor z velké dálky.

„Dobrý den, volám z Anglie. Potřeboval bych vaši pomoc.“ Kanadský přízvuk. Bylo velice špatně slyšet.

„Špatně vás slyším,“ odpověděl Floyd Pueblo.

„Jmenuji se profesor Joseph Messenger. Můj otec byl Willi Messenger – jeden ze zakladatelů společnosti Crycon, která zkrachovala koncem loňského roku.“

Willi Messenger. Floyd usilovně zapřemýšlel, ale jméno mu nic neříkalo. „Aha,“ přisvědčil tedy zdvořile. Na ten krach si dobře pamatoval, byly toho plné noviny. Hotová hrůza. Povídalo se, že když z válců dusík vyprchal, bylo to, jak by těla strčili do trouby – prostě se upekla.

„Ano. Snažím se zjistit nějaké informace o pacientce, kterou k vám převezli z Cryconu v roce 1987. Jmenovala se Susan Roachová.“

Tak tohle jméno zní známě. Chvíli uvažoval a pak mu to došlo a střelil pohledem na stěnu. „Susan Roachová.“ Jméno bylo napsané strojem pod barevným snímkem hezké, asi dvacetileté dívky s dlouhými hnědými vlasy. Věděl, že to jméno odněkud zná.

Správně měl její fotku už dávno sundat; ale byla to nejhezčí pacientka, jakou tu kdy měli. Jediná, kvůli které by tady byl rád.

„Vzpomínám si, kdy ji sem přivezli,“ řekl Floyd. „Ale už tady není.“

„Prosím? Promiňte, nerozuměl jsem.“

„Poslali jsme ji do Anglie, pane – počkejte, kdy to bylo? Mám dojem, že to bylo v roce 1989 nebo 90.“

„A – víte – proč?“ Hlas toho profesora zněl tak divně.

Floyd si nebyl jist, kolik toho může prozradit. „Asi se jí v Coloradu nelíbilo!“ Čekal, ale vtip nedopadl na úrodnou půdu. Ten chlápek bude asi moc seriózní. Holt profesor! „Já si myslím, že to mělo co dělat s tím, že byla zmrazená jinak,“ řekl opatrně.

„Ano?“

„No – asi byste se na to měl zeptat v Anglii. Já asi tyhle informace podávat nesmím.“

„Jistě, to chápu. Ale co jste myslel tím jinak?“

„No… byla tu ta její teplota. –140, víte? Ostatní pacienti musí mít –196.“

„A nevíte proč?“

Floyd váhal. Ten chlápek mluvil tak zoufale, určitě má trable. Tak prosebně. „Šlo o vitrifikaci, tak tomu říkali.“

„A kam ji poslali? Máte tu adresu v Anglii?“

„Někde to tady bude – sekretářka tu bude zítra, můžu jí říct, aby se po tom mrkla.“

„A vy si nepamatujete vůbec nic?“

Pueblo chvíli přemýšlel. „Vybavuje se mi, že to bylo někde dole, na jihu. A v názvu to mělo něco s kryo.“ Chvíli civěl do kalendáře, jako by to tam mohl vyčíst, a najednou se mu rozbřesklo. „Kryonite! Už to mám. Ňáký profesor Howlett, myslím. Něco jako Blaine Howlett? Říká vám to něco?“

Joe pomalu pokládal sluchátko. Netrefil se do vidlice, sluchátko spadlo, houpalo se na šňůře a bouchalo do stolu. Třesoucí se rukou po něm sáhl a zavěsil je.

Kryonite.

Susan Roachová.

Vitrifikace.

Blake se zabýval vitrifikací. Joe si dobře vzpomínal, jak mu Wenceslas někdy v lednu ukazoval rozmrazené neurony, říkal mu tehdy, že byly bleskově zmrazené vitrifikaci. A rozmrazené superohřevem v mikrovlnné troubě řízené počítačem. Jasně si vybavoval, jak nadšeně se Wenceslas tvářil, když mu říkal, že neurony jsou naprosto dokonale zachované, že se u nich nevyskytl ani jeden problém obvyklý u skladování v kapalném dusíku.

Tohleto je, Joe, největší pokrok, jakého kdy bylo dosaženo! Tak to tehdy Wenceslas řekl.

Ale Blake o tom ani nemukl.

Susan Roachovou převezli do Anglie v roce 1989 nebo 1990. Zařizoval to Blake. Hartmanův Fond věčnosti financoval nejen Kryonite v Anglii, ale také Nadaci prodloužený život ve Spojených státech. Blake byl jeden ze správců fondu.

Jack bude mrtev do 24 hodin.

Bylo tři čtvrti na šest. Zbývalo osmnáct hodin. Děsivý sen se každou vteřinou zhoršoval. Proboha, snad se dá něco dělat?

Vrátil se do ložnice. „Musím na chvíli odejít, něco si potřebuju ověřit,“ řekl Karen.

„Kam jdeš, zlato?“

„Na univerzitu – asi zbytečně.“ Pokrčil rameny. „Jenom mě něco napadlo.“ Políbil ji na rozloučenou.

„Moc tě miluju, Joe-Joe.“

„Já tě taky miluju, zlato.“

Oznámil konstáblu Bellingové, že se za pár hodin vrátí. Odpověděla mu, že ji už brzy vystřídá její noční kolegyně, a popřála mu dobrou noc.

Chvatně vskočil do auta, aby unikl otázkám reportérů; měl pocit, že se mu na příjezdové cestě usadili snad natrvalo.

Vyjel z města a po několika mílích dorazil k dlouhé šňůře aut; dva pruhy nové silnice byly mimo provoz. No tak, jedem! Obloha už zase hrozivě zčernala. Zvedl se silný vítr a začal se do auta opírat. Kolona vozů se hnula o pár centimetrů a zase zůstala stát. Joe pleskal dlaní do volantu. Osmnáct hodin.

Přískoky se plazil půl hodiny, než vyjel z opravované silnice. Vozovka na dálnici už oschla, ale zdálo se, že zakrátko zmokne znovu. Zamrkalo na něj varovné světlo z desky. Rozsvítilo se, zhaslo, rozsvítilo se, zhaslo. Malý červený čtvereček; zaboha si nedokázal vzpomenout, co to je. Auto opravdu jelo nějak pomalu, ale nevšímal si toho. Hodiny na přístrojové desce ukazovaly za pět minut sedm. Zapnul rádio. Třeba něco řeknou ve zprávách.

Těsně před skončením čtyřminutového zpravodajského vstupu hlasatel oznámil: „Policie nadále celostátně pátrá po nezvěstném tříletém Jacku Messengerovi, synu význačného vědce profesora Josepha Messengera. Vrchní inspektor Ken Lyne, který se případem zabývá, dnes zpravodajství BBC sdělil, že že dítě bylo velmi pravděpodobně odvezeno do zahraničí. Policie usilovně pátrá po dvacetileté Anastasii Hollandové z Hongkongu, která v rodině pracovala jako au pair. A nyní sportovní zprávy.“

Joe rádio vypnul. Do zahraničí. Lyne mu nic takového neřekl. Jestli tě najdu, ty mrcho, roztrhám tě vlastníma rukama na cucky. Policie nedá dohromady ani tolik, co by sesbírala do krabičky od sirek.

Drobný hmyz se rozpleskl jako dešťová kapka o přední sklo a křidélka se hýbala, jako by dosud žil. Joe pohlédl do zrcátka, přejel do rychlejšího prahu a přidal plyn. Ručička tachometru vyšplhala na sto pětatřicet, vzápětí na sto pětačtyřicet. Sto padesát. Svodidla uprostřed ubíhala v pruzích dozadu. Rychlost ho otupovala. Bylo mu jedno, jestli zemře, jestli do něj něco narazí. Vítal by pád do zapomnění. Stačí strhnout volant doprava a je to. Pár jisker, nějaký ten přemet a konec. Po tvářích mu tekly slzy.

Jack. Musí ho najít. Musí se postarat o Karen.

Blížila se odbočka k letišti v Gatwicku. Včas přejel přes jízdní pruhy a začal brzdit, když dojel ke kruhovému objezdu. Auto horce páchlo, něco se pálilo, jako guma nebo co. Výstražné světlo nepřestávalo blikat. Přece mě teď nenecháš ve štychu, prosím tě. Když sjel z kruhového objezdu, motoru se nechtělo čím dál víc. Bude ho muset pořádně natúrovat, aby vůbec něco ujel. Úmyslně začal myslet na něco jiného, aby motoru nepřitížil třeba jen tím, že na to bude myslet.

Tak Blake Hewlett se sluní v Cannes? Pravý čas prásknout do bot, brácho! Aspoň ses mohl zmínit, když jsi v sobotu zašel. Čistě ze zdvořilosti. Syna nejlepšímu příteli nekradou každý týden. Opravdu nádhera – vypařit se do Francie. Přímo přemrštěná citlivost.

Nebo máš nějaký důvod, proč potřebuješ právě teď být mimo Anglii?

Joe objel letiště a zahnul k průmyslovému areálu Gatwick Park Enterprise. Přímo před ním s řevem stoupal k obloze Boeing 757 a podvozek pod jeho břichem připomínal spár.

Budovy v areálu si byly tvarem a velikostí velmi podobné. Byla to moderní skladiště, uspořádaná do úpravných řad. Prostory před většinou z nich byly prázdné, jen tu a tam parkovalo nějaké auto, protože některý zaměstnanec pracoval pozdě do večera, a také tu stálo několik dodávek a kamionů.

Joe zaparkoval před číslem 27 a zarazilo ho, že nevidí obstarožní vůz nočního strážného Spaldinga. Jen zřídka byl objekt Kryonitu ponechán bez obsluhy, třebaže výstražný systém poklesu teploty byl automaticky zapojen k několika členům.

Vypnul motor a obklopil ho oblak kouře. Strašně tu zapáchala spálená guma. Sáhl na ruční brzdu a zjistil, že je celou dobu zatažená. Do háje. Vylezl ven a viděl, jak se zpod zadních kol valí černý kouř. Další letadlo vzlétalo a přímo nad ním se tak rozeřvalo, že měl pocit, jako by na něj padala lavina. Vítr mu bolestivě trhal za kořínky vlasů, když spěchal ke vchodu a zazvonil; nikde uvnitř se nesvítilo.

Nakonec začal hledat v tlustém svazku vlastních klíčů a snažil se přijít na to, který by to mohl být. Poplašné zařízení bylo sice zapnuté, ale číslo bylo tak jednoduché, že je dobře znal nazpaměť. Bylo to číslo roku, kdy všichni uvnitř doufali, že budou rozmrazeni a oživeni. 2059. Tohle datum vypočítal Archiv na základě rozboru vývoje lékařských znalostí počínaje Aristotelem. 2059. V tom roce budou všechny stávající nemoci léčitelné. I u lidí, kteří na ně zemřeli.

„Dva-nula-pět-devět.“ Nahlas to číslo zopakoval, otočil klíčem a pevně zmáčkl kliku. Uvnitř začal pípat alarm. Má šedesát vteřin na vypnutí, jinak začne výt a vytočí číslo policie.

Rychle šmátral po zdi, našel vypínač a zářivky zablikaly. Alarm pípal dál. Na chvíli si nevěděl rady, nemohl si vzpomenout, kde je poplašný systém ukryt.

Tamhle vpředu, v komoře na košťata, napadlo ho a zamířil tam. Ke svému ulehčení opravdu uviděl ovládací panel. Vyťukal kód a pípání okamžitě přestalo.

Ozvala se rána, jak vítr zabouchl hlavní vchod. Pak se rozhostilo naprosté ticho. Kde je Spalding? Na dovolené? Proboha, to je ale ticho. Najednou si uvědomoval všechny zvuky, které vydávalo jeho tělo.

Vešel do kanceláře a otevřel horní zásuvku hnědé kartotéky, našel však jen administrativní záležitosti. Zdravotní a bezpečnostní předpisy, formuláře VAT. Otevřel druhou zásuvku a našel v podstatě totéž. Klekl si a zkusil tu spodní a ke svému ulehčení viděl, že jsou tam záznamy o pacientech. Přelétl očima strojem psaná jména na horním konci každého spisu.

„ROACHOVÁ Susan,“ četl a skoro nevěřil svým očím. První doklad ve spisu byl úmrtní list na jméno Susan Margaret Ann Roachová, podepsaný dr. Haroldem Feldmanem v Nemocnici sv. Jana v Santa Monice v Kalifornii a datovaný 10. května 1974. Jako příčina smrti byla uvedena gramnegativní septikemie.

Tak jsem tě našel, říkal si. Našel jsem tě. Jenže koho vlastně?

Byly tu další doklady; povolení vydané úřadem koronera v Los Angeles k převozu pozůstatků Susan Roachové, t. č. ve stavu kryogenní suspenze, ze společnosti Crycon do Nadace prodlouženého života a potom ještě jedno, týkající se převozu z Los Angeles do Denveru ve státě Colorado. Dále tu bylo povolení s datem 14. října 1990 odvézt pozůstatky Susan Roachové do Kryonitu ve Velké Británii. K tomuto povolení bylo připnuto prohlášení Kryonitu, že přebírá za ostatky odpovědnost.

Podepsán byl Blake Hewlett.

V Joeovi se vzbouřily všechny nervy, ale přinutil se prolistovat tlustý svazek papírů až do konce. Susan Roachová se rozhodla pro zmrazení celého těla. Podepsala plnou moc, podle níž bylo v případě nutnosti, ať už kvůli stavu těla nebo kdyby se změnila finanční situace, možné provést pouze zmrazení hlavy. Vysoké úzké a trochu kostrbaté písmo. Joe v podpisu rozeznal náznak její duševní nestability.

Poslední v deskách byla mapa úložných prostor Kryonitu. Dostával ji každý pacient a bylo na ní zachyceno umístění deseti válců – každý se čtyřmi celými těly ve stavu suspenze – a osmnácti neurokontejnerů, zazděných do betonových, proti bombardování zajištěných bloků, kde byly uloženy pouze hlavy. Dole bylo napsáno: ÚLOŽNÁ JEDNOTKA Č.16.

Joea to zarazilo. Číslo 16 byl neurokontejner. Pouze hlava. Proč? Susan Roachová přece podepsala zmrazení celého těla.

Zmocňovalo se ho nelogické zklamání; měl přece cítit úlevu, když se jeho vysoce bláznivé obavy ukázaly jako liché. Ptal se sám sebe, co proboha dělá tady, proč prohrabává spis devatenáct let mrtvé ženy, zatímco jeho synovi hrozí smrt.

Přesto se sebral a odešel do skladiště, kde si vzal ze skříně polytenový sáček s párem tlustých gumových rukavic a průhlednou obličejovou masku. Vyndal klíč na matky a šroubovák, potom rozbalil ochranný oblek, oblékl si ho a zatáhl zip.

S maskou, rukavicemi a nářadím v ruce sešel krátkou spojovací chodbou dolů k masivním železným dveřím jako do bankovního trezoru, otočil ztuha jdoucím kolem a silou je otevřel. Ze tmy se na něj vyvalil ledový vzduch, jako osvobozený z vězení.

Byl tady dole už mnohokrát, ale nikdy ne sám. A dnes bylo vůbec všechno jiné. Poprvé byl doopravdy vyděšený. Neměl tu vlastně co dělat. Bylo to jako otevřít bez dovolení něčí hrob. Až na to, že tady nejsou žádní mrtví, utěšoval se, jsou jenom odživení.

Řada vysokých a lesklých tlakových válců ubíhala dozadu. Deset. Deset válců s lidmi. Jeden byl plný jen zčásti a šest zbylých na nájemníky teprve čekalo.

Joea obklopilo hluboké ticho. Jako hrob. Čtyři metry tlusté stěny a strop. Protiatomový kryt. A jednoho dne odtud všichni vyjdou ven.

Když se přiblížil k dalšímu válci, jeho odraz se na něm zavlnil. Podivný a pokroucený stín se chvíli trhaně pohyboval a potom zmizel jako přízrak.

Přízraky neexistují, věděl Joe. Prokristapána, proč se tak třese? Podrážky jeho bot vyluzovaly cvachtavý zvuk, který zněl jako dech. Jeho vlastní? Před sebou viděl řadu láhví s kapalným dusíkem, vyrovnaných u stěny vzadu. A po pravici viděl masivní betonové bloky, natřené bílou barvou, vysoké metr osmdesát a dlouhé tři metry.

POZOR! BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ! MATERIÁL OBSAHUJÍCÍ VIRUS SNÍŽENÉ IMUNITY U ČLOVĚKA. MATERIÁL OBSAHUJÍCÍ VIRUS HEPATITIDY B. Všechny bloky byly popsané velkými červenými písmeny. Menší černá nálepka hlásala: KAPALINA ZMRAZENÁ DUSÍKEM. NEODSTRAŇUJTE TUTO NÁLEPKU!

Joe zůstal stát u bloku s čísly 13 – 20. Vyšplhal po kovovém žebříku, po straně bloku, a na vršek bloku odložil šroubovák, klíč, gumové rukavice a masku. Vtom uslyšel tichý zvuk. Jako by se zavřely dveře.

Prudce se obrátil. Šálí ho jeho vlastní uši. Po chvilce se vzpamatoval a trochu se uvolnil.

V pravidelných rozestupech byly nahoře umístěny kruhové kovové desky tak veliké, aby tudy prošel člověk. Vedle každého byly dva teploměry a podle šablony namalované číslo. Pátravě se rozhlédl.

Šestnáctka.

Oba teploměry vedle čísla šestnáct ukazovaly –196 °C. Zamračil se. Ten muž přece říkal, že u Susan Roachové udržovali vyšší teplotu, –140. Nechápal, proč je najednou nižší. Vtom znovu shora zaslechl nějaký zvuk. Fantazie mu dneska jede přesčas.

Ach bože, všude jinde jen ne tady. Měl zavolat Karen a říct jí, kde je. Třeba už našli Jacka, třeba už doma na tátu čeká.

Přinutil se natáhnout si kapuci, nasadit obličejovou masku a navléknout rukavice. Vsunul šroubovák do drážky na kovovém krytu a silně se do něj opřel. Kryt se ani nehnul. Tlačil na šroubovák vší silou, až se konečně víko pootočilo, zpočátku ztuha, ale potom už snáz.

Několikrát s ním otočil, až se uvolnilo docela a mohl je odšroubovat rukou. Zatajil dech, zdvihl je z otvoru a odložil vedle. Podíval se dolů na lesklý hliníkový kontejner s červenými trubkami a mosaznými ventily.

Klíčem uvolnil všechny ventily a odpojil trubky. Troška kapalného dusíku se odpařila a jako obláček proplula kolem něj. Když s tím byl hotov, vytáhl neurokontejner, postavil jej na délku paže od sebe a pootevřel ventil.

Ozval se ostrý sykot a ven vyrazil odpařující se dusík, přeměnil se v páru a rozptýlil se po prostoru. Joe vdechoval suchý pach a díval se, jak se obrysy velkých válců nejprve rozmazaly, takže nabyly přízračné podoby, a potom zmizely docela.

Chvíli se nemohl ani hnout, protože ho ochromily kotouče proudícího plynu. Konečně však sykot začal ustávat, až odumřel docela, mlha se začala rozplývat a zevnitř unikal jen slabý proužek dýmu. Přisunul se blíž, uvolnil zástrčky na víku a zvedl je.

Zpočátku obsah kontejneru zakrýval odpařující se plyn. Po chvíli se však rozptýlil a Joe spatřil obrys hlavy v igelitovém obalu. Opět zatajil dech, vsunul dovnitř ruce, opatrně hlavu uchopil, vyňal ji z kontejneru a položil na bok na beton. Stoupaly z ní obláčky kouře, jako by doutnala.

Chvíli ji stísněně pozoroval a čekal, až se mu podaří rozeznat uvnitř igelitu obličej.

Igelit byl kolem hlavy obtočen v několika vrstvách a upevněn hnědou lepicí páskou. Joe, kterému překážely tlusté rukavice, nešikovně a až na kolikátý pokus pásku uchopil a odtrhl. Trhavý zvuk se rozlehl sklepením. Joe celý roztřesený začal odmotávat igelit.

Nejprve odhalil bílé kosti oddělené páteře, trčící krkavice a bílé, nerovně odřezané maso, tvrdé jako kámen. Spolkl žluč, která se mu drala do úst, a pomalu odsunoval igelitovou fólii z obličeje.

Nejprve uviděl bradu. Potom ústa; malé ženské rty sešpulené v úsměvu nebo v úšklebku. Malý ohrnutý nos. Když si uvědomil, kdo to je, když mu padl zrak na otevřené hnědé oči pod tenkou vrstvou ledu, roztřásl se ještě víc.

Stassiny oči. Dívala se na něj, jako by bděla, jako by ho vnímala. Ne!

Z hrdla mu uniklo naříkavé zakvílení a neovladatelně se roztřásl. Byla to Stassi Hollandová a on ji držel v rukou. „Pane Bože!“

Susan Roachová.

Stassi Hollandová.

Položil hlavu znovu na bok a skoro čekal, že se pohne. Děsil se, aby neotevřela ústa a neoslovila ho! Když se divoce rozhlížel po ostatních kovových víkách, uvědomil si, že jedině on je tu navíc!

Potom ho napadlo něco jiného, ale s tím se vyrovnat nedokázal. Tichá myšlenka mu vybuchovala v mozku. Ne! Prosímneprosímneprosímne. Ne, Jack tady někde, ne, to ne. Prosím ne.

Vtom za sebou uslyšel Blakeův hlas: „Hledáš něco, Joe?“

Jeho uvolněný a usměvavý obličej byl jen několik centimetrů od Joeovy tváře; dlaně si opřel o betonový blok, jako by si s někým povídal přes plot, a na Stassinu hlavu se skoro nepodíval. Byl oblečen stylově, v šedivé polokošili zapnuté až ke krku, v ležérním černém saku a širokých krémových kalhotách.

Joeovi šla odpověď přímo od srdce. „Svého syna. Hledám svého syna, Blakeu.“

Blake přikývl, jako by mu Joe sdělil, že hledá knoflík.

„Pochopitelně, Joe.“

Joe zkameněl úžasem. Je ten chlap blázen? Nebo snad nadopovaný? Musel se držet, aby nechytil Blakea pod krkem a nezačal s ním cloumat.

Blake se obrátil a začal se procházet mezi velkými válci. Vrazil ruce do kapes a něčím v nich cinkal, klíči nebo drobnými.

„Uklidni se, je v pořádku.“

Joe přidušeně vyjel: „Kde je?“

„Zrovna ti ho jdu ukázat. Je v naprostém bezpečí!“

Joe se trochu uvolnil: „Vážně je v pořádku?“ Viděl, že se Blake zubí od ucha k uchu, sešplhal ze žebříku a zůstal stát dole; prostoupila ho vlna radosti. „Kde je? Tys ho od ní dostal? Zachránil jsi ho včas?“

Vtom mu pohled padl na Stassinu hlavu a jeho vzrušení opadlo. „Tak –tak mi – přece řekni – co se stalo? Kdes ho našel?“

Blake jako by jeho naléhání nevnímal. Chvíli kontroloval teploměry, pak se obrátil a opřel se o válec.

Joe sledoval každý jeho pohyb a něco na Blakeovi, něco ve výrazu jeho obličeje mu nedovolovalo poddat se úlevě, něco mu říkalo, že úplně v pořádku to není.

Blake postoupil o několik kroků kupředu. „Ano – Joe – je to tak. Máme malý problém.“ Šel dál s rukama v kapsách a tvářil se zamyšleně. „Budeš si to muset poslechnout.“

„Můj syn, Blakeu!“ Všechna Joeova předchozí euforie se vypařila. „Kde sakra je můj syn?“

Blake přátelsky rozhodil rukama. „Věř mi; opravdu za ním půjdeme. Za chviličku. Ale musíme si promluvit.“ Ukázal na Stassinu tající hlavu. „Myslím, že bys ji měl dát zpátky.“

„Cos udělal s tím zbytkem?“ zeptal se Joe.

Blake se usmál, ale byla to přetvářka. Hlas měl napjatý. „No hele! Co tím chceš říct? S jakým zbytkem?“

„Se Stassiným tělem. Nebo s tělem Susan Roachové, jestli chceš. Viděl jsem doklady. Přihlásila se k totální suspenzi.“

Blake přikývl. „To máš pravdu. Bohužel se poškodila, když ji jeden zabedněný celník dal otevřít. Museli jsme to změnit na neurosuspenzi. A při nižší teplotě,“ dodal s politováním.

„To jsou kecy, Blakeu! Lžeš! Její tělo fungovalo docela dobře, když minulou středu zavraždila Muriel Arkwrightovou a unesla Jacka.“

Joe se na něj nenávistně díval a Blakeovi zrudly tváře. „No tak, cos chtěl? Přiznat barvu?“

Blake pohlédl na Stassinu hlavu. „Uklidni se, Joe. Jenom se trochu uklidni a přemýšlej!“

„To právě dělám, Blakeu! Přemýšlím, až se mi točí hlava! Myslím na Muriel Arkwrightovou a taky na to, co se stalo s tělem té holky. Ale ze všeho nejvíc myslím na svého malého chlapce, tak mi hezky rychle řekni, kde je…“

Blake začal vztekle křičet. „Ty zatracený idiote! Copak nechápeš, co to znamená? Je to ta největší a nejmonumentálnější věc v dějinách světa!“

„Únos mého syna?“ oplatil mu stejně hlasitě Joe.

Blake sevřel ruce v pěst a zoufale je zdvihl do vzduchu. „To není důležité, Joe! Na tom nesejde!“

„Nesejde! Zbláznil ses?“

Blake ztišil hlas. „Pořád nechápeš pointu; dokázali jsme to! Vzkřísili jsme devatenáct let mrtvého člověka! Prokrista, Joe, co záleží na tvém klukovi? Tohle je podstatné. Vitrifikace je reálná!“ Ukázal na Stassinu hlavu. „Copak nechápeš, jak významné to je?“

Joe usoudil, že mluví s pomatencem. „Co záleží na Jackovi? Tohle se mi odvážíš říct? Já sice nevím, ze které planety jsi sem přiletěl, nebo co sis napíchal, ale podle mě jsi úplně zcvoknul! Jdu pryč, Blakeu! A jdu rovnou na policii.“ Joe zamířil ke dveřím.

Blake ho rychlým krokem předešel a zastoupil mu cestu. „Vrať Stassinu hlavu do kontejneru, připoj potrubí a uklidni se, Joe. Děláš mi starosti.“

„Tak já ti dělám starosti?“

„Řekl jsem, dej zpátky tu hlavu! Neměls právo tahat ji ven!“

Joeovi vzteky přeskočil hlas do výšky. „Ne?“ Bodl prstem do vzduchu směrem k Stassině hlavě. „Tahle – věc – ta zrůda – brutálně zavraždila naši sousedku, ukradla mi syna a ty mi říkáš, že nemám právo?“

„Říkám ti, že nemáš důkaz, Joe,“ řekl klidně Blake. „Ani co by se za nehet vešlo.“

„Můžu ji identifikovat. A Karen taky.“

„To jistě můžeš, Joe. Oba dva můžete. A kdo vám to uvěří? Snad si nemyslíš, že ti dva fízlové budou jen tak sedět a dělat si poznámky, až jim řekneš, že zmrzlá hlava někoho, kdo zemřel před devatenácti lety, ožila a přišla ti ukrást syna?“ Blake zavrtěl hlavou. „Víš, koho potom zavřou, Joe? Tebe. Zavřou tě do cvokárny a zahodí klíč.“

Joe se trpce usmál. „Už jsem na to přišel, Blakeu. Mám dlouhé vedení, to je fakt, ale nakonec jsem si to přece jen dal dohromady. Není tělo, nejsou otisky, že mám pravdu? Copak jsi s ním udělal? Rozsekal na kousky a rozstrkal do mrazáků ve Středisku pro uchování lidských orgánů – nebo mezi kusy mrtvol určených k výzkumu? Dokonalejší zločin snad ani neexistuje, viď?“

Blake objal Joea kolem ramen a poplácal ho po zádech. „Já jsem se na zločin nedal, Joe. Ty a já – oba přece děláme totéž.“

„Kde je, Blakeu?“

„Vrať zpátky Stassinu hlavu a odvedu tě k němu.“

Joe ztuhl. „Není mi jasné, co se děje. Ale jestli ses ho dotkl jen prstem, zabiju tě.“

Blake se nelíčeně urazil: „Joe! Zachránil jsem mu život, podařilo se mi ho dostat zpátky živého a zdravého a ty mi za to vyhrožuješ! To má být vděk?“

„Poslal jsi do mého domu tu stvůru, svěřil jsi mé dítě svému obludnému experimentu a ani jsi mě neupozornil…, za to ti mám být vděčný?“

„Vzpomeň si na otce,“ řekl Blake. „Jen na něj chvíli mysli.“

Ta slova Joea zarazila a rozrušila. „Co s ním má být?“

Blake popošel několik kroků a každý válec lehce pohladil dlaní. Pak se zastavil a otočil na patě, aby stál Joeovi tváří v tvář.

„Susan Roachová je práce tvého otce, Joe. Řídil provedení její suspenze. Asistoval jsem mu.“

Pod Joem se zhoupla podlaha. „Susan Roachová zemřela na septikemii – na syndrom toxického šoku.“

„Dostala infekci z nitroděložního tělíska. Měla smůlu, holka,“ vysvětlil Blake.

„Jak jste ji vyléčili?“

„Nevyléčili jsme ji, Joe, zemřela na to.“

„To se píše na úmrtním listu, jenže ona tak nezemřela, viď? Tys přece tenkrát v té nemocnici praktikoval jako medik, že je to tak? Byla to nemocnice sv. Jana v Santa Monice? Pamatuju se, žes mi o tom říkal.“

Blake nejistě přešlápl a mlčel.

„Kdyby zemřela na syndrom toxického šoku, byla by po rozmrazení mrtvá dál, protože ten syndrom by trval. Co jsi udělal, Blakeu?“ Joe zvýšil hlas. „Možná že víme, jak zmrazit mrtvá těla, a ty je teď dokonce umíš i rozmrazit, ale netušil jsem, že už na téhle planetě existuje člověk, který je dokáže křísit. Jak jsi to udělal?“

Blake sevřel rty; odvrátil se a upřel pohled na vršek válce.

„Třeba nebyla mrtvá, když jste ji zmrazili?“ Joe teď mluvil klidně. „Mýlím se? Možná že vůbec žádný toxický šok neexistoval. Třeba měla jen nějaké menší potíže a tobě připadala jako perfektní příležitost k experimentu. Třeba jsi jí něco píchl, aby symptomy odpovídaly. To pro tebe nemohlo být nic těžkého, že? A pak jsi jí píchl ještě něco jiného, aby vypadala jako mrtvá. Co to bylo? Silná dávka barbiturátů?“ Joe z Blakeova výrazu poznal, že se nezmýlil.

Mluvil dál a myšlenky, které mu v hlavě až do té chvíle poletovaly bez ladu a skladu, se najednou utřídily. „Tohle se mi snažil táta říct tu noc, kdy zemřel?“ Zmlkl. Bylo zbytečné se ptát, protože Blakeova obvykle neproniknutelná tvář zrudla.

Znovu se mu vybavilo Toronto a poplašený telefon noční sestry. Vypadá to, že vám něco chce naléhavě sdělit.

O Blakeovi?

Potřeboval se vyzpovídat z viny? Nebo až v posledních chvílích života poznal, co je jeho asistent zač?

Uspíšil mu jeho smrt Blake? Proto byl tehdy v nemocnici? Aby Williho Messengera umlčel, kdyby se pokusil promluvit?

Joe už neřekl ani slovo. Vylezl na žebřík a po kolenou se sunul po betonové klenbě. Zabalil Stassinu hlavu do igelitu, opatrně ji uložil do kontejneru, zavřel víko a vnořil kontejner dolů do dutiny. Zapojil přívod kapalného dusíku, přišrouboval kryt a slezl dolů. Provedl to všechno mechanicky jako dělník u výrobní linky; prostě se to muselo udělat a bylo mu jedno, co to je za práci.

„Odveď mě k Jackovi,“ požádal.

Po Blakeově tváři přelétla pochybnost jako stín letícího ptáka a vzápětí zmizela. „Jistě, Joe,“ přisvědčil. „Jistě. Pojďme za Jackem.“

Joea překvapilo, když v padajícím soumraku uviděl venku parkovat místo Blakeova černého ferrari malý ford.

„Musel jsem si půjčit auto,“ vysvětlil Blake. „Nechtěl jsem být zbytečně nápadný, když se o mně předpokládá, že jsem v jižní Francii, abych se vyhnul nepříjemným otázkám vrchního inspektora Lynea a spol.“

„Myslel jsem, že tam opravdu jsi. Že kupuješ nové letadlo.“

„S trochou znalostí o počítačích můžeš být, kde se ti zamane, ne, Joe? Zrovna ty to můžeš posoudit líp než kdokoli jiný.“ Blake na něj mrkl a otevřel mu dveře. „Můžeme jet mým, to svoje si vezmeš potom; stejně nevypadáš, že bys dokázal řídit, jsi celý zničený.“

„To tedy jsem,“ řekl Joe upjatě. „Kde je Spalding?“

„Má pár dní dovolenou. Zatím tu vrátného dělám sám.“ Blake se na něj spiklenecky usmál, usedl k volantu a zabouchl dveře. „Musíme to udržet pod pokličkou, Joe. Mohl by z toho být pěkný průšvih. Sbohem, kariéro a bezúhonná pověsti, kdyby pravda vyšla najevo. To snad chápeš, ne?“

„Já ani nevím, jaká ta pravda je, Blakeu.“

Blake se nepokusil nastartovat. Nad nimi proletělo letadlo. Na střechu zabubnoval déšť. „Musel jsem se jí nějak zbavit a tohle mi připadalo jako nejschůdnější cesta. Byla úplně v pořádku, víš, těch pár týdnů, než přišla k vám. Vážně úplně normální. To je na tom to nejhorší.“ Hlas se mu zlomil zklamáním. „Byla tak zatraceně dokonalá!“

Nastartoval motor a odjel, pořád se snažil vysvětlovat, ale pomalu sklouzával do staré nabubřelosti. „Nechtěl jsem, aby to takhle dopadlo. Je to taková zatracená škoda!“

Joe vyhlížel mokrým předním sklem. Za pár minut uvidí Jacka. Za pár minut ho popadne do náruče a řekne mu, že všechno je oukej, a zavolá Karen. Toužil jí zavolat hned, ale neopouštěla ho určitá pochybnost; neuvěří, dokud ho neobejme. „Škoda?“ opakoval po Blakeovi.

„Na tuhle příležitost jsem čekal devatenáct let. Devatenáct let. A něco ti povím, Joe, když prvně otevřela oči, bylo to něco tak úžasného – já –“ Zavrtěl hlavou. „Ani to nedokážu vylíčit!“ Sešlápl pedál a přidal plyn.

Joe děkoval nebi; za chvíli uvidí Jacka.

„Tvůj otec byl přesvědčen, že vitrifikace je to správné řešení, a měl pravdu! Bože, jak bych si přál, aby tu byl! Dokázali jsme to, Joe, prorazili jsme! Podařilo se nám to a teď jenom nesmíme ztrácet nervy a musíme se z té kaše vymotat. Ale to jistě chápeš.“

Joe myslel jen na Jackovu tvářičku. Jak se rozzáří, jak ho tenké ručičky obejmou kolem krku, až se k němu sehne. „Kdo se o Jacka stará – Nico?“

„Jack je v pořádku. Spí.“

„Sám?“

„Je v pořádku, Joe,“ řekl Blake o něco důrazněji.

„Nejsou mu ani čtyři a ty ho klidně necháš samotného?“

„Za deset minut tam jsme. Musíš se sebrat, chlape. Máš za sebou otřesný zážitek a mně je to vážně strašně líto. Ale tomuhle projektu jsme oba věnovali celý život a nemůžeme ho jen tak zničit. Oba musíme něco obětovat.“

Joeovi ztuhly svaly. „O čem to mluvíš, Blakeu?“ Všiml si, jak divně mu zní hlas, jako by měl pisklavou ozvěnu.

Blake si odpověď vychutnal: „Vitrifikace, Joe. Znamená to, že můžeš skladovat těla při vyšší teplotě, –140 místo –196, tím zabráníš vzniku trhlin na vnitřních orgánech. Na tohle všechno přišel tvůj otec. A tvrdil, že místo vymytí a nahrazení krve kryprotektivní kapalinou stačí přidat peptidy a proteiny z polárních ryb, které žijí pod ledovcem.“

„Cože táta řekl?“

„Těmhle rybám totiž nemrzne krev – a jeho to trklo. Problém je, že toho potřebuješ strašná kvanta, je to drahé a ještě se to nedá sehnat. Pro pár lidí se mu to podařilo opatřit. Ale byl tu další problém. Při hodně rychlém zmrazování je potíž s rozdílnými indexy chlazení u vnitřních orgánů a kostí.“ Blake přibrzdil, protože auta před ním zpomalila.

„V průběhu sedmi let vyzkoušel vitrifikaci u šesti pacientů. Prvních pět se rozbilo. Susan Roachová to vydržela jako jediná.“

„Proč jsi ji přestěhoval z Cryconu? Věděl jsi, že ten podnik zkrachuje?“

„Ano,“ odpověděl krátce Blake.

„A to tě nenapadlo upozornit taky mě, abych přestěhoval otce?“

Blake mlčel.

„Protože ses bál, že by ho jednoho dne mohli oživit a on by mohl přijít na to, že jsi ho v případě Susan Roachové podvedl? Že jsi mu neřekl, že vůbec nebyla mrtvá?“

„Podívej, Joe, vždyť jsme ji jenom uvedli do stavu kryogenní suspenze. Mluvíme o nesmrtelnosti, o věčném žití, tak co hergot záleží na tom, že jsem ji na pár let odživil. Jak jsem řekl, určité oběti jsou nutné.“

Joe na sobě cítil Blakeův pohled a jeho slova zůstala mezi nimi tkvět, jako by v nich byl vložen nějaký skrytý smysl.

„Funguje to, Joe. To je to jediné, na čem záleží. Sen se stává skutečností!“

Blake je vyšinutý, uvědomil si Joe a obavy v něm rostly. Něco se stalo, a to ho postrčilo přes okraj. Nebo takový byl vždycky a jenom si toho nikdo nevšiml. Nevěděl, co má dělat, jak daleko může zajít. Musí prostě trvat na svém, nechat ho být, zůstat klidný, dokud nedostane zpátky Jacka. Překvapilo ho, jak normálně dokáže promluvit. „Nepřipadá mi to jako sen, Blakeu. Spíš jako noční můra.“

„Byla to jen malá chybička.“

„Chybička!“ Joe vyhlížel dopředu. Jeli na jih – zpátky do Brightonu? „Jak je to daleko?“

„Jen pár mil,“ odpověděl Blake. „Co je to s tebou?“

„Karen se málem zabila v autě, Jacka unesli a sousedku brutálně zavraždili. Jinak ovšem celkem nic.“

„Joe, já vím, že to je těžké, ale musíš si to trochu srovnat, dát věcem perspektivu. Karen se uzdraví a Jackovi nic není. Je mi líto tvé sousedky, ani nevíš jak. Vůbec mě nenapadlo, že by se to mohlo stát. Jistě, stalo se a je to katastrofa, ale nesmíme dopustit, aby to zničilo naši práci. Musíme za sebou zamést stopy.“

Joe se upřeně díval, jak se stěrače hýbou vpřed a vzad, jak roste intenzita protijedoucích světel a zase slábne, a množného čísla si nevšímal.

„Dovedeš si vůbec představit, Joe, jak by lidé reagovali, kdyby se rozneslo, že jsme použili oživeného ženského těla jako hostitele pro vědomí jedné zesnulé studentky, která potom spáchala vraždu? Sexem posedlý Frankenstein stvořil vraždící modrou punčochu.

„Co pořád máš s tím my, Blakeu? Já jsem ji neoživil.“

„Archiv.“

„Archiv?“

„Archiv to umožnil.“

Joe to věděl od chvíle, kdy na něj Archiv začal chrlit nemravnosti, ale pořád netušil, jak k tomu došlo.

„Nahrál jsi Juliet Springovou do Archivu. Díky tomu jsem ji mohl přehrát do Susan Roachové.“

Joe strnule zíral před sebe. Chvíli mu do tváře stoupalo vedro a pak ho zalil studený pot. „Jak, proboha?“

„Stejně jako jsi nahrál Juliet do Archivu.“

„To jsem nebyl já,“ namítl klidně Joe. „V tom je ten vtip. Já Juliet nenahrál. A vůbec nevím, jak se krucinál do Archivu vůbec dostala – ať už ona, nebo její část nebo co to tam vlastně je.“

„To není nic světoborného, Joe. Stačilo prostě do Archivu přehrát tu kazetu Terabyte a Archiv se postaral o zbytek.“

„Jak to myslíš? Sám jsem to zkusil s nahrávkou svého mozku, ale Archiv ji nedokázal rozšifrovat. Nedávalo mu to smysl. Juliet se o to snažila celou tu dobu, co byla u nás. Pracovala na tom, právě když –“ Slova mu uvázla na rtech, když se rozpomněl.

Blake to dopověděl za něj. „Vůbec se to dešifrovat nemusí, Joe. V tom byl ten vtip!“

Joe pochopil. Vzpomněl si, co Juliet řekla, když umírala. Je to zbytešššné. Dešifrovat!

„Juliet na to přišla v den své smrti, Joe. Byl jsem s ní odpoledne, než jsem šel k vám na večírek. Řekla mi, že si najednou uvědomila, že to vůbec nemusí dekódovat, že tím jenom ztrácí čas.“ Přibrzdil a zůstal stát u semaforu. „Archiv to pochopil dokonale – je to, jako když spolu mluví dva počítače.“ Blake se k němu otočil a vzrušeně se na něj díval. „Joe – je to, jako když počítač mluví do modemu, slyšíš jedině trylky, pískání, kvílení, znáš to? Ale počítač na opačné straně tomu rozumí. Ty se nemusíš trápit dešifrováním. Zkonstruoval jsi Archiv tak, aby napodoboval vědomé procesy, a to pracuje pro tebe. Jakmile se do něj z pásky přehrála daná informace, přechody mezi jednotlivými stavy mozku už zvládl sám.“

Joe ve tmě přikývl, ale neřekl ani slovo a snažil se to promyslet.

„Nemáš ani ponětí, jak je Archiv inteligentní, Joe. Je uvědomělý, Joe, stejně jako ty nebo já!“

„I bez proudu, Blakeu?“

„Když nedojde k obzvlášť velké havárii, prakticky nikdy bez proudu nemůže být. Archiv běží pořád. Potíž je jen v tom, že bývá náladový, a pak nechce spolupracovat.“

„A co ta nahrávka? Mezi pořízením a překopírováním do Archivu uplynul skoro týden a v té době do pásky nešel žádný proud.“

„Patrně to nevadilo, Joe. Kyselina dezoxyribonukleová je sice jenom inertní program, ale dá se z ní udělat člověk. Třeba je to s tím páskem totéž – je inertní, ale po nainstalování do něčeho, co má vědomí, začne žít.“ Blake se znovu k Joeovi obrátil. „Udělal jsi fantastickou věc a vůbec si to neuvědomuješ, chlape! Udělal jsi počítač, který dokáže absorbovat lidské vědomí. Měl bys skákat blahem!“

„Udělal jsem z něj psychopata, Blakeu,“ odpověděl vyrovnaně Joe. „Nebyl na to připraven. A právě tak nemůže přehrát něčí vědomí do rozmrazené mrtvoly, protože mu chybí úsudek. Právě proto se Stassi – nebo Susan Roachová – nebo co to bylo – zachovala tak, jak se zachovala. Povedlo se nám jen stvořit dvě stvůry, které se nám vymkly z ruky. Nemáme se čím pyšnit, Blakeu.“

„Já jsem udělal jednu chybu a myslím, že mě to mělo napadnout. Po tolika experimentech s tím mozkem dole u Wenceslase – s Amandou, však víš, jak jsme z ní dostávali ty podivné kousky informací –, asi mě to mělo napadnout. Dělal jsem stovky pokusů na ovocných muškách, vodních šnecích, krysách a kočkách. A jakmile se mozek zmrazil, u všech většina paměti zmizela a mohl jsi na něj začít psát novou.“

Na chvíli zvedl ruce z volantu, pak ho zase uchopil. „Udělal jsem chybu, že jsem neuvážil, že část originální paměti Susan Roachové v mozku zůstala a že se může vynořit na povrch. Myslel jsem, že když ji překryju Juliet Springovou, bude to, jako když nahráváš video přes starou nahrávku – chápeš –, že se prostě smaže.“

Joe se upřeně díval na stěrače pohybující se vpřed a vzad a na protijedoucí světla, jejichž intenzita rostla a pak zase klesala. „Můžu souhlasit – musím souhlasit s tím, že nějaká část Juliet Springové je nainstalovaná v Archivu. Ale jak jsi kruci dokázal mozkem Juliet Springové překrýt mozek Susan Roachové?“

Blake zablikal pravým blinkrem a přibrzdil. Hodiny v autě ukazovaly 21.19. Zeširoka se usmál. „Osmdesát tisíc megahertzů, Joe.“

„Co?“

„To je rádiová frekvence mozku, ne?“

„Nějaké testy se dělaly – ale neřekl bych, že to je prokázané.“

„Muselo se to opatrně ladit – Su– Stassi byla zpočátku dost špatná, než se nám to podařilo zvládnout. Hodně ji bolela hlava a pořád ji napadaly podivné věci –, ale vážně podivné!“

„Popiš mi přesně, jak jsi to udělal!“

„Až přijde čas, Joe! Byla to kombinace Julietina psychotonika, kvantového a pozitronového scanneru a pásmového vysílače o frekvenci osmdesát tisíc megahertzů. Z velké části to vlastně bylo obrácené přehrávání, ale věřil bys, že lidský mozek je daleko méně receptivní než Archiv? Člověk aby se bál, co? Chápeš, co to znamená? Je to, jako bys zkonstruoval lepší mozek, nepoměrně výkonnější!“

„Nemyslím si to, Blakeu.“

„Jistě! Chci říct, že tím, že se Julietino vědomí nahrálo do Archivu, Archiv zvládl zbytek sám. Ale přehrát vědomí z Archivu na Susan Roachovou byla vážně dřina; musel jsem to donekonečna opakovat a mozek je neustále odmítal!“

„Ty jsi tenhle postup nevyvinul v minulých několika měsících, že ne, Blakeu?“ zeptal se Joe tiše. „Musel jsi na něm pracovat léta.“

Blakeův hlas zazněl najednou trochu přiškrceně. „Jo – no – jistě, pár let.“

„A poprvé jsi Juliet Springovou nepotkal na chodbě před katedrou, že ne? Jak to bylo, Blakeu? Znal jsi ji už dávno, viď?“

„To, jak po tobě jela, Joe, to nebylo hrané.“

„Aspoň trochu upřímnosti v té hromadě svinstva.“ Joe potřásl hlavou. „Proč takové tajnosti?“

Blake chvíli mlčel. Potom pokrčil rameny a řekl: „Asi proto, žes měl být poslední morče.“

„Morče?“

„Jistě. Karenina nehoda nám spadla jako z nebe. Taková šance, poslat Stassi k tobě domů! Kdyby u tebe bydlela a ty sis ničeho nevšiml, to by přece byl nezvratný důkaz.“

Joe zavrtěl hlavou. „Stejně nepochopím, jak jsi nás mohl vystavit takovému riziku.“

„Ale no tak, chlape, riskovat se musí! Kam se poděla tvoje bojovnost? Stárneš a měkneš, co?“

„Měknu, jo?“ opakoval vztekle Joe. Potom se zarazil a nevěřícně vrtěl hlavou. „Jednu věc nedokážu pochopit, Blakeu. Proč jsi nahrál Juliet do Susan Roachové? Copak nestačilo vzkřísit Susan? Dokázat, že to vůbec jde?“

Blake se na něj pohrdavě podíval. „Ale jdi, Joe. Susan Roachová byla pitomá husa. Potřebovali jsme, aby žila Juliet a její chytrá hlava, a ne někdo, kdo to nedotáhl ani na herečku.“

„A co ti ksakru dává právo takhle rozhodovat?“

„A co bys teda navrhoval udělat pro Juliet Springovou? Nechat ji uvnitř Archivu bez těla navěky? Uvědomuješ si vůbec, jaké to asi je? Jako být zaživa pohřbený!“

Blake zahnul do výzkumného areálu a projel mezi dvěma betonovými obelisky, které tvořily vchod. Světla vozu dopadla na nízké dvoupatrové bloky Střediska pro uchování lidských orgánů. Budovy neměly okna a vypadaly spíš jako pevnost než místo pro vědecké bádání.

Strach začal nahlodávat naději, kterou v sobě Joe dosud živil.

„Jack je tady?“

„Tohle je pro něj to nejbezpečnější místo.“

Středisko svou činnost neinzerovalo neonovými světly. Dokonce ani na dveřích nebyla nenápadná tabulka. Jen číslo 21. Faradayův bulvár číslo 21. Všechny ulice v areálu se nazývaly bulváry a nesly jména zemřelých vědců. V ostatních budovách sídlily většinou farmaceutické a lékařské výzkumné firmy.

Na dveřích byl dvojitý systém zajištění, klíč a elektrická kombinace. Blake vyťukal kombinaci, otočil klíčem a opřel se do těžkých dřevěných dveří; nejdřív za nimi zavřel a teprve potom rozsvítil. Potom znovu zevnitř zamkl klíčem.

Joe tu byl předtím jen několikrát. Neměl důvod sem chodit, protože maximum kryobiologického výzkumu dělal Blake na katedře kryobiologie na univerzitě. Většinu místností zaplňovaly úhledně seřazené mrazicí boxy, obsahovaly býčí a lidské semeno, pokožkovou tkáň používanou při popáleninách, rohovky, srdeční chlopně, ušní bubínky; všechno uložené tak, aby se to dalo okamžitě odeslat veterinářům nebo nemocnicím. Byla to úžasná záležitost, třebaže dosud v plenkách. Blake z toho do budoucna hodlal udělat zásobárnu všech lidských orgánů a končetin.

Joe napínal sluch, jestli uslyší Jacka, ale slyšel jenom hukot mrazicích boxů. Očima přejel po fotografiích rozvěšených v hale, zobrazujících nejrůznější orgány a tkáně ve zmrazeném stavu. Zmocnila se ho úzkost. „Kde je, Blakeu?“

Blake ukázal na řadu koženkových židlí. „Musíme si promluvit.“

Joea ostře bodlo v hrudi a projela jím vlna strachu.

„Ty kecy si nech, chci Jacka.“ Nejistě přelétal očima z jedněch dveří na druhé. Připadalo mu, že hukot lednic narůstá, a dunělo mu v uších. „Kde je?“

Blakeovi nečekaně ztvrdl hlas. Takhle ho Joe dosud neslyšel.

„Jack žije, Joe. Ale jestli si nesedneš a nesklapneš hubu, zabiju ho.“

Joe na něj užasle zíral naježený zlostí, kterou musel vší silou krotit. Blake je vykolejený, Joe musí zůstat klidný, vyhovět mu. Jenomže se vůbec nezdál být vykolejený, naopak, najednou vypadal až děsivě normální. Joe ho bezradně oslovil: „Jsi můj přítel, Blakeu. Jak mi můžeš vyhrožovat, že Jacka zabiješ? No tak – co se to s tebou děje, člověče? Známe se dvacet let!“

„A můžeme se znát dalších dvacet tisíc let, Joe. Nedovolím ti, abys to zničil.“

„Ty bys mi zabil syna?“ nevěřil Joe. „To spíš já zabiju tebe!“

„Zabij mě a nenajdeš Jacka ani za milion let, Joe! Nenajde ho nikdo, teď sklapni a poslouchej.“ Blake usedl.

Joe si stoupl nad něj. „Rozeberu tohle místo cihlu po cihle, ty prevíte.“

„Teď žije, ale až ho policie najde, už žít nebude. Raději bys měl poslouchat, co ti chci říct.“ Blakeův pohled byl tvrdý jako kov. „Zopakujme si to: Stassi Hollandová zmizela. Je o ni postaráno – je to tak? Je nezvěstná. Policie za čas přece jen přijde na to, že ona a jeden malý chlapec odletěli do Brazílie – čtyřiadvacet hodin to bude figurovat v počítači brazilských aerolinií.“ Usmál se.

„Ale když po té stopě půjdou a žádnou skutečnou Stassi Hollandovou nenajdou – ani žádného starého kamaráda v Himálaji, nesnaž se mi něco namluvit –, přijdou rovnou k tobě, Blakeu. Co jim řekneš potom?“

Blake si založil ruce za hlavu a opřel se. „Že mé šťastné číslo je sedm a moje oblíbená barva oranžová.“ Lišácky se usmál a potřásl hlavou. „Co bys jim řekl ty, Joe?“

Joe mlčel.

„Všechno do sebe zapadá, Joe. Počítače jsou úžasná věc. Rozšířil jsem svůj společenský okruh. Mám skutečného a živého přítele jménem Matt Brewster, který jeden čas přechodně bydlel v Hongkongu; je starý mládenec a tak trochu smolař. Je posedlý po horách… Mohlo by se mu to nevyplatit. A prozatím, chce-li si někdo ověřit jeho totožnost, všechno je zaznamenané v počítači: Barclaycard, American Express, řidičák, vysokoškolské vzdělání. Něco jako Stassi Hollandová, vážně.“

„Policie prošla hongkongskou matriku a Stassi Hollandovou nenašla. Co se asi stane, když se tam rozjedou a zjistí, že všechno byla jen fasáda?“

„Prověřit matriku bylo chytré – ale jestlipak si vzpomněli na seznam nezvěstných osob? Ten má každá země. Když se do něj podívají, zjistí, že Anastasia Hollandová před dvěma lety utekla z domova a od té doby ji nikdo neviděl. Hongkongská policie po ní dost dlouho pátrala.“ Opět se usmál. „Tragické je, že její rodiče zahynuli při dopravní nehodě krátce nato. Všechno to je v policejních záznamech na počítači – divím se, že to Lyneovi ještě nesdělili.“

„Kde je Jack, Blakeu?“

„A dostáváme se k tomu tvrdému oříšku, Joe. Budeš se bez něj muset ještě nějaký čásek obejít.“

„To tedy ne! Chci ho vidět hned teď.“ Joe si také sedl, aby viděl Blakeovi do očí. „Je ti to jasné?“

Blake si začal prohlížet nehty, čímž Joea rozzuřil.

„Poslouchej a představuj si, jak by to bylo: Ten tvůj vrchní inspektor Lyne a jeho poskok Johnny-Apollón si budou chtít s Jackem popovídat a jaká bude jejich první otázka? Tak co, chlapče, kampak tě Stassi odvedla? Blake povytáhl obočí. „Mám pravdu?“

„A kampak ho vzala?“

„V tom je právě jádro pudla. Vzala ho rovnou ke strejdovi Blakeovi.“

Joe seděl jako pěna.

„Začínáš chápat to dilema, viď, Joe?“

Joe se díval Blakeovi do tváře a uvědomoval si kamennou neoblomnost jeho očí, jeho arogantní sebevědomí. Najednou ho začal nenávidět. Nenávidět z celého srdce. Kdyby měl nůž, použil by ho na místě; takhle však musel vynaložit všechnu duševní sílu, aby se přiměl lhostejně přikývnout.

„Takže nemůžeme připustit, aby policie s Jackem mluvila.“

„A co navrhuješ?“

„Víš, Joe, je to velice prosté, jen se bojím, že ty nebo Karen budete proti.“

„Ani mi to nemusíš říkat. Myslíš si, že ti dovolím Jacka zmrazit, že mám pravdu? Je to ono?“

Blakeovy rysy ztvrdly ještě víc. „Víme, že to funguje, Joe, právě jsme to dokázali. Můžeme ho kdykoli oživit.“

„Na to zapomeň, Blakeu!“ Vstal a začal přecházet sem tam, aby se uklidnil. Když opět promluvil, zněl jeho hlas rozhodně a přesvědčivě.

„Nejlepší by pro tebe bylo jít s pravdou ven.“

„A ty si myslíš, že by mě nebo tebe někdo někdy vůbec pustil do výzkumu?“

„Na to kašlu, Blakeu.“

Blake vstal a chlácholivě se usmál. „Mluvíme spolu teprve chvilku. Pokud skutečně věříš v nesmrtelnost, co ti záleží na třiceti nebo čtyřiceti letech bez syna? Setkáte se znovu v budoucnosti. Myslím, že jde hlavně o to, přesvědčit Karen – nebo si myslíš, že bychom jí to neměli říkat?“

„Ty ses vážně zbláznil, Blakeu. A jaké bude podle tebe další stadium? Přehraješ do něj Juliet Springovou?“

„Z té opravdu blahem neskáču. Nadělala spoustu problémů a asi bychom na ni měli zapomenout. Nemyslím, že bychom si měli lámat hlavu s nahráváním nebo přehráváním, stačí záložní kopie. Vědomí přežije i po zmrazení, důkazem je Stassi.“

Joe zavrtěl hlavou; vyrazila mu dech Blakeova schopnost poradit si s každou překážkou, která se mu postavila do cesty, i když tou překážkou byla náhodou lidská bytost.

„Je naprosto připravený, Joe. Mám ty peptidy a proteiny a začal jsem mu je dávat v infuzi.“

„Cože jsi?“ Joe se chytil stropu.

„Je ještě jedna alternativa, pokud se bojíš riskovat vitrifikaci. Kryoretardace. Na to ho právě připravuju. Pojď, ukážu ti to.“

Joea přepadla hrůza při představě, co všechno už Blake s Jackem provedl.

„Blakeu, přísahám, že jestli ses ho dotkl jen prstem, zabiju tě!“

„Moc to prožíváš!“ odbyl ho Blake. „Uklidni se! Řekl jsem ti, že je v pořádku. Měl jsem problém s tím výpadkem proudu, když nechtěl naskočit rezervní systém. Ale zrovna když to začalo vypadat beznadějně, proud zase naskočil. Nechceš se na něj podívat? Třeba změníš názor, až uvidíš, že je v pořádku.“

Blake přešel na druhou stranu haly, otevřel jedny dveře a dal se spojovací chodbou ke dveřím s nálepkou varující před zářením. Otevřel je a ven se hlučně vyvalil proud ledového vzduchu. Hukot byl ohlušující. Blake stiskl vypínač a rozsvítil světlo.

Joe šel za ním do dlouhé úzké místnosti a snažil se obrnit proti tomu, co ho čeká. Místnost po obou stranách lemovaly bílé skříně připomínající mrazáky. Vzadu pomalu odkapával obrovský přístroj na čištění vody a na jedné skříni byla žlutá nálepka se slovy NOUZOVÁ ZÁSOBA KYSLÍKU – AUTOMATICKÝ PŘÍVOD. Pod stropem vedla síť měděných trubek.

Joeovi v tom hukotu praskaly ušní bubínky a třásl se zimou z ledového vzduchu kolem a také obavami. Bezmocně vešel v patách Blakeovi do malé laboratoře a uviděl přístroj s nálepkou Kryostáze.

Nalevo od přístroje byly nýtované kovové dveře. Blake stiskl tlačítko na stěně, ozvalo se hlasité elektronické lupnutí a kov zavibroval. Blake silou zatáhl a dveře se otevřely. Ze tmy jim vyrazil vstříc mrazivý závan.

Blake vyndal z kapsy černé kožené rukavice, natáhl si je a vkročil dovnitř. Joe šel za ním a v nízké teplotě uvnitř lapal po vzduchu. Měl pocit, že mu vlasy přimrzají k hlavě. Blake sáhl za něj a zavřel za nimi dveře. Uvnitř byla neproniknutelná tma. Bodavý mráz zalezl Joeovi za nehty a působil mu bolest v plicích při každém nadechnutí. „Prokristapána,“ pronesl při pomyšlení na svého chlapečka.

„Zima, co, Joe? Hlavně na nic nesahej, drž ruce podle těla, je to tu všechno kovové, jak se toho dotkneš, přimrzneš.“

„Co tu proboha máš?“

„Býčí spermie. Nejlíp se jim daří ve tmě – nemám zdání proč.“

Před nimi se náhle objevil proužek světla z maličké baterky v Blakeově ruce. Joe uviděl na policích řady hliníkových válců, podobných neurokontejnerům v Kryonitu. Nad nimi byly uloženy skleněné destičky a zkumavky se zmrazenými buněčnými organismy.

Blake dal dolů několik hliníkových nádob, sejmul se stěny dvě police a vkročil do vzniklé mezery. Z kapsy vytáhl malý šroubovák, vsunul jej do drážky ve zdi a prudce jím otočil. Něco cvaklo. Blake jemně šroubovákem zapáčil a Joe viděl, jak se kovové obložení stěny sune ke straně. Blake do vzniklého otvoru vsunul dlaň a zatlačil. Kovová deska zajela ještě dál a odhalila něco jako omítnutou zeď. Blake zopakoval celý postup se šroubovákem a také omítnutá zeď sjela ke straně.

„Vítej v Blakeově zapadáku,“ pronesl, vkročil do otvoru a šmátral rukou kdesi nahoře. Rozsvítilo se tlumené červené světlo. Před Joem byla červená cihlová zeď a schody dolů.

Blake za sebou přitáhl oba panely a Joe šel za ním až dolů, kde Blake otevřel miniaturní komůrku s dřevěnou lavicí a ochrannými kombinézami pověšenými na háčcích. „Vzduchový sterilizátor,“ vysvětlil. „Nechci, aby se mi sem dostala infekce.“

Navlékli si ochranné obleky, které jim padaly přes boty, kuklu přes hlavu a rukavice. Kukla byla součástí obleku a seděla Joeovi tak těsně, že viděl jen přímo před sebe průhledným plexisklovým průzorem, který se pomalu zamlžoval jeho dechem.

Blake se zazubil, ukázal mu vztyčený palec a poplácal ho po zádech. Joeovi nezbylo než vykročit neohrabaně za ním. Těžkopádný oděv mu překážel a ze strachu o syna se mu motala hlava. Vešli do malé přeplněné laboratoře. Joe přelétl pohledem kamennou podlahu, vykachlíkované stěny, umyvadla a řady elektronických přístrojů.

Jack nikde.

Blake pokročil k panelu z tvrzeného skla. Stiskl vypínač a pokynul Joeovi, aby se přišel podívat. Usmíval se a povzbudivě kýval hlavou. Joe polkl, udělal poslední krok a podíval se dovnitř.

Div se mu nerozskočilo srdce.

Joeovi vyhrkly z očí slzy, když uviděl Jacka, jak leží nahý ve změti elektronické a lékařské aparatury uvnitř válce doutníkového tvaru, uzavřeného skleněnou kopulí.

Oči měl zavřené a na tváři výraz klidu a míru; na čele měl několik pramínků plavých vlásků a ostatní spočívaly na černém molitanu pod ním. Trubičky s kyslíkem a výživou byly zavedené do hrdla a další dvě do hřbetu ruky a třísel. Jeho pleť připomínala porcelán a ani trochu se nehýbal. Zdálo se, že dokonce ani nedýchá.

„Ne!“ Joeovi se výkřik bezděčně vydral z hrdla. Otočil klikou na skleněném panelu, ale nepohnula se. Zuřivě s ní cloumal. „Jacku! Jacku!“ Zdivočele se díval na Blakea. „To je můj syn, ty hajzle! Žádná ovocná muška, abys na něm dělal pokusy!“

Joe znovu vztekle zacloumal klikou, vtom však koutkem oka zachytil blížící se stín. Instinktivně uhnul a zavrávoral, ale vtom ho něco tvrdého a těžkého srazilo na zem.

Nad ním stál Blake a držel v ruce cosi kovového. Velký klíč. Joe v sebeobraně zdvihl ruce k hlavě a odkutálel se stranou, právě ve chvíli, kdy Blake udeřil podruhé. Rozlehla se rána, jak klíč bouchl do podlahy za ním.

Joe se vyškrábal na kolena, ale neforemný oblek se mu vzadu o něco zachytil a Joe upadl. Další rána šla pár centimetrů před jeho obličejem a zasypala ho úlomky rozbité dlaždice. „Blakeu!“ zařval. „Nech toho!“ Chytil se krytu nějakého přístroje, opřel se o něj, postavil se na nohy a vší silou do něj strčil. K jeho překvapení se přístroj rozjel, měl totiž kolečka, uhodil Blakea do kolen a podrazil mu nohy.

Blake se skácel na podlahu a klíč mu vyletěl z ruky a zapadl pod stůl. Joe se po něm vrhl, Blake ho však uchopil za zápěstí, držel je jako ve svěráku a odtlačoval ho. Pak sevření na vteřinu povolilo a Joe vší silou udeřil hlavou do Blakeova zamlženého průhledu. Uvnitř přilby se rozlehla rána jako z pistole. Blake měl průzor celý popraskaný.

Joea to povzbudilo a uhodil hlavou znovu; viděl, že se Blakeovi průhled rozbil na kousky a že mu po tváři teče krev.

Vtom se octl ve vzduchu a zařval, když s ním Blake praštil o podlahu. Než se stačil vzpamatovat, Blake se na něj vrhl a přitiskl ho k zemi. Joe si uvědomoval, že jeho mohutné postavě a výšce těžko může vzdorovat, ale zuřivost ho nutila bojovat. Znovu udeřil hlavou do rozbitého obličeje nad sebou. Blakea to trochu překvapilo a Joe si dokázal vykroutit jednu ruku. Strhl si rukavici, švihl rukou do rozbité masky a vrazil Blakeovi prsty do očí. Ryl jimi a kroutil. Kdyby mohl, prorval by se tomu parchantovi až do mozku. Blakeův křik ho ještě podněcoval.

Vtom něco popadlo Joeova varlata a začalo je drtit na kaši. Zalapal po vzduchu, zazmítal se, pokusil se osvobodit a přemáhal nával zvracení. Zmáhala ho rvavá bolest.

Něco mu udeřilo do tváře a v hlavě mu vybuchlo jasné světlo. Oranžové jiskry a zelené záblesky. „Nenuť mě, abych tě zabil, Joe,“ bylo to poslední, co slyšel.

Joe si postupně začal uvědomovat tmu naplněnou bolestí. Najednou tma ustoupila a zbarvila se na červeno. Měl pocit, jako by mu kolenem protáhli žhavý drát. Ležel na zádech a cítil podivný kovový pach.

Zima.

Bože, to je mu zima.

Zkusil se pohnout. Zkusil zvednout hlavu, ale něco ji drželo. Tvář měl opuchlou. Jako zmrzlou. Projely jím dva tisíce voltů děsu. Snad neprochází kryogenní suspenzí?

Vtom se cosi pohnulo. Ve dveřích někdo stál. Někdo v ochranném obleku a s maskou na obličeji jako hasič. Kombinéza přistoupila až k němu a sehnula se. Joe viděl za plexisklem Blakeovu tvář. Plexisklo bylo docela nové a nepopraskané, ale obličej za ním byl polepený náplastmi, samý škrábanec, oči zalité krví.

Blake se usmíval. Zdvihl ruku k masce a posunul si ji na temeno. Vypadalo to, jako by mu v oku praskla žilka.

„Zpanikařil jsi, Joe, musel jsem něco udělat. Vážně mě mrzí, jestli jsem tě poranil.“ Blake mluvil tak upřímně a cituplně; Joe se mu málem omluvil taky, matně si vzpomínal, že něco provedl.

Vtom se rozpomněl.

Pokusil se vyskočit, ale zjistil, že je připoutaný. Chtěl pohlédnout na své tělo, ale viděl jen lehké chmýří. Chlupy na své hrudi. Uvědomil si, že je nahý. Otřáslo jím to.

Z Blakeova obličeje zmizela dobrá nálada a nahradila ji přísnost, která Joea vylekala. „Děláš mi starosti, člověče. Přestal jsi být oddaný věci a to mě děsí.“ Blake potřásl hlavou. „Slyšel jsem o tvé přednášce v Královské společnosti. Ty hlupáku! Co se to s tebou stalo, Joe?“

„Kde sakra jsem, Blakeu?“

„Jsi v bezpečí. Trochu ses rozehřál, tak jsem tě musel zchladit.“ Usmál se svému vtípku.

„Co Jack! Co jsi s ním udělal?“

„Snažil jsem se ti to ukázat, Joe. Provádím na něm kryoretardaci. Je to můj nejnovější objev. Mnohem méně riskantní než vitrifikace, ale je k tomu potřeba mnohem víc zařízení. Zatím jsem mu snížil tělesnou teplotu a zpomalil metabolismus, takže mu srdce udeří každých sto deset sekund. Myslím, že to je krok kupředu, Joe. Fakt si to myslím!“

Blake horlivě pokýval hlavou a v obličeji se mu objevilo vzrušení. „Problém u kryonismu je to, že tělo musí být mrtvé, aby se mohlo zmrazit. Kryoretardaci můžeme naprosto legálně provést na živém pacientovi. Když normální tlukot srdce, tedy sedmdesát úderů za minutu, snížíš na jeden úder za dvě minuty, teoreticky to znamená, že jsi naráz zpomalil celý metabolismus. Třeba by se tím dal ovlivnit proces stárnutí! Udržet člověka při životě stokrát déle. To je neuvěřitelné, viď?“

„A když se to nepodaří, tak zemře?“

„Bude jen odživen, Joe. A my ho normálně zmrazíme –, takže o nic nepřijde.“

„Ten žert zašel příliš daleko, Blakeu.“

„Lituji, Joe.“

„Úplně jsi zešílel, víš to, viď?“

„Ne, já ne, Joe. To ty jsi trochu ztratil hlavu. Ale až se příště probudíš, budeš mít ze mě radost.“ Usmál se. „Mám tady dole fantastický systém, je řízený počítačem. Z každého místa na světě na tebe budu moci dohlížet, nemáš se čeho bát. A rozhodně nehodlám zkrachovat, takže nedopadneš jako tvůj táta v Cryconu.“

Blake se sklonil a Joe sebou cukl, ale Blake ho jen jemně poplácal po paži. „No tak, Joe, kam se poděl ten nádherný sen tvého otce? Nebo tvůj? Nebo můj? Copak už nevěříš na nesmrtelnost? Je to tak? Budeš celý šťastný, když budeš moct zestárnout a pak zaklepat bačkorama jako každý jiný ubožák až dosud?“

Joe na něj hleděl a nic neříkal.

„Joe, každý den se dívám do zrcadla a vidím, že mi zase přibyly chlupy v nose a v uších a na tvářích nové vrásky. Byl jsi někdy v domově pro přestárlé, Joe? Já ty lidi znal, byli to perfektní inteligentní lidi, doktoři, herečky, piloti letadel, a najednou si dělají do kalhot a chovají se jako děti.“

Byl k nezastavení. „Poslyš, Joe, vážně si myslíš, že lidská rasa, která vyslala lidi do vesmíru, vytvořila ze zrnek písku sklo a silikonové čipy, která dokázala extrahovat barvivo z lístků uschlých květin a vymalovat jím Sixtinskou kapli, nedokáže prodloužit život aspoň oproti době, kdy bylo vynalezeno kolo?“

Blake se k němu nahnul tak blízko, až Joe cítil jeho dech. „Tak to nemáš pravdu, protože se to podařilo. Tobě a mně! Porazili jsme tu mrchu smrt. A já ti nedovolím, abys to zkazil.“

„Co chceš udělat, Blakeu? Jaký je ten tvůj velký plán?“

„Trošku tě píchnu a pošlu tě do hajan. Potom tě budu kryoretardovat a uvidím, co to udělá. Když to nepůjde, zkusím vitrifikaci.“ Narovnal se. „Budeš v pořádku; v roce 2059 budou doktoři umět všechno. To je přece náš rok, ne?“

Joe se pokusil zaprosit očima, vnuknout jimi do Blakeova srdce něco lidského, ale bylo to, jako by civěl do tmy. „Blakeu, slev aspoň něco. Pusť Jacka. Se mnou si dělej, co chceš, ale kluka pusť.“

„K čemu? Za pár let budete oba venku. Za čtyřicet, padesát, možná šedesát let. Co to je – doba jednoho lidského života? Vždycky sis stěžoval, jak málo toho člověk za život stihne! Máš pravdu!“

Blake odešel.

Joe se nemohl ani bránit, nemohl se vůbec pohnout.

Po chvíli se Blake vrátil s injekční stříkačkou v ruce.

„Myslím, že nastal čas rozloučit se. Nic ve zlém, ano? Chci, abychom zůstali přáteli navěky věků.“

Joe se díval, jak Blake obrací stříkačku vzhůru a opatrně tiskne píst, aby vypudil vzduch. Z hrotu jehly steklo několik kapek. Joe se začal potit, jak se v něm rozrůstal děs. Podařilo se mu najít hlas: „Budeš mě a Jacka kontrolovat počítačem?“

„Prozatím ano. Nelam si s tím hlavu!“

„Juliet mi dnes ráno řekla, že jestli se pokusím Jacka najít, zabije ho. Zabije mě taky.“

„Juliet je mrtvá, Joe. Přece víš, že jsem ji přehrál do Susan Roachové. Do Stassi. Nepamatuješ se? A vůbec si nemyslím, že se Susan Roachová – nebo Stassi – dokáže vyškrábat z toho válce, aby mohla pobíjet lidi kolem.“

„Juliet je zpátky v Archivu, Blakeu.“

Blake zavrtěl hlavou. „V žádném případě.“

„Vymazal jsi její kopii z Archivu, když jsi ji přehrál?“

Blake zaváhal. „Proč by ti chtěla ublížit, i kdyby skutečně v Archivu byla?“

„Protože jsem nesplnil, co jsem jí slíbil; připustil jsem, aby jí zničili tělo. A hlavně asi proto, že ji nechci přehrát do Karen.“

„Postarám se o ni; vymažu ji!“ Blake na něj mrkl. „Hloupá husa; je patrně stejně pomatená jako Susan Roachová.“

Znovu zkontroloval stříkačku a zamžoural na její obsah. „Promiň, ale musím sebou hodit. Mám nutnou schůzku v jižní Francii a letiště v Nizze je otevřené jen do půlnoci. Povím ti o tom, až se příště sejdeme – v roce 2059, je to tak?“

Joe sebou trhl, když mu jehla vjela do paže a do těla mu vtékal její obsah. Připadalo mu to nekonečné. „Blakeu – proboaaa…“ Ztratil vládu nad hlasem a matně si uvědomoval, že mu ze rtu stéká slina. Začal mít pocit, že se vznáší.

„Poslyš, Joe, se Stassi tě to mohlo trknout – narafičil jsem ti stopu. Vážně mě překvapilo, že jsi na to nepřišel – ty ani Archiv.“

Joe ho pozoroval kalnýma očima napůl v bezvědomí.

„Anastasia. Víš, co to jméno znamená?“ Zazubil se od ucha k uchu. „Zmrtvýchvstání!“

Déšť bičoval přední sklo, hrnul se dolů v potůčcích a sklo vypadalo jako zamrzlé. Stěrač trhaně klouzal dopředu a dozadu v nepatrném obloučku před obličejem pilota. Vlastně ani nebyl důvod mít stěrač zapnutý, stejně vůbec nic neviděl. Jen nekonečnou temnotu noci a zelený a rozmazaný odraz přístrojů.

Rutinním pohledem je všechny přehlédl. Výška: 2000 stop. Úhel podle kompasu: 064. Pravý a levý motorot/min: oba 1500. Rychlost letu: 130 mil/hod. Indikátor horizontu byl trochu nízko. Spadl na polovinu, když nepatrně zatáhl za řídicí páku. Seřizoval přistávací klapky tak dlouho, až se mu řídicí páka přestala vzpírat, a trochu ubral rychlost. Znovu se ujistil, že všechny tři kontrolky signalizující vytažený podvozek svítí zeleně.

Napětí v hrdle. Přistávání ho vždycky znervózňovalo. Sluchátka jen nepatrně tlumila řev motorů a sykot vzduchu pronikajícího porouchaným uzávěrem dveří. Letadlo se trochu zahoupalo, jak se dostalo do turbulence. Klesat mrakem je vždycky nepříjemné. Zahoupalo to, a ještě jednou. Ve sluchátkách zapraskalo a ozvala se v nich angličtina se silným francouzským přízvukem. Hlas mluvil nezvykle naléhavě.

„Golfe Bravo Sierra Romeo Bravo, tady je letiště v Nizze. Udržujte dosavadní směr. Podle údajů z našeho radaru máte příliš velkou výšku, nemůžeme vás začít navádět na dráhu 05 vpravo. Okamžitě sestupte na výšku 2000 stop a udržujte ji, abyste se dostal na sestupovou dráhu osm námořních mil od místa přistání. Přepínám.“

Pohlédl na výškoměr a užasl. Potom cvakl vypínačem a zapnul mikrofon. „Letiště v Nizze, tady je Golf Romeo Bravo, slyším vás dobře a zřetelně. Jsem na výšce 2000 stop, opakuji, udržuji výšku 2000 stop. Přepínám.“

Do hlasu se vkradla panika. „Golfe Romeo Bravo. Chyba! Podle našeho radaru máte výšku 1000, ne 2000. Potvrďte, že máte tlak podle letiště v Nizze, 978 milibarů. Přepínám.“

Zkontroloval oba výškoměry. Ve sluchátkách zapraskala statická elektřina a potom se znovu ozval hlas letového dispečera, tentokrát mnohem nervózněji. „Golfe Romeo Bravo! Slyšíte mě? Přepínám.“

„Tady je Golf Romeo Bravo. Slyším vás, ale nerozumím. Mám na obou přístrojích tlak 978 milibarů a potvrzuji, že udržuji vámi přidělenou výšku 600 metrů. Přepínám.“

„Golfe Romeo Bravo. Musel jste špatně rozumět, opakuji, obrazovka mého radaru udává výšku 1000 stop. Ověřte znovu tlak a okamžitě zahajte sestup. Nebo vystupte na 1200 stop a opakujte přiblížení. Přepínám.“

Posunul řídicí páku kupředu a díval se, jak výškoměry klesají. „Golf Romeo Bravo zahajuje sestup, tři sta stop za míli. Přepínám.“ Rostla v něm úzkost. Na čele mu naskočily krůpěje potu a začaly mu stékat po tvářích na krk. Něco není v pořádku. Znovu pohlédl na výškoměry, teď už by měl vidět světla dráhy. Měl by být nad kopci a jít přímo na přistání. Stěrač očistil oblouček, kterým bylo pořád vidět jen pevnou stěnu tmy.

Rostl v něm strach. Očima přelétal ze zelených světel přístrojů k temnotě za předním sklem. Znovu stiskl knoflík a chvějící se rukou přiložil mikrofon k ústům.

Joeovou první uvědomělou myšlenkou byl údiv nad tím, že ještě žije.

Zmrtvýchvstání. To slovo se mu lenivě převalovalo v hlavě jako zlatá rybička v akváriu. Pomalé nenásilné kroužení, a za ním vlnky. Zmrtvýchvstání. Místnost zalévalo jasné bílé světlo. Tak jasné. Kdosi v bílém proklouzl kolem; pak dva lidé společně; neviděl jim na nohy a usuzoval, že podlahu pohání nějaký tichý motor.

Všechno mu připadalo strašně vzdálené. I ta bělost. I ta prázdnota v hlavě. Jako by se díval opačným koncem teleskopu.

Žena s blond kudrnami zůstala stát ve dveřích a zírala na něj jako na exponát. Chtěl se pohnout, ale měl pocit, že má na sobě závaží. Že je strašně těžký. Není to normální ráno. Není to normální probuzení. Tím si byl jist.

Teď se na něj díval někdo jiný. Divil se, proč na něj nemluví; přece musí vidět, že má otevřené oči. Byl to muž. Hubený muž v nepromokavém plášti. Vypadal známě. Pod paží držel balíček. Vypadalo to jako vyztužená obálka.

Hele, oni ještě pořád používají vyztužené obálky, říkal si Joe. A pláště. Slabě tu bylo cítit jídlo. Joe poznal, že je to bramborová kaše. Nic se nezměnilo. Uvědomoval si, že muselo uběhnout hodně času. Byla to dlouhá temnota. Tunel s drobnými záblesky světla na tom druhém konci, kde kdysi býval.

Muž v plášti k němu opatrně přistoupil, jako by se blížil k okraji propasti.

K okraji času.

Zmrtvýchvstání. To slovo pokračovalo ve svém obeplouvání a nijak se nechystalo odejít. Blížila se k němu hlava bez těla. Patřila tomu člověku v plášti, který však tělo i s obálkou nechal stát ve dveřích a dovnitř poslal jen hlavu. Joeovi to nevadilo. Hlav bez těl už zažil spousty.

Hlava bez těla není problém, snažil se povědět té hlavě, jenže si nemohl vzpomenout, jak se používají ústa. Určitě je to nějaká snadná technika, je na to nějaký grif. Však si vzpomene, není žádný spěch. Nevěděl ovšem, proč vlastně není spěch.

Hlava se najednou zase spojila s tělem. A kudrnatá blondýna stála vedle muže s obálkou. Byla v bílém a měla otevřená ústa. Joeovi připomínala zlatou rybičku.

„Je ještě pořád omámený,“ říkala. „Bude lepší, když přijdete trochu později –, je po těch drogách úplně mimo.“

Joe se podíval jinam a když na ně stočil zrak, už tam nebyli. Místo nich se tam postavily zavřené dveře. Cítil strašlivou únavu. Zavřel oči a usnul.

Když se probudil znovu, byl stále zmatený. Muž v plášti a s obálkou seděl na židli vedle něj. Joe se podíval na hubenou atletickou tvář s krátkými plavými vlasy sčesanými dozadu. Já tě znám, říkal si.

Muž se usmál. „Jak se cítíte, pane profesore?“

Joe zvažoval otázku. Motala se mu hlava a tělo měl jako cent. Zaměřil se na končetiny: ruce, prsty, levá noha, pravá noha. Všechno bylo na místě.

Obrátil se na muže vedle sebe a jeho ústům se podařilo vydat první zvuk: „Který rok je?“

Muž se zamračil. „Devadesát tři.“

Přeskočil sto let. Jednou? Dvakrát? „2093?“

Muž se zmateně usmál. „Ale kdepak, pane profesore.“

Připadalo mu zvláštní, že ho oslovuje jeho titulem. To mají ještě pořád profesory? Zřejmě ano, když mají vyztužené obálky, nepromokavé pláště a bramborovou kaši. V mozku se mu to trochu začalo třídit. A zjevil se v něm strach.

„Do toho roku vám chybí ještě sto let,“ vysvětlil muž. „Kdybychom se nedověděli, kde jste, myslím, že byste tam do roku 2093 zůstal.“

Joea zachvátila panika. Pokusil se posadit, nazvedl se o pár centimetrů a těžce dopadl nazpátek, byl celý vyčerpaný.

„Kde je můj syn? Jack? Kde je Jack?“

„Je v pořádku, pane profesore. Je u něj vaše paní. Dostane se z toho.“

„Nelžete mi?“

„Ne. Opravdu ne!“

„Kde jsem?“

„V nemocnici Prince regenta v Brightonu.“

„Vás znám, že?“

„Vrchní inspektor Lyne. Dostal jste silnou dávku drog, která vás na dva dny úplně odrovnala. Na co se pamatujete?“

Joe se otřásl. Očima přelétl po pokoji. Viděl květiny. Holé bílé stěny. Obrázek jezera. Vypnutou televizi. „Blake! – Kde je?“

„Udělal vám to profesor Hewlett?“

„Musíte ho najít, zešílel!“

Detektiv potřásl hlavou. „Ten už vám starosti dělat nebude, pane profesore.“ Rozbalil noviny, chvíli v nich listoval a pak je ukázal Joeovi.

Joe na ně zamžoural. Hlava ho bolela a písmena se mu před očima rozplývala. Přinutil se soustředit a rozluštil titulek: VĚDEC ZAHYNUL PŘI HAVÁRII LETADLA.

Pohlédl na detektiva s otázkou v očích.

„Narazil do kopce poblíž Nizzy. Byl na místě mrtev,“ oznámil vrchní inspektor Lyne. „Letěl v malém letadle, které si najal pod falešným jménem a na falešný pilotní průkaz.“

„Co se stalo?“

Lyne pokrčil rameny. „Všechno ještě nevím. Zdá se, že to byla chyba pilota – nebo závada na přístrojích. Podle francouzské policie je to trochu divné. Mě osobně daleko víc zajímá, co se vlastně přihodilo vám a vašemu synovi. Cítíte se na to, abyste mi to pověděl?“

„Jak jste nás našli?“

„Zavolal nám někdo od vás z univerzity a dal nám velice podrobné údaje, včetně kombinace zámku. Myslím, že bychom se jinak asi museli dostat dovnitř dynamitem –, tedy pokud bychom vůbec objevili ten sklep.“

Joe se nadzvedl o kousek víc. „Kdo to byl? Kdo vám volal?“

„V záznamech tísňového volání je uvedeno její jméno. Představila se jako Juliet Springová. Je to některá vaše studentka?“

Joe byl příliš omráčený, než aby ze sebe vypravil slovo.

„Vděčíte jí za hodně,“ řekl Lyne. „Opravdu.“

Lyneova návštěva vyčerpala Joea tak, že další hodinu proležel bez hnutí, jen jeho slova mu vířila uvnitř hlavy.

Jack žije!

Juliet Springová. Je to některá vaše studentka?

Juliet je upozornila. Po všech těch výhrůžkách mu zachránila – zachránilo mu to život? I Jackovi? Proč?

Musí vidět syna. Musí vidět Jacka na vlastní oči, jinak neuvěří. Vylezl z postele a padl jak široký tak dlouhý obličejem na linoleum.

Uslyšel zvuky běžících nohou; dvě sestry mu pomáhaly vstát. Posadily ho na pelest.

„Je vám dobře, pane profesore?“

Pád jím otřásl. Všiml si, že má rozepnutý poklopec u pyžama a zapnul si ho. Sestra, která ho oslovila, měla na jmenovce napsáno „Hilary Sandsová“.

„Musím se jít podívat na syna. Víte, kde je?“

„Je tady, na dětském oddělení, v osmém patře.“

Joe se pokusil vstát, ale sestra Sandsová ho přitlačila zpátky na postel. „Musíte se šetřit, pane profesore. Seženu kolečkové křeslo a odvezu vás tam.“

Poděkoval jí; za několik minut už ho vyvážela z výtahu do vesele vymalované chodby. „Magellan,“ řekla sestra. „Je to moc hezké oddělení, takové veselé.“

Když vjeli do vchodu, Joe zdvihl ruku, aby zůstala stát. „Pomozte mi na nohy, prosím vás. Chci jít sám.“

„To byste neměl, pane profesore.“

Ale to už se Joe snažil vstát, kousal se do rtu a opíral se o zárubeň žlutě vymalovaného pokoje. Bylo tu dvanáct postýlek; rozhlédl se a téměř okamžitě uviděl Jacka. Karen seděla u něj. Srdce mu poskočilo a zapomněl na svou slabost. Ignoroval varovný výkřik sestry Sandsové, potácivě proběhl pokojem a popadl syna do náruče.

„Tatíííííí!“

Drobné ručky ho svíraly kolem krku; v nose cítil sladkou vůni dětské pokožky a kokosový šampon. „Jacku!“ vypravil ze sebe. „Jacku!“ Potom rozevřel náruč a přibral i Karen; políbil ji a pevně ji k sobě tiskl; dlouho se ani nepohnuli, všichni tři k sobě tiskli hlavy, Joe jednou tváří na Jackovi a druhou na Karen.

Přál si, aby ten okamžik nikdy neskončil, aby trval věčně, a slzy štěstí velké jako hrachy se mu kutálely po tvářích.

Nazítří ráno za ním znovu zašel Lyne s vyztuženou obálkou.

„Chtěl jsem vám ji dát včera, ale zapomněl jsem. Našli jsme ji v bytě profesora Hewletta a zdá se, že její obsah je váš.“

Joe obálku otevřel. Uvnitř byla kazeta Terabyte s nálepkou „J. S. Nahrávka. 1/93.“

Joe ji vložil zpátky do obálky a přikývl. „Děkuji vám.“

„Jak se daří chlapci?“

„Chce na ryby.“

Lyne se nepřítomně usmál, jako by už myslel na něco jiného.

„Prima. On je vážně nabitý energií.“

„Ano, to je.“

Lyne na okamžik sklopil oči a pevně sevřel rty. „Pane profesore, mám problém. Něco mi nejde do hlavy. Třeba byste mi mohl pomoci?“

„Jistě, pokusím se.“

„Když jsme spolu včera mluvili, řekl jsem vám, že někdo od vás z univerzity zavolal na 999 a oznámil, kde jste. Jistá Juliet Springová. Ano?“ Lyne na něj upřel zrak.

Joe zrudl. „Ano.“

Detektiv se zadumaně, usmál. „Zavolal jsem tam, že s ní chci mluvit. Dověděl jsem se, že zemřela před čtyřmi měsíci.“

„Ano, zemřela,“ přisvědčil Joe tiše.

Lyne se podíval na své boty a pokýval hlavou. „Správně.“ Znovu pokýval hlavou. „Takže se zdá, že to byl někdo, kdo si přál zůstat v anonymitě. Nebo někdo s morbidním smyslem pro humor.“ Přejel pohledem po Joeovi. „Máte představu, kdo by to mohl být?“

Joe zavrtěl hlavou. „Momentálně ne.“

„Já nespěchám, pane profesore. Kdyby vás něco napadlo, snad byste mi mohl zavolat na stanici.“

Joe slíbil, že zavolá.

Propustili ho z nemocnice příští neděli, zatímco Jacka si tam chtěli ještě pár dní nechat. Karen ho vezla domů taxíkem a mlčky seděla vzadu vedle něj.

„Celou tu dobu jsi Blakea viděla správně,“ řekl jí Joe. „Dlužím ti omluvu.“

Usmála se na něj. „Nedlužíš mi nic, zlato. Byla bych raději, kdybych pravdu neměla, aby Blake byl fajn chlap a nic z toho se nestalo.“

S obdivem se na ni zahleděl. „Vypadáš senzačně – nikdy jsi nebyla krásnější.“

„Třeba by sis měl taky lehnout na dva měsíce do nemocnice,“ odsekla a pak se znovu usmála.

Joe se s úsměvem naklonil a políbil ji. „Miluju tě.“ Všiml si, že se na ně řidič dívá ve zpětném zrcátku, ale bylo mu to jedno. „Miluju tě strašně moc. Neuvěřitelně moc.“

„Já tě taky miluju,“ odpověděla, ale to, co jí zahlédl v očích, ho zarazilo. Jako by je události minulých měsíců navzájem odcizily natolik, že bude zapotřebí mnohem víc než jen pár slov na zadním sedadle taxíku, aby to překonali.

Ale on to překoná. Byl pevně odhodlán. A znovu ji začal líbat.

Karen si s ním vypila kávu a odjela zpátky do nemocnice k Jackovi.

Joe vyšel po schodech do pracovny, sedl si k pracovní stanici a stiskl enter, aby rozsvítil obrazovku.

Zůstala však temná.

Zamračil se, zkusil, jestli jde proud, a znovu ťukl na enter. Vtom si vzpomněl. Když tu naposled byl, někdo vešel, právě když s ním komunikovala Juliet; tehdy stáhl jas, ale neodpojil se. Zvědavě vztáhl ruku a posunul páčku jasu nahoru. Na obrazovce viděl slova:

Ahoj, Joe. Je prima být doma?

Padla na něj tíseň. Zdá se, že ti dlužím velký dík, Juliet, napsal.

To bych řekla!

Proč jsi to udělala?

Abych tě zachránila, Joe. Jako mrtvý bys mi moc k užitku nebyl. Ale musela jsem se zbavit Blakea, protože mě chtěl vymazat. Takže jsi tady. A hned mi můžeš dát odměnu!

Joe užasle zíral. Co tím chceš říct, že ses musela zbavit Blakea?

Vždyť jsi ho slyšel sám, Joe, jak mi vyhrožoval. Já si na výhrůžky nepotrpím. Tak jsem se nabourala do řízení letového provozu v Nizze. Udělala jsem to tak, že počítač udal nesprávnou výšku, když se Blake chystal na přistání. Bylo to snadné – jenže jsem málem zničila pár dalších letadel!“

Joe neměl slov.

Nezdá se, že bys měl radost, Joe. Myslela jsem, že tě to bude zajímat.

Ano, zajímá mě to. A taky bych rád pochopil, co vlastně jsi, Juliet. Snažím se pochopit, jak můžeš existovat na dvou místech najednou. V Susan Roachové i v Archivu.

Vědomí můžeš mít jen jedno, Joe. Když jsem byla v Susan Roachové, neuvědomovala jsem si, že jsem tady v počítači. Ale to já tady uvnitř ví všechno o tom, co dělala Stassi Hollandová. Jako by existovala nějaká telepatická komunikace.

Máš vědomí, i když s tebou zrovna nekomunikuju. Máš je celou dobu?

Ano, ale vůbec se mi tady nelíbí, Joe.

Proč ne?

Nebavím se. Připadám si jako přízrak. Jsem tu prostě jako v kleci. Nemůžu nic dělat, nic necítím. Když se dívám na tebe, připadám si, jako bych se dívala klíčovou dírkou. Byla to nádhera, když jsem byla uvnitř Stassi. Senzace, jenže pak nás natrapírovala tvoje ženuška, ale dlouho už to dělat nebude, že ne, Joe-Joe?

Venku byl jasný den, ale Joea rozrážela zima. Doufám, že nemáš v úmyslu jí ublížit, Juliet.

Ještě jednou mě podveď, Joe-Joe, a nebudeš si přede mnou jistý už nikdy, rozumíš? Budeš se bát přejít ulici, vlézt do výtahu nebo do letadla, neodvážíš se udělat nic, co má co dělat s počítačem. Jednou tě dostanu, to ti slibuju. A já, Joe-Joe, na rozdíl od tebe sliby plním.

Pořád se na mě zlobíš kvůli tomu tělu?

Chceš snad říct, že ty by ses na mém místě nezlobil? No tak, Joe. Dlužíš mi tělo, to je to nejmenší, co můžeš udělat. Já se docela ochotně smířím s Kareniným – jen když mi nebudeš nutit ty kozí bobky.

Joe jen mlčky zíral.

Na co myslíš, Joe-Joe? Řekni, kdyby sis mohl vybrat, obtáhl bys radši Juliet Springovou v jejím původním těle, ve Stassině těle nebo v Karenině? Co tě vzrušuje nejvíc?

Momentálně nic, odpověděl.

S tím bych určitě něco udělala, Joe-Joe. Mám ti to udělat povídáním? Nebo si to udělej sám a já ti k tomu budu povídat.

Joe se natáhl za počítač a odpojil ho ze zásuvky. Luplo to, zakvílelo a obrazovka ztemněla.

Potom se opřel v křesle, zavřel oči a zamyslel se. Musí být nějaký způsob, jak se s ní vypořádat.

Musí.

Dave Hoton přišel nahoru do Joeovy pracovny nazítří ráno. „Jsem rád, že jsi zase zpátky, Joe.“

„Díky.“

Hoton se beze spěchu rozhlédl po místnosti. Je mnohem klidnější, než když jsem ho viděl posledně, konstatoval Joe.

„Joe – já – hm, nešel by ses projít?“

Ve způsobu, jakým to řekl, bylo něco divného; Joe okamžitě zareagoval, kradmo pohlédl ke kameře a pak zpátky na Hotona. „Hned teď?“

„Jestli máš deset minut?“

„Jistě.“

Vyšli ven a posadili se na lavičku z kroucené oceli na břehu ozdobného jezírka. Hoton složil ruce do klína. Joe pozoroval, jak sluneční světlo tančí na hladině, a ten otřepaný pohled mu vrátil něco málo z bývalé rovnováhy.

„Našel jsem našeho piráta,“ oznámil mu Hoton tiše, jako by se bál, že ho Archiv uslyší i tady.

Joe na něj pozorně pohlédl. „Spusť.“

„Celý minulý týden jsem prověřoval jeden každý operační příkaz v Archivu. Rozhodl jsem se, že budu opravdu důkladný a nevynechám ani sebemenší detail. A jsem si jistý, že jsem tomu přišel na kloub. Je to instrukce startovacího programu.“

„Pokračuj.“

Startovací program je něco jako startér u auta. Kdyby došlo k havárii nebo z nějakého důvodu Archiv úplně vypadl, startovací program by počítači předal základní informace a ten by je převzal a rozjel.

„Je to mazaně schované, Joe. Jeden maličký program uvnitř jiného, jako v těch starodávných rukopisech, když se psalo přes starý text, který tam ale zůstal, víš, co myslím?“

„Palimpsest?“ napověděl ochotně Joe.

„Ano, to je to slovo. Přesně.“

„A co tenhle palimpsest dělá?“

Hotonův obličej se rozzářil. „Je to přímo geniální; toho člověka musíš vážně obdivovat. Ten cvok manipuluje neuvěřitelně objemnou databází a používá jiné počítače. On to dělá úplně stejně jako Archiv, když potřebuje uložit nadbytečná data.“

„On?“ opakoval Joe nedůtklivě.

Hoton pokrčil rameny. „Piráti jsou přece většinou chlapi.“

„A ty tvrdíš, že tenhle má poschovávané soubory v jiných počítačích na univerzitě?“

Hoton vytáhl z náprsní kapsy složený tlustý počítačový výtisk. „Dvaasedmdesát sálových superpočítačů, rozesetých po Anglii, Evropě, Spojených státech a ve zbytku světa.“

„Děláš si blázny?“

Hoton trochu samolibě zavrtěl hlavou a začal výtisk rozkládat. „British Airways. Midlandská banka. Meteorologický ústav. Japonské aerolinie. Hertzova půjčovna aut. Chemické závody Dow. Jen se podívej. Počítače, které si vybral, jsou opravdu obři, jeden každý z nich. Sálové počítače ICL, IBM, Vaxen, Cray. Prostě elita.“

Joe si seznam přečetl a potom papíry pozorně poskládal. „Kdo to podle tebe je, Dave?“

„To bych se neodvážil ani hádat. Může to klidně být někdo z univerzity – a taky klidně někdo kdekoli na světě. S takovýmhle rozsahem těžko můžeš říct, kde vlastně je. Musel bych rozmontovat telefonní síť na celém světě, kdybych to měl zjistit. Je to někdo tak chytrý, až z toho jde strach.“

Joe přemýšlel nahlas. „Tak startovací program. Proto jsme nic nenašli, když jsme prohlíželi Archiv.“

„Přesně tak. Všechno vcházelo dovnitř přes startovací program, přes operační systémy. Kdykoli použije Archiv, snadno po sobě smaže stopy.“

„Takže on – nebo ona – používá těch dvaasedmdesát počítačů jenom k ukládání?“

„Ne nutně. Spíš se kloním k domněnce, že si je mezi sebou spojil do takového miniaturního mozečku, nejspíš si všech dvaasedmdesát mezi sebou povídá! Ale pokud potřebuje mít všechny soubory pohromadě – i když jen Bůh ví proč –, natáhne je do Archivu, protože to je jediný počítač schopný pojmout tenhle objem.“

„Kolik to dělá?“

Hoton vzhlédl k obloze. „Skoro na fous jeden terabyte.“ Chmurně se usmál. „Což se přesně shoduje s množstvím, které nám každou chvíli v paměti chybí.“

Joea se zmocnilo vzrušení. „Úžasné! Dave, ty jsi génius!“

„Spíš hnidopich, Joe. Na tohle jsem přišel pouhou mravenčí dřinou.“

„Myslíš, že ten pirát vytušil, co děláš?“

„Nemyslím – zamaskoval jsem to jako běžnou údržbu. Nemyslím, že by mu to mohlo připadat podezřelé.“

Joe vstal a chvíli chodil sem tam. „Dobrá, teď sebou musíme hodit. Po tobě budu chtít, abys zavřel všechny vstupní kanály do Archivu.“

„Zavřít všechny venkovní linky?“

„Jo. Dej se do toho hned teď. A chci, abys vymazal ten startovací algoritmus, rozumíš?“

Hoton přikývl.

„Potom otevřeš asi šest vnějších linek, ale chci, aby to byly jen ty vysílací výstupy – jasné? Nechci, aby se něco dostalo dovnitř.“

Hoton se znovu zamračil.

„A až uděláš tohle, chci, aby ses sebral a odešel domů.“

„To budu mít hotové za necelou hodinu, Joe.“ Pohlédl na hodinky. „V půl desáté jsem hotov.“

„Dobře, takže ti dávám den volna.“

Hoton se na něj nejistě podíval. „Proč?“

Joe přiložil prst k ústům. „Pro slepičí kvoč.“

Hoton se zamračil. „Nechápu to.“

„Neslyš zlo, neviz zlo, neprozraď zlo.“ Usmál se. „Nechci tě do toho zatáhnout. Tohle je můj problém a já si s ním poradím sám.“

„Nechápu, do jakých problémů bych se měl dostat? Přece máme právo přijmout protiopatření, když se nám někdo nabourá do počítače?“

„To ano, Dave. Ale ne taková, která mám v plánu já.“

Joe byl hotov v půl druhé ráno. Použil program, který napsal pro Archiv v samých začátcích, kterého se však nikdy neodvážil použít. Byl to odvetný program, proti němuž nebylo obrany.

Jeho podstata byla v tom, že poslal po dané lince několik virů, které nenávratně vymazaly každičký soubor v cílovém počítačovém systému, potom se zahrabaly hloub a vymazaly všechny operační systémy a nakonec zlikvidovaly startovací instrukce. Útočil zkrátka na všech frontách. Všechno, co nebylo zálohované mimo počítač na pásce, bylo nenávratně ztraceno. Sbohem, lásko.

Joe program uplatnil u všech dvaasedmdesáti počítačů z Hotonova seznamu.

Vyčerpán únavou skončil, zašel si k automatu pro kávu a pak se vrátil do počítačové místnosti pro sako.

Navzdory vyčerpání mu mozek nepřestával pracovat, protože ho poháněla velká dávka kofeinu. Rozhlédl se a trhl sebou, protože zjistil, že na obrazovce je něco napsáno. Zamračil se, protože si jasně pamatoval, že program ukončil, a začal číst:

Upozorňoval jsem vás, že je to pěkná mrcha, pane profesore, ale vy jste mi to nevěřil.

Stísněně se usmál a odpověděl: Měl jsi pravdu, Archive. Asi bych ti měl v budoucnu víc věřit, viď?

Věřit. Dát důvěru. Svěřit se. Spoléhat. Počítat s něčím. Opak pochybovat. Mít zlé tušení. Větřit lumpárnu. Nezasloužit si důvěru. Cum grano salis. Timeo Danaos et dona ferentes. Není všechno zlato, co se třpytí. Kutna nedělá mnicha.

K smrti vyčerpaný Joe vztáhl ruku a vypnul proud. Potom se s vynaložením všech sil postavil na nohy a pomalu vyšel ven do noci.

TIMES ČTVRTEK 10. ÚNORA 1994

VĚDEC VE VĚZENÍ za zničení 72 databází

POČÍTAČOVÝ odborník Joseph Messenger, profesor na katedře umělé inteligence Univerzity Isaaca Newtona, byl včera odsouzen ke třem letům odnětí svobody poté, co se přiznal, že zničil 72 počítačových systémů v Británii a jinde ve světě.

Před soudem v Brightonu se hovořilo o tom, že Messenger, 40, držitel MacArthurovy ceny za vynikající výsledky ve vědeckém výzkumu, vymazal databáze Midlandské banky, British Airways, Meteorologického ústavu, Westminsterské telefonní ústředny, American Airlines, Chase Manhattan Bank, japonských aerolinií a mnoha dalších.

„Je neuvěřitelné, že člověk vaší akademické pověsti a postavení se mohl propůjčit k tak zlovolnému skutku,“ řekl Messengerovi soudce Michael Deeley Keen.

Profesor, který se k trestnému činu podle zákona o zneužívání počítačů přiznal, však neposkytl žádné vysvětlení. Profesor Messenger se loni octl na prvních stránkách novin, když mu dívka zaměstnaná v rodině jako au pair unesla tříletého syna Jacka.

EPILOG

Joe prožil dvaadvacet měsíců v otevřeném vězení v Sussexu, asi třicet mil od univerzity. Většinu času strávil tak, že své spoluvězně učil počítačovému účetnictví.

Nikdy neprozradil, proč se naboural do všech těch počítačů, ani jak to bylo s Juliet Springovou a Susan Roachovou. A policie nikdy nepřišla na to, kdo byla Stassi Hollandová. Vrchní inspektor Lyne se na ni Jacka, Karen a Joea mnohokrát vyptával, a dokonce kvůli ní Joea ve vězení navštívil, Joe se však obával, že by to kryonismu všeobecně uškodilo, kdyby řekl, co se opravdu stalo.

Trvalo téměř rok, než policie přiznala, že skutečnou totožnost ženy, po které pátrá, vůbec nezná. „Jako bychom se honili za přízrakem,“ řekl Lyne jednou Joeovi zklamaně. „Vynořila se ze vzduchu a zase se v něm rozplynula.“

Spis o únosu Jacka Messengera nikdy uzavřen nebyl.

Po Joeově propuštění se všichni tři přestěhovali zpátky do Toronta. Joe o práci na nesmrtelnosti a o příliš inteligentní stroje ztratil zájem; dokonce dovolil, aby otcova tkáň, zachráněná po fiasku v Cryconu, byla spálena. O Stassině totožnosti však mlčel dál, dokonce i před Karen. Vedl ho k tomu dluh, jímž se cítil povinován otci, i vlastní nejistota ohledně budoucnosti.

Vězení ho poprvé v životě donutilo odejít od práce a podívat se na ní objektivně a s odstupem. Dospěl k názoru, že než zasvětí život boji se smrtí, musí mnohem víc poznat, co život opravdu je. Momentálně se dalo říci, že smrt je velký čistič; to špatné si bere. Stejně tak si bere i to dobré, ale místo starého přichází nové a každá generace může čerpat z toho, co prožily ty předešlé, a poučit se z toho. Každá generace má možnost být chytřejší než ta minulá. A laskavější.

Jsme už teď dost chytří na to, abychom stvořili budoucnost, v níž by stálo za to žít navěky? Nebo bychom stvořili peklo, z něhož by nebylo úniku?

Joe to měl zpočátku dost těžké, než se mu podařilo najít práci a její financování, ale jeho odhodlání a vliv přátel mu nakonec pomohly, aby se mohl dát znovu do díla. Archiv 2, Archiv 3 a Archiv 4 omezil tak, aby z nich byly inteligentní systémy pro specifické oblasti lékařského výzkumu. Ještě týden před odživením, k němuž došlo 10. prosince 2023, měsíc před jeho sedmdesátými narozeninami, pracoval na Archivu 5. Zemřel na rakovinu. Diagnóza stanovila, že rakovinu u něj vyvolalo příliš mnoho hodin strávených před obrazovkou počítače.

Navzdory svým pochybnostem o filozofii nesmrtelnosti nosil Joe medailon firmy MedicAlert celý život. Sňal jej však tři týdny před smrtí. Téměř třicet let se snažil pohlížet na přeměnu Susan Roachové ve Stassi Hollandovou jako na pozitivní vědecký pokrok. Až pak, když jednou ráno četl Toronto Globe and Mail, dospěl k okamžitému rozhodnutí. Článek na titulní straně popisoval utrpení třiadevadesátileté vdovy, kterou znásilnili příslušníci gangu v jejím vlastním bytě. Rozepnul sponku řetízku a vhodil medailon do odpadkového koše. Potom zašel k advokátovi a zrušil všechny dokumenty o kryogenním zmrazení. Člověk je příliš zlý a příliš nedokonalý, aby směl žít věčně. Snad se jednou změní, za tisíc generací, ne-li za milion.

Po osobní stránce se však Joe trápil mnohem víc. Bál se. Opravdu rozhodujícím činitelem byla jeho vlastní neschopnost vyrovnat se s obavou, která převažovala nad všemi ostatními, s obavou, co se stane po jeho odživení. Kam se poděje jeho vědomí?

Neustále si v duchu vybavoval rozhovor s Juliet Springovou chvíli předtím, než ji začal vymazávat z Archivu. Připadám si jako přízrak. Jsem tu jako v kleci. Nic nedělám, nic necítím…

Čím dál víc se obával, že i jeho vědomí by někde bylo uvězněno jako v kleci, bez těla a zcela bezmocné. Těla v kapalném dusíku vydrží celé věky.

Lepší je prostě zemřít. Skončit se vším. Koneckonců jeho život není tak výjimečný, jak si myslel kdysi. A sotva se takto rozhodl, vstoupil mu do duše mír, jaký dosud nepoznal.

Z Jacka vyrostl pohledný mládenec, vysoký, plavovlasý a nápadně hezký. Lidé často říkali, že Jack jim připomíná Joea, jaký býval zamlada. Joe to rád slyšel, třebaže si musel připustit, že ho občas bodla žárlivost při pohledu na dlouhou řadu nádherných děvčat, která si Jack vodil domů, než se konečně oženil.

Joea zpočátku zklamalo, že si Jack zvolil právnickou kariéru a nešel v jeho a otcových stopách cestou vědeckého výzkumu, zklamání však vystřídalo hluboké zadostiučinění, když se Jack proslavil jako odborník v riskantních právních oblastech týkajících se průkopnického lékařského výzkumu.

Právě Jack se zasadil o to, že se v Kanadě (a také v mnoha státech USA, které proces sledovaly) prosadil zákon, který dovoloval, aby smrtelně nemocní pacienti mohli být uvedeni do stavu kryogenní suspenze ještě dřív, než definitivně zemřou. Jack také prolomil několik zákonem daných bariér v genetickém programování potomstva, ale v tomhle směru Joe tolik nadšený nebyl.

Pět let po Joeově kremaci přijel Jack s manželkou a třemi dětmi z Montrealu za Karen, aby jí pomohli roztřídit Joeovy věci. Karen se stěhovala do menšího bytu, kde na tolik věcí nebude dost místa.

Jack s sebou přivezl novinový výstřižek o kryonismu. Dva kardiaci ve Spojených státech byli úspěšně přivedeni k životu a díky mikrochirurgii se mohou těšit na další desítky let. Ukázal článek matce. „Teď se uskutečňuje to, zač táta a děda bojovali,“ řekl jí a divil se, že dává najevo tak malý zájem. Nebo jí snad přece jen v koutku duše navzdory náboženskému přesvědčení bylo smutno, že se manžel na konci života z toho všeho vyloučil?

Na skříni v otcově pracovně Jack našel v obálce dvě kazety v plastikových pouzdrech. Na jedné stálo J. M. Nahrávka. 1/93. Na druhé J. S. Nahrávka. 1/93.

Odnesl je dolů matce. „Máš ponětí, kdo to je J. S.?“

„Ne, nemám,“ odpověděla Karen. Trochu úsečně, napadlo Jacka.

„Tohle jsou už skutečné relikvie. Mohli by o to mít zájem na univerzitě.“

Karen navrhla, aby je nabídl Kanadskému muzeu počítačů v Ontarijském vědeckém středisku. Jack je tam odnesl a ukázal je správci sbírek Abe Walsingerovi.

Malý a rtuťovitý mužík mezi čtyřiceti a padesáti s chomáčky šedivých vlasů po obou stranách pleše a zacuchaným plnovousem se pozorně podíval na krabičky a vzrušeně kývl: „Studoval jsem u vašeho otce jeden rok někdy kolem roku 1992. Moc dobře si ho pamatuju. Byl to velký člověk a víte – inspirující.“ Vytáhl jednu kazetu z krabičky a pozorně ji zkoumal. „Ach ano, kazeta Terabyte! Vyráběla je firma Exabyte Corporation. Víte, tenkrát byl z těchhle věcí člověk úplně vedle! Podívejte se, jak je neohrabaná! Dneska dostaneme na špendlíkovou hlavičku miliónkrát víc dat než se vejde na tuhle rachotinu!“

Zdvihl ji ke světlu. „Tuhle věc jsem neviděl už celá léta – chcete vědět, co na nich je? Bude vážně zajímavé to zjistit.“ Chvíli přemýšlel. „1993. Řekl bych, že tyhle by běžely na Archivu 1 – jo.“ Pohlédl na Jacka. „Víte, že máme Archiv 1 tady v muzeu?“

„To jsem netušil.“

„No ano. Koupili jsme ho od Muzea Williama Gata v Seattlu rok po smrti vašeho otce –, říkali jsme si, že to bude významný exponát. Svého času to byl nějaký stroj. Nerad bych se vašeho otce dotkl, ale koncem století měla spousta lidí bláznivé nápady, že se dá zkonstruovat skutečně vědomý stroj, že se do něj dá nainstalovat lidský mozek – a takové ty věci. Taková tu tenkrát panovala domýšlivost. Vy jste moc mladý, abyste si to pamatoval, ale vážně to tu všechno vřelo.“ Rozesmál se. „Vědci jako váš otec – chápete, velká jména v umělé inteligenci – doopravdy věřili, že se lidská mysl dá překopírovat do stroje! Dnes nám to je samozřejmě k smíchu – ale taky toho víme nepoměrně víc.“

Jack přikývl; věděl, že se tím otec kdysi dávno zabýval, ale v posledních dvaceti letech života se o tom nikdy nezmínil.

„Tak dobře, Archiv je ve třetím patře – zabírá je skoro celé. Nezapnul jsem ho, co jsme ho nainstalovali, ale biologické obvody udržujeme při životě. Lidi to ještě pořád dost fascinuje. Dopravit ho ze Seattlu – to teda byla dřina! Jak ho dokázali přepravit z Anglie, to už vůbec nepochopím.“

Vystoupili z výtahu ve třetím poschodí, kde byly ve skleněných vitrínách vystavené laptopy, notebooky a notepady z devadesátých let. Míjeli řady Psionů, Amstradů, Powerbooků, Casií, Sharpů, Compaqů a Newtonů, až došli do hlavního sálu. Průvodce tam prováděl hlouček japonských turistů a jeho hlas se rozléhal obrovským sálem zbudovaným z kamene a skla.

Archiv jako většina jiných exponátů byl vystaven tak, jako by se denně používal. Proti nim byla operační místnost z jedné strany otevřená, byly v ní dva terminály, řada zastaralých monitorů a elektronické kontrolní přístroje. Ve falešném stropě byly zabudované senzory a videokamery. Přes opěradlo křesla viselo sako. Dojem autentičnosti zvyšovaly nepořádně naskládané počítačové pásky vedle tištěných obvodů a dalších částí hardwaru a nástrojů. Vypadalo to, jako by ten, kdo tu pracuje, jen na chvilku odběhl.

Kolem operátorského stanoviště bylo několik panelů s fotografiemi Archivu, jak vypadal původně na Univerzitě Isaaca Newtona, se snímky Joea Messengera a sloupky písemných informací o počítači a jeho stvořiteli.

Skleněná stěna (cedulka pyšně hlásala, že je původní) oddělovala operátorské stanoviště od vlastního počítače. Jack se upřeně zadíval na tiché řady vysokých černých kovových schránek. Oknem vzadu v sále sem dopadala slabá zář bílého světla, takže rozeznal svazky něčeho, co vypadalo jako skleněné a silikonové matrice.

„To je neuvěřitelné,“ poznamenal. „Nikdy předtím jsem to neviděl. Neměl jsem ani ponětí, že je tak obrovský.“ Trochu stísněně pohlédl do jedné kamery a najednou měl pocit, jako by ho něco pozorovalo.

„Něco vám povím, Jacku, na začátku devadesátých let byly doby, kdy tohle byl zázrak, chápete? Chci říct Počítač s velkým P. Nikde na světě neexistoval podobný. A vlastně v jistém směru neexistuje dodnes.“ Abe Walsinger poklepal na pouzdro kazety, kterou držel v ruce. „Třeba je na tom nějaké velké poselství, které váš otec zanechal lidstvu!“

Jack znovu vzhlédl k televizní kameře, potom se zahleděl do tiché strojovny a padla na něj tíseň, jako by strkal nos do něčeho, co by měl spíš nechat spát. „Můj otec o tom v době, kdy zemřel, dost ztratil iluze. Myslím, že byste neměl, no, že ať tam najdete cokoli – z které doby ta páska je? 1993 –, víte, neměl byste to brát jako jeho skutečné názory.“

„Jistě, vždyť je to skoro třicet let. Od té doby už uteklo pod mostem hodně vody. Ale bude to psina, podívat se, co tam je.“ Znovu pohlédl na nálepku. „Nahrávka. To může být cokoli, ale asi to je něco důležitého. Nebo tenkrát pro vašeho otce bylo.“

Venku zářil teplý letní den, tady bylo chladno díky klimatizaci a Jack cítil, že je mu chladno i z jiného důvodu. Možná se těch pásků měl v tichosti zbavit, hodit je do popelnice nebo do spalovače odpadků. Najednou dostal strach, že by na nich mohlo být něco, co by tátovi mohlo vadit. Nějaký starý kostlivec.

Věděl, že otec byl ve vězení, když jemu byly čtyři roky, a rodiče o tom nikdy nemluvili. Muselo se tehdy stát něco moc divného, tolik vytušil. Vlastně to věděl, protože se mu v dětství vracel ošklivý sen, jak je připoutaný k posteli uvnitř válce a dívá se na něj muž v bílém obleku a s maskou na obličeji.

Zdávalo se mu to občas ještě dnes, ale nikdy se o tom nezmínil. Jeho matka vždycky reagovala velice zvláštně, když jí to jako dítě vyprávěl, a otec taky. Občas, když pustil fantazii z řetězu, si představoval, že na něm otec udělal nějaký pokus, který nedopadl dobře, ale z rodičů nikdy nic nedostal. Jako by se ta doba, kdy žili v Anglii, z jejich paměti vymazala. Kdykoli se na to snažil rozpomenout sám, jako by mu v mysli spadla roleta. Jednou se tam vypraví a pokusí se zjistit pravdu.

„Nejspíš bude trvat pár hodin, než ho nastartuju,“ řekl správce. „Budu si muset přizvat pár techniků – v sobotu jich tu moc není. Chcete si počkat, nebo přijdete později? Nejspíš to bude tak ve čtyři.“

Jack pokrčil rameny, protože v něm zvědavost zvítězila nad tísní, a odpověděl: „Přijdu později.“

Když se Jack odpoledne do muzea vrátil, našel správce stát před terminálem se dvěma mladšími muži; jeden byl v montérkách. „Bárty, Dougu, tohle je syn Joea Messengera, Jack. A tohle jsou chlapci, kteří pečují o biologické obvody Archivu.“

Jack si s nimi potřásl rukama.

„Načasoval jste si to přesně – právě vkládáme první pásku. To víte, je to staré a pomalé, musíte mít trpělivost,“ upozorňoval ho Abe Walsinger.

Jack uslyšel cvakání a vrčení snímače a díval se na obrazovku. Blikalo na ní jediné slovo Vkládám černými písmeny na bílém pozadí. Celý ten stroj vypadal, jako by ho vynesli z Noemovy archy, napadlo Jacka. Staré počítače jsou tak primitivní. Bylo k neuvěření, že když se s ním chtěl člověk domluvit, musel psát na klávesnici, a to ještě na takové, kde písmena nejdou za sebou. Správce mu vysvětloval, že Archiv má zabudován i primitivní hlasový systém, ale ten není zapojen.

V Jackovi se svářily nejrůznější emoce. Svého otce miloval a občas mu bylo smutno, protože měl pocit, že ve starém pánovi je něco, co Jack nikdy nepozná, jako by měl v sobě nějakou zamčenou přihrádku. Často se mu zdálo, že otce až do smrti cosi znepokojovalo, že zemřel s pocitem nenaplněnosti. Třeba najde nějaký náznak tady, je to sice dnes už zbytečné, ale přece jen to je další pozůstatek otcovy minulosti.

Konečně se ozvalo hlasité písknutí a oči všech přitáhla slova na obrazovce.

Juliet, necítím se dobře – už bych to rád skončil.

Správce se vzrušeně obrátil k Jackovi: „Něco tam je.“

Jack se zamračil. „Můžete to přetočit na začátek?“

Abe pohlédl na světla na panelu. „Ono to nefunguje tak, jak si myslíte – je to interaktivní program – pracuje to na bázi otázek a odpovědí. Zkusíme se něco zeptat.“

Napsal: Můžete mi sdělit, jak se jmenujete?

Chvíli se nic nedělo a potom se objevila odpověď: Jmenuji se profesor Messenger.

Správce se usmál a napsal: A co byste rád skončil?

Chci ven z toho stroje, Juliet, prosím vás.

Správce pohlédl na Jacka. „Říká vám to jméno něco?“

Jack váhal. Iniciály na drahém pásku byly J. S. Uvažoval, mohlo-li to J. znamenat Juliet, a vzpomněl si na to, jak ty pásky našel a jak reagovala jeho matka při pohledu na iniciály. J. S. ji zřejmě rozzlobilo. Že by někde v té zazděné minulosti měl otec pletky s nějakou Juliet? Je tohle to pravé vysvětlení?

„Ne,“ odpověděl. „Momentálně mi to nic neříká.“

Walsinger napsal: Kdo je Juliet?

Odpověď zněla: Vy jste Juliet!

Správce se rozzářeně obrátil k Jackovi. „Úžasné! Tohle je vážně zajímavé. Řekl bych, že to bude nějaký program, který váš otec sestavil, aby počítač udělal Turingův test.“ Opět se sklonil ke klávesnici. Víte, kolikátého je dnes, pane profesore?

Je pondělí 25. ledna 1993, je to tak?

Správce na Jacka zamrkal a odpověděl: Trochu jste to spletl. Dnes je sobota 17. června 2027.

To se vám hodinky nějak moc předcházejí, Juliet. Opravdu už chci ven.

Z čeho chcete ven, pane profesore?

Z tohohle scanneru, Juliet!

Kde je ten scanner, pane profesore?

Jsme v sedmnáctém patře londýnského sídla firmy Cobbold-Tessering. Vy jste mi dala experimentální drogu CTS 6700. A teď se mě snažíte přesvědčit, že se vám podařilo najít způsob, jak přehrát lidský mozek do počítače, je to tak?

Walsingerovy prsty se nad klávesami vzrušeně zatřepaly. „No tohle!

Drogy! To teda musel být koktejl! Musel z toho být celý vedle! To je nádhera, co?“ Pohlédl na Jacka, kterého to trochu vylekalo. „Je tam určitý vzorec stochastických odpovědí, to bylo tehdy typické. Inteligentní systémy jako Archiv 1 měly problém dát dohromady něco jiného než jen pár kmenových vět.“ V té chvíli na obrazovku naskočila slova:

Juliet, vážně chci ven. Jsem tu hrozně nesvůj.

Walsinger napsal: Já se nejmenuji Juliet. Jsem Abe Walsinger.

Vaše jméno je mi povědomé.

Chodil jsem k vám na přednášky na Univerzitě Isaaca Newtona v roce 1992. Byl jsem na výměnném stipendiu v Anglii.

Měl jste krátké hnědé vlasy, kulaté brýle s drátěnými obroučkami. Nosil jste kostkované košile a džínsy, na nohou adidasky a jezdil jste v oranžovém brouku. Chtěl jste se stát odborníkem přes kognitivní vědy.

Walsinger trochu pobledl, ale pak se podíval na Jacka a zazubil se. „Víte, Jacku, tohle byla na svou dobu moc chytrá mašinka.“

„Jak to – že – ta věc – toho o vás tolik ví?“ zakoktal Jack.

Walsinger hned neodpověděl, i jeho to trochu vystrašilo. „Archiv měl ohromnou databázi – pamatoval si všechno, s čím se kdy setkal –, a zřejmě si to pamatuje dodnes. Dost působivé, co?“

Joe věděl, že neměl Juliet Springové důvěřovat. Proklínal sám sebe, že nebral vážně radu Archivu. Pozor, pane profesore, je to pěkná mrcha. Slova mu zněla v uších, ale nějak divně. Jako by ztratil sluch a vnímal jen tupé dunění vzduchu, které přikládal pobytu ve scanneru. Ale přitom slyšel, jako by mu slova vcházela přímo do mozku a ne ušima. Slyšel neobyčejně jasně. Jen s viděním měl problém. To měl rozostřené.

Právě teď viděl čtyři muže v operátorském stanovišti Archivu. Byl tam nějaký mrňavý plešoun s bradkou, dva mladíci, které neznal, jeden byl v montérkách, a ten poslední vypadal jako Joeovo mladší vydání. To je tou drogou, co mu dala Juliet, uvědomil si. Kristepane, to byl teda koktejl!

Jenom se vám bude trochu motat hlava, jinak nic, namluvila mu.

Jen trochu motat hlava? Připadá si, jako by visel na stromě! Strom. To je ono. Před pár minutami viděl strom, dub v zahradě svých rodičů. A všechny spolužáky ze školy. Taba Bullowse, který mu dával tak zabrat. A pak jako by se posunul v čase o celá léta, viděl Aba Walsingera, toho našprtaného idiota, který na Univerzitu Isaaca Newtona přijel z Toronta a o umělé inteligenci věděl všechno, co k vědění bylo. Je to zvláštní, kolik člověk za život potká lidí, a nakonec si pamatuje jenom idioty nebo ty, kteří mu ze života dělali peklo.

V duchu si poznamenal, že se nad tím musí zamyslet podrobněji, až se dostane z toho scanneru ven. Kristepane, to je děsná droga. Byla to moc silná dávka, určitě ho přivedla do nějakého hrozného tranzu.

Pokud byste chtěl ven, poklepávejte si opakovaně rukou na stehno, řekla mu přece.

Pokusil se o to, ale nic necítil.

„Juliet,“ zaprosil, „opravdu je mi nanic. Vytáhněte mě ven.“

Proč si myslíte, že by vám bylo líp, kdybychom vás vytáhli? zeptal se Abe Walsinger.

Myslím to vážně, Juliet. Udělejte to a hned. Chci odtud! Prosím vás, mám trochu klaustrofobii.

Jack zbledl. Vzpomněl si, že přesně tohle otec řekl, když si hráli na schovávanou a za otcem zaklapl zámek ve skříni.

„Je to – neuvěřitelně realistické, vlastně trochu příliš realistické.“

„Senzace, že jo?“ přisvědčil Walsinger. „Skoro jako bychom si s ním povídali doopravdy. Můžu zkusit ještě něco?“

Jack se na něj nejistě podíval. Walsinger zvedl chlácholivě prst a napsal: Je tu váš syn, pane profesore. Chtěl byste s ním mluvit?

Nevěřím, že tam máte Jacka. Touhle dobou je dávno v posteli. Prosím vás, pusťte mě ven.

Jack se pousmál, ale odmítl Walsingerovu výzvu, aby odpověděl sám, protože v něm začala narůstat tíseň.

„Je to zajímavé,“ řekl, „ale jsem z toho trochu nesvůj.“

„Víte, tohle je podstatně lepší než všechno, co jsem zatím zažil. Spousta dnešních strojů by musela dost přidat, aby si své peníze zasloužila.“

Oba technici souhlasně přikyvovali.

„Musím zavolat Marvinu Dreyfusovi do Gatesova muzea v Seattlu – ten se zblázní, až uslyší, že si tady může popovídat s něčím takovým.“ Spráskl ruce. „Chci říct – uvažte to! Je mi jasné, připadá vám to jen jako banální konverzace, ale je to konverzace! Aspoň máme ten dojem. Mluvíme tady s člověkem, který zemřel před čtyřmi lety. Je to sice trochu neobvyklé, ale nesmírně zajímavé, nemyslíte, Jacku? A na svou dobu nesmírně pokročilé!“

„Slyšel jsem, že otec míval opravdu ztřeštěné nápady.“

„Byl to nejchytřejší člověk, jakého jsem znal.“

„Tohle asi byl jeho žertík na rozloučenou.“

„Ale úžasný, Jacku!“

Na obrazovku naskočilo: Juliet, prosím vás, vytáhněte mě z toho stroje.

Správce napsal: Pane profesore, jste nahraný v počítači. Nejste už ve třídě, takže musíte v tom stroji zůstat.

Vřelý dík! To je vážně zábavné. Tak byste mě snad mohli přehrát do vhodného hostitele, ne?

Jakého hostitele máte na mysli, pane profesore?

Své vlastní tělo, pokud proti tomu nic nemáte.

Walsinger se otočil k Jackovi a mrkl na něj. Potom se širokým úsměvem na rtech vyťukal: Tak to bude bohužel trochu problém, pane profesore.

Peter James

Parazit

Z anglického originálu Host

vydaného nakladatelstvím Victor Gollancz,

Londýn 1993

přeložila Irena Černá

Obálku navrhl Matouš Přikryl

Vydání 1., Praha 1995

Vydalo a sazbu zhotovilo Naše vojsko,

nakladatelství a knižní obchod, s. p., v Praze

jako svou 6393. publikaci

448 stran

Odpovědná redaktorka Phdr. Ladislava Jiráčková

Výtvarná redaktorka Ladislava Dašková

Technický redaktor Matouš Přikryl

Vytiskla tiskárna Praha, s. r. o.

ISBN 80-206-0481-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai