Po stopách mrtvého

Peter James

(2009)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Již čtvrtá autorova detektivka z oblíbené série se superintendentem Royem Gracem. Dějištěm je tentokrát nejen anglický Brighton a jeho okolí, ale i New York v okamžiku atentátu 11. září, současná Austrálie a thajský Bangkok všude tam pátrá známý tým brightonské kriminálky, vedený sympatickým Royem, po rafinovaném vrahovi, který si změnil identitu. Důkladně promyšlený příběh s několika dějovými i časovými rovinami spojuje žánr klasické detektivky s prvky thrilleru i hororu. Navíc James dokonale vykresluje atmosféru v New Yorku po tragických událostech a neopomíjí ani nahlédnutí do soukromí detektivů.1.vydání

Peter JAMES

Po stopách mrtvého

Z anglického originálu Dead Man’s Footsteps,

vydaného nakladatelstvím Macmillan, Londýn 2008,

přeložil Stanislav Pavlíček

Vydalo Nakladatelství BRÁNA, a. s.,

Jankovcova 18/938, 170 37 Praha 7,

jako svou 498. publikaci

Vydání první

Praha 2009

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2008

Translation © Stanislav Pavlíček, 2009

ISBN 978-80-7243-387-2

Daveu Gaylorovi

Část tohoto příběhu se odehrává

v době bezprostředně následující

po strašných událostech dne 11. září 2001.

S nejhlubší úctou obětem

a všem, kteří ztratili své milované.

kapitola 1

Kdyby Ronnie Wilson věděl, když se budil, že za pár hodin bude mrtvý, byl by si naplánoval den trochu jinak. V prvé řadě by se neobtěžoval holením. Ani by neplýtval drahocennými posledními minutami na gelování vlasů, které potom upravoval tak dlouho, dokud nebyl zcela spokojen. Ani by nevěnoval tolik času leštění bot či snaze o to, aby byl uzel na jeho drahé hedvábné kravatě dokonalý. A stoprocentně by neplatil přemrštěnou sumu osmnáct dolarů za vyžehlení obleku do hodiny.

Kdybychom prohlásili, že byl blaženě nevědomý, pokud šlo o osud, který ho čekal, bylo by to přehánění. V souboru jeho emocí již dávno scházely všechny druhy radosti, takže už ani netušil, co že to nějaké blaho je. Blaho necítil ani v pomíjivých závěrečných vteřinách orgasmu při těch vzácných příležitostech, kdy se s Lorraine milovali. Jako kdyby snad byla jeho varlata stejně otupělá jako zbytek jeho těla i duše.

Když se ho lidé ptali, jak se má, navykl si v poslední době odpovídat tím způsobem, že drobet pokrčil rameny a konstatoval: „Stojí to za hovno,“ čímž Lorraine občas dostával do poněkud trapné situace.

Hotelový pokoj stál taky za hovno. Byl tak malý, že kdyby člověk zakopl, nedopadl by ani na podlahu. Byl to nejlevnější pokoj, jaký ve W měli. Adresa, na níž přebýval, mu však minimálně pomáhala vytvářet dojem, že je někdo. Protože když člověk bydlel ve W na Manhattanu, tak někdo určitě byl. I kdyby měl spát v úklidové komoře.

Ronnie věděl, že se musí dostat do pozitivnější nálady. Lidé reagují na vibrace, které člověk okolo sebe šíří, a platí to zejména tehdy, když žádáte o peníze. Nikdo nedá peníze poraženému, ani dávný přítel – přinejmenším ne takové peníze, které Ronnie momentálně potřeboval. A rozhodně ne tenhleten dávný přítel.

Ronnieho zajímalo, jaké je venku počasí, a tak se podíval z okna. Musel ale pořádně natahovat krk, aby nad strmou šedou stěnou budovy, stojící proti hotelu na druhé straně 39. ulice, zahlédl alespoň úzký výřez nebe. Bylo hezké ráno, ale to, jak si uvědomil, mu náladu nijak nezlepšovalo. Měl pocit, jako kdyby všechny mraky byly z té modré oblohy vysáty a usadily se v jeho srdci.

Jeho hodinky – napodobenina luxusní značky Bulgari – ukazovaly 7.43. Koupil je na internetu za čtyřicet liber. Ale co – kdo pozná, že jsou falešné? Již dávno pochopil, že drahé hodinky sdělují lidem, na něž se snažíte učinit dojem, důležité poselství: pokud věnujete péči i takovým detailům, jako je vysoce kvalitní časomíra, pak budete stejnou péči věnovat i penězům, jež vám hodlají svěřit. Dojem, který člověk učiní, není vším, ale hodně na něm záleží.

Takže 7.43. Čas rozjet to.

Ronnie uchopil svou aktovku zvučné značky Louis Vuitton – taky padělek – a umístil ji na menší kufr na kolečkách, v němž měl sbalené věci potřebné k přenocování. Pak vykročil z pokoje a kufr přitom táhl za sebou. V přízemí vystoupil z výtahu a rychle se proplížil kolem recepce. Jeho kreditky byly už tak vyždímané, že patrně nestačí ani na zaplacení účtu za hotel. Tím se ale bude trápit až později. Jeho BMW – luxusní modrý kabriolet, s nímž Lorraine tak ráda jezdila a vytahovala se před přáteli – si brzy leasingová společnost vezme zpátky a hypoteční společnost se zase chystala zabavit mu jeho dům. Dnešní schůzka, uvědomil si smutně, bude jeho poslední šancí. Chtěl se při ní odvolat na jistý slib. Na deset let starý slib.

A doufal jen, že druhá strana na něj nezapomněla.

#

Když seděl v metru a držel mezi koleny svá zavazadla, bylo mu jasné, že cosi se v jeho životě nezdařilo, i když to přesně nedokázal pojmenovat. Mnoho z jeho spolužáků ze školy dosáhlo velkých úspěchů v oborech, které si vybrali, a on se jen bezmocně plácal v jejich stopách a začínal stále víc propadat zoufalství. Finanční poradci, realitní developeři, účetní, právníci. Měli milionářské domy, vysoce atraktivní mladé manželky, děti, pro jaké stojí za to umřít. A co měl on?

Neurotickou Lorraine, která jen utrácela peníze, jichž se Ronniemu nedostávalo. Třeba za nekonečné kosmetické procedury, které ve skutečnosti nepotřebovala, za značkové šaty, jež si ve skutečnosti nemohla dovolit, za absurdně drahé obědy sestávající z listů hlávkového salátu a minerálky, které si se svými anorektickými a nesrovnatelně bohatšími kamarádkami dopřávala v restauracích, jež byly díky získanému titulu „restaurace týdne“ momentálně strašně „in“. A i když za léčbu neplodnosti utratila majlant, pořád nedokázala Ronniemu porodit dítě, které tak strašně chtěl. Jediný z výdajů své ženy, jejž Ronnie opravdu schvaloval, byla investice do chirurgického zvětšení poprsí.

Ronnie byl ale přespříliš hrdý na to, aby své ženě přiznal, v jaké finanční šlamastyce se ocitl. A protože byl věčný optimista, stále věřil, že řešení čeká jen kdesi kousek za rohem. Ronnie byl chameleon, který dokázal perfektně splynout s okolním prostředím. Jakožto obchodník s ojetými vozy, pak se starožitnostmi a potom s realitami působil Ronnie vždycky jako člověk mazaný, obdařený navíc skvělou výmluvností, jež byla bohužel lepší než jeho prozíravost ve finančních otázkách. Když zkrachoval jako realitní makléř, přeorientoval se Ronnie na investice do nevyužitých pozemků a nemovitostí, kde v džínách a sáčku zase působil přesvědčivě. Když ale jeho projekt dvaceti rodinných domků ztroskotal kvůli územně plánovacím problémům, propadl veškerý majetek jeho firmy bankám. Ronnie nato začal znovu, tentokrát jako finanční poradce se zaměřením na bohaté klienty. Ale i tady nakonec zkrachoval.

Nyní byl v New Yorku a doufal, že přesvědčí svého dávného přítele Donalda Hatcooka, že zná tajemství, jak vymáčknout peníze z další zlaté slepice – bionafty. Donald prý údajně vydělal téměř miliardu na finančních derivátech – ať už to bylo, co chtělo – a před deseti lety přišel o nějakých ubohých pár set tisíc, které investoval do Ronnieho zkrachovavší realitní agentury. Tvrdil ale, že přítelovo zdůvodnění krachu přijímá, a ujišťoval Ronnieho, že ho někdy v budoucnu zase finančně podpoří.

Jistě, Bill Gates a všichni ostatní podnikatelé planety se snažili na novém, ekologickém trhu s biopalivy prorazit – a měli navíc dost peněz na to, aby se jim to povedlo. Ronnie měl ale přesto dojem, že se mu podařilo objevit jistou nepokrytou skulinu na tomto trhu. A jediné, co musí dneska dopoledne udělat, je přesvědčit o tom Donalda. Donald je chytrý a pochopí to. Docvakne mu to. Měla to totiž být trefa.

Čím více se vlak podzemní dráhy blížil k centru, tím sebejistější Ronnie byl. Celou dobu si v duchu zkoušel, jak věc Donaldovi podá. Měl pocit, jako kdyby se měnil v Gordona Gekka, šarmantního, úspěšného, leč vrcholně bezohledného byznysmena, kterého ztvárnil Michael Douglas ve filmu Wall Street. A byl si jist, že přesně takhle vypadá. Podobně jako půl tuctu jiných elegantně oblečených hráčů z Wall Street, kteří spolu s ním seděli v tomto pohupujícím se vagóně. Měl-li některý z nich třeba jen polovinu Ronnieho problémů, dokázal to skrýt. Všichni vypadali zatraceně sebejistě. A kdyby se obtěžovali na Ronnieho pohlédnout, viděli by vysokého chlapíka s hubeným a pohledným obličejem a vlasy ulízanými dozadu, který vyhlížel stejně sebevědomě jako oni.

Lidé říkají, že když člověk neprorazí do čtyřiceti, pak neprorazí nikdy. Ronniemu mělo být za tři týdny třiačtyřicet.

A zrovna vjížděl do své stanice. Chambers Street. Posledních pár bloků chtěl jít pěšky. Z podzemí vyšel do krásného manhattanského rána a svou polohu si zkontroloval na mapě, kterou mu včera večer dal hotelový vrátný. Pak se podíval na hodinky. Bylo 8.10. Na základě svých předešlých zkušeností s orientací v newyorských budovách došel k závěru, že na cestu do Donaldovy kanceláře od vchodu do budovy by si měl raději vyhradit aspoň patnáct minut. A k budově to odsud podle slov vrátného bylo dobrých pět minut – to ovšem za předpokladu, že člověk nezabloudí.

Minul tabulku, která říkala, že se nachází na Wall Street, a po pravé straně měl rychlé občerstvení řetězce Jamba Juice, nabízející ovocno-mléčné koktejly, pak provozovnu, jejíž vývěsní štít nabízel „Šití na míru a úpravy oděvů“, a nato vstoupil do přeplněného bistra sítě Dontown Deli.

Uvnitř byla cítit vyčpělá káva a smažené vejce. Ronnie se posadil na barovou stoličku potaženou červenou kůží a objednal si čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu, míchaná vejce a jako přílohu slaninu a bílý toast. Zatímco čekal na jídlo, znovu si v duchu probíral svůj podnikatelský záměr. Pak se podíval na hodinky a počítal, kolik hodin je teď v Brightonu.

V Anglii bylo o pět hodin víc než v New Yorku. Lorraine asi zrovna obědvá. Krátce jí zavolal z mobilu a řekl jí, že ji miluje. Ona mu popřála hodně štěstí při obchodní schůzce. Ženským uděláte radost snadno. Stačí sladké řečičky o tom, jak strašně je milujete, pár veršíků o lásce a nějaký ten draze vyhlížející šperk – ale ne moc často.

Za dvacet minut, když platil účet, uslyšel někde v dálce ohromnou ránu. Chlapík na vedlejší stoličce směrem k němu pronesl: „Prokristapána! Co to sakra bylo?“

Ronnie si sebral vrácené peníze, nechal slušné spropitné a pak vyšel na ulici, aby pokračoval v cestě směrem ke kanceláři Donalda Hatcooka, která se podle e-mailu, jejž mu Hatcook poslal, měla nacházet v osmdesátém sedmém patře Jižní věže budovy Světového obchodního centra.

Bylo 8.47, úterý ráno, 11. září 2001.

kapitola 2

ŘÍJEN 2007

Abby Dawsonová si ten byt vybrala proto, že se v něm cítila bezpečně. Tedy relativně bezpečně, protože zcela bezpečně by se momentálně necítila nikde.

Kromě požárního únikového východu v zadní části domu, jenž se dal otevřít jen zevnitř, a nouzového východu ze suterénu vedl do domu jen jeden vchod. Byl o osm poschodí níž, přímo pod jejím bytem, z jehož oken měla ničím nerušený výhled na celou ulici.

Uvnitř přeměnila svůj byt v pevnost. Zesílené panty, oplechování dveří, tři bezpečnostní zámky na vstupních dveřích i na dveřích vedoucích ze zadní části maličké komory na požární schodiště a dvojitý bezpečnostní řetízek. Každý zloděj, který by se chtěl do bytu vloupat, by se domů vrátil s prázdnýma rukama. Dovnitř se zkrátka neměl dostat nikdo, koho tam ona sama nepozvala. Proniknout do bytu by se totiž dalo snad jen za pomoci tanku…

Jako pojistku pro všechny případy měla Abby v bytě navíc po ruce pepřový sprej, lovecký nůž a baseballovou pálku.

Ironické je, uvědomila si, že když si poprvé v životě může dovolit byt dost velký a luxusní na to, aby si do něj mohla zvát návštěvy, musí v něm bydlet sama a potají.

A přitom se zde člověk mohl radovat z tolika věcí. Dubová podlaha, ohromné krémové pohovky s bílými a čokoládově hnědými polštáři, nápadně moderní výtvarná díla na zdech, domácí kino, kuchyň vybavená nejmodernějšími spotřebiči, ohromné a úžasně pohodlné postele, topení v podlaze koupelny a elegantní sprcha pro hosty, kterou doposud nepoužila – tedy minimálně nikoli k tomu účelu, k jakému byla zamýšlena.

Bylo to jako život v některém z těch luxusních „bejváků“ od renomovaných bytových architektů, bytů, po nichž tolik toužila, když listovala časopisy tištěnými na křídovém papíře. Za hezkých dní dovnitř dopadaly paprsky odpoledního slunce. Za větrných dní, jako byl ten dnešní, cítila, otevřela-li okno, ve vzduchu sůl a slyšela křik racků. Jen několik set metrů od konce ulice a křižovatky s rušnou promenádou Marine Parade, protínající čtvrť Kemp Twen, se nacházela pláž. Dalo se po ní chodit celé kilometry ve směru západním a pod útesy a kolem jachetního přístavu též ve směru východním.

Líbila se jí i samotná čtvrť. Všude poblíž malé obchůdky, které byly bezpečnější než nějaký velký supermarket, protože se člověk mohl dopředu podívat, kdo je uvnitř. Všechna tato opatření byla činěna kvůli jedné osobě, jež by mohla Abby poznat.

Kvůli jedné jediné osobě.

Jediným negativem byl výtah. Abby, která i v nejlepších obdobích svého života trpěla nesmírnou klaustrofobií a která poslední dobou podléhala panice snáz než kdy předtím, nerada jezdila sama výtahem, pokud to nebylo nezbytně nutné. A ona cukavá kabina velikosti vertikální dvoumístné rakve, jež obsluhovala její byt, se navíc minulý měsíc několikrát zasekla. Naštěstí byl přitom s Abby uvnitř ještě někdo jiný, ale i tak šlo o jeden z nejhorších zážitků jejího života.

Normálně chodila nahoru i dolů pěšky. Jenomže před několika týdny proměnili zedníci, kteří renovovali byt o patro níž, schodiště v překážkovou dráhu. Chůze po schodišti byla dobrá i pro fyzičku. A když měla Abby těžké tašky s nákupem, řešení bylo snadné – poslala je nahoru výtahem a sama šla po schodech. Občas, ale jen velmi zřídka, potkala některé ze svých sousedů a pak se spolu s nimi tísnila ve výtahové kabině. Většina sousedů však byla vyššího věku a ven moc nevycházela. Někteří se zdáli být tak staří jako samotný bytový blok.

Těch několik mladších obyvatel domu – jako například Hassan, usměvavý íránský bankéř, který bydlel o dvě poschodí níž a občas pořádal celonoční party (jeho pozvání na ně Abby vždycky zdvořile odmítla) – byli zase, jak se Abby zdálo, ustavičně pryč. A o víkendech, pokud nebyl doma Hassan, bylo celé západní křídlo bloku tak tiché, jako kdyby ho obývali jen duchové.

Svým způsobem byla i ona, jak si uvědomovala, duchem. Své bezpečné doupě opouštěla jen po setmění, své kdysi dlouhé blond vlasy si nechala zkrátit a obarvit načerno, na očích nosila sluneční brýle a límec své bundy měla vždycky vyhrnutý vzhůru. Byla cizinkou ve městě, kde se narodila a vyrostla, kde studovala na obchodní škole a kdysi pracovala v barech, kde chvíli vykonávala práci sekretářky, kde chodila na rande a – předtím, než si vzala do hlavy, že bude cestovat po světě – kde si toužila založit rodinu.

Nyní byla zpátky. A skrývala se. Byla cizinkou ve vlastním životě. Zoufale se snažila, aby ji nikdo nepoznal. Při těch vzácných příležitostech, kdy míjela někoho, kdo ji znal, odvracela obličej. Anebo uviděla starého známého v baru a okamžitě musela odejít. Zatraceně! Byla tak osamělá!

A vyděšená.

Ani její matka nevěděla, že je zpátky v Anglii.

Před třemi dny jí bylo sedmadvacet – a že to náležitě oslavila, pomyslela si ironicky. Sama se v bytě udělala pomocí lahve šampaňského Moët et Chandon, erotického filmu na Sky TV a vibrátoru s vybitou baterií.

Bývala pyšná na to, jak hezká od přírody je. Překypovala sebevědomím. Mohla přijít do jakéhokoli baru, na jakoukoli diskotéku či party a tam si kohokoli nabalit. Uměla si povídat, působit kouzlem své osobnosti, hrát si na zranitelnou – což, jak už dávno pochopila, jsou přesně ty věci, které se mužům líbí. Nyní ale byla opravdu zranitelná a ani trochu ji to nebavilo.

Nebavilo ji být uprchlíkem.

I když to nemělo trvat věčně.

Na policích, stolech a podlaze bytu se nacházely vysoké hromady knih, cédéček a dývídýček, které si objednala v internetových obchodech Amazon a Play.com. Během uplynulých dvou měsíců přečetla víc knih, viděla víc filmů a televizních pořadů než kdy předtím v životě. Značnou část zbývajícího času věnovala internetovému kurzu španělštiny.

Vrátila se sem, protože si myslela, že tu bude v bezpečí. Dave s tím souhlasil. S tím, že tohle je jediné místo, kde on se neodváží ukázat. Jediné místo na planetě. Ale úplně jistá si být nemohla.

K návratu do Brightonu měla ještě jeden důvod – jeden důležitý bod svého programu. Stav její matky se pomalu zhoršoval a ona se snažila nalézt nějaké soukromé sanatorium, kde by matka mohla v těch několika letech, které jí zbývaly, žít alespoň trochu kvalitním životem. Abby nechtěla, aby její matka poznala ona strašná geriatrická oddělení státního zdravotnictví. Našla dokonce i krásné sanatorium na venkově nedaleko od Brightonu. Bylo drahé, ale nyní si mohla dovolit, aby v něm matka pobývala klidně celá léta. Jediné, co pro to musela udělat, bylo ještě chvíli se skrývat.

Její telefon náhle zacinkáním ohlásil příchod esemesky. Podívala se na displej a usmála se, když zjistila, od koho ta zpráva je. Jediná věc, která jí pomáhala držet se, byly právě tyhle textovky, jež dostávala vždy po několika dnech.

Nepřítomnost zmenšuje malé lásky a zvětšuje ty velké, tak jako vítr zháší svíci a rozfoukává vatru.

Na chvíli se zamyslela. Jednou z výhod toho, že má k dispozici tolik času, bylo, že mohla celé hodiny surfovat po netu, a nemusela se přitom cítit provinile. Hrozně ji bavilo sbírat citáty, a odpověděla tedy jedním, který měla v mobilu uložený.

Láska neznamená civět na sebe navzájem. Láska znamená společně hledět týmž směrem.

Poprvé v životě potkala muže, který hleděl stejným směrem jako ona. Právě nyní to bylo jen místo na mapě. Obrázky stažené z webu. Místo, kam putovala ve svých snech. Ale brzy tam oba budou i ve skutečnosti. Musí jen být ještě chvilku trpělivá. Oba musí být trpěliví.

Zavřela časopis Latest, kde si prohlížela domy snů, típla cigaretu, dopila sklenku sauvignonu a pak začala provádět kontrolu, která vždy předcházela jejímu odchodu z bytu.

Nejprve přistoupila k oknu a skrz žaluzie se podívala dolů na širokou řadu domů z druhé dekády 19. století. Sodíková záře pouličních světel polévala každý stín oranžovou barvou. Byla dostatečně velká tma a skučící podzimní vítr se opíral do dešťových kapek takovou silou, že tvrdost jejich dopadu na okenní tabulky připomínala hrubé broky. Jako dítě se tmy vždycky bála. Nyní se v ní paradoxně cítila bezpečně.

Znala všechna auta, která pravidelně parkovala na obou stranách silnice a měla na sobě samolepky dokládající trvalý pobyt jejich vlastníků v ulici. Očima je jedno po druhém přelétla. Dříve nedokázala odlišit jednu značku od druhé, ale nyní je znala všechny. Špinavý, od ptáků pokálený černý volkswagen golf GTi. Mikrobus ford galaxy patřící manželskému páru z bytu přes ulici, který měl příšerná dvojčata a který jako by trávil svůj život vlečením nákupů a skládacích kočárků po schodech. Podivně vyhlížející malou toyotu yaris. Postarší porsche boxter patřící mladému muži, u nějž Abby došla k závěru, že je doktorem – patrně pracoval v nedaleké Královské sussexské okresní nemocnici. Rezavou bílou dodávku renault s podhuštěnými pneumatikami a červeným nápisem NA PRODEJ na kusu hnědého kartonu, přilepeného na okénko ve dveřích řidiče. Nic nového, nic, kvůli čemu by se musela znepokojovat. A ve stínu nikdo nečíhal.

Po ulici kráčela jakási dvojice, zavěšená do sebe, jejíž vzdutý deštník hrozil tím, že se každou chvíli obrátí rubovou stranou ven.

Zámky na oknech v ložnici, v pokoji, v koupelně. Postupně v každé místnosti aktivovat časové spínače na světlech, televizi a rádiu. Hned za vstupními dveřmi natáhnout ve výšce kolen přes předsíň bavlněnou nit a na obou koncích ji přilepit lepicí hmotou připomínající plastelínu.

Že jsem paranoidní? Já? Lepší počítat se vším.

Z háčku v úzké předsíni stáhla svůj dlouhý pršiplášť a deštník. Překročila nataženou nit a podívala se kukátkem. Přivítala ji mdle žlutá záře prázdné podesty, náležitě zakřivené čočkou zvanou rybí oko.

Vyhákla bezpečnostní řetízky, opatrně otevřela dveře, vykročila ven a okamžitě ucítila zápach dřeva řezaného pilou. Přitažením zaklapla dveře a postupně otočila klíči v každém ze tří bezpečnostních zámků.

Pak chvíli stála a poslouchala. Někde dole, v jednom z bytů, zvonil telefon a nikdo ho nezvedal. Roztřásla se a zabalila se do svého fleecem podšitého pláště do deště. Po letech života na slunci si pořád ještě nezvykla na zdejší vlhko a chlad. Pořád se nedokázala smířit s tím, že musí trávit páteční večery sama.

V plánu měla stihnout film Pokání v multiplexu poblíž moderního brightonského jachetního přístavu, pak si rychle něco sníst – možná nějaké těstoviny –, a jestli bude mít odvahu, jít do baru na pár skleniček vína. Takhle alespoň okusí onen uklidňující pocit, jenž plyne z pobytu mezi jinými lidskými bytostmi.

Nenápadně oblečená ve značkových džínách, pleteném roláku skrytém pod pršipláštěm a obutá do kotníkových bot – chtěla vypadat hezky, ale zároveň na sebe nechtěla upoutávat pozornost, kdyby se nakonec přece jen vydala do baru – otevřela protipožární dveře vedoucí na schodišti a ke své hrůze zjistila, že dělníci schody na víkend zablokovali sádrokartonovými deskami a hromadou stavebního dřeva.

Proklínala je a uvažovala o tom, jestli by se přes ten zátaras přece jen nějak neprodrala. Pak tu myšlenku ale zavrhla, stisknutím tlačítka přivolala výtah a upřeně přitom hleděla na poškrábané kovové dveře. O několik vteřin později uslyšela, jak se výtah s rachotem, škubáním a boucháním poslušně vydává vzhůru, až se nakonec za skřípavého břinknutí zastavil v jejím patře. Jeho vnější dveře se nato otevřely, což doprovázel zvuk, jako když někdo uhlazuje lopatou štěrk.

Nastoupila dovnitř a dveře se za ní s týmž zvukem zavřely. Totéž učinily i dvojité dveře kabiny výtahu, a Abby tak v kabině dokonale izolovaly od okolního prostoru. Do nosu jí vstoupila vůně parfému některého z předešlých uživatelů výtahu a citrónová vůně tekutého čisticího prostředku. Výtah s cuknutím popojel o několik centimetrů vzhůru. Pohyb to byl tak prudký, že Abby málem upadla.

Nato kabina vyrazila prudce dolů. Teď již nebylo možné si vše rozmyslet a vystoupit. Abby se ocitla v zajetí tísnivých kovových stěn kabiny a malé, téměř slepé zrcadlo odráželo panický výraz, který se postupně objevoval na její skoro neviditelné tváři.

Abby si měla brzy uvědomit, že právě učinila závažnou chybu.

kapitola 3

ŘÍJEN 2007

Detektiv-superintendent Roy Grace seděl u stolu ve své kanceláři. Právě odložil telefon, s rukama založenýma na prsou se pořádně opřel a naklonil přitom židli tak, že se opěradlem dotýkala zdi. Krucinál. Byl pátek 16.45 a jeho víkend byl, jak se právě ukázalo, v hajzlu – a to víceméně doslova. Anebo přinejmenším v odvodňovací stoce.

Včera večer si byl jako každý týden zahrát s kolegy poker a jedna hnusná postupka ho připravila o skoro tři sta liber. Nic člověku nedokáže zkazit náladu víc, pomyslel si Grace, než představa, že bude muset v pátek odpoledne a navíc za deště a skučícího větru vyrazit do terénu k jakési stoce. Cítil, jak špatně utěsněnými okenními tabulkami jeho malé kanceláře protahuje ledový vítr a naslouchal bubnování deště. Dneska rozhodně není den vhodný k pobytu venku.

Proklínal operačního důstojníka, který mu tu zprávu zrovna zavolal. Pro poslech se střílet nemá, uvědomil si vzápětí, ale nedokázal si pomoct. Zítřejší večer chtěl totiž strávit s Cleo v Londýně. Měl to být pro ni takový malý dárek. A teď to bude muset zrušit kvůli případu, který, jak instinktivně tušil, se mu zamlouvat nebude. A to všechno proto, že byl zrovna tím z vyšších vyšetřovatelů, jenž držel pohotovost. Měl ji za kolegu, který onemocněl.

Vraždy byly tím, co ho v práci nejvíce zaměstnávalo. V Sussexu se jich každý rok stalo patnáct až dvacet a mnohé z nich se odehrály právě v souměstí Brighton a Hove a jeho okolí – to bylo víc než dost na to, aby přišla řada na všechny vyšší vyšetřovatele, a každý z nich tak dostal příležitost ukázat své schopnosti. Bylo trošku bezcitné takhle uvažovat, uvědomoval si Grace, ale faktem bylo, že vyšetřování brutální a náležitě působivé vraždy představovalo dobrou příležitost ke kariérnímu postupu. Člověka si všiml tisk, veřejnost, kolegové, a co bylo nejdůležitější, také jeho šéfové. A pokud se podařilo pachatele zatknout a usvědčit, přinášelo to člověku hluboké uspokojení. Nešlo jen o dobře odvedenou práci; zároveň to dávalo rodině oběti šanci věc uzavřít a žít dál. Pro Gracea to byl nejdůležitější faktor ze všech.

Rád pracoval na vraždách, kde byla žhavá, živá stopa, kde se mohl s adrenalinovým chvatem pustit do akce, kde mohl přemýšlet za pochodu, nutit tým pracovat čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu a mít přitom velkou šanci dopadnout pachatele.

Ale podle toho, co si vyslechl od operačního důstojníka, bylo z toho nálezu učiněného ve stoce možné usuzovat na všechno možné, jen ne na čerstvou vraždu. Kosterní pozůstatky. Možná to vůbec nebyla vražda, ale třeba jen sebevražda, anebo přirozená smrt. Vyloučit se nedala ani možnost, že jde o figurínu z výkladní skříně – i to už se stalo. Ty ostatky tam mohou klidně ležet desetiletí, takže nějakých pitomých pár dní na tom sotva co změní!

Po tomhle náhlém návalu vzteku se Grace zastyděl. Pohlédl na asi dvacet modrých krabic, narovnaných do dvou či tří řad za sebou, které z větší části pokrývaly tu část koberce, na níž nestál malý konferenční stolek a čtyři židle.

Každá krabice obsahovala klíčové šanony k nějaké nevyřešené vraždě, k nějakému vychladlému případu. Zbytek spisového materiálu byl nacpaný v přeplněných skříních na ústředí kriminálky anebo plesnivěl zamčený v policejní garáži obvodu, kde k vraždě došlo, případně byl uložen v nějakém zapomenutém sklepním archivu spolu s důkazním materiálem opatřeným visačkami a vloženým do sáčků.

A Grace měl pocit, vypěstovaný dvacetiletou praxí ve vyšetřování vražd, že to, co na něj nyní čekalo ve stoce, více než pravděpodobně skončí v další modré krabici na podlaze jeho kanceláře.

Momentálně byl tak zahlcený prací, že na jeho psacím stole by se sotva našel centimetr čtvereční, který by nebyl pohřben pod hromadou dokumentů. Měl zpracovat časové snímky, důkazy, výpovědi a vše ostatní, co královská prokuratura potřebovala pro soudní přelíčení ve věci dvou navzájem nesouvisejících vražd. Přelíčení mělo proběhnout v příštím roce. Jedna vražda se týkala hnusného obchodníka s internetovými ohavnostmi jménem Carl Venner a druhá psychopata jménem Norman Jecks.

Pohlédl na dokument, který připravila Emily Gaylorová, mladá žena z oddělení pro přípravu soudních procesů, zvedl telefon a vytočil jednu z linek v budově. Přitom pocítil jen nepatrné uspokojení z toho, že může zničit víkend také někomu jinému.

Druhá strana se ohlásila téměř okamžitě. „Detektiv-seržant Branson.“

„Co zrovna děláš?“

„Chystám sejít domů, starouši. Díky za optání,“ odpověděl Glenn Branson.

„Tak to je špatná odpověď.“

„Ne, to je správná odpověď,“ trval na svém detektiv-seržant. „Ari má drezúru a já hlídám děti.“

„Drezúru? Čeho proboha?“

„Svýho koně. Hodina přijde na třicet liber.“

„Tak to si bude muset vzít děti s sebou. Sejdeme se za pět minut na parkovišti.“

„Já bych vážně radši šel domů.“

„Já taky. A předpokládám, že to tělo by bylo radši taky doma,“ odpověděl Grace. „U telky a s hrnkem dobrýho kafe. Jistě nechtělo hnít v nějaký stoce.“

kapitola 4

ŘÍJEN 2007

Po několika sekundách sebou výtah prudce škubl a zastavil se. Nato se začal pohupovat ze strany na stranu a narážet do šachty. To bylo doprovázeno kovovým rachotem, jako když se srazí dva sudy na motorový olej. Zvuk se ozvěnou nesl po celém domě. Pak se kabina vychýlila dopředu a Abby to vymrštilo proti dveřím.

Téměř okamžitě začala kabina prudce padat dolů, volným pádem. Abby zaúpěla. Na zlomek sekundy se kobercem potažená podlaha vzdálila od Abbyiných nohou a Abby jakoby se ocitla v beztížném stavu. Pak se ozvala kovová rána a podlaha začala zase stoupat a udeřila Abby do nohou takovou silou, že jí to až vyrazilo ze žaludku vzduch – přišlo jí, jako kdyby jí cosi prudce vtlačilo nohy až ke krku.

Výtah se pootočil, naklonil a mrštil s Abby, jako s nějakou bezvládnou loutkou, proti zrcadlu na zadní stěně kabiny. Nato se naklonil ještě jednou, pak se téměř zastavil a už se jenom mírně pohupoval. Podlaha byla přitom skloněná pod dosti ostrým úhlem.

„Panebože,“ zašeptala Abby.

Světla ve stropu kabiny zablikala, zhasla a zase se rozsvítila. Bylo cítit štiplavý zápach spálené elektroinstalace a Abby viděla, jak kolem ní beze spěchu klouže vzduchem tenká, vinoucí se stužka kouře.

Zadržela dech a uvěznila tak v hrdle další výkřik. Zdálo se jí, jako kdyby celá ta zatracená věc visela jen na jediném, velmi tenkém a roztřepeném provaze.

Najednou nad sebou uslyšela zvuk, jako když něco praská nebo se trhá. Nějaký kov. Její pohled, plný čiré hrůzy, okamžitě vyletěl vzhůru. O výtazích toho moc nevěděla, ale tohle byl zvuk, který jí něco připomínal. Její fantazie začala pracovat na plné obrátky. V duchu viděla, jak praská kovový třmen, pomocí nějž je lano připevněno ke střeše kabiny.

Výtah se propadl o několik centimetrů.

Abby zaječela.

Pak výtah poklesl o dalších několik centimetrů a sklon podlahy se přitom zvětšil.

Potom se kabina s ohromným kovovým třesknutím naklonila nalevo a zase o něco klesla.

Nato se propadla o dalších několik centimetrů.

Když se Abby pokusila udržet v kabině rovnováhu, svalila se a jedním ramenem se přitom uhodila o stěnu a pak ještě hlavou o dveře. Chvíli nehybně ležela a v nosních dírkách cítila prach z koberce. Neodvažovala se pohnout a upřeně hleděla na strop. Uprostřed byl neprůhledný skleněný panel, který měl po obou stranách prosvícené pruhy. Musí se z téhle věci dostat, to jí bylo jasné. Musí se odsud rychle dostat. Výtahy ve filmech mívají ve stropě průlez. Proč ho nemá tenhle?

Na panel s tlačítky nedosáhla, chyběl sice jen kousek, ale nedosáhla. Pokusila se dostat na něj tak, že si klekne, jenomže kabina výtahu se v tu chvíli začala houpat tak prudce a znovu přitom bouchat do stěn šachty, jako kdyby ji opravdu držel jen jediný pramen lana. Abby se proto rychle přestala hýbat. Měla strach, že by třeba jen její jediný pohyb mohl lano přetrhnout.

Několik okamžiků nehybně ležela, v čiré hrůze zrychleně dýchala a napínala přitom uši, nezaslechne-li nějaký zvuk svědčící o tom, že přichází pomoc. Žádný nezaslechla. Je-li Hassan, její soused, který bydlí o dvě patra níž, pryč a jsou-li pryč i ostatní obyvatelé domu anebo mají nahlas puštěné televize, pak asi nikdo neví, co se děje.

Zvonek. Musí zazvonit na zvonek v kabině výtahu.

Několikrát se zhluboka nadechla. V hlavě cítila hrozný tlak, jako kdyby se jí kůže na hlavě náhle o číslo srazila. Stěny kabiny ji obkličovaly a pak se od ní zase vzdalovaly, aby ji vzápětí zase začaly tísnit. Kabina výtahu jí tak připomínala plíce. Nejprve se směrem k ní smršťovala a pak zase směrem od ní roztahovala, jako když plíce při dýchání rytmicky pracují. Začala ji přepadat panika.

„Ahoj,“ chraplavě zašeptala a nato začala odříkávat to, co ji naučil její terapeut a co měla použít pokaždé, když se dostaví panická hrůza. „Jsem Abby Dawsonová. Jsem v pořádku. Tohle je jen výstřední chemická reakce. Jsem v pořádku, jsem ve svém těle, nejsem mrtvá, to přejde.“

Popolezla pár centimetrů k tlačítku zvonku. Podlaha se houpala a točila, jako kdyby ležela na desce, která balancuje na hrotu špičatého klacku a má každou chvíli spadnout. Abby počkala, až se kabina uklidní, a pak popolezla ještě o pár centimetrů. Pak ještě o pár. Okolo ní tiše proplul další chomáč modrého štiplavého kouře připomínající džina právě vypuštěného z lahve. Natáhla paži a pokusila se dosáhnout co nejdál, aby vzápětí zabodla svůj chvějící se prst do šedého kovového tlačítka, na němž bylo červenými písmeny napsáno slovo ZVONEK. Nic se nestalo.

kapitola 5

ŘÍJEN 2007

Když hluboce zamyšlený Roy Grace zahýbal s šedým vozem hyundai bez policejních symbolů do ulice Trafalgar Street, světla bylo již venku poskrovnu. Ulice byla možná pojmenována po slavném námořním vítězství, ale tento její špinavý konec lemovaly po obou stranách ponuré budovy a obchody, o něž nikdo nepečoval, a po většinu dne a noci také drogoví dealeři. Díky ošklivému počasí, které toho odpoledne vládlo, byli naštěstí téměř všichni, s výjimkou těch nejzatvrzelejších, někde zalezlí. Glenn Branson, elegantně oblečený v hnědém obleku s křídovým proužkem a bezvadné hedvábné kravatě, seděl vedle Gracea a nevrle mlčel.

Skoro nový hyundai zatím nezačal páchnout jako odhozená krabička od hamburgru naplněná gelem na vlasy, ale pořád si udržoval svěží vůni nového auta, což byla u služebních vozů, ve kterých se střídají řidiči i pasažéři, věc neobvyklá. Grace zahnul doprava a jel podél vysoké ohrady zřízené stavební firmou. Za ní se přestavovala velká a dosti zchátralá část centrálního Brightonu. Dvě stará a z větší části nevyužívaná seřaďovací nákladová nádraží se zde proměňovala v další supermoderní městskou zástavbu.

Výtvarné zpracování architektovy vize, provedené na křídovém papíře, zaujímalo téměř celou délku ohrady. KOMPLEX NEW ENGLAND QUARTER. AMBICIÓZNÍ STYLOVÉ BYDLENÍ A KANCELÁŘE. Vypadá to, pomyslel si Grace, jako kterákoli jiná moderní zástavba v jakémkoli městě a městečku, jímž člověk kdy projížděl. Samé sklo, vyčnívající ocelové traverzy, nezastavěná prostranství, na nichž jsou rozesety malé keříky a stromky, a nikdy v dohledu žádný lump. Jednou bude celá Anglie vypadat stejně a člověk ani nebude vědět, v kterémže městě či městečku se nachází.

A záleží na tom vůbec? napadlo Gracea. Jsem už opravdu v devětatřiceti starý páprda? Opravdu chci, aby tohle město, které mám tak rád, zůstávalo stále stejné a bez jakýchkoli příkras, jako kdyby se v něm zastavil čas?

V tuto chvíli ho však trápily důležitější věci než politika odboru územního plánování města Brighton a Hove. Dokonce důležitější než ty lidské ostatky, které si zrovna jel prohlédnout. Něco, co ho hodně trápilo.

Cassian Pewe.

V pondělí po dlouhé rekonvalescenci, jež byla důsledkem automobilové nehody, a po několika nezdařených začátcích zahájí Cassain Pewe konečně své působení na ústředí kriminálky, a to ve stejné roli jako Grace. A s jednou velkou výhodou k tomu: byl miláčkem náměstkyně vrchního konstábla Alison Vosperové, zatímco Grace jí byl spíš trnem v patě.

Navzdory tomu, co považoval za několik velkých úspěchů, dosažených v posledních měsících, nescházelo moc k tomu, aby byl od sussexské policie přeložen někam do Zapadákova. Nestál rozhodně o to, aby byl nucen opustit Brighton a Hove. Anebo, což bylo ještě podstatnější, aby byl nucen opustit svou milovanou Cleo.

Cassian Pewe patřil podle jeho názoru k těm arogantním lidem, kteří jsou nejen nemožně hezcí, ale navíc si toho jsou plně vědomi. Měl zlaté vlasy, andělsky modré oči, byl trvale opálený a hlas měl pronikavý jako zubařská vrtačka. Nadýmal se, pyšně si vykračoval, vyzařovala z něj přirozená autorita a vždycky se choval, jako kdyby velel, a to i tehdy, když tomu tak nebylo.

Roy se s ním před pár lety právě kvůli tomuhle pořádně chytil – to když londýnská policie vyslala do Brightonu posily, aby tak pomohla zdejší policii zvládnout celostátní konferenci labouristické strany. Kvůli své totální hlouposti a aroganci zatknul Pewe, tehdy detektiv-inspektor, dva informátory, které si Grace celá léta hýčkal, a pak kategoricky odmítal stáhnout vznesená obvinění. Graceův vztek umocnil navíc fakt, že když celou věc hnal výš, postavila se Alison Vosperová na stranu Pewa.

Co na tom chlapovi sakra vidí, to Grace nechápal, ledaže by spolu měli poměr – z čehož je občas potají podezříval, ačkoliv to nebylo moc pravděpodobné. To, s jakou rychlostí si Vosperová přivedla Pewa z Londýna k sobě, povýšila ho a přidělila mu část dosavadních Graceových úkolů – i když ve skutečnosti nebyl Pewe schopný samostatně zvládnout zhola nic –, to vše čímsi smrdělo.

Detektiv-seržant Glenn Branson, normálně upovídaný tak, že to až člověka někdy rozčilovalo, neřekl od chvíle, co vyjeli ze Sussex House, jak se nazývalo sídlo kriminálky, jediné slovo. Možná byl opravdu nakrknutý, protože mu Grace překazil páteční večer, který chtěl strávit s rodinou. Anebo proto, že se ho nezeptal, jestli nechce řídit. Nakonec ale Branson ticho přece jen prolomil.

„Viděls film V žáru noci?“ zeptal se.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Grace. „Ne. Proč?“

„Bylo to o jednom rasistickým poldovi z dalekýho americkýho jihu.“

„A?“

Branson pokrčil rameny.

„Chovám se jako rasista?“

„Mohls zničit víkend někomu jinýmu. Pro zrovna mně?“

„Protože se vždycky zaměřuju na černochy.“

„Přesně takhle to Ari vidí.“

„To nemůže myslet vážně?“

Před pár měsíci nechal Roy bydlet Glenna u sebe, když ho jeho manželka vyhodila z domu. Těch pár měsíců, co žili tak blízko sebe, málem znamenalo konec jejich krásného přátelství. Nyní byl ale Glenn zase zpátky u své manželky.

„Myslí to vážně.“

„A já myslím, že Ari má nějaký problém.“

„Ten úvodní záběr na most je proslulý. Je to jedna z nejdelších jízd kamery v dějinách kinematografie,“ vrátil se k filmu Glenn.

„Bezva. Někdy si to pustím. Poslouchej, kámo, Ari se musí naučit dívat na svět reálně.“

Glenn mu nabídl žvýkačku. Grace si ji vzal a začal žvýkat. Okamžitý účinek peprmintu mu rozproudil krev.

„A tos mě opravdu musel tahat dneska večer z domu?“ pronesl po chvíli Glenn. „Mohl sis vzít někoho jinýho.“

Minuli roh ulice, kde Grace zahlédl ošuntělého muže v šusťákovce, jak mluví s nějakým mladíkem v mikině s kapucou. Jeho zkušenému zraku se zdálo, že ti dva něco skrývají. Patrně místní drogový dealer obsluhující zákazníka.

„Myslel jsem, že je to mezi tebou a Ari lepší.“

„Já taky. Koupil jsem jí toho zatracenýho koně, co ho tolik chtěla. Teď se ukazuje, že to byl špatnej kůň.“

Nakonec Grace spatřil přes hlučící lišty stěračů shluk bagrů, policejní auto, modrobílou pásku, vymezující místo činu, nataženou u vjezdu na staveniště a velmi promočeného a nešťastně vyhlížejícího konstábla ve žluté reflexní vestě. Ten v ruce držel psací desku s klipsem, kterou měl zasunutou do jakési igelitky, aby ji tak ochránil před deštěm. Ten pohled Gracea potěšil: dnešní uniformované policejní složky konečně začínají chápat, co je třeba udělat pro to, aby bylo místo činu zachováno nedotčené.

Grace zaparkoval těsně před policejním vozem a obrátil se ke Glennovi. „Brzy tě čeká komise, co rozhoduje o povýšení na inspektora, viď?“

„Jo,“ odvětil Branson a pokrčil rameny.

„Díky tomuhle vyšetřování budeš mít při pohovoru o čem vyprávět. Důležité je komisi zaujmout.“

„To řekni Ari.“

Grace položil svému příteli paži na rameno. Měl toho hocha rád, byl to jeden z nejbystřejších detektivů, s jakým se kdy setkal. Glenn měl všechny vlastnosti potřebné k tomu, aby to u policie dotáhl daleko. Jenomže to něco stojí. A ta cena je něčím, co mnozí nedokážou unést. Šílená pracovní doba policistů už zničila přespříliš manželství. A vydržela většinou jen ta, kde i druhý z manželů pracoval u policie. Anebo v nemocnici jako zdravotní sestra, anebo měl zkrátka takovou profesi, kde je nekřesťanská pracovní doba běžná.

„Dneska jsem si tě vybral proto, že jsi nejlepší chlap, jakého můžu mít vedle sebe. Ale nenutím tě. Můžeš jít se mnou, anebo můžeš jít domů. Je to na tobě.“

„Jo, starouši, půjdu domů a pak co? Zejtra jsem zpátky v uniformě a honím homosexuály, co se obnažujou na Vévodově pahorku. Je to tak?“

„Víceméně.“

Grace vystoupil z auta a Branson ho následoval.

Sklonili hlavu, aby se tak alespoň trochu bránili dešti a skučícímu větru, a převlékli se do bílých papírových ochranných obleků a holínek, takže vypadali jako dvě obří spermie. Nato přistoupili ke konstáblovi, který hlídal místo činu, a zapsali se.

„Budete potřebovat baterky,“ oznámil jim konstábl.

Grace bliknutím zkontroloval, jestli mu baterka funguje, a Branson udělal totéž. Druhý konstábl, který měl také jasně žlutou vestu, je vedl a svítil jim na cestu. Čvachtavě se prodírali lepkavým bahnem, do něhož byly obtištěny vzorky pneumatik těžkých strojů, a posouvali se tak po ohromném staveništi.

Minuli vysoký jeřáb, ztichlý bagr známé značky JCB, hromady stavebního materiálu, které zakrýval ve větru pleskající igelit přibitý na latě. Před nimi se tyčila rozpadající se viktoriánská zeď s červených cihel, za níž vznikaly základy budoucího parkoviště u brightonského nádraží. V dáli za temnotou viděli na všech stranách oranžovou zář městského osvětlení. Uvolněný kus ohrady rachotil a někde v dálce do sebe narážely dva kusy kovu.

Grace se díval na zem. Základové pilíře zaplavovala voda. Těžké bagry křižovaly oblast celé měsíce. Jakékoli stopy se budou muset hledat uvnitř stoky – všechny stopy zanechané mimo ni byly patrně již dávno ty tam.

Konstábl se zastavil a ukázal dolů, do asi šest metrů hluboké, vybagrované strouhy. Grace se vzápětí zahleděl na něco, co vypadalo jako částečně zasypaný prehistorický had, který měl na zádech proraženou nepravidelnou díru. Mozaika z cihel, jež byly tak staré, že byly již téměř bezbarvé, byla částí zpola zahloubeného tunelu, který místy vystupoval nad bahnitý povrch.

Odvodňovací stoka vedoucí od staré železniční tratě Brighton – Kemp Town.

„Nikdo nevěděl, že tam je,“ dodal konstábl. „Bagr ji dneska prorazil.“

Roy Grace na chvíli zadržel dech a snažil se překonat svůj strach z výšek, i když šlo o výšku relativně malou. Pak se zhluboka nadechl a spustil se dolů z prudkého kluzkého svahu. Když stanul na dně strouhy, vydechl úlevou. A tělo hada najednou vypadalo mnohem větší a mnohem obnaženější, než jakým se zdálo seshora. Klenuté zdivo stoupalo až nad něj, do výšky větší než dva metry. Díra zející uprostřed byla temná jako jeskyně.

Grace k ní rázně přistoupil. Věděl, že Branson a konstábl kráčí hned za ním a že jim musí jít příkladem.

Když do stoky vstupoval, rozsvítil baterku. Stíny, které její světlo vytvářelo, na něj divoce skákaly. Sklonil hlavu a svraštil nos, neboť ucítil silný zápach vlhkosti. Uvnitř byla stoka vyšší, než se zdálo zvenku. Grace si připadal jako v tunelu nějakého starodávného metra bez nástupišť.

„Třetí muž,“ pronesl Glenn Branson znenadání. „Viděl jsi ten film. Máš ho doma.“

„Ten s Orsonem Wellesem a Josephem Cottenem?“ zeptal se Grace.

„Jo, máš pamatováka! Kanály mi ho vždycky připomenou.“

Grace posvítil silným kuželem světla doprava. Temnota. Chvějící se kaluže vody. Starodávná cihlová zeď. Pak zasvítil doleva a povyskočil.

„Do prdele!“ vykřikl Branson a jeho hlas se nesl ozvěnou okolo nich.

Ačkoli na to byl Grace připraven, to, co zhlédl v tunelu několik metrů před sebou, ho přesto vylekalo. Kostra, opřená o zeď, částečně zaplavená bahnem. Vypadala, jako by si tu hověla a čekala na něj. Na několika místech jí z kůže na hlavě trčely vějíře vlasů, jinak ale šlo pouze o holé kosti, dočista odřené či ohnilé, na nichž zůstávalo jen pár nepatrných plošek vyschlé kůže.

Grace se vydal bahnem ke kostře a dával pozor, aby neuklouzl po zahnívajících nánosech na dně stoky. Náhle se na okamžik objevily dva červené špendlíky a vzápětí zmizely. Krysa. Grace znovu posvítil na lebku a z jejího prázdného, rozšklebeného úsměvu mu přeběhl mráz po zádech.

A ještě z něčeho.

Z vlasů. Ačkoli jejich lesk už byl dávno ten tam, byly stejně dlouhé a měly tutéž barvu ozimé pšenice jako vlasy jeho dávno zmizelé manželky Sandy.

Snažil se tu myšlenku zapudit, a proto se obrátil ke konstáblovi a zeptal se: „Prohledali jste to v celé délce?“

„Ne, pane, myslel jsem, že bychom měli počkat na výjezdovou.“

„Dobře.“

Graceovi se ulevilo. Potěšilo ho, že měl ten mladý muž dost rozumu a neriskoval poškození či zničení stop, které se tu stále mohly nacházet. Pak si uvědomil, že se mu třese ruka. Znovu zasvítil na lebku.

Ty vějířovité chomáče vlasů.

O Graceových třicátých narozeninách, tedy něco málo před devíti lety, Sandy, jeho manželka, kterou tolik zbožňoval, zmizela z povrchu zemského. A od té doby po ní pátral. Každý den, každou noc přemítal o tom, co se jí stalo. Unesli ji a někde uvěznili? Utekla s tajným milencem? Byla zavražděna? Spáchala sebevraždu? Je stále na živu, anebo je mrtvá? Uchýlil se dokonce i k tomu, že využil médií, jasnovidců a skoro každého dalšího druhu okultismu, na jaký jen narazil.

Nedávno byl v Mnichově, kde prý byla Sandy spatřena. Dávalo to smysl, protože nedaleko odtud měla příbuzné z matčiny strany. Ale nikdo z nich o ní neslyšel a všechno Graceovo vyptávání a pátrání jako obvykle nic nevyneslo. Pokaždé, když se setkal s nějakou neidentifikovanou mrtvou ženou, která byla zhruba stejně stará jako Sandy, říkal si, že tentokrát je to možná ona.

A kostra ležící před ním v téhle zahloubené odvodňovací stoce ve městě, kde se narodil, vyrostl a zamiloval, jako kdyby se mu vysmívala, jako kdyby mu říkala: To ti to trvalo, než jsi sem dorazil!

kapitola 6

ŘÍJEN 2007

Abby ležela na tvrdé, kobercem potažené podlaze a civěla na malou cedulku na šedé stěně vedle panýlku s tlačítky. Červeným hůlkovým písmem na bílém podkladě zde bylo napsáno:

U PORUCHY

VOLEJTE 013 228 7828

NEBO VYTOČTE 999

Gramatika nápisu ji zrovna moc neuklidňovala. Pod panýlkem byla úzká dvířka s popraskaným sklem. Abby se k nim pomalu, centimetr po centimetru sunula po podlaze. Bylo třeba překonat jen pár decimetrů, ale jelikož se výtah při každém pohybu divoce rozhoupal, vyšlo to nastejno, jako kdyby to bylo na opačném konci světa.

Nakonec se tam dostala, dvířka vypáčila a zdvihla sluchátko, které bylo připevněné ke stočené šňůře.

Bylo hluché.

Zaklepala na vidlici. Výtah se znovu divoce rozhoupal, ale ve sluchátku se žádný zvuk neozval. Vyťukala pro všechny případy několik čísel. Stále nic.

Skvělé, pomyslela si. Úžasné. Pak vytáhla z kabelky mobil a vyťukala 999, číslo tísňového volání.

Telefon ostře zapípal. Na displeji se objevil nápis: Síť nenalezena.

„Ježíšmarjá, ne, tohle mi nedělej.“

Se zrychleným dechem vypnula telefon, za pár vteřin ho zase zapnula a sledovala, jestli se na displeji objeví alespoň jedna čárka signálu. Ale neobjevila.

Znovu vyťukala 999. Ozvalo se stejné pronikavé pípnutí a objevilo se totéž hlášení. Zkusila to znovu a pak ještě jednou a do tlačítek přitom zabodávala své prsty silněji a silněji.

„No tak, no tak. Prosím, prosím.“

Znovu se zahleděla na displej. Síla signálu občas kolísala. Možná kdyby počkala…

Pak zavolala, nejdřív jen tak zkusmo: „Haló? Pomozte mi!“

Její hlas zněl slabě a přidušeně.

Nato se pořádně nadechla, aby tak důkladně naplnila plíce vzduchem, a zplna hrdla zakřičela: „HALÓ? POMOZTE MI, PROSÍM! POMOZTE MI! JSEM UVĚZNĚNÁ VE VÝTAHU!“

Čekala. Ticho.

Ticho tak hlučné, že je bylo až slyšet. Hukot jedné z žárovek v panelu nad ní. Tlukot jejího vlastního srdce. Zvuk krve protékající žílami. Rychlý sykot nádechů a odfukování při výdeších.

Viděla, jak se stěny kolem ní stahují.

Pomalu se nadechla a pak vydechla. Znovu se zadívala na displej svého telefonu. Ruka se jí třásla tak, že nedokázala skoro nic přečíst. Z číslic byla jen mazanice. Znovu se zhluboka nadechla a pak ještě jednou. Znovu vyťukala 999. Nic. Odložila telefon a silně zabušila na stěnu.

Uslyšela jen hlasité bum, ozvěnou se nesoucí po okolním prostoru. Výtah se přitom nebezpečně rozhoupal, narazil do jedné ze stěn šachty a propadl se o dalších několik centimetrů.

„POMOZTE MI!“ zaječela.

I tohle způsobilo, že se výtah opět zahoupal a narazil do stěny šachty. Bez hnutí ležela na podlaze. Výtah se uklidnil.

Uprostřed té vší hrůzy pocítila náhle hysterický vztek, vztek pramenící z toho, v jak nepříjemné situaci se ocitla. Plazením se posunula o několik decimetrů vpřed a začala bušit do kovových dveří kabiny a přitom řvát – řvát, až jí z toho hluku rozbolely uši a z námahy v krku, takže nakonec začala kašlat, jako kdyby měla plíce plné prachu.

„PUSŤTE MĚ VEN!“

Najednou ucítila, že se výtah nečekaně pohnul, jako kdyby někdo zatlačil do střechy kabiny. Její oči vystřelily vzhůru. Zadržela dech a naslouchala.

Slyšela však jen ticho.

kapitola 7

11. ZÁŘÍ 2001

Lorraine Wilsonová ležela na lehátku na zahradě. Byla nahoře bez a nasávala do sebe poslední zbytky léta, aby jí tak co nejdéle vydrželo její opálení. Skrz velké oválné sluneční brýle se podívala na hodinky – zlaté rolexky, které ji Ronnie koupil v červnu k narozeninám a které, jak se dušoval, byly pravé. Lorraine tomu ale nevěřila. Na to znala Ronnieho až moc dobře. Neutratil by deset tisíc liber, když mohl mít za padesát něco, co vypadalo stejně. A rozhodně ne teď, když měl tolik finančních problémů.

Ne snad že by se jí s nimi svěřoval, ale vycítila to z toho, že v poslední době začal na všem šetřit, kontroloval jí účtenky za potraviny, káral ji kvůli penězům, které utrácí za šaty, kadeřníka a obědy s přítelkyněmi. Některé části domu vypadaly už dost omšele, ale Ronnie odmítal zavolat malíře a vysvětloval to tím, že musí šetřit.

Hluboce ho milovala, ale k části jeho nitra neměla přístup, jako kdyby měl uvnitř nějakou tajnou komoru, kde přebývá jeho soukromý démon, s nímž zcela o samotě bojuje. Trošku tušila, co je ten démon zač – bylo to jeho odhodlání ukázat světu a zejména všem, kdo ho znají, že je úspěšný.

A právě z toho důvodu si koupil tenhle dům, kousek od Shirley Drive. Dům, který si reálně nemohli dovolit. Nebyl velký, ale nacházel se v jedné z nejdražších obytných čtvrtí Brightonu a Hoveu, v klidné kopcovité oblasti plné samostatně stojících domků s velkými zahradami, jež byly rozmístěny podél ulic lemovaných řadami stromů. A protože dům byl moderní a navíc zasazený do svahu, lišil se od konvenčních domů edwardovského období, vystavěných v pseudotudorovském stylu, které v okolí převažovaly. Lidé si vlastně ani neuvědomovali, že je ve skutečnosti docela malý. Teaková terasa a malý, leč elegantní venkovní bazén vytvářely dojem, že jde o stavbu jako odněkud z Beverly Hills.

Bylo 13.50. Měla radost, že jí právě před chvílí zavolal. Časová pásma ji vždycky mátla; je zvláštní, že on zrovna snídá, zatímco ona si právě dává k obědu tvaroh s lesními plody. Byla ráda, že dnes večer zase přiletí zpátky Vždycky se jí po něm stýskalo, když byl pryč – a protože věděla, že je sukničkář, ustavičně přemýšlela o tom, co asi kde provádí, když je sám. Ale tohle byla krátká cesta – jen tři dny, a to nebylo nijak zvlášť zlé.

Tahle část zahrady poskytovala úplné soukromí. Před zraky sousedů ji skrývalo vysoké laťkové mřížoví, kterým se proplétal již pořádně rozrostlý břečťan a nezastřihávaný rododendronový keř, jenž měl patrně ambice stát se stromem. Lorraine sledovala elektronický čistič bazénu, jak se samovolně pohybuje sem a tam v modré vodě a čeří hladinu. Alfie, jejich kocour, patrně našel v zadní části rododendronu něco zajímavého. Chodil pomalu okolo, upřeně se tam díval, pak se otočil, znovu keř obešel a opět na cosi civěl.

U koček člověk nikdy neví, co si myslí, napadlo Lorraine znenadání. Alfie tak byl vlastně trochu podobný Ronniemu.

Lorraine odložila talíř na zem a vzala si Daily Mail. Do odchodu ke kadeřníkovi ji zbývala ještě hodina a půl. Nechá si udělat melír a pak ještě navštíví nehtové studio. Vždycky chtěla kvůli Ronniemu dobře vypadat.

Vyhřívala se na slunci a otáčela stránkami novin. Za pár minut vstane a půjde mu žehlit košile. Ronnie možná kupoval padělané hodinky, ale košile si pořizoval zásadně značkové, vždycky je kupoval v obchodě na Jermyn Street v Londýně. A byl posedlý tím, aby byly pořádně vyžehlené. Teď, když už v důsledku úsporných opatření neměli paní na úklid, musela Lorraine dělat všechny domácí práce sama.

S úsměvem si vzpomněla na dobu, kdy spolu byli s Ronniem teprve krátce a ji bavilo mu prát a žehlit. Seznámili se před deseti lety, kdy pracovala na letišti Gatwick. V bezcelní zóně tam předváděla cestujícím výrobky nabízené k prodeji. Ronnie dával zrovna dohromady svůj na kusy rozbitý život. Jeho krásná, ale hloupá manželka mu utekla do Los Angeles, aby tam žila na hromádce s kýmsi, s kým se seznámila při jedné z dámských výprav do Londýna. Byl to prý jistý filmový režisér, který jí sliboval, že z ní udělá hvězdu.

Pamatovala si jejich první dovolenou v malém pronajatém bytě nedaleko španělské Marbelly, s výhledem na jachetní přístav Puerto Banus. Ronnie pil pivo na balkoně, závistivě hleděl na jachty a sliboval jí, že jednou bude mít největší jachtu v celém přístavu. Opravdu uměl okouzlit ženu. V tom byl mistr.

Nic ji tehdy nebavilo víc než prát jeho oblečení. Hrozně ráda se dotýkala jeho triček, plavek, spodního prádla, ponožek a kapesníků. Ráda vdechovala mužný pach, jenž z nich vycházel. Nesmírně ji uspokojovalo, když mohla žehlit ty jeho krásné košile a pak se dívat, jak je nosí. Přišlo jí, jako kdyby nosil část jejího já.

Nyní to pro ni byla jen domácí práce a navíc jí začínala vadit Ronnieho lakota.

Vrátila se k článku o hormonální léčbě, který měla rozečtený. Diskutovalo se v něm o tom, jestli omezení příznaků menopausy – a tedy zachování krásného vzhledu ženy – dokáže převážit nad zvýšeným rizikem rakoviny prsu a dalšími negativními důsledky. Okolo hlavy jí s bzučením poletovala vosa. Lorraine ji rukou odehnala a pak se na chvíli zahleděla na svou hruď. Do čtyřicítky jí chybí dva roky a všechno začíná jít z kopce, tedy s výjimkou jejích drahých ňader.

Nikdy nebyla oslňující krasavicí a její vzhled měl své vady. Pořád ale byla tím, čemu Ronnie říkal kus. Za své blond vlasy vděčila své norské babičce. Před zase ne tolika lety napodobovala, stejně jako miliony blondýn po celé zeměkouli, účes Diany, princezny z Walesu, a při několika příležitostech se jí lidé dokonce ptali, jestli náhodou princeznou z Walesu není.

Budu muset něco udělat se zbytkem svého těla, pomyslela si smutně.

Když ležela na lehátku, podobalo se její břicho klokanímu vaku. Připomínalo břicho žen, které porodily několik dětí a jimž břišní svaly navždy zmizely a kůži na břiše měly trvale vytahanou. Kromě toho měla po celé horní části stehen dolíčky od celulitidy.

A k této katastrofě docházelo navzdory tomu, že třikrát v týdnu docházela ke svému osobnímu trenérovi (což Ronnieho při pohledu na účet rozesmutňovalo).

Vosa se vrátila a znovu jí s bzukotem poletovala okolo hlavy.

Pak znovu zazvonil telefon. Sehnula se a zvedla bezdrátové sluchátko. Byla to její sestra Mo. Její normálně klidný hlas se zdál být podivně rozrušený. „Máš zapnutou televizi?“

„Ne, jsem na zahradě,“ odpověděla Lorraine.

„Ronnie je v New Yorku, viď?“

„Ano – právě jsem s ním mluvila. Proč?“

„Stalo se něco strašného. Jsou toho plné zprávy. Nějaké letadlo zrovna narazilo do Světového obchodního centra.“

kapitola 8

ŘÍJEN 2007

Déšť se zhoršil a bušil na střechu dodávky patřící výjezdové skupině, jež měla na starost ohledání místa činu a spadala pod sekci vědecké podpory. Chvílemi byly údery tak silné, že připomínaly kroupy. Okna dodávky byla neprůhledná, aby chránila vnitřek před očima zvědavců, avšak zároveň dovnitř vpouštěla světlo. Nyní však bylo venku světla jen málo. Panoval totiž ponurý deštivý soumrak. Kapky vytvářely skvrnky na rezavé záři deseti tisíc brightonských pouličních lamp.

Navzdory velkým vnějším rozměrům fordu transit s dlouhým rozvorem bylo v části určené k sezení dosti přeplněno. Roy Grace, který právě dotelefonoval ze svého mobilu, řídil poradu. Před sebou měl čistý oficiální záznamník, který právě vylovil ze své brašny.

Kolem stolu se spolu s ním a Bransonem tísnili vedoucí výjezdové skupiny, poradce pro prohledávání terénu, jeden ze zkušených členů výjezdovky, jeden ze dvou uniformovaných policistů, kteří místo činu hlídali, a Joan Majorova, soudní archeoložka, kterou sussexská policie pravidelně povolávala, aby jí pomohla s identifikací kosterních pozůstatků – a také policistům sdělila, zdali kosti, které bývaly občas nalézány na staveništích, dětmi v lese nebo vykopávány zahradníky, jsou lidské nebo zvířecí.

Uvnitř dodávky byla zima a vlhko a vzduch zde silně páchl výpary různých syntetických látek. Jedna část kovových polic byla zaplněná páskami k ohraničení místa činu, v druhé části byly vaky na mrtvá těla, stanové celty, nepromokavé podlážky, lana, kabely, kladiva, pily, sekery a plastové lahve s chemikáliemi. Ty dodávky mají v sobě cosi ponurého, napadlo Gracea pokaždé, když se v některé z nich octil. Podobaly se karavanům, ale nikdy nejezdily do kempů, jen na místa, kde došlo k úmrtí.

Bylo 18.30.

„Nadiuska není k dispozici,“ informoval Grace svůj právě shromážděný tým a odložil mobil.

„Znamená to, že máme Frazera?“ zareagoval na to Glenn otráveně.

„Ano.“

Grace si všiml, jak se všem protáhly obličeje. Nadiuska De Sancha byla patoložkou ministerstva vnitra, s níž všichni ze sussexské kriminálky rádi pracovali. Byla rychlá, zajímavá a zábavná – a k tomu jako bonus i pohledná. Frazer Theobald byl naopak vážný a pomalý, i když pracoval nesmírně pečlivě.

„Skutečný problém je ale v tom, že Frazer momentálně končí pitvu v Essexu. Takže tady bude nejdřív v devět.“

Grace zachytil Glennův pohled. Oba dobře věděli, co to znamená – celá noc ve službě.

První stranu záznamníku, který bude věnován jen tomuto případu, nadepsal Grace takto: PORADA PŘED OHLEDÁNÍM MÍSTA ČINU. – Pátek 19. října, 18.30. Místo činu: Staveniště komplexu New England Quarter.

„Můžu něco navrhnout?“ zeptala se Joan Majorova.

Soudní archeoložka byla příjemně vyhlížející žena. Bylo jí něco přes čtyřicet, měla dlouhé, hranaté, moderní brýle, oblečená byla v černém roláku, hnědých kalhotách a masivních vyšších botách.

Grace jí pokynul, aby pokračovala.

„Navrhuji, abychom se tam šli podívat a situaci rychle zhodnotili. Nic víc zatím dělat nemusíme – zejména, když je tma. U těchhle věcí je všechno mnohem lehčí za denního světla. Vypadá to, že tam ta kostra už nějaký čas je, takže další den navíc by neměl hrát roli.“

„Dobrá myšlenka,“ souhlasil Grace. „Věc, nad kterou se ale musíme zamyslet, je průběh stavebních prací,“ dodal ještě a zadíval se na experta na prohledávání terénu, na vysokého vousatého muže, jehož pleť ukazovala na častý pobyt venku a jehož jméno znělo Ned Morgan. „Musíš se domluvit se stavbyvedoucím, Nede. Bude třeba zastavit práce v okolí stoky.“

„Už jsem s ním cestou sem mluvil. Má strach, aby kvůli tomu nemuseli platit penále,“ vysvětlil Morgan. „Dostal málem záchvat, když jsem mu řekl, že by to mohlo trvat taky týden.“

„Je to velké staveniště,“ řekl na to Grace. „Nemusíme ho zavírat celé. Při přípravě prohledávacího plánu bys měl stanovit, kde přesně potřebuješ práce zastavit.“ Pak se Grace otočil zpátky k soudní archeoložce. „Ale máte pravdu, Joan, zítra, za denního světla, by to bylo opravdu lepší.“

Pak se spojil se Stevem Currym, obvodním inspektorem, který měl na starosti koordinaci uniformované policie v této části města, a sdělil mu, že jeden policista bude muset místo činu hlídat až do odvolání, z čehož Curry zrovna velkou radost neměl. Hlídání míst činu byla drahá legrace, která blokovala lidské zdroje.

Pak se Grace obrátil k vedoucímu výjezdovky, Joeovi Tindallovi, jenž byl na tento post povýšen letos. Tindall se samolibě usmál. „Mně je to jedno, Royi,“ odpověděl svým středoanglickým akcentem. „Teď jsem šéf a zásadně chodím domů v rozumnou dobu. Pryč jsou ty časy, kdy jste mi ty a další vyšší vyšetřovatelé kazili víkendy. Teď kvůli tobě kazím jiným lidem víkendy zase já.“

Grace mu tajně záviděl. A navíc: ostatky mohly skutečně počkat až do pondělí – jenomže už byly objeveny a ohlášeny, takže nebylo na výběr.

#

O deset minut později již v bílých ochranných oblecích vstupovali do odvodňovací stoky. První šel Grace, za ním Joan Majorova a Ned Morgan. Ten přikázal ostatním členů týmu, aby zůstali v autě. Chtěl tak snížit kontaminaci místa činu na minimum.

Všichni tři se zastavili kousek od kostry a svítili na ni svými baterkami. Joan Majorova pohybovala tou svou nahoru a dolů a pak ke kostře přistoupila, aby se jí mohla dotknout.

Roy Grace, který měl pocit, jako by měl v krku knedlík, znova upřeně hleděl kostře do tváře. Pravděpodobnost, že by to mohla být Sandy, byla nesmírně nízká, to věděl. Ale přesto. Zuby byly nedotčené, byly to hezké zuby. I Sandy měla hezké zuby – to byla jedna z věcí, které ho na ní přitahovaly. Krásné, bílé, pravidelné zuby a úsměv, při němž pokaždé roztál.

Hlas, který z něj vyšel, zněl přiškrceně, jako kdyby za něj mluvil někdo jiný. „Je to muž nebo žena, Joan?“

Archeoložka upřeně hleděla na lebku. „Čelo má dosti kolmý sklon – muži ho mívají mnohem víc zešikmené,“ odpověděla a její hlas se s podivnou ozvěnou nesl stokou. Pak, s baterkou v levé ruce, ukázala ukazováčkem své pravé ruky, na níž měla nataženou rukavici, směrem k zadní části lebky a pokračovala: „Šíjová rovina je velmi hezky zaoblená.“ Nato na ni zaťukala. „Když si ohmatáte zadní část své lebky, Royi, bude u vás mnohem hrbolatější – to je u mužů normální.“ Podívala se na dutinu levého ucha. „Bradavkový výběžek opět napovídá, že by mělo jít o ženu – u muže bývá výraznější.“ Potom rukou projížděla vzduchem těsně před očima lebky: „Podívejte se na ty nadočnicové oblouky – předpokládám, že by byly masivnější, kdyby šlo o muže.“

„Takže jste si přiměřeně jistá, že je to žena?“ zeptal se Grace.

„Ano, jsem. Až odkryjeme pánev, budu to moct říct na sto procent, ale už teď jsem si dost jistá. Také ji ještě přeměřím – mužská kostra bývá obecně masivnější a mívá odlišné proporce.“ Pak chvíli váhala. „Je tady něco dost zajímavého – ráda bych věděla, co si o tom myslí Frazer.“

„A to je?“

Archeoložka ukázala na spodní část lebky. „Jazylka je zlomená.“

„Jazylka?“

Archeoložka ukázala na kost visící na nepatrném pruhu seschlé kůže. „Vidíte tu kost tvaru U? Ta drží jazyk na jeho místě. Může to naznačovat příčinu smrti – při škrcení se totiž jazylka často zlomí.“

Grace ty informace pomalu vstřebával. Chvíli upřeně hleděl na onu kost, pak na ony dokonalé zuby a snažil se vzpomenout si na všechno, co se naučil při posledním ohledání kosterních pozůstatků, kterého se zúčastnil před několika lety.

„A co její věk?“

„To vám budu schopna říct až zítra,“ odpověděla. „Podle hrubého odhadu to vypadá, že byla v nejlepším věku – tedy mezi pětadvaceti až čtyřiceti.“

Sandy zmizela v osmadvaceti, uvědomil si Grace, a nepřestával upřeně hledět na lebku. A na ty zuby. Koutkem oka zahlédl Neda Morgana, jak svítí baterkou po stoce, nejdřív jedním směrem a pak zase druhým.

„Chtělo by to sehnat technika z městského úřadu, Royi,“ pronesl Morgan. „Někoho, kdo se vyzná v kanalizaci města. Abychom zjistili, jaké další kanály jsou s tím naším propojené. Část oblečení nebo osobních věcí by do nich mohla odnést voda.“

„Ty myslíš, že se tenhle kanál někdy plní vodou?“ zeptal se ho Grace.

Morgan zamyšleně svítil baterkou nahoru a dolů. „No, teď zrovna dost prší a pršelo celý den a moc vody tady není, ale vodou se klidně někdy naplnit může. Je to odvodňovací stoka, která měla patrně bránit tomu, aby voda zaplavila železniční trať. Takže ano, ale…,“ Morgan zaváhal.

V tom okamžiku mu skočila do řeči Joan. „Vypadá to, jako by tu ta kostra byla několik let. Kdyby se stoka relativně často plnila vodou, proud by kostru unášel, narážel s ní do stěn a rozbil by ji. Ona je ale nedotčená. A ta seschlá kůže naznačuje, že tu nějakou dobu muselo být sucho. Občasné zaplavení vodou ale nemůžeme úplně vyloučit.“

Grace upřeně hleděl na lebku a praly se v něm všechny možné emoce. Najednou nechtěl čekat do zítřka – chtěl, aby jeho tým začal hned, okamžitě.

Jen s velkou nechutí proto přikazoval hlídkujícímu strážníkovi, aby neprodyšně uzavřel vjezd na místo činu a zabezpečil celé staveniště.

kapitola 9

ŘÍJEN 2007

Abby tomu nedokázala uvěřit – chtělo se jí čůrat. Podívala se na hodinky. Od chvíle, co nastoupila do tohohle pitomýho výtahu, uplynula už jedna hodina deset minut. Proč? Proč? Proč byla tak strašně hloupá?

Kvůli těm zasranejm zedníkům tam dole, proto.

Panebože. Kdyby šla po schodech, trvalo by jí to půl minuty a byla by to navíc dobrá rozcvička. Proč? Proč? Proč?

A teď ještě to ostré, kousavé nutkání v močovém měchýři. Vždyť byla na záchodě pár minut předtím, než odešla z bytu. Teď ale měla pocit, jako kdyby od té doby vypila pět litrů kafe a stejné množství vody.

Ne, v žádném případě. Nebudu čurat. Nedovolím, aby mě tu hasiči našli ležet v louži moče. Pěkně děkuju, takové ponížení tedy ne.

Stáhla břicho, sevřela kolena, třásla se a čekala, až to přejde. Pak znovu pohlédla ke stropu kabiny, k zamřížovanému neprůhlednému osvětlovacímu panelu. Poslouchala. Poslouchala, jestli opět neuslyší ony kroky, které předtím určitě slyšela.

Nebo které slyšela její fantazie…

Ve filmech lidi vždycky rozrazí výtahové dveře, anebo vylezou průlezem ve stropě kabiny. Ale ve filmech se výtahy takhle nehoupou.

Nutkání močit pominulo – vrátí se, ale momentálně se Abby cítila v pohodě. Pokusila se postavit, ale výtah se zase strašně rozhoupal, narazil do jedné strany šachty a pak zase do druhé a ozvěnou se všude kolem neslo strašné buuummm. Zadržela dech a čekala, až se kabina přestane pohybovat. Modlila se, aby neprasklo lano. Pak si klekla, vzala z podlahy mobil a znova vyťukala číslo tísňového volání. Opět totéž pronikavé pípnutí a informace o tom, že není signál.

Položila ruce na dveře a snažila se vtlačit prsty do štěrbiny mezi posuvnými dveřními křídly, ale dveře se nepohnuly. Otevřela kabelku, šátrala v ní a hledala něco, co by mohla do té úzké štěrbiny vsunout. Nenašla nic jiného než kovový pilník na nehty. Vsunula ho dovnitř, ale po několika centimetrech narazil na něco pevného a dál už posunout nešel. Zkusila s ním pohnout doprava a pak prudce doleva. Ohnul se.

Postupně zmáčkla všechna tlačítka na panelu a pak dlaní vzteky plácla do stěny. No to je prostě skvělé!

Jak dlouho tady bude ještě viset?

Kdesi nad ní se ozvalo další zlověstné zapraskání. Představovala si, jak se prameny ocelového lana postupně rozplétají a jsou tenčí a tenčí. A jak šrouby, kterými je ke střeše připevněn ocelový třmen, k němuž je lano připojeno, postupně praskají a povolují. Vzpomněla si, jak před lety diskutovali na jedné party o tom, co dělat, když se lano výtahu přetrhne a kabina se volným pádem řítí dolů. Někteří lidé navrhovali, aby člověk těsně před dopadem kabiny vyskočil vzhůru. Ale jak poznáte, kdy přesně kabina na dno šachty dopadne? A jestliže se kabina bude dolů řítit rychlostí dvě stě kilometrů za hodinu, budete se řítit stejnou rychlostí i vy. Jiní lidé navrhovali lehnout si na podlahu a pak jeden chytrák prohlásil, že nejlepší šanci na přežití má ten, kdo ve výtahu vůbec není.

Momentálně Abby souhlasila s oním chytrákem.

Panebože, to je ale paradox. Abby vzpomínala, čím vším musela projít, aby se dostala sem do Brightonu. Vzpomínala na rizika, která podstupovala, a na opatření, jež učinila, aby po sobě nenechala žádné stopy.

A teď se mělo stát tohle.

Najednou si začala představovat, jak budou o nehodě referovat média. Neznámá žena zabita při šílené nehodě výtahu.

Ne. Nikdy.

Zadívala se na skleněný panel na stropu kabiny, natáhla ruku a zapíchla do něj prst. Nepohnul se.

Zatlačila do něj víc.

Nic.

Ten panel se přece musí pohnout. Natáhla se, jak to nejvíc šlo, konečky prstů na něj jakž takž dosáhla, a pak se do něj vší silou opřela. Ale její námaha výtah jenom znovu rozhoupala. Odrážel se od stěn šachty se stejně tupým buuummmmmmmmm.

A pak nad sebou uslyšela zaskřípění. Zřetelné, dlouhé zaskřípění, jako kdyby nahoře někdo byl a přišel ji zachránit.

Znovu se zaposlouchala. Snažila se nevnímat burácivý sykot svého dechu a bušení srdce, připomínající zvuk bubnu. Poslouchala určitě dobré dvě minuty a v uších jí přitom praskalo jako v letadle, jenomže tehdy to bylo výškou a nyní strachem.

Slyšela však jen stálé povrzávání lana a občasný praskavý, skřípavý zvuk trhajícího se kovu.

kapitola 10

11. ZÁŘÍ 2001

Lorraine, jež v ruce svírala bezdrátový telefon, okamžitě vyskočila z lehátka a hnala se po teakové terase do domu. Cestou málem zakopla o Alfieho. Uvnitř se její nohy zabořily do měkkého a tlustého bílého koberce a její ňadra a zlatý řetízek na kotníku jí při běhu pleskaly. V nitru jí přitom vířila strašlivá temnota.

„Ale tam přece Ronnie je,“ sdělovala rozechvělým šepotem do telefonu své sestře. „Právě teď tam je.“

Lorraine popadla dálkový ovladač televize a stiskla tlačítko. Naskočila BBC 1. Spatřila záběry pořízené roztřesenou, v ruce drženou kamerou, na nichž okamžitě rozpoznala dvě vysoké stříbrné věže Světového obchodního centra. Z horní části jedné z věží vycházel hustý černý dým, který tuto část téměř zahaloval. Nad ní se tyčil černobílý anténní stožár, jenž stoupal až k bezoblačnému kobaltovému nebi.

Panebože. Panebože. Ronnie tam je. V které věži že to má tu schůzku? V kterém patře?

Lorraine stěží vnímala rozrušený hlas amerického hlasatele, který zrovna říkal: „Nešlo o lehké letadlo, ale o velké letadlo. Panebože! Ach, panebože!“

„Zavolám ti zpátky, Mo,“ řekla. „Hned ti zavolám zpátky.“ Vyťukala číslo Ronnieho mobilu. Za několik vteřin se ozval tón hlásící, že je obsazeno. Zkusila to ještě jednou. Pak ještě. A znovu.

Ach, proboha, Ronnie, ať jsi v pořádku. Ať jsi v pořádku, můj drahoušku. Prosím!

V televizi slyšela kvílení sirén. Spatřila lidi, jak upřeně hledí vzhůru. Všude viděla davy lidí, mužů a žen v oblečení elegantním i pracovním. Bez hnutí stáli jako solné sloupy, jako kdyby společně vytvářeli nějaký bizarní živý obraz. Někteří si dlaněmi zakrývali obličej, jiní drželi v rukou foťáky. A pak znovu Dvojčata. Z jedné z věží vycházel onen černý dým a špinil krásný blankyt oblohy.

Tělem jí projel mráz a ona jen nehybně stála před obrazovkou.

Sirény zesílily.

Skoro nikdo se nepohyboval. Jen pár lidí běželo směrem k budovám. Viděla hasičské auto s dlouhým žebříkem, slyšela kvílivý, pronikavý zvuk sirén, protínající vzduch.

Znovu zkusila vytočit Ronnieho číslo. Opět obsazeno. Zkusila to znovu. Zase obsazeno. Stále obsazeno.

Zavolala zpátky své sestře. „Nemůžu se s ním spojit,“ pronesla s pláčem.

„Bude v pořádku, Lori. Ronnie přežil, bude v pořádku.“

„Jak – jak se to mohlo stát?“ ptala se. „Jak to mohlo to letadlo udělat? Chci říct…“

„Jsem si jistá, že je v pořádku. Je to strašné, neuvěřitelné. Je to jako jedna z těch – z těch katastrof – z těch katastrof, co člověk vidí ve filmu.“

„Musím končit. Znovu ho zkusím vytočit. Budu to pořád zkoušet.“

„Zavolej mi, až se s ním spojíš. Ano?“

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Ano.“

„Je v pořádku, zlatíčko, věř mi.“

Lorraine znovu zavěsila, zcela konsternovaná záběry na televizní obrazovce. Pak začala znovu vyťukávat Ronnieho číslo. Ale dostala se jen do poloviny.

kapitola 11

ŘÍJEN 2007

„Jsem tvou životní láskou?“ zeptala se ho. „Jsem, Gracei? Jsem?“

„Jsi.“

Na tváři se jí objevil široký úsměv. „Nelžeš mi, viď, lásko?“

Při obědě v restauraci La Coupole v St Germain dost popili a pak se toho nádherného odpoledne loudali před návratem do hotelu po nábřeží Seiny.

Přišlo jim, že počasí je vždycky hezké, když jsou spolu. Jako třeba teď. Sandy stála v jejich krásném pokoji nad ním a tělem bránila slunečnímu světlu, jehož paprsky se draly dovnitř štěrbinami v okenicích, ve vstupu do místnosti. Po obou stranách jejího pihovatého obličeje se jí pohupovaly blond kadeře a dotýkaly se jeho tváří. Pak mu přejela vlasy přes obličej, jako kdyby mu na něm chtěla utřít prach.

„No tak! Musím číst – tohle je zpráva královské prokuratury a já…“

„Ty jsi tak nudný, Gracei. Pořád musíš něco číst. Jsme v Paříži! Máme romantický víkend! Copak mě už nemáš rád?“

Políbila ho na čelo. „Tak jen čti, čti, čti! Pracuj, pracuj, pracuj!“ Znovu ho políbila na čelo. „Jsi tak nudný, nudný, nudný.“

Odtančila pryč z jeho rozevřeného náručí, aby ho tím trochu poškádlila. Měla na sobě sporé letní šaty, z nichž jí téměř vypadávala ňadra. Povšiml si jejích dlouhých opálených nohou, které postupně odkrýval kraj šatů stoupající vzhůru po stehnech. A najednou pocítil hroznou chuť.

Přišla blíž, postavila se nad něj a vzala mu jeho úd do ruky. „To je všechno pro mě, Gracei? Tohle zbožňuju! A jak je tvrdý!“

Zář slunečního světla náhle způsobila, že jí bylo těžké pohlédnout do očí. Všechny její rysy byly znenadání pryč a on hleděl jen na bezvýrazný, černý ovál, který lemovaly rozpuštěné zlaté vlasy, jako když měsíc přivodí zatmění slunce. Na zlomek vteřiny zpanikařil, protože si pojednou nedokázal vzpomenout, jak vlastně vypadá.

Pak ji ale znovu zřetelně uviděl.

„Miluju tě víc než cokoli jiného na…“

Pak měl pocit, jako kdyby slunce zašlo za mrak. Ochladilo se. A její obličej vybledl, jako kdyby byla nemocná, jako kdyby umírala.

Rychle ji objal kolem krku a pevně ji k sobě přitiskl. „Sandy!“ zvolal naléhavě. „Sandy, drahoušku!“

Divně zapáchala. Její kůže byla náhle tvrdá, nebyla to tajemná pokožka jeho drahé Sandy. Páchla štiplavě. Hnilobou, hlínou, hořkými pomeranči.

Pak světlo úplně pohaslo, jako kdyby někdo vytáhl zástrčku ze zásuvky.

Roy náhle slyšel ozvěnu svého vlastního hlasu v chladném, prázdném vzduchu.

„Sandy!“ zakřičel, ale hlas zůstal uvězněný v hrdle.

A najednou zase světlo. Ostré světlo. Světlo pitevny. Znovu se zahleděl do jejích očí.

Díval se do očních důlků lebky. V náručí držel kostru. Ta lebka měla dokonalé zuby. Které se na něj smály.

„SANDY!“ vykřikl. „SANDY!“

Pak se světlo změnilo. Bylo jemné a žluté. Nato zavrzala pružina v matraci a Grace uslyšel jakýsi hlas.

„Royi?“

Clein hlas.

„Royi? Jsi vzhůru?“

Civěl na strop, byl zmatený, mžikal očima a koupal se ve vlastním potu.

„Royi?“

Třásl se. „Já… já…“

„Hrozně nahlas jsi křičel.“

„Promiň. Omlouvám se.“

Cleo se posadila na posteli a její dlouhé vlasy jí padaly do obličeje, který byl bledý od spánku a leknutí. Opřela se o ruku a hleděla na něj s podivným výrazem, jako kdyby jí ublížil. Ještě předtím, než promluvila, věděl Grace, co mu řekne.

„Sandy.“ Její hlas byl plný výčitek. „Zase.“

Upřeně se na ni díval. Stejná barva vlasů, jako měla Sandy, stejná barva očí – jen možná o trochu víc šedi v jejich modři. Možná o trošku víc oceli. Četl, že muži, kteří ovdověli nebo se rozvedli, se často zamilovávají do žen, jež vypadají jako jejich předešlé manželky. Nikdy předtím si na to nevzpomněl, až teď. Nebyla ale úplně stejná. Sandy byla hezká, ale měla jemnější rysy a nebyla na rozdíl od Cleo krásná v klasickém smyslu tohoto slova.

Upřeně hleděl na bílý strop a bílé zdi Cleiny ložnice. Civěl na černý, hodně popraskaný toaletní stolek z lakovaného dřeva. Cleo nerada přicházela do jeho domu, protože tam byla přespříliš cítit přítomnost Sandy. Byla radši, když spolu trávili čas tady, u ní.

„Omlouvám se,“ řekl. „Byl to jen zlý sen. Noční můra.“

Něžně ho pohladila po tváři. „Možná bys měl zase navštívit toho psychiatra, cos k němu chodíval.“

Přikývl a po chvíli upadl zpátky do neklidného, úzkostného spánku, plný strachu, aby se mu nezdálo něco podobného.

kapitola 12

ŘÍJEN 2007

Křeče se zhoršovaly – byly bolestivější a bolestivější a přicházely stále častěji. Teď každých pár minut. Možná přesně takhle vypadají porodní křeče.

Její hodinky ukazovaly 3.08. Abby byla ve výtahu už skoro devět hodin. Možná v něm bude až do pondělka, tedy pokud se kabina dřív neutrhne a nezřítí na zem.

No, to je sakra úžasný! Jakýs měla víkend? Já ten svůj strávila ve výtahu. Bylo to tam fakt bezva. Bylo tam zrcadlo, panel s tlačítkama, špinavý skleněný strop s žárovkama a na jedný stěně nějaká škrábanice, jako kdyby tam někdo chtěl vyrýt hákový kříž, a k tomu cedulka, kterou vyrobil nějakej blbec, co neuměl pořádně anglicky – a jak bylo vidět, ani se pořádně starat o tenhleten zasranej křáp!

PŘI PORUŠE

VOLEJTE 013 228 7828

NEBO VYTOČTE 999

Třásla se vzteky, v hrdle měla vyprahlo a bolelo ji tam od ustavičného křičení, kvůli němuž téměř ztratila hlas. Po chvíli odpočinku se znovu vydrápala na nohy. Už jí bylo jedno, že tím rozhoupává a vychyluje kabinu – musí se z výtahu dostat ven, a ne jen čekat až praskne lano, odtrhne se kovový třmen anebo selže cokoli jiného, co přivodí střemhlavý pád do náručí smrti.

Snažím se, vy debilní magoři, pronesla skřehotavým hlasem na adresu nápisu, a znovu měla pocit, že se stěny výtahu začínají okolo ní stahovat. Přicházel další nápor paniky.

Telefon v kabině výtahu byl stále hluchý. Mobil držela kousek od obličeje, zhluboka dýchala, snažila se uklidnit a přála si, aby se objevil signál. Proklínala přitom mobilního operátora, proklínala všechno. Kůži na hlavě měla tak napjatou, že jí to rozmazávalo vidění, a navíc se znovu dostavovalo to zatracené nutkání močit. Dostavovalo se jako pravidelně přijíždějící vlak a způsobovalo jí strašné bolesti.

Tiskla k sobě kolena a vtahovala do sebe vzduch. Její stehna, pevně přimknutá k sobě, se chvěla. Cítila mučivou křeč v břiše, jako kdyby měla hluboko do těla vraženou žhavou čepel nože a nyní ji někdo ohýbal do stran. Kňučela, lapala po dechu, celé její tělo se třáslo, bolestí se svíjelo do klubka a opíralo o zeď. Už dlouho moč zadržovat nedokáže, to věděla.

Ale nevzdávala se, zatínala zuby – mozek se snažil zvítězit nad hmotou – bojovala s vlastním tělem, rozhodnutá nedovolit mu nic z toho, oč mozek nestál. Vzpomněla si na matku, která v důsledku roztroušené sklerózy trpěla zhruba od pětapadesáti inkontinencí.

Já přece sakra inkontinentní nejsem. Jen mě odsud dostaňte, dostaňte mě odsud, dostaňte mě odsud! Se sykavým šepotem si to ustavičně opakovala jako nějakou mantru, až nutkání dosáhlo vrcholu a pak pomalu, ale tak zatraceně pomalu, začalo ustupovat.

Nakonec slastně pominulo a ona se vyčerpaná sesunula zpátky na podlahu a přemítala o tom, jak dlouho dokáže člověk zadržovat moč, než mu měchýř praskne.

Lidé v poušti přežívají tak, že moč pijí. Náhle dostala šílený nápad: co kdyby se vymočila do jedné ze svých vysokých bot? Co kdyby ji použila jako nádobu? Jako zásobárnu tekutin pro případ nouze? Jak dlouho člověk vydrží bez vody? Matně si vzpomínala, že kdesi četla o tom, že člověk vydrží bez jídla týden, ale bez vody jen několik dní.

Zaujala na pohupující se podlaze stabilní pozici, zula si pravou botu a pak vyskočila co možná nejvýš a udeřila špalkovitým podpatkem boty do střešního panelu. Ale k ničemu to nebylo. Výtah se jen divoce rozhoupal, bouchal do stěn šachty, s rachotem se od nich odrážel a házel s Abby od strany ke straně. Tentokrát určitě něco praskne. Poslední roztřepený pramen lana, který se nacházel mezi ní a totálním zapomněním…

Byly chvíle, jako třeba teď, kdy vlastně chtěla, aby lano povolilo. Aby se zřídila z výše oněch zbývajících pater. Všechno by se tím vyřešilo. Bylo by to, pravda, řešení ne zrovna elegantní, ale řešení by to každopádně bylo. A jaká by to navíc byla krásná ironie osudu?

Vtom zhasla světla, jako kdyby to měla být odpověď na její otázku.

kapitola 13

11. ZÁŘÍ 2001

V ulici, kde Ronnie Wilson vyrostl, v brightonské čtvrti Coldean, hořel jednou v noci dům. Ronnie si pamatoval ten zápach, hluk, chaos, požární auta. Stál tehdy ve tmě ve svém županu a pantoflích a vše sledoval. Pamatoval si, jako ho to fascinovalo a zároveň děsilo. Ale ze všeho nejvíc mu utkvěl ten zápach.

Strašný zápach zkázy a zoufalství.

Stejný zápach byl ve vzduchu cítit nyní. Ne příjemná sladká vůně kouře ze dřeva nebo obdobně příjemná popelová vůně kouře z uhlí, ale pronikavý, štiplavý zápach pálených barev, uhelnatějícího papíru, žhnoucí gumy a čpavých plynů z tavícího se PVC a dalších umělých hmot. Dusivý zápach, jenž Ronnieho štípal v očích, nutil ho zakrýt si nos, couvat, ustoupit, vrátit se do bistra, které zrovna opustil.

Ale místo toho Ronnie jen bez hnutí stál.

Podobně jako všichni ostatní.

Nastala chvíle ticha, jaká byla v dopoledních hodinách na Manhattanu čímsi odporujícím realitě. Bylo to, jako kdyby někdo stiskl pauzu na videu a všichni lidé na ulici se rázem zastavili. Pohybovala se jen auta, ale pak i je zastavila červená na semaforu.

Lidé jen kamsi upřeně hleděli. Ronniemu chvíli trvalo, než pochopil, na co že to všichni civí. Nejprve se po ulici rozhlížel v rovině chodců a automobilistů: očima přejel požární hydrant, rozkládací stolky před obchodem, na nichž byly vystavené časopisy a průvodce pro turisty, hospůdku s markýzou, která na stojanu před vchodem nabízela VEJCE NA MÁSLE. Kousek za červeným světlem s nápisem NEPŘECHÁZET! uviděl portálovou konstrukci se semafory pro auta, jež se klenula nad křižovatkou s Warren Street. A protože svítila červená, též řadu vyčkávajících aut a zář jejich koncových světel.

Pak si uvědomil, že všichni upírají svůj zrak vzhůru. Podíval se týmž směrem a zjistil, že nad mrakodrapy, od kterých ho dělilo jen několik bloků, vystupuje chochol hustého černého dýmu, dýmu natolik neprůhledného, jako kdyby vycházel z komína nějaké petrochemické rafinerie.

Nějaká budova hoří, uvědomil si. A pak náhle pocítil šok, hrůzu a úzkost zároveň, neboť mu došlo, jaká že budova to hoří. Světové obchodní centrum.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně.

Roztřesený a zmatený jako všichni ostatní nehybně stál na témže místě, jako kdyby tam zapustil kořeny, a nebyl s to uvěřit svým očím anebo pochopit, co že to vlastně vidí.

Signál na semaforu se změnil v zelený. A když se auta, dodávky a jeden náklaďák daly do pohybu, napadlo Ronnieho, že si toho řidiči asi nevšimli, anebo možná neviděli výš, než kam sahal horní okraj čelního skla jejich vozidel.

Pak chochol dýmu na pár chvil zřídl a vítr začal kouř rozfoukávat po obloze. Skrz něj bylo vidět vysoký černobílý vysílací stožár na střeše budovy, hrdě se tyčící na pozadí jasně modré oblohy. Severní věž, uvědomil si. Znal ji už z předešlé návštěvy. Na okamžik se mu ulevilo. Kancelář Donalda Hatcooka byla v Jižní věži. Dobře. Fajn. Tu schůzku může pořád ještě uskutečnit.

Uslyšel kvílivý zvuk sirény. Rytmicky se opakující pronikavý zvuk sílil a sílil, až byl přímo ohlušující, a ozvěnou se nesl všemi směry. Ronnie se otočil a uviděl modrobílý hlídkový vůz newyorské policie se tříčlennou osádkou. Muž vzadu byl předkloněný a natahoval krk směrem vzhůru. Vůz se naléhavě řítil po nesprávné straně silnice a ze svých majáků sypal červené jiskry na dveře tří v řadě stojících žlutých taxíků. Pak vůz prudce přibrzdil, pneumatiky zaskřípěly, čumák vozu přitom mírně klesl dolů a vozidlo se snažilo protáhnout skulinou mezi dodávkou rozvážející pekařské výrobky, stojícím porsche a dalším žlutým taxíkem.

„Bože můj! Ježíši Kriste! Bože můj!“ opakovala kousek za Ronniem nějaká žena. „Bože můj! Narazilo do věže. Bože můj!“

Zvuk sirény se vzdaloval a postupně slábl. Byl však stále slyšet v dalším dlouhém tichu, které právě nastávalo. Chambers Street úplně ztichla. A náhle byla prázdná. Ronnie pozoroval jakéhosi muže, který kráčel přes ulici. Měl na sobě baseballku, lehkou větrovku, pracovní boty a v ruce držel igelitku s obědem. Slyšel dokonce i jeho kroky. Muž se opatrně rozhlížel po prázdné ulici, jako kdyby měl strach, aby ho nepřejel druhý policejní vůz.

Ale žádný druhý policejní vůz tu nebyl. Jen ticho. Jako by ten jeden, který tu právě projel, dokázal situaci zvládnout, jako kdyby šlo jen o nějakou drobnou nehodu.

„Viděl jste to?“ zeptala se zezadu ta žena.

Ronnie se otočil. „Co se stalo?“

Měla dlouhé hnědé vlasy a vypoulené oči. Na chodníku vedle ní ležela z každé strany jedna taška s nákupem, z nichž byly vysypané různé krabice a plechovky.

„Nějaký letadlo,“ pronesla třesoucím se hlasem. „Nějaký šílený letadlo. Narazilo do tý zatracený věže. Panebože! Nevěřila jsem svým očím. Bylo to letadlo. Narazilo do tý zatracený věže!“

„Letadlo?“

„Narazilo do tý věže. Do tý zatracený věže.“

Byla zjevně v šoku.

Ozvala se další siréna. Odlišná od zvuku policejního auta. Tentokrát to byl hluboký troubivý zvuk. Požární cisterna.

No to je úžasný! pomyslel si. To je krucinál úžasný! To dopoledne, kdy mám schůzku s Donaldem, narazí nějakej zasranej magor s letadlem do toho pitomýho Světovýho obchodního centra!

Podíval se na hodinky. Sakra! Bylo skoro 8.55. Z bistra odešel před čtvrthodinou – aby měl dost času na cestu. Copak tu vážně stojí už deset minut? Donaldova namyšlená sekretářka Ronniemu řekla, že musí přijít přesně, protože Donald má jen hodinu. Pak musí odjet na letiště, aby někam stihl letadlo. Říkala, myslím, do Wichity. Anebo možná do Washingtonu. Jen hodinu. Měl jen hodinu na to, aby ho přemluvil, a zachránil tak svůj byznys.

Uslyšel další sirénu. Krucinál! Bude tam určitě pořádný chaos. Ty zatracený záchranáři můžou taky celou oblast neprodyšně uzavřít. Musí se tam dostat dřív než oni. Musí se dostat na tu schůzku.

Musí.

Nedovolí přece tomu debilovi, co to napral s letadlem do mrakodrapu, aby mu tu schůzku překazil!

Ronnie se dal do běhu a vlekl při tom za sebou svá zavazadla.

kapitola 14

ŘÍJEN 2007

V odvodňovací stoce nyní cítili nepříjemný zápach, který tam včera nebyl. Rozkládající se živočich, patrně hlodavec. Roy zápach zaregistroval krátce poté, co sem včera nedlouho před devátou dorazil, a nyní, o hodinu později, již při opětovném vstupu do stoky krčil nos. V ruce přitom držel dva vyboulené sáčky, do nichž byly vloženy zavíčkované kelímky s horkými nápoji. Z rychlého občerstvení sítě COSTA, specializující se na kávu, je před chvílí přinesl horlivý pomocný policejní strážník.

Bubnování deště, který měnil okolí v močál, neustávalo, ale, jak si Grace povšiml, hladina vody ve stoce již nijak nestoupala. Přemýšlel o tom, kolik deště by asi stoka dokázala pojmout. Jelikož před několika lety řešil případ mrtvého mladého muže nalezeného v brightonské kanalizaci, věděl, že všechny stoky se spojují do jednoho hlavního kanálu, který ústí do moře v Portobellu nedaleko Peacehavenu. Pokud byla tato stoka někdy v minulosti zaplněna vodou, pak je pravděpodobné, že značná část stop, zejména šaty oběti, byla patrně odnesena dost daleko.

Roy, jehož nervy byly pocuchané neklidnou nocí a úvahami o kostře, začal rozdávat členům svého týmu čaj a kávu, jako by se jim snad chtěl omluvit – či si je usmířit – za zkažený víkend. Přitom ignoroval několik sarkastických poznámek v tom smyslu, zdali se z něj náhodou nestal pikolík.

Policisté se v odpadní stoce horečně činili. Ned Morgan, specialista na prohledávání terénu, a několik speciálně vycvičených pátračů a odborníků na ohledávání místa činu byli oblečeni v bílých ochranných oblecích a rozptýleni po tunelu. Centimetr po centimetru prohledávali zahnívající bahno na dně stoky. Hledali v něm boty, šaty, šperky včetně jakkoli malých útržků či úlomků toho, co se nacházelo na těle oběti v okamžiku, kdy sem byla přivlečena. Ve vlhkém prostředí měly největší šanci na přežití kůže a syntetické materiály.

Policejní tým, jenž lezl po čtyřech v ponuré stoce, působil zvláštně a poněkud strašidelně. Světla a stíny svítilen, jimiž byl mezitím vybaven, zde vytvářely podivný šerosvit.

Joan Majorová, soudní archeoložka, kterou rovněž od hlavy až k patě zakrýval bílý ochranný oblek, pracovala mlčky a soustředěně. Jestliže se případ dostane k soudu, bude muset předložit přesný trojrozměrný model kostry v poloze, v jaké byla nalezena. Kostru již prozkoumala ze všech stran, přičemž zápolila se slabým signálem u GPS, které držela v ruce. S jeho pomocí zjišťovala a ukládala přesné souřadnice nalezených ostatků. Nyní se snažila načrtnout přesnou polohu kostry ve vztahu ke stoce a nánosům na dně. Každou chvilku bleskl fotoaparát fotografa výjezdovky.

„Díky, Royi,“ pronesla Joan tónem, který svědčil o tom, že je duchem někde zcela jinde. Nato uchopila velké latté, jež jí Grace podával, a položila je na dřevěnou bednu plnou výbavy. Měla ji položenou na trojnožkovité konstrukci, aby ji tak udržela v suchu.

Grace dospěl k závěru, že mu přes víkend stačí nepočetný tým, který v pondělí posílí. Glennu Bransonovi dal Grace k jeho velké úlevě o víkendu volno. Pracovali v pomalejším tempu; případ neměl tu naléhavost, jakou se vyznačovalo vyšetřování úmrtí, k nimž došlo v době relativně nedávné – před několika dny, týdny, měsíci, či dokonce i pár lety. První tiskovou konferenci postačí uspořádat až v pondělí dopoledne.

Možná by si s Cleo mohli na večer rezervovat stůl v některé londýnské restauraci a zachránit alespoň něco z romantického víkendu, který naplánoval, pokud – a bylo to velké pokud – Joan dokončí do té doby ohledací a rekonstrukční proces a patolog ministerstva vnitra dokáže rychle provést pitvu. U Frazera Theobalda se v to ale mohlo jen doufat – a kde vlastně k čertu vězí? Měl tu být už před hodinou.

A jako by ho snad slyšel, vstoupil náhle Dr. Frazer Theobald do stoky. Byl oblečen v bílém jako ostatní a do stoky vcházel obezřetně a pokradmu jako myš, která cítí sýr. Byl to malý podsaditý mužíček, který neměřil ani sto šedesát centimetrů. Na hlavě měl rozcuchaný chomáč tvrdých vlnitých vlasů a pod nosem špičatým jako čumák concordu hitlerovský knírek. Glenn Branson jednou prohlásil, že mu chybí jen tlustý doutník, a byl by z něj dokonalý dvojník Groucha Marxe ze známé skupiny amerických filmových komiků.

Zamumlal jakousi omluvu v tom smyslu, že manželce nestartovalo auto a on musel odvézt dceru na hodinu klarinetu, a pak začal cupitat okolo kostry. Udržoval si od ní náležitý odstup a vrhal na ni podezřívavé pohledy, jako kdyby ji tím vyzýval, aby mu sdělila, je-li přítel, či nepřítel.

„Ano,“ pronesl, aniž to komukoli adresoval. „Dobře tedy.“ Pak se obrátil ke Graceovi a ukázal na kostru: „Tohle je to tělo?“

Graceovi Theobald připadal vždycky trochu zvláštní, ale nikdy víc než právě v tuhle chvíli. „Ano,“ odpověděl, trochu zaskočený tou otázkou.

„Vypadáte opáleně,“ prohodil patolog a popošel ke kostře. Byl od ní nyní takový kousek, že nebylo možné vyloučit, že otázky klade jí. „Dovolená v cizině?“

„Byl jsem v New Orleans,“ odpověděl Grace, který se zrovna snažil vypáčit víčko svého vlastního latté a který by momentálně byl radši právě tam než v téhle stoce. „Na sympoziu Mezinárodní asociace vyšetřovatelů vražd.“

„A jak tam probíhají ty opravy?“

„Pomalu.“

„Pořád je tam hodně škod po té povodni?“

„Dost.“

„A hraje tam hodně lidí na klarinet?“

„Na klarinet? Ano. Byl jsem na pár koncertech. Viděl jsem Elvise Marsalise.“

Theobald pohlédl na Gracea a z obličeje mu náhle vyzařovala radost, což byl u něj vzácný jev. „Otec Marsalis!“ pronesl obdivně. „Vážně? To jste měl velké štěstí, že jste ho mohl slyšet.“ Pak se znovu obrátil ke kostře. „Tak copak tu máme?“

Grace ho dostal do obrazu. Pak Theobald a Joan Majorova zahájili debatu o tom, jestli je nutné tělo odvézt v neporušeném stavu, což by byl zdlouhavý a složitý proces, anebo jestli je možné odvézt ho po částech. Nakonec dospěli k závěru, že když byla kostra nalezena v neporušeném stavu, bude lepší, když tak zůstane.

Grace chvíli pozoroval, jak prolomenou částí cihlové klenby, jež se nacházela nedaleko od něj, dovnitř ustavičně lije. Jednotlivé kapky vypadaly v kuželu světla jako protažená zrnka prachu. New Orleans, zasnil se, sfoukl páru ze své kávy a opatrně z ní usrkl, protože si nechtěl spálit horkou tekutinou jazyk. Cleo tam jela s ním a hned po konferenci si vzali týden dovolené a užívali si města a sebe navzájem. Přišlo mu, že tehdy bylo mezi nimi všechno snazší, když byli daleko od Brightonu. Daleko od Sandy. Odpočívali, užívali si tepla, prošli se místy zničenými povodní, která nebyla dosud opravena. Jedli gumbo, jambalayu, krabí placičky a ústřice Rockefeller, pili margarity, mojita, kalifornská a oregonská vína a každý večer poslouchali jazz ve Snug Harboru a dalších klubech. A Grace se do Cleo ještě víc zamiloval.

Byl hrdý na to, jak si Cleo na konferenci vedla. Jako krásné ženě, která vykonává veskrze neromantickou práci, se jí dostávalo od pěti set nejlepších a nejtvrdších detektivů světa, mezi nimiž převažovali muži, rýpavých, zvědavých a někdy až šokujících poznámek a otázek, pronášených neformálním tónem vhodným tak pro večírky. Ona však dokázala všechny výpady zručně odrážet a navíc způsobovala, že oči všech přítomných lezly z důlků, když svou sto osmdesát centimetrů vysokou a nohatou postavu oblékla pro ni obvyklým výstředním a k tomu vzrušujícím způsobem.

„Včera v noci jste se mě ptal na její věk, Royi,“ přerušila tok jeho myšlenek soudní archeoložka.

„A?“ Grace se v tom okamžiku opět plně soustředil a upíral přitom zrak na lebku.

Archeoložka ukázala na čelist a pokračovala: „Přítomnost zubů moudrosti říká, že jí musí být víc než osmnáct. Jsou tu též stopy po práci zubního lékaře, bílé výplně – ty se rozšířily až v posledních dvou desetiletích a nebývají nejlevnější. Je možné, že docházela k nějakému soukromému zubaři, což by mohlo pátrání zúžit. A na jedné z jedniček nahoře má korunku.“ Archeoložka přitom ukázala na jedničku vlevo nahoře.

Grace začínal mít nervy napjaté k prasknutí. Sandy si při jedné z jejich prvých schůzek uštípla kousek levého předního zubu, když se zakousla do úlomku kosti v tatarském bifteku, a na zub si později nechala dát korunku.

„A co ještě?“ zeptal se.

„Z celkového stavu a barvy chrupu soudím, že její věk odpovídá mému předběžnému včerejšímu odhadu – tedy něco mezi pětadvaceti a čtyřiceti.“ Archeoložka se podívala na Frazera Theobalda a ten s kamennou tváří zakýval, jako kdyby s jejími závěry souhlasil, ale ne nutně na sto procent.

Pak Joan Majorova ukázala na paži: „Tahle dlouhá kost roste na třech místech – jde o dvě koncové epifýzy a středovou diafýzu. Proces, kterým se postupně spojují, se nazývá epiryzální fuze a bývá obvykle završen ve věku kolem pětatřiceti let. U téhle kostry ještě dokončen nebyl.“ Nato archeoložka ukázala na klíční kost. „Totéž platí u kosti klíční – v její středové části je rovněž zřetelná srůstová linie. K úplnému srůstu dochází kolem třiceti. Přesný odhad vám budu moct poskytnout na pitevně.“

„Takže jí bylo kolem třiceti, tím jste si dost jistá?“ řekl na to Grace.

„Ano a osobně tipuju, že ne o moc víc. Mohla být klidně i mladší.“

Roy už nic víc neřekl a jen mlčel. Sandy byla o dva roky mladší než on. Zmizela v den jeho třicátých narozenin, takže jí bylo jen osmadvacet. Stejné vlasy. Stejná korunka.

„Jste v pořádku, Royi?“ zeptala se ho Joan Majorová náhle.

Zpočátku, zcela pohroužený do svých myšlenek, slyšel Grace její hlas jen jako nějakou vzdálenou odhmotněnou ozvěnu.

„Royi? Jste v pořádku?“

Okamžitě přepnul svoji pozornost zpátky na ni. „Ano, ano. V pořádku, díky.“

„Vypadáte, jako kdybyste viděl nějaký přízrak.“

kapitola 15

11. ZÁŘÍ 2001

Ronnie spěchal po Západní Broadwayi, přetnul Murray Street, Park Place a pak Barclay Street. Světové obchodní centrum, dva stříbrné monolity stoupající přímo do nebes, měl přesně před sebou, na protější straně Vesey Street. Zápach z kouře byl nyní mnohem silnější. Ve vzduchu poletovaly listy svinutého, hořícího papíru. Trosky z hořící části padaly dolů a rozbíjely se o zem.

Skrz hustý černý kouř viděl Ronnie rudou barvu, jako kdyby budova krvácela. A pak jasně oranžové záblesky. Plameny. Prokristapána, pomyslel si a pocítil přitom v nitru strašné, temné obavy. To přece nemůže být pravda.

Lidé se potáceli ven ze vchodu, vypadali zmateně a hleděli vzhůru. Muži byli oblečeni v elegantních košilích a kravatách, ale bez sak, a někteří telefonovali z mobilu. Ronnie chvíli sledoval atraktivní mladou brunetu v kostýmku, jaký nosívají manažerky, která se belhala jen v jedné botě. Náhle si sevřela rukama hlavu a ve tváři se jí objevil bolestný výraz, jako kdyby ji nějaký padající objekt zasáhl do hlavy. A nato Ronnie uviděl, jak jí po tváři stéká čúrek krve.

Ronnie váhal. Nepřišlo mu bezpečné chodit blíž. Ale schůzku potřeboval uskutečnit, zoufale ji potřeboval uskutečnit. Musí to risknout, rozhodl se. Poletí jako blesk. Zakašlal, protože ho svědilo v krku, a sestoupil z chodníku. Obrubník byl však vyšší, než si myslel, a když z něj kolečka jeho kufru s rachotem seskakovala, vysunovací rukojeť se mu v ruce naklonila do strany a z kufru mu spadla aktovka.

Sakra! Tohle to mi nedělej.

A pak, když se shýbal a sahal po držadlu aktovky, uslyšel jekot dalšího tryskového letadla.

Znovu se podíval nahoru a nemohl uvěřit svým očím. Za zlomek sekundy, dřív než si v hlavě stačil srovnat, co že se to stalo, došlo k výbuchu. Ozvalo se ohlušující kovové třesknutí, jako kdyby do sebe narazily dvě kosmické popelnice. Ozvěna toho zvuku mu vnikla do mozku a tam se ten zvuk opakoval a opakoval a nekontrolované rachotil uvnitř lebky, až se Ronniemu chtělo vrazit si prsty do uší, aby tak ten zvuk zarazil a udusil. A pak ucítil nárazovou vlnu. Cítil, jak zacloumala každičkým atomem v jeho těle.

Na vrcholu Jižní věže explodovala ohromná oranžová ohnivá koule, která okolo sebe chrlila diamantové jiskry a černý kouř. Na kratičký okamžik ohromila Ronnieho samotná krása pohledu, který se mu naskytl: ten kontrast barev – oranžová a černá –, jež byly navíc v ostrém protikladu se sytě modrou barvou oblohy.

Vypadalo to, jako kdyby se ve vzduchu vznášel milion či miliarda peříček, jež beze spěchu klesala k zemi. Pomaloučku a polehoučku.

Pak s Ronniem ale zacloumala realita.

Kusy dřeva, skla, židle, stoly, telefony, šanony – to vše dopadalo před něj na zem, odráželo se to od země a tříštilo se to o ni. Těsně před ním zabrzdilo policejní auto, jehož dveře se otevřely ještě dřív, než úplně zastavilo. Asi sto metrů napravo od Ronnieho dopadlo s ohromnou řinčivou ránou do Vesey Street něco, co zpočátku vypadalo jako hořící létající talíř. Vytvořilo to hluboký kráter, odrazilo se to od něj a pak to okolo sebe rozhazovalo kousky svého pláště i vnitřností a rozstřikovalo plameny. Když to nakonec zůstalo bez hnutí ležet, i nadále to prudce hořelo.

Ronnie, zcela ochromený hrůzou, si uvědomil, že to byl motor tryskového letadla.

A že šlo o Jižní věž.

Tam se nacházela kancelář Donalda Hatcooka. V osmasedmdesátém patře. Ronnie se pokusil počítat patra směrem vzhůru.

Dvě letadla.

Donaldova kancelář. Podle rychlého odhadu se nacházela právě v místě nárazu.

Co to k čertu znamená? Ježíšmarjá, co to k čertu znamená?

Ronnie civěl na hořící motor. Cítil dokonce jeho žár. Viděl, jak z auta vybíhají policisté.

Mozek Ronneimu říkal, že žádná schůzka nebude. Snažil se ho ale ignorovat. Jeho mozek se mýlí. Jeho oči se mýlí. Tu schůzku určitě nějak uskuteční. Nesmí se zastavovat. Musí jít. Jít. Ta schůzka se dá uskutečnit. Pořád se ještě dá uskutečnit. TA ZATRACENÁ SCHŮZKA SE MUSÍ USKUTEČNIT!

Jiná část mozku mu říkala, že když do Dvojčat narazí jedno letadlo, je to nehoda. Ale dvě, to je něco jiného. Dvě – to rozhodně není v pořádku.

Ronnie sevřel rukojeť své tašky na kolečkách a hnán opravdovým zoufalstvím vyrazil rozhodně vpřed.

O pár vteřin později uslyšel tupé žuchnutí, jako když dopadne pytel brambor. Pak viděl, jak se cosi bílého a otrhaného valí po zemi směrem k němu. Zastavilo se to jen pár centimetrů od něj. Byla to lidská paže. Pak ucítil, že mu cosi stéká po tváři. Okamžitě zdvihl ruku k obličeji a jeho prsty ucítily tekutinu. Podíval se na ně. Byly potřísněné krví.

Žaludek se mu zvedl jak mokrá malta v míchačce. Odvrátil se a tam, kde stál, vyzvracel svou snídani, a téměř přitom ani nevnímal další žuchnutí o pár decimetrů vedle. Sirény kvílely, pekelně kvílely. Sirény ze všech směrů. Odevšad. Pak další žuchnuti, další sprška na jeho obličej a ruce.

Podíval se nahoru. Plameny a kouř. Postavičky velké jako mravenci, tabulové sklo, jeden muž v košili s krátkým rukávem a kalhotách – to vše se řítilo volným pádem k zemi. Někomu se zula bota a při pádu se otáčela. Ronnie ji sledoval pohledem – jeden konec přes druhý, jeden konec přes druhý. Lidé velikosti cínových vojáčků a trosky budovy pršely na zem z nebe, z počátku od sebe nerozeznatelní.

Ronnie jen stál a jako opařený na to hleděl. Na mysli mu vytanula jedna série poštovních známek, kterou kdysi nakoupil a prodal. Věnovaná Boschovu zpodobnění smrti a pekla. A tohle bylo přesně ono. Peklo.

Odporný dusivý vzduch byl nyní zaplněný hlukem. Výkřiky, sirény, pláč, tepot vrtulí helikoptér nad hlavou. Policisté a hasiči se hnali směrem k budovám. Před Ronniem zastavil hasičský vůz s dvanáctimetrovým výsuvným žebříkem a zablokoval Ronniemu výhled. Z kabiny se začali hrnout hasiči v přilbách a okamžitě vyrazili k budovám. Ronnie popošel ke konci auta.

A vtom další žuchnuti. Ronnie zahlédl, jak jakýsi tlustší muž v obleku přistál na zádech a explodoval.

Znovu se vyzvracel, začal pociťovat závrať a motat se. Pak poklekl na jedno koleno, zakryl si obličej rukama a takhle pár chvil zůstal a celý se třásl. Zavřel oči, jako kdyby to mělo způsobit, že všechno to peklo zmizí. Pak se lekl, jestli mu náhodou mezitím někdo nesebral kufr a aktovku. Byly tam, hned za ním. Jeho elegantní aktovka, napodobenina značky Louis Vuitton. Ne snad že by někoho v tu chvíli zajímalo, jaké že je značky. Anebo jestli je to napodobenina, anebo je pravá.

Po několika minutách se dal Ronnie dohromady a postavil se. Několikrát si odplivl, aby se v puse zbavil pachuti zvratků. Rozmrzelost, kterou pociťoval, se během několika minut rozhořela v divoký vztek. Proč dneska? Proč ne krucinál jindy? Proč se to muselo stát zrovna dneska?

Uviděl proud lidí. Někteří z nich byli pokryti bílým prachem, jiní krváceli, a všichni jako v transu vycházeli ze Severní věže. Pak uslyšel vzdálené houkání dalšího hasičského auta. Potom ještě jednoho. A dalšího. Kdosi před ním držel v ruce videokameru.

Zprávy, napadlo ho. Televize. Ta jeho hloupá Lorraine bude určitě panikařit, až tohle uvidí. Panikaří kvůli všemu. Když je na dálnici hromadná bouračka, okamžitě mu volá, jestli je v pořádku. Kdyby místo toho přemýšlela, došlo by jí, že musí být od té havárky minimálně sto padesát kilometrů daleko.

Vytáhl z kapsy mobil a vytočil její číslo. Ozvalo se pronikavé pípnutí a na displeji se objevil nápis:

Síť přetížená.

Zkusil to ještě jednou, pak ještě dvakrát a pak vrátil telefon do kapsy.

Když o tom pak uvažoval, uvědomil si, jaké měl vlastně štěstí, že se nedovolal.

kapitola 16

ŘÍJEN 2007

Vždyť máte přece svítit! Ve tmě jako v pytli, černé jako asfalt, přiblížila Abby své hodinky k obličeji natolik, že na nose ucítila jejich chladnou ocel a sklo. A přesto neviděla ani ň.

Zaplatila jsem sakra za svítící hodinky!

Abby ležela svinutá na tvrdé podlaze a měla dojem, že nějaký čas spala. Netušila ale jak dlouho. Je den, nebo noc?

Svaly jako by se jí zadřely a jednu paži necítila. Máchala s ní vzduchem a třesením se snažila obnovit v ní krevní oběh. Připomínala jí olověné závaží. Popolezla několik desítek centimetrů dopředu a znovu s ní máchla. Přitom zaúpěla bolestí, protože narazila do stěny kabiny, která vydala tupé bum.

„Haló!“ zavolala chraptivým hlasem.

Znovu udeřila do stěny a pak zase a ještě jednou.

Cítila, jak se výtah pod jejími údery rozhoupává.

Znovu zabouchala. Znovu a znovu.

Náhle opět ucítila nutkání močit. Jedna její bota byla již plná. Zápach zvětralé moči byl stále silnější. Ústa měla vyprahlá. Zavřela oči a pak je zase otevřela. Hodinky si zase přiblížila k obličeji tak, že na nose cítila jejich chlad. Ale opět nic neviděla.

V náhlé panice ji dokonce napadlo, jestli náhodou neoslepla.

Kolik je sakra hodin? Když se dívala naposled, předtím než zhaslo světlo, bylo 3.08. Krátce poté se vyčurala do boty. Alespoň se tedy v té tmě snažila do ní co možná nejlépe trefit.

Cítila se pak líp a dokázala logičtěji uvažovat. Nyní však začalo její myšlení opět svazovat nutkání močit. Snažila se tu myšlenku z mozku vytlačit. Před pár lety viděla v televizi dokumentární film o lidech, kteří dokázali přežít různé katastrofy. Mladá žena jejího věku přežila havárii letadla, které po dopadu na zem vzplálo. Ta žena se domnívala, že přežila proto, že dokázala zachovat klid, když všichni ostatní panikařili, uvažovala logicky a snažila se v kouři a temnotě najít východ z letadla.

Něco podobného opakovali i ostatní z těch, kdo nějakou katastrofu přežili.

Zachovat klid, logicky uvažovat. Přesně takhle se člověk musí chovat.

Jenže to se snáz řekne, než udělá.

V letadlech jsou nouzové východy. A taky letušky, které jako nějaký robot ukazují při každém letu na nouzové východy, zdvihají oranžové záchranné vesty a tahají za kyslíkové masky, jako kdyby mluvily ke shromáždění mentálně retardovaných hluchoněmých. Když je Británie státem, který o lidi tak strašně pečuje, proč k čertu nepřijala zákon, který by zajistil, že v každém výtahu bude nějaká stevardka? Proč uvnitř pokaždé nestojí nějaká mlčící blondýna, která by člověku dala nějaký zalaminovaný list papíru, na němž by bylo zakreslené, kde jsou východy? Která by člověku podala oranžovou záchrannou vestu pro případ, že by kabinu výtahu během cesty zaplavila voda? Anebo před očima mávala kyslíkovou maskou?

Náhle Abby uslyšela dvě pronikavá pípnutí.

Telefon!

Zašátrala v kabelce. Z mobilu se rozlilo světlo. Její telefon funguje! Je tu signál! A samozřejmě jsou na telefonu hodiny, na což v panice úplně zapomněla.

Vytáhla mobil a upřeně se na něj zadívala. Na displeji bylo napsáno:

Nová zpráva.

Abby, která nedokázala potlačit vzrušení, ji kliknutím otevřela.

Nebylo tam ani jméno, ani číslo volajícího, ale text byl jasný.

Vím, kde jsi.

kapitola 17

ŘÍJEN 2007

Roy Grace se třásl. Ačkoli měl pod ochranným papírovým oblekem na sobě silné džíny, tlustý pletený svetr a boty s teplou vložkou, mokro ze stoky i z deště venku mu pronikalo do kostí.

Výjezdovka i specialisté na prohledávání terénu, kteří dostali ten nepříjemný úkol prohledat, povětšinou v pozici na čtyřech, každičký centimetr stoky, zatím našli jen několik koster hlodavců, ale nic zajímavého. Buď někdo svlékl z mrtvé ženy šaty ještě předtím, než sem její tělo odhodil, nebo šaty odplavila voda, shnily, anebo si je zvířata odnosila jako výstelku do svých hnízd či brlohů. Joan Majorova a Frazer Theobald pracovali se svými zednickými lžícemi pečlivě, tedy pomalu. Seškrabávali s nimi nánosy bahna v oblasti pánve kostry a každou vrstvu zvlášť vkládali do hezkých celofánových sáčků, které nato opatřovali visačkami. Tímhle tempem jim to bude trvat ještě další dvě nebo tři hodiny, odhadoval Grace.

A celou dobu ho to táhlo zpátky k té zubící se lebce. K pocitu, že duch jeho Sandy je tu s ním. Že bys to byla opravdu ty? říkal si a bez hnutí na lebku hleděl. Každé médium, které v uplynulých devíti letech navštívil, mu řeklo, že jeho žena není ještě ve světě duchů. Což znamenalo, že je živá – pokud jim člověk věřil. Nikdo ale nedokázal říct, kde je.

Projel jím mráz. Tentokrát to nebylo od chladu, ale od něčeho jiného. Už před nějakým časem se rozhodl to celé uzavřít a začít v životě novou kapitolu. Ale pokaždé, když se o to pokusil, se objevilo něco, co v něm zaselo pochybnosti, a nyní k tomu opět docházelo.

Z úvah ho vytrhlo zapraskání radiotelefonu. Přiložil si ho k uchu a odměřeným tónem pronesl: „Roy Grace!“

„Zdravím, Royi. Ty prej teď prolejzáš kanály, co?“ Pak se ozval chraplavý smích Normana Pottinga.

„Moc vtipný, Normane. Kde jsi?“

„U toho strážníka, co hlídá vstup. Mám se oháknout a přijít za tebou dolů?“

„Ne, přijdu za tebou – počkej na mě v dodávce výjezdovky.“

Grace přivítal záminku k tomu, aby se mohl na chvíli vzdálit. Nebyl ve stoce nijak zvlášť potřeba a mohl se klidně vrátit do kanceláře, ale rád vedl svůj tým tak, že byl sám vždy v první linii. Jestliže měli jeho podřízení strávit sobotu v zatuchlé, strašlivé stoce, pak Grace chtěl, aby viděli, že jeho den nebude o nic lepší.

Bylo pro něj úlevou zavřít dveře za přírodními živly a posadit se na měkké čalounění u pracovního stolu v dodávce. I když to mělo znamenat být zavřený v malém prostoru s Normanem Pottingem – což nebyl zážitek, o který by Grace zrovna stál. Z Pottingových šatů totiž vycházel silný zápach kouře z dýmky, jenž se mísil se silnými aromatickými pozůstatky česneku, který Potting včera večer konzumoval.

Detektiv-seržant Norman Potting měl úzký, poněkud gumový obličej, protkaný rozpraskanými žilkami, vyčnívající rty a řídnoucí přehazovačku, jejíž část mu momentálně trčela kolmo vzhůru, do kteréžto polohy ji dostaly přírodní živly. Bylo mu třiapadesát, ačkoli ti, kdož ho obzvláště neměli rádi, šířili drby o tom, že si pár let ubral, aby mohl zůstat u policie déle, protože se prý děsí důchodu.

Grace nikdy neviděl Pottinga bez kravaty a tohle ráno nebylo výjimkou. Potting měl na sobě dlouhou mokrou bundu s fleecovými lemy, oblečenou přes tvídové sako, třepící se zelenou pletenou kravatu, košili tradiční značky Viyella, šedé flanelové kalhoty a masivní sportovní polobotky. Se sípavým zvukem se pohodlně usadil na lavici za stolem, přímo proti Graceovi. Pak hlučně položil na stůl složku v igelitovém obalu, z nějž crčela voda, a vypadal přitom vítězoslavně.

„Proč si lidi, když chtějí vraždit nebo se zbavit mrtvoly, vybírají tak strašně hnusný místa?“ pronesl a vydechl přímo do Royova obličeje.

Grace měl co dělat, aby sebou necukl. Jeho tvář totiž zahalil závan horkých a páchnoucích plynů, jež vycházely z výhně v podobě Pottingových úst. Takhle to asi vypadá, když na člověka dýchne drak, pomyslel si. „Možná bys mohl formulovat pár pravidel,“ navrhl nedůtklivě. „Soubor padesáti zásad pro oběti vražd.“

Bystrost nikdy nebyla Pottingovou silnou stránkou, a tak chvíli trvalo, než mu došlo, že Grace to míní sarkasticky. V tu chvíli se doširoka usmál a ukázal mu svou pusu plnou zašlých křivých zubů, jež připomínaly náhrobní kameny na sesedající hlíně.

Potting nato varovně zvedl prst. „Dneska mi to moc nemyslí, Royi. Mám za sebou těžkou noc. Li byla jak tygřice.“

Potting nedávno „získal“ thajskou nevěstu a ustavičně každého v doslechu zasypával podrobnostmi o tom, jak vynikající výkony začal v posteli díky ní opět podávat.

Aby se tomuto tématu vyhnul, Grace raději rychle ukázal na igelitový obal s písemnostmi. „Máš plánky?“

„Včera v noci čtyřikrát, Royi! A je to pěkná kurvička – udělá cokoli… Mhhm. Dokáže mě dokonale obšťastnit.“

„Dobře.“

Chvilku z něj měl Grace opravdu radost. Potting totiž nikdy neměl v milostném životě moc štěstí. Byl veteránem tří manželství, která skončila několika dětmi, jež, jak jednou s lítostí přiznal, vídal jen málo. Nejmladší z nich byla dívka s Downovým syndromem, kterou se neúspěšně snažil získat do péče. Nebyl špatný nebo hloupý, to Roy věděl – byl to velmi schopný detektiv, ale chyběly mu sociální dovednosti potřebné k tomu, aby to ve sboru dotáhl výš, kdyby snad chtěl. Přesto byl však Norman Potting solidním a spolehlivým dříčem, jenž občas překvapil vlastní iniciativou. A tyhle jeho vlastnosti byly podle Graceova názoru při vyšetřování jakéhokoli závažného případu nesrovnatelně důležitější než všechny ostatní.

„Měl bys to taky zvážit, Royi.“

„Zvážit co?“

„Obstarat si thajskou nevěstu. Stovky jich touží po anglickém manželovi. Dám ti internetovou adresu – jsou opravdu úžasný, to si piš. Vaří, uklízí, dají ti nejlepší sex tvýho života a mají krásný malý tělíčka…“

„Ty plány?“ pronesl Grace, který poslední Pottingovu poznámku ignoroval.

„Ach, ano.“

Potting vyklepal z igelitového obalu několik velkých fotokopií uličních map, souřadnicových plánů a řezů a rozložil je na stole. Některé byly dokonce z devatenáctého století.

Dodávkou zacloumal vítr. Někde v dálce bylo slyšet sirénu nějakého záchranného vozidla, která posléze utichla. Na střechu ustavičně bubnoval déšť.

Plány byly něčím, v čem se Roy zrovna moc dobře nevyznal, a tak nechal Pottinga vyprávět o složitostech kanalizačního systému souměstí Brighton a Hove a využít přitom získanou dokumentaci a informace, které mu ráno poskytl technik městské správy. Potting přejížděl svým prstem s ušpiněným nehtem postupně po jednotlivých plánech: nejprve ze strany na stranu, pak dolů a zase nahoru a ukazoval Graceovi, jak teče voda – vždycky samozřejmě z kopce a nakonec do moře.

Grace se ze všech sil snažil ho sledovat, ale za půl hodiny nebyl o nic moudřejší než na začátku. Přišlo mu, že všechno podporuje tezi, že kvůli své velké váze uvízlo tělo mrtvé ženy v bahně, zatímco cokoli jiného patrně pokračovalo stokou dál do hlavního kanálu a odtud do moře.

Potting s ním souhlasil.

Vtom zase zazvonil Graceův telefon. Grace se omluvil a hovor přijal. Jakmile uslyšel hlas čerstvě jmenovaného detektiva-superintendenta Cassiana Pewa, hlas připomínající zubařskou vrtačku, zmocnila se ho úzkost. Toho slizouna z londýnské policie, kterého sem přitáhla Graceova šéfová, aby připravil Gracea o jeho pozici, nemohl prostě vystát.

„Nazdar, Royi,“ zahlaholil Pewe do sluchátka. Ačkoli spolu mluvili po telefonu, a byli tedy od sebe značně vzdáleni, měl Grace dojem, že se Pewova namyšlená, chlapecky hezká tvář klaustrofobicky tlačí na tu jeho. „Alison Vosperová navrhla, abych ti zavolal – a zeptal se, jestli nepotřebuješ pomoct. Myslí si, že by ti mohla přijít každá ruka vhod.“

„No, to je od tebe velmi laskavé, Cassiane,“ odpověděl Grace. „Ale to tělo je v neporušeném stavu a žádná ruka mu nechybí.“

Na druhé straně bylo ticho. Pak vydal Pewe zvuk jako člověk, který začal močit na elektrický ohradník. Šlo o jakýsi afektovaný smích. „Moc vtipné, Royi,“ pronesl blahosklonně. Pak, po trapném tichu, dodal: „Máš dost lidí na ohledávání místa činu a na pátrání v terénu?“

Grace cítil, jak se mu uvnitř cosi k prasknutí napíná. Nakonec se ale nějak ovládl a neřekl tomu člověku, aby si na sobotu našel nějakou jinou zábavu. „Díky,“ pronesl místo toho.

„Fajn. To bude mít Alison radost. Řeknu jí to.“

„Radši s ní promluvím já,“ opáčil Grace. „A až budu potřebovat tvoji pomoc, tak ji o ni požádám, ale momentálně to zvládáme velmi dobře. A navíc – myslel jsem, že nastupuješ až v pondělí.“

„Máš naprostou pravdu, Royi, ale Alison si prostě jen myslela, že kdybych ti o víkendu pomáhal, získal bych o případu hned od začátku lepší přehled.“

„Vážím si jejího zájmu,“ vysoukal ze sebe Grace, v němž to tou dobou už vřelo, a vzápětí zavěsil.

„Detektiv-superintendent Pewe?“ zeptal se Potting se zdviženým obočím.

„Už ses s ním seznámil?“

„Jo, seznámil. Tyhle typy znám. Když dáš nafoukanýmu oslovi jako on dost dlouhej provaz, sám se na něm oběsí. Zabírá to stoprocentně.“

„A nemáš náhodou nějakej s sebou?“ zeptal se Grace.

kapitola 18

11. ZÁŘÍ 2001

Ronnie Wilson ztratil veškeré ponětí o čase. Jen bez hnutí stál a konsternovaně svíral teleskopické držadlo svého kufru, jako kdyby to byla berle. Před jeho zraky se zatím odvíjelo něco, co nedokázal pochopit.

Na otevřené prostranství a do přilehlých ulic se z nebe valily různé věci. Přímo odtamtud pršely. Šlo o nekonečný proud zdiva, kancelářských příček, psacích stolů, židlí, skla, obrazů, zarámovaných fotografií, pohovek, monitorů, klávesnic, skříní na spisy, odpadkových košů, záchodových sedátek, umyvadel a papírových bábrlat formátu A4. A těl. Těla padala. Muži a ženy, kteří byli ve vzduchu ještě naživu, při dopadu na zem explodovali a rozpadali se na kusy. Chtěl se odvrátit, zaječet a utíkat, ale nešlo to. Jako by ho do hlavy tlačil nějaký obří prst z olova a nutil ho bez hnutí stát a vše v němém úžasu pozorovat.

Měl pocit, jako kdyby se díval na konec světa.

Přišlo mu, že snad každý newyorský hasič a policista utíká směrem k Dvojčatům. Nekonečný proud jich vstupoval dovnitř a rychle míjel obdobně nekonečný zástup naprosto konsternovaných mužů a žen, kteří poloviční rychlostí budovu upouštěli. Belhali se ven, jako kdyby přicházeli z nějakého jiného světa. Byli pokrytí prachem, rozcuchaní a zmuchlaní, někteří měli ruce a obličeje od krve a od prožitého šoku byli celí zkroucení. Mnozí z nich měli k uchu přitisknutý mobil.

A pak přišlo zemětřesení. Nejprve Ronnie pod nohama ucítil jen jemné vibrace, pak silnější, takže se nakonec musel opřít o rukojeť svého kufru. A najednou se lidé, zombie vycházející z Jižní věže, začali probouzet a zrychlovat krok.

Začali utíkat.

Ronnie se podíval nahoru a pochopil proč. Chvíli si ale myslel, že musí jít o nějaký omyl. To není možné! To je optický klam. Musí to být optický klam.

Celá budova se hroutila sama na sebe, jako domeček z karet, nebýt toho že…

Z policejního auta kousek před ním byla náhle placka.

A z požárního auta také.

K Ronniemu se valil oblak kouře připomínající pouštní bouři. A pak uslyšel burácení. Valící se, rachotivé, ze všech stran se přibližující burácení.

A celý proud lidí náhle zmizel pod zdivem.

Do vzduchu stoupal tmavě šedý mrak, který připomínal ohromné hejno běsnícího hmyzu.

To burácení ho úplně ohlušovalo.

To není možné.

Ta zatracená věž padá.

Lidé začali sprintovat, aby si zachránili život. Jedna žena ztratila botu, ale kulhavě spěchala dál, až nakonec ztratila i druhou. Ve vzduchu se ozýval strašný trhavý zvuk, který přehlušoval všechny sirény, jako by se nějaká strašná příšera snažila rozervat svými pařáty svět vejpůl.

Běželi okolo něj. Jedna osoba, pak další, pak ještě další a do jejich tváří byla vryta panika. Někteří byli bílí jako křída, z jiných crčela voda rozstřikovaná automatickými hasicími systémy, z jiných kapala krev nebo se sypaly stříbřité kousíčky skla. Nevýznamní účastníci tohoto podivného ranního karnevalu.

Několik metrů od místa, kde Ronnie stál, vylétlo náhle do vzduchu BMW, a bez předku nato dopadlo na střechu. Pak Ronnie uviděl stoupající černý oblak, který se jako přílivová vlna valil směrem k němu.

Popadl rukojeť svého kufru, otočil se a následoval ostatní. Nevěděl, kam míří, jen prostě běžel, dával jednu nohu před druhou, táhl za sebou svůj kufr, a nebyl si vůbec jistý, a vlastně mu to bylo jedno, jestli je na kufru i jeho aktovka. Běžel, aby ho ten černý mrak a ta padající věž, kterou slyšel burácet v uších, v srdci i v duši, nedostihly.

Běžel, aby si zachránil život.

kapitola 19

ŘÍJEN 2007

Nyní se výtah zdál být naživu, připomínal jakéhosi nadpřirozeného tvora. Když Abby dýchala, vzdychal, skřípal a úpěl. Když se pohybovala, houpal se, otáčel a kolébal. V ústech a v hrdle měla vyprahlo; její jazyk a vnitřek úst připomínaly piják, okamžitě pohltily každou kapičku slin, kterou vyprodukovala.

Do obličeje jí foukal studený, vytrvalý průvan. V temnotě šátrala po telefonu a snažila se najít tlačítko kurzoru. Pak ho stiskla, aby rozsvítila displej. Dělala to každých několik minut, aby zkontrolovala, jestli je v kabině signál a aby vnesla nepatrné množství zoufale vítaného světla do své nestabilní, pohupující se vězeňské cely.

Žádný signál.

Čas na displeji říkal 13.32.

Zkusila znovu vyťukat 999. Ale slabý signál byl pryč.

Roztřesená si znovu přečetla esemesku, která jí přišla:

Vím, kde jsi.

Ačkoli odesilatel skrýval své číslo, věděla, kdo to je; existoval jenom jeden jediný člověk, který tu esemesku mohl poslat. Ale kde zjistil její číslo? To byla jediná věc, která ji momentálně trápila. Jak to, že sakra zná moje číslo?

Byl to mobil na dobíjecí kupony, který si koupila za hotové. Viděla v televizi dost detektivních seriálů, aby věděla, co různí lumpové dělají, aby se nedaly odposlouchávat jejich hovory. Přesně takové telefony přece užívají obchodníci s drogami. Koupila si ho proto, aby mohla být v kontaktu se svou matkou, která žila v nedalekém Eastbournu, aby mohla zkontrolovat, je-li matka v pořádku, a přitom zároveň předstírat, že je pořád v cizině. Stejně důležité pro ni bylo, že jí telefon umožňoval zůstávat v kontaktu s Davem – a občas mu poslat nějaké obrázky. Je těžké být dlouho odloučený od někoho, koho člověk miluje.

A pak ji náhle cosi napadlo: A co když šel za její matkou? Ale i kdyby, ona přece nemá její číslo. Vždycky si dávala pozor na to, aby její číslo zůstalo skryté. A navíc: když jí včera volala, matka nic neříkala a zdála se být v pořádku.

A co když ji sledoval, zjistil, kde si telefon koupila, a tam nějak získal její číslo? Ne. To není možné. Ten telefon si koupila v malém obchůdku s mobily v jedné postranní uličce nedaleko od náměstí Preston Circus, kde si mohla být dvojnásob jistá, že ji nikdo nepozoruje. Minimálně tedy tak jistá, jak to jen bylo možné.

A není teď ten člověk v budově? A co když má to její uvěznění ve výtahu na svědomí právě on? A čas využívá k tomu, aby jí prohledal byt…? Co když je zrovna teď v bytě a prohledává ho?

A co když už našel…

Nepravděpodobné.

Znovu se podívala na displej.

Ta slova ji děsila víc a víc. V jejím nitru spirálovitě vzlínal strach. V panice se postavila, znovu stiskla kurzor, protože displej právě zhasl, a už posté strčila prsty mezi posuvná dveřní křídla a snažila se je od sebe odtlačit. Plná zklamání při tom plakala.

Dveře se ani nepohnuly.

Prosím, prosím, otevřete se. Otevřete se, proboha! Prosím!

Výtah se znovu divoce rozhoupal. Náhle jí na mysli vytanul jeden výjev. Potápěč v kleci, jež chrání proti žralokům, a žralok bílý, který zrovna prostrkuje svůj čumák mřížemi. Přesně takový je. Jako ten žralok. Otupělý, necitelný predátor. Musela být blázen, když s tímhle souhlasila, pomyslela si.

Byl-li v jejím životě okamžik, kdy přestávala věřit tomu, že uspěje, a kdy by ochotně vyměnila vše, co měla, za možnost vrátit čas zpět, pak to bylo nyní.

kapitola 20

ŘÍJEN 2007

Masařky dokážou vycítit mrtvolu na třicet kilometrů. V tomhle směru mají mnoho společného s novináři píšícími články o zločinech, říkával Roy Grace s oblibou členům svého týmu. Živí se tekutými proteinovými výměšky, které pomalu vytékají z rozkládajícího se mrtvého těla. A tím se od novinářů také moc neliší, rád dodával Grace.

A tak ho nepřekvapilo, že jeden z novinářů se zrovna nacházel venku, před dveřmi dodávky výjezdové skupiny. Byl to nejvytrvalejší – a dlužno dodat že i nejlépe informovaný – reportér specializující se na oblast zločinu. Pracoval pro list Argus a jmenoval se Kevin Spinella. Někdy byl až přespříliš dobře informovaný.

Grace sdělil strážníkovi hlídkujícímu u vstupu na místo činu, který ho o Spinellovi vysílačkou informoval, že s novinářem promluví. Vyšel tedy z dodávky do deště, a alespoň se tak vzdálil od zápachu, který kolem sebe šířil Norman Potting. Když kráčel směrem k reportérovi, povšiml si, že se poblíž potloukají dva fotografové.

Spinella stál venku bez deštníku, s rukama v kapsách. Na sobě měl plášť do deště, jaký nosívají televizní detektivové, s nárameníky, páskem a s límcem vyhrnutým až ke krku. Byl to drobný chlapík s hubeným obličejem. Měl něco přes dvacet, bystré oči a jeho ústa byla ustavičně zaměstnána žvýkačkou. Jeho řídké černé vlasy, načesané a nagelované směrem dopředu, byly momentálně deštěm připlácnuté k hlavě.

Pod reportérovým pláštěm zahlédl Grace tmavý podnikatelský oblek a košili, která byla minimálně o číslo větší, takže Spinella vypadal, jako by do ní ještě nedorostl. Límeček mu u krku odstával, a to navzdory velké, pevně utažené polyesterové kravatě karmínové barvy, s neforemným uzlem. Jeho lesklé černé boty byly postříkané bahnem.

„Jdete trochu pozdě, hochu,“ pronesl Grace na pozdrav.

„Pozdě?“ zamračil se reportér.

„Masařky vás předběhly o několik let.“

Spinella se drobet usmál, jako by nevěděl, jak moc si z něj Grace utahuje. „Napadlo mě, že bych vám mohl položit pár otázek, detektive-superintendente.“

„V pondělí pořádám tiskovou konferenci.“

„A můžete mi něco říct už teď?“

„Napadlo mě, že byste mi mohl třeba něco říct vy – obvykle býváte lépe informovaný než já.“

Reportér jako by si opět nebyl jistý, jak moc vážně to Grace myslí. Nepatrně se na výraz souhlasu usmál a pronesl: „Slyšel jsem, že jste našli kostru nějaké ženy. Ve stoce, tamhle na tom staveništi. Je to pravda?“

Ležérní tón, kterým Spinella otázku položil, jako kdyby šlo o nějaké bezvýznamné ostatky, Gracea rozčilil. Musel ale zachovat klid. Kdyby si Spinellu znepřátelil, nic by tím nezískal. Jeho zkušenosti mu říkaly, že je vždycky lepší vycházet tisku obezřetně vstříc.

„Jsou to lidské ostatky, ale pohlaví ještě nebylo s jistotou určeno.“

„Ale já slyšel, že je to určitě žena.“

Grace se usmál. „Vidíte, říkal jsem, že jste lépe informovaný než já.“

„Takže – eee – je to tak?“

„Komu chcete věřit, vašim zdrojům, nebo mně?“

Reportér na Gracea chvíli upřeně hleděl, jako kdyby chtěl číst v jeho myšlenkách. U nosu se mu udělala kapička, ale on se ji nepokusil utřít. „Můžu se zeptat ještě na něco?“

„Když to nebude moc dlouho trvat…“

„Slyšel jsem, že v pondělí začne u sussexské kriminálky pracovat jeden váš nový kolega – policista z Londýna, detektiv-superintendent Pewe.“

V Graceovi se cosi k prasknutí napnulo. Ještě jedna takováhle arogantní poznámka a utře Spinellovi tu kapku u nosu svou holou pěstí. „To jste slyšel dobře.“

„Vím, že londýnská metropolitní policie je první policejní složkou v Británii, která se pustila do boje s přemírou byrokracie.“

„Opravdu?“

Reportérovo sarkastické křenění bylo téměř nesnesitelné. Tvářil se, jako kdyby znal všemožná tajemství, která neměla vyjít najevo. Chvilku se Grace dokonce zabýval myšlenkou, jestli Spinella něco důvěrného nevytáhl z Alison Vosperové.

„Při uvalování vazby zaměstnávají civilní úředníky, takže zatýkající policisté se mohou okamžitě vrátit do hlídkové služby a nemusí trávit hodiny vyplňováním formulářů,“ vysvětlil Spinella. „Předpokládáte, že sussexská kriminálka se od detektiva-superintendenta Pewa takovéto věci naučí?“

Grace, který potlačoval hněv, se snažil odpovědět opatrně. „Jsem si jistý, že detektiv-superintendent bude přínosným členem sussexské kriminální policie,“ řekl nakonec.

„A tuto vaši větu můžu citovat, že?“ Spinellův široký úsměv byl v tu chvíli ještě nesnesitelnější.

Co ty o tom všem víš, ty srágorko?

Graceův radiotelefon zapraskal. Grace si ho přiložil k uchu. „Roy Grace,“ ohlásil se.

Byl to jeden ze členů výjezdovky, pracujících v tunelu, jménem Tonny Monnington. „Napadlo mne, že by tě, Royi, možná zajímalo, že jsme patrně našli první stopu.“

Grace se zdvořile omluvil reportérovi a cestou zavolal Normanu Pottingovi, že se vrátí za pár minut. Je zvláštní, jak běh života člověka ustavičně mění, pomyslel si. Ještě před chvílí se nemohl dočkat, až z té stoky zmizí. Teď, když mohl buď stát na dešti a mluvit se Spinellou, anebo sedět zavřený s Normanem Pottingem v dodávce výjezdovky, přišel mu pobyt ve stoce dosti atraktivní.

kapitola 21

ŘÍJEN 2007

Byla to Abbyina spolubydlící Sue, kdo nezvratně změnil její život. Ty dvě spolu pracovaly v Melbourne, na nábřeží řeky Yarry, a okamžitě se spřátelily. Byly stejně staré a podobně jako Abby odešla i Sue z Anglie do Austrálie za dobrodružstvím.

Jednou večer, skoro před rokem, Sue Abby řekla, že v baru je pár hezkých chlápků o něco starších než ony dvě, ale okouzlujících, a že si s ní právě povídají. Jedou prý v neděli na barbecue s hromadou zábavných lidí, a jestli prý má Sue čas, tak může jet s nimi, a jestli chce, může si vzít s sebou kamarádku.

Protože na neděli neměly žádný lepší program, jely. To grilování se konalo v bezva staromládeneckém bejváku s terasou v jedné z nejmodernějších melbournských čtvrtí. Z terasy byla krásná vyhlídka na zátoku, ale v těch prvních opojných hodinách nevnímala Abby ze svého okolí vůbec nic. Byla totiž okamžitě a zcela uchvácena svým hostitelem Davem Nelsonem.

Na party bylo několik desítek dalších lidí. Muži, jejichž věk sahal od téměř čtyřicítky až zhruba k šedesátce, vypadali jako komparzisté z nějaké gangsterky a ženy, ověšené třpytivými šperky, jako kdyby právě vyšly ze salonů krásy. Abby si ale jen stěží všímala jedněch i druhých. Od chvíle, co překročila práh toho bytu, sotva s kýmkoli jiným promluvila slovo.

Dave byl vysoký a hubený muž, démant drsné krásy. Bylo mu kolem pětačtyřiceti let, byl hodně opálený, měl krátké nagelované vlasy a světem unavený obličej, který byl patrně v jeho mládí opravdu krásný a nyní vypadal jako příjemně vyžilý. A přesně takový jí od prvního okamžiku Dave připadal. Příjemný.

Po bytě se pohyboval s lehkou, živočišnou grácií. A celé odpoledne štědře rozléval z obřích lahví šampaňské Krug. Říkal, že je unavený, tři dny hrál prý nepřetržitě poker na mezinárodním turnaji Australské miliony v kasinu Crown Plaza. Zaplatil zápisné ve výši tisíc dolarů, vydržel čtyři kola a během nich nahromadil přes sto tisíc, než ho sejmuli. Série es, sdělil Abby smutně. Jak mohl tušit, že ten chlap má dvě skrytá esa? Vždyť měl prokristapána tři krále, z toho dva skryté!

Abby nikdy nehrála poker. Ale tu noc, poté co ostatní hosté odešli, si k ní sedl a naučil ji to. Líbila se jí jeho pozornost, to, jak se na ni celou dobu díval, říkal jí, jak je hezká, pak jak je krásná, a potom, jak dobře mu s ní je. Celé ty hodiny, co spolu seděli, neopustily jeho oči její obličej, jako kdyby na ničem jiném nezáleželo. Byly to dobré oči, hnědé s nádechem zelené. Byla v nich přítomna trocha smutku, jako by ho hluboko v nitru bolela nějaká ztráta. Abby ho proto chtěla chránit, starat se o něj.

Milovala příběhy, které jí vyprávěl o svých cestách, o tom, jak zbohatl obchodováním se vzácnými známkami a hraním pokeru, zejména na internetu. Vypracoval herní systém, který, když jí ho objasňoval, se zdál být tak logický a tak chytrý!

Poker se na internetu hraje po celém světě čtyřiadvacet hodin denně. Dave využíval časového posunu a přihlašoval se do her v místech, kde tou dobou byly již brzké ranní hodiny a hráči zde byli unavení a někdy i trochu připití. Chvíli hru sledoval a pak se zapojil. A jelikož byl plně vzhůru, střízlivý a ve střehu, snadno vyhrával.

Abby vždycky přitahovali starší muži a tenhle chlapík, který se zdál být drsný, a přesto byly jeho vášní maličké, jemné a krásné známky, o jejichž sepětí s historií dokázal Abby poutavě vyprávět, ji přímo fascinoval. Dívce z usedlého britského prostředí připadal naprosto odlišný od všech mužů, které kdy potkala. A ačkoli měl v sobě zranitelnost, bylo v něm zároveň něco nesmírně silného a mužného, díky čemuž se s ním Abby cítila v bezpečí.

Poprvé v životě naprosto bezstarostně porušila své vlastní pravidlo a hned první noc se s ním vyspala. A o pár týdnů později se k němu nastěhovala. Bral ji do obchodů a vybízel ji, aby si kupovala drahé šaty. Občas se domů vracel s nějakým šperkem, novými hodinkami anebo šíleně bohatou kyticí, jako kdyby měl za sebou velkou výhru v pokeru.

Sue se jí ho snažila ze všech sil rozmluvit. Upozorňovala na to, že je o hodně starší, že má za sebou pochybnou minulost a pověst tak trochu sukničkáře anebo – řečeno drsněji – pořádného obšourníka.

Ale Abby to všechno ignorovala a nejdřív ukončila přátelství se Sue a poté i s dalšími přítelkyněmi, které si od příjezdu do Sydney našla. Místo toho ji bavilo stýkat se s lidmi z Daveova okruhu, s lidmi staršími, ale zároveň atraktivnějšími a zajímavějšími. Velké peníze pro ni vždycky představovaly lákadlo a tihle lidé uměli pořádně utrácet.

Jako dítě chodívala o prázdninách občas s otcem do práce. Měl malou firmu, která pokládala dlažbu a obkládala koupelny. Hrozně ráda mu pomáhala, ale ještě více ji lákaly ty domy – některé vpravdě neuvěřitelné –, kde žili bohatí lidé. Její matka pracovala ve veřejné knihovně v Hoveu a jejich malý dvojdomek v Hollingbury, s úhlednou zahrádkou, o kterou oba její rodiče s láskou pečovali, představoval hranice jejího obzoru.

Když dospívala, cítila se Abby ve stále větší míře sevřená a omezená svojí nanejvýš skromnou výchovou. Jako dospívající hltala romány Danielle Steelové, Jackie Collinsové a Barbary Taylor Bradfordové a všech dalších romanopisců, kteří psali o životě bohatých a atraktivních lidí. Dychtivě rovněž každý týden přečetla od začátku až do konce časopisy OK! a Hello!, věnované životu celebrit. Tajně snila o ohromném bohatství a o velkolepých domech a jachtách pohupujících se pod paprsky horkého slunce, které přijdou spolu s ním. Toužila cestovat a kdesi ve svém nitru věděla, že jednou dostane příležitost. Slíbila si, že ve třiceti bude bohatá.

Když byl jeden Daveův přítel zatčen a obviněn ze tří vražd, byla tím konsternovaná, ale zároveň ji to chtě nechtě dost vzrušovalo. Pak byl další z okruhu Davových známých zastřelen před očima svých dětí – dvojčat, jejichž fotbalový trénink právě sledoval. Abby si začala uvědomovat, že se stala součástí kultury velmi odlišné od té, v níž vyrostla a které rozuměla. Navzdory šoku ze smrti toho muže jí jeho pohřeb připadal vzrušující. Být součástí tohoto okruhu, být těmito lidmi přijímána – to ji v životě nejvíc lákalo.

Zároveň ale začala přemýšlet o tom, čím vším se Dave ještě zabývá. Všimla si, že podlézá chlápkům, o nichž jí říkal, že to jsou ti největší hráči, a snaží se s nimi uskutečnit nějaké obchody. Jednou ráno ho slyšela, jak někomu do telefonu tvrdí, že obchodování se známkami je dobrý způsob praní peněz a jejich přesouvání po zeměkouli. Abby přišlo, jako kdyby se někomu snažil prodat nějaký svůj systém.

To se jí zase tolik nelíbilo. Nevadil ji všechen ten čas trávený na okraji téhle společnosti, čas trávený s těmito lidmi v barech a na večírcích. Avšak obchodovat s nimi – a téměř žadonit o to, aby s nimi člověk obchodovat směl – to Davea v jejích očích snižovalo. A přesto v hloubi svého srdce cítila, že by možná mohla Daveovi pomoct, kdyby jen dokázala proniknout tou zdí, kterou si, jak se zdálo, okolo sebe vystavěl. Po několika měsících s ním jí totiž došlo, že toho o jeho minulosti neví o moc víc, než když ho poprvé potkala. Dověděla se jen to, že měl před ní dvě manželky a že oba rozvody pro něj byly bolestné.

A pak se to jednoho dne stalo.

kapitola 22

ZÁŘÍ 2007

Kovově modrý pick-up značky Holden mířil na západ, pryč z Melbourne. MJ, vysoký, osmadvacetiletý mladý muž s vlasy černými jako uhel a postavou surfaře, oblečený v tričku a bermudách, řídil. Jednu ruku měl na volantu a druhou na Lisiných ramenou.

Pick-up měl nízko položenou konstrukci a dřepěl na svých tlumičích. Jeho široké disky obuté do tlustých pneumatik s jistotou lnuly k vozovce a kopírovaly její četné zákruty. Vozidlo bylo zdrojem mladíkovy pýchy a radosti a MJ spokojeně naslouchal bublání osmiválcového motoru o objemu 5,7 litru, který bylo při jízdě rozlehlou, otevřenou krajinou slyšet z výfuku. Na levé straně, za opotřebovaně vyhlížejícím plotem z ostnatého drátu, se v nevelké vzdálenosti zdvihaly příjemně oblé hnědé vrchy, vyprahlé a v důsledku nepřetržitého šestiletého sucha téměř proměněné v poušť. Nahodile bylo po nich rozptýleno několik hřebenů řídkého stromoví, které vypadaly jako pruhy vousů přehlédnuté žiletkou.

Byla sobota ráno a MJ mohl na celé dva dny zapomenout na své intenzivní studium. Za měsíc bude skládat tvrdé zkoušky pro burzovní makléře. Musí uspět, aby mohl u svého současného zaměstnavatele, Macquarie Bank, získat pracovní poměr na dobu neurčitou. Jaro si letos dávalo, navzdory suchu, na čas a tento víkend sliboval, že bude prvním opravdu nádherným víkendem po bezútěšných zimních měsících. A MJ byl rozhodnutý vytěžit z něj maximum.

Loudali se. MJ měl na svém řidičském kontě už šest trestných bodů a dodržoval proto rychlostní limity. A kromě toho nespěchal. Byl šťastný – nesmírně šťastný –, byl s dívkou, kterou miloval, vychutnával si jízdu, krajinu, sobotní ráno a z něj plynoucí vědomí, že má před sebou celý dlouhý víkend.

V hlavě se mu honil citát, který kdysi někde četl. Štěstí není dostat to, co chceš. Štěstí jej chtít to, co máš.

Nahlas to řekl Lise a ta mu odpověděla, že jsou to krásná slova a že s nimi souhlasí. Naprosto. Pak ho políbila. „Říkáš tolik krásných věcí, Emdžeji.“ Začervenal se.

Stiskla tlačítko a v autě začala dunět hudba populární australské skupiny Whitlams. Linula se z šíleně drahého audiosystému, který nechal MJ v autě instalovat. A za kabinou, pod odrbanou plachtou duněla jejich kempingová výbava a karton piva VB. A jeho srdce dunělo též. Bylo hezké být tady, cítit se živý, cítit teplý vzduch ovívající otevřeným oknem obličej, cítit Lisin parfém, cítit, jak se její propletené blond kadeře rytmicky dotýkají jeho zápěstí.

„Kde to jsme?“ zeptala se, i když jí to bylo vlastně jedno. Tolik se jí to líbilo. Líbilo se jí, že se může vymanit z celotýdenní rutiny, jež spočívala v návštěvách lékařských ordinací, kde jako obchodní zástupkyně farmaceutického gigantu Wyeth nabízela léky na hemofilii. Líbilo se jí, že si může obléct volný bílý top a růžové šortky namísto kostýmku, který musí mít na sobě celý pracovní týden. Ze všeho nejvíc však měla radost z těch vzácných chvil, kdy byli MJ a ona spolu.

„Už tam skoro jsme,“ odpověděl.

Minuli žlutou šestiúhelníkovou značku s černým bicyklem a zastavili na křižovatce ve tvaru T, vedle hubeného kmene borovice montereyské, která měla na vrcholu hustý chomáč jehlic připomínající špatně sedící paruku. Přímo před nimi se zdvihal příkrý, holý svah, porostlý pouze izolovanými shluky křovisek, které jako by k němu byly připevněny suchými zipy.

Lisa byla Angličanka a v Austrálii bydlela teprve dva roky. Do Melbourne se přestěhovala před pár měsíci z Perthu, takže okolní krajina pro ni byla veskrze neznámá. „Kdy jsi tady byl naposled?“ zeptala se.

„Už léta ne – možná před deseti lety. Když jsem byl dítě, kempovali jsme tu s rodiči,“ vysvětlil. „Bylo to naše oblíbený místo. Bude se ti tu líbit. A jedééém!“

MJ, který náhle pocítil touhu odvázat se, prudce sešlápl pedál plynu. Pick-up vyrazil vpřed a se skřípěním pneumatik a burácením vycházejícím z výfuku prudce zahnul doleva na hlavní silnici.

Za pár minut minuli tabuli na sloupku, na které bylo napsáno BARWON RIVER. Pak MJ zpomalil, a když míjeli další tabuli s nápisem STONEHAVEN AND POLLOCKS FORD, začal se dívat napravo.

Po chvíli prudce zabrzdil a odbočil doprava na písčitou cestu. „Jsem si dost jistý, že je to tady!“ řekl.

Auto drncalo po cestě asi ještě pět set metrů. Napravo byla široká otevřená krajina, nalevo keře a břeh svažující se k řece Barwon, kterou neviděli. Po levé straně minuli most z ocelových traverz na starých cihlových pilířích a pak jim zastínilo výhled husté křoví. Cesta prudce klesala dolů a na druhém konci vystupovala nahoru. Po několika minutách se na pár metrů rozšířila a pak skončila – změnila se v trávu se zakrslými keři, za níž následovala již jen hustá křoviska.

MJ zastavil a zatáhl ruční brzdu. Nad vozem vířil oblak prachu. „Vítej v ráji,“ pronesl.

Políbili se.

Pak, po několika chvílích, vystoupili do naprostého, teplého ticha. Vychládající motor vydával cinkavý zvuk. Ve vzduchu byly cítit suché traviny. Lemčík ze sebe vydal své hvízdavé jú-hú a pak zmlkl. Dole pod nimi se třpytila voda, která se klikatila kamsi do dáli, a v ještě větší dálce, pod palčivým dopoledním sluncem, byly vidět holé hnědé vrchy, které občas oživovala akácie či eukalyptus. Ticho bylo tak intenzivní, že měli chvíli dojem, jako kdyby byli jedinými lidmi na planetě.

„Bože,“ vydechla Lisa, „tady je tak krásně.“

Kolem obličeje jí začala s bzukotem poletovat moucha. Lisa ji rukou odehnala. Přiletěla další a Lisa ji opět odehnala.

„Starý dobrý mouchy,“ okomentoval to MJ. „Tak jsme to našli.“

„Zřejmě si tě pamatujou,“ poznamenala, když jí na čelo usedla třetí.

Žertem ji šťouchl pěstí do břicha a pak několikrát v rychlém sledu opsal svou dlaní před obličejem oblouk a tímto běžným neverbálním australským pozdravem odehnal mouchy, které ho obtěžovaly. Pak vzal Lisu okolo ramen a nasměroval ji do mezery v křoviscích.

„Tudy jsme spouštěli na vodu naši kánoi,“ vysvětlil.

Lisa pohlédla na prudký, písečný svah zarostlý kapradím, který fungoval jako přirozený skluz k řece, jež byla o dobrých třicet metrů níž. Řeka, asi dvacet metrů široká, byla klidná jako mlýnský náhon. Na hladině sedělo několik šídel, která se buď krmila larvami komárů, anebo kladla vejce, zatímco větší počet se jich vznášel nad hladinou. Ve vodě se ostře odrážela křoviska druhého břehu.

„No tohle!“ zvolala. „To je úžasný. Úúúúžasnýýý!“

Pak si všimla řady bílých tyček zatlučených do země po celé délce skluzu. Každá z nich měla na sobě černou barvou nakreslené dílky měřítka.

„Když jsem byl dítě, voda sahala až sem,“ vyprávěl MJ a ukázal na nejvyšší z tyček.

Lisa spočítala, že směrem k řece je obnaženo celkem osm tyček. „To hladina o tolik poklesla?“

„Starý dobrý globální oteplování,“ odpověděl MJ.

Pak si Lisa povšimla tlustého provazu se smyčkou na konci, připevněného k přečnívající větvi stromu tlustého jako sloní noha.

„Z toho jsme skákali do vody!“ vysvětlil MJ. „Byl to jen kousek.“

Dneska to bylo dobrých pět metrů.

MJ si sundal tričko. „Jdem do vody?“

„Nejdřív postavíme stan.“

„Ale, Liso, na stavění stanu máme sakra celej den! A mně je strašný horko!“ MJ pokračoval ve svlékání. „A mouchy nesnášejí vodu!“

„Řekneš mi, jaká je voda – a já si to rozmyslím!“

„Nebuď srab!“

Lisa se zasmála. MJ stál chvíli před ní nahý a pak zmizel v podrostu. Za okamžik ho viděla, jak leze po té převislé větvi. Dostal se až k provazu, který vypadal nebezpečně roztřepený, překulil se a už se ho držel.

„Buď opatrný, Emdžeji,“ zavolala na něj Lisa, která o něj náhle začala mít strach.

MJ se jednou rukou držel provazu, tloukl se do hrudi a několikrát zakřičel jako Tarzan. Pak se na provaze zhoupl přes řeku a bosýma nohama se přitom skoro dotkl hladiny. Potom se ještě několikrát zhoupl sem a tam, načež se provazu pustil a dopadl s hlasitým šplouchnutím do vody.

Lisa ho úzkostlivě sledovala. Za pár okamžiků se vynořil a zavrtěl hlavou, aby tak dostal mokré vlasy z obličeje. „Je skvělá! Nebuď choulostivá a pojď za mnou!“

Znovu se ponořil a udělal několik energických temp kraulu. Pak ale náhle s bolestným výrazem zdvihl hlavu.

„Sakra!“ drmolil. „Do prkýnka! Auuu! O něco jsem si ukopnul palec!“ Lisa se zasmála.

MJ se potopil pod vodu. Za pár chvil se jeho hlava znovu objevila na hladině. V obličeji měl panický výraz.

„Sakra, Liso, tam dole je auto!“ zvolal. „V tý řece je nějaký pitomý auto!“

kapitola 23

11. ZÁŘÍ 2001

Lorrain na to zírala v němém úžasu. Na nezapálenou cigaretu v ústech úplně zapomněla. Mladá reportérka, jež naléhavě mluvila do kamery, si vůbec nebyla vědoma toho, že Jižní věž, která je jen pár set metrů za ní, se hroutí.

Padala dolů přímo z nebe, ztrácela se uvnitř sebe sama, a činila tak natolik elegantně, skoro až nesnesitelně elegantně, že si Lorraine na okamžik myslela, že je svědkem toho nejskvělejšího kouzelnického triku, jaký kdy kdo předvedl. Reportérka mluvila dál a dál a za ní mizela v sutinách a zvířeném prachu auta a lidé. Další utíkali, aby si zachránili život, utíkali ulicí směrem ke kameře.

Ježíšmarja, copak o tom neví?

Reportérka nic netušíc pokračovala ve čtení toho, co se patrně nacházelo na čtecím zařízení pod kamerou, anebo opakovala to, co dostávala do sluchátka v uchu.

PODÍVEJ SE ZA SEBE! chtělo se jí na tu ženu zakřičet.

Pak se nakonec reportérka otočila. A nejednou úplně zapomněla text. Vyděšeně udělala nejistý krok do strany a pak další. Po obou stranách utíkali lidé, vráželi do ní a málem ji povalili. Hřibovitý oblak, který nyní sahal až k obloze a byl široký jako celé město, se jak lavina valil přímo na ni. Reportérka jen zmateně a šokovaně civěla, a třebaže pronesla ještě několik slov, nebylo je slyšet, jako kdyby někdo rozpojil kabel. Z obrazu se nato stal jen šedý vír plný stínovitých postav a chaosu, neboť kameru ze všech stran obklopil prchající dav.

Lorraine, která měla na sobě stále jen kalhotky od plavek, slyšela plno různých výkřiků. Nato střih a na obrazovce se objevily trhavé záběry z ruční kamery, která zachycovala, jak ohromné kusy oceli, skla a zdiva dopadají na červeno-bílé požární auto. Nejdřív prorazily jeho žebřík a pak splácly celou střední část, jako kdyby šlo o plastovou hračku, na kterou právě šláplo nějaké dítě.

A nad tím vším se nesl ženský hlas, který pořád dokola opakoval: „Panebože! Panebože! Panebože!“

Bylo slyšet pláč. Pak vteřinu tma a záběr z jiné ruční kamery. Belhající se mladý muž přikládal krví nasáklý ručník na obličej nějaké ženy, pomáhal jí a snažil se ji co možná nejrychleji odvléci pryč, protože je začínal dohánět onen mrak.

Pak se objevilo studio. Moderátorem byl čtyřicátník v saku a kravatě. Záběry, které Lorraine právě viděla, měl na monitorech za sebou. Vypadal smutně.

„Právě dostáváme zprávu, že Jižní věž Světového obchodního centra se zřítila. Za pár chvil vám rovněž přineseme aktuální informace o situaci v Pentagonu.“

Lorraine se snažila zapálit si cigaretu, ale ruka se jí třásla tak, že jí zapalovač upadl na podlahu. Vyčkávala, protože nedokázala ani na vteřinu spustit oči z obrazovky. Snažila se v davu lidí zahlédnout Ronnieho, a nechtěla proto propásnout jediný záběr. Pak se objevila rozrušená paní, která cosi nesrozumitelně křičela. Poté uviděla atraktivní ženu s mikrofonem v ruce. Za sebou měla hustý oblak černého kouře s oranžovými skvrnami plamenů, skrz něž bylo vidět nízkou siluetu střechy Pentagonu.

Lorraine vytočila číslo Ronnieho mobilu a opět se ozval obsazovací tón.

Zkusila to znovu. Znovu. Znovu. Srdce jí bušilo v hrudi a celá se třásla, jak zoufale toužila slyšet jeho hlas, dovědět se, že je v pořádku. A celou tu dobu nedokázala ani na chvíli pustit z hlavy informaci, že Ronnie měl schůzku v Jižní věži, která se právě zřítila.

Chtěla více záběrů z Manhattanu a ne vidět ten zatracený Pentagon. Přepnula na Sky News. Spatřila další trhavé záběry z kamery držené v ruce. Tentokrát na nich byli tři zaprášení muži v přilbách, kteří nesli potlučeně vyhlížejícího šedovlasého muže, a jejich žluté hodnostní pásky se jim při chvatné chůzi třepotaly.

Pak uviděla hořící auto. A hořící sanitku. A z temnoty za nimi vycházely postavy. Ronnie? Naklonila se dopředu, přímo proti velké televizní obrazovce. Ronnie? Postavy postupně vystupovaly z kouře jako obličeje na vyvolávané fotografii. Žádný z nich nebyl Ronnie.

Pak znovu vytočila jeho číslo. Na chviličku se jí zdálo, jako kdyby chtěl telefon zazvonit! Pak vše zase zmařil onen tón, hlásící, že je linka obsazená.

Na Sky News přepojili do Washingtonu. Lorraine popadla dálkový ovladač a stiskla další tlačítko. Přišlo jí, že každá stanice ukazuje tytéž záběry a sděluje tytéž informace. Sledovala záznam nárazu prvého letadla a pak letadla druhého. Záběry byly nato ještě jednou zopakovány. A pak ještě jednou.

Vtom zazvonil její telefon. Tlačítko pro přijmutí hovoru stiskla v natolik silném přívalu radosti, že ze sebe nedokázala téměř vypravit slovo: „Haló?“

Byl to opravář praček, který volal, aby si ověřil, zdali jeho zítřejší návštěva u Lorraine platí.

kapitola 24

ŘÍJEN 2007

Její cíl se jmenoval Ricky. Abby se s ním již několikrát potkala na večírku a vždycky jí přišlo, že když ji zahlédne, hned se k ní vydá a zapřede s ní hovor. Připadal jí, po pravdě řečeno, atraktivní a flirtování s ním ji bavilo.

Byl to pohledný čtyřicátník, trochu záhadný a velmi sebejistý, který působil dojmem stárnoucího pohodářského frajera, co se s oblibou prohání na surfu. Podobně jako Dave uměl i on mluvit se ženami a kladl jim víc otázek, než na kolik sám odpověděl. Dělal také do známek, a to ve velkém.

Ne všechny známky byly ale jeho. Konkrétně známky v hodnotě čtyř milionů liber. U těch bylo vlastnictví sporné. Dave řekl Abby, že se domluvili, že si zisk rozdělí fifty-fifty, jenomže Ricky se vzepřel a chtěl devadesát procent. Když se Abby zeptala Davea, proč jednoduše nejde na policii, usmál se tomu. Policie, jak se zdálo, nepřicházela pro žádnou ze stran v úvahu.

Dave měl ale v každém případě mnohem lepší plán.

kapitola 25

ŘÍJEN 2007

Grace měl i s pomocí kuželu halogenového světla problém spatřit miniaturní objekt, který Frazer Theobald držel ve své nerezové pinzetě. Jediné, co dokázal rozeznat, bylo, že je to modré a rozmazané.

Mhouřil oči a odmítal si přiznat, že se dostává do stadia, kdy bude potřebovat brýle. Teprve, když umístil patolog za pinzetu malý čtverec papíru a podal mu lupu, dokázal Grace tu věc zřetelněji vidět. Bylo to nějaké vlákno, tenčí než lidský vlas. Připomínalo vlákénko z pavučiny. Jednu chvíli se zdálo být průhledné, jindy bledě modré a jeho konce sebou ustavičně cukaly v důsledku chvění Theobaldovy ruky a ledového vánku, který se proháněl stokou.

„Ať už zabil tu ženu, kdo chtěl, ze všech sil se snažil nezanechat žádnou stopu,“ prohlásil patolog. „Dal ji sem podle mne proto, že předpokládal, že ji to ponese kanalizačním systémem a spolu se splašky vyplivne do moře. Předpokládal, že splašky jsou vypouštěny v tak bezpečné vzdálenosti od břehu, že to bude bezpečná vzdálenost, i pokud jde o mrtvolu.“

Grace se znovu zadíval na kostní a nedokázal z mysli vypudit možnost, že je to Sandy.

„Vrah patrně nevzal v potaz eventualitu, že odvodňovací stoku voda také pravidelně zaplavovat nemusí,“ pokračoval patolog. „Nepočítal s tím, že tělo uvízne v nánosech bahna a v důsledku nízké hladiny nebude v drenážním systému proud dostatečně silný na to, aby ji v nějakém okamžiku z bahna uvolnil a odnesl s sebou. Anebo netušil, že se stoka přestala užívat.“

Grace pokýval hlavou a znovu se podíval na chvějící se vlákno.

„Myslím si, že je to vlákno z koberce. Můžu se mýlit, ale myslím, že to laboratorní analýza potvrdí. Je příliš tvrdé na to, aby bylo ze svetru, sukně nebo povlaku na polštář. Je to vlákno z koberce.“

Joan Majorová souhlasně přikývla.

„A kde se našlo?“ zeptal se Grace.

Soudní patolog ukázal na pravou ruku kostry, která byla částečně zahrabaná v bahně. Prsty však vyčnívaly ven. Theobald upozornil na konec prostředníčku. „Vidíte to? Je to umělý nehet – jeden z těch, jaké se aplikují v nehtových studiích.“

Graceovým tělem projel mráz. Sandy si kousala nehty. Když se spolu dívali na televizi, okusovala je a vydávala přitom rychlé cvakavé zvuky jako křeček. Přivádělo ho to k šílenství. A někdy to dělala i v posteli. Když se Grace snažil usnout, často si je ohlodávala, jako kdyby ji užíralo něco, s čím se Graceovi nemohla nebo nechtěla svěřit. Pak se jednou na své nehty podívala a sama na sebe se naštvala. Gracea požádala, aby ji upozornil pokaždé, když si je začne okusovat, a pomohl jí s tím přestat. A vydala se do nehtového studia, aby si přes své okousané dala drahé, umělé.

„Jsou z umělohmotné směsi a navíc přilepené, takže když se kůže pod nimi rozložila, neodnesla je voda,“ pokračoval Frazer Theobald. „Vlákno bylo pod jedním z nich. Je možné, že ji útočník vlekl po koberci a ona do koberce zaryla nehty. To je nejpravděpodobnější vysvětlení toho, jak se tam to vlákno dostalo. A díky troše štěstí ho neodnesla voda.“

„Štěstí, ano,“ zopakoval Grace neurčitě. Jeho mozek horečně pracoval. Vlekl po koberci. Modré kobercové vlákno. Bledě modré. Blankytně modré.

Doma byl bledě modrý koberec. V ložnici, kterou sdílel se Sandy, dokud zčistajasna nezmizela.

kapitola 26

11. ZÁŘÍ 2001

Ronnie běžel asi minutu, když tu se den změnil v noc, jako kdyby nastalo okamžité, úplné zatmění slunce. Znenadání klopýtal dusivou a páchnoucí prázdnotou a v uších mu zněl zvuk hromu, hromu vycházejícího ze země.

Přišlo mu, jako kdyby do nebe přímo nad ním kdosi vysypal miliardu tun páchnoucí a hořce chutnající černošedé mouky, která ho bodala do očí a zaplňovala mu ústa. Trochu jí polkl a okamžitě ji vykašlal zpátky, načež začal ihned polykat další. Okolo něj jako duchové tančily šedé stíny. Bolestivě si o cosi narazil palec u nohy. Asi o požární hydrant, napadlo ho. O tu zatracenou věc v každém případě zakopl, přepadl vpřed a tvrdě přistál na zemi. Na zemi, která se hýbala. Vibrovala a třásla se, jako kdyby se probudila nějaká ohromná nestvůra a drala se na svobodu z útrob samotné země.

Musí se odtud dostat. Pryč odsud.

Někdo mu šlápl na nohu a svalil se na něj. Uslyšel ženský hlas, který klel a omlouval se zároveň, a ucítil prchavý závan jemného parfému. Vyprostil se zpod těla té ženy a snažil se postavit, když vtom mu někdo narazil do zad a opět ho vymrštil směrem vpřed.

V panice zrychleně dýchal a snažil se vydrápat se zpátky na nohy. Přitom viděl vstávat onu ženu, která vypadala jako šedý sněhulák a v ruce svírala lodičky. Pak do něj narazil ohromný tlustý muž s šíleně rozcuchanými vlasy, prudce ho odstrčil z cesty a klopýtaje prchal dál, aby jej vzápětí pohltila mlha.

A pak Ronnieho znovu srazili. Musí vstát. Vstát. Vstát!

Vzpomněl si, jak kdysi četl o lidech, které udupal panikařící dav, a tyto představy mu od té chvíle nepřestávaly běhat hlavou. Vydrápal se na nohy, otočil se a uviděl další zasněžené postavy, které se potácely mlhou směrem k němu. Jedna z nich ho odrazila do strany. Mezi přicházejícíma nohama, botami i bosými chodidly se Ronnie snažil nalézt svůj kufr na kolečkách a aktovku. Když je uviděl, dřepl si, popadl je a vtom ho cosi znovu svalilo na záda.

„Jdi do prdele!“ zaječel.

Nad hlavou mu jako špičatý stín přejel jehlový podpatek.

A najednou bylo ticho.

Rachot přestal. Přestal i hrom. Země se už nechvěla. A sirény utichly též.

Na okamžik pocítil euforii. Je v pořádku! Je naživu!

Lidé okolo něj nyní procházeli pomaleji a spořádaněji. Někteří kulhali. Někteří se o sebe opírali. Někteří měli ve vlasech sklo, které připomínalo ledové krystaly. Krev představovala jedinou barvu v tomto jinak šedém a černém světě.

„To nemůže být pravda,“ ozval se mužský hlas. „To nemůže být pravda!“

Ronnie viděl Severní věž a pak, napravo od ní, ohromný kopec zkroucených a nachýlených trosek, suti, okenních rámů, rozbitých aut, hořících vozidel a rozlámaných těl, bezvládně ležících na krví potřísněné zemi. A pak uviděl nebe v místě, kde měla být Jižní věž.

Kde předtím byla Jižní věž.

Věž byla pryč.

Ještě před pár minutami tam byla a teď už ne. Zamrkal, aby se ujistil, jestli to není nějaký trik, nějaký optický klam, a do očí mu opět napadala ona suchá látka a způsobila, že začal slzet.

Třásl se, celý se třásl. Nejvíc ale uvnitř.

Pak cosi zahlédl. Snášelo se to dolů, třepotalo se to, pak to chvíli stoupalo – to když se to ocitlo v proudu vzlínajícího vzduchu – a potom to opět pokračovalo ve své cestě k zemi. Byl to kousek látky. Vypadal jako jeden z těch plstěných hadříků, jaký člověk dostane, když si koupí nový notebook, a které mají zabránit tomu, aby se displej nepoškrábal.

Sledoval ho po celou jeho cestu k zemi. Připomínal mu mrtvého motýla a přistál pár metrů od něj. Na chviličku, uprostřed toho všeho, co se mu odehrávalo v mysli, ho napadlo, jestli ho nemá sebrat, protože hadřík, který dostal ke svému notebooku, již dávno ztratil.

Okolo Ronnieho se prodírali další a další lidé. Nekonečný zástup a všichni byli černí, bílí a šedí jako uprchlíci na pochodu, jaké člověk vídá ve starých válečných filmech nebo dokumentech. Najednou měl dojem, že slyší zvonit telefon. Že by jeho vlastní? V panice rychle zašátral v kapse. Byl tam, díkybohu! Vytáhl ho ven, ale nezvonil a nebyl na něm ani symbol zmeškaného hovoru. Znovu se pokusil zavolat Lorraine, ale nebyl signál, a tak se ozvalo jen duté píp-píp-píp, které se po pár sekundách ztratilo v tepavém zvuku helikoptéry nad Ronnieho hlavou.

Nevěděl, co má dělat. V myšlenkách měl chaos. Lidé byli zmatení, ale on byl v pořádku. Možná by se jim měl pokusit pomoct. Možná by měl najít Donalda. Určitě budovu evakuovali. Určitě dostali všechny ven, než to spadlo. Donald určitě někde je, možná tu chodí a hledá ho. Když se potkají, budou spolu moct zajít do nějaké kavárny nebo hotelu a tam nakonec uskutečnit tu schůzku…

Okolo něj přeburácel hasičský vůz a málem ho přejel.

„Pitomci!“ zakřičel. „Málem jste přejeli člověka, debilové!“

Směrem k němu spěchala skupina černošek pokrytých šedým popraškem. Jedna z nich nesla aktovku, druhá si třela zátylek hlavy, plné tenkých copánků.

„Promiňte…,“ začal Ronnie, který jim vstoupil do cesty.

„Nezastavujte se,“ řekla na to jedna.

„Ano, a tamtím směrem nechoďte!“ dodala druhá.

Kolem Ronnieho se s rachotem přehnala další záchranná vozidla. A země náhle zakřupala. Má pod nohama papírový sníh, uvědomil si Ronnie. Bezpapírová společnost, pomyslel si cynicky. Prý směřujeme k bezpapírové společnosti. Celá silnice byla pokrytá šedým papírem. Nebe bylo hustě poseté padajícími listy papíru, které se klikatě snášely k zemi. Některé byly čisté, jiné potištěné, jiné rozcupované na kousky, zastoupeny byly všechny tvary a velikosti, jaké si jen člověk dokáže představit. Bylo to, jako kdyby se z nějakého mraku vysypal obsah miliardy šanonů a odpadkových košů.

Ronnie se na chvíli zastavil a snažil se logicky uvažovat. Ale jediná myšlenka, která mu vstoupila do hlavy, byla: Proč dneska? Proč sakra dneska? Proč se to kurva muselo stát zrovna dneska?

New York se stal terčem nějakého teroristického útoku, to bylo nad slunce jasné. Neurčitý hlas v mozku mu říkal, že by měl být vyděšený, ale on nebyl, byl jen pořádně naštvaný.

Rázně kráčel vpřed a pod nohama mu křupal papír. Míjel jednu vyděšenou osobu za druhou, jež přicházely z různých směrů. A pak, když se blížil ke středu otevřeného prostranství, jej zastavili dva příslušníci newyorské policie. První byl malý s krátce střiženými světlými vlasy. Pravou ruku měl položenou na pažbě své pistole značky Glock a levou si přidržoval u ucha vysílačku. Chvíli do ní křičel nějaké hlášení a chvíli poslouchal. Druhý, mnohem vyšší policista, měl ramena jako hráč amerického fotbalu, oblečený do svých chráničů, a poďobaný obličej, na němž se zračil zčásti omluvný výraz a zčásti výraz, který jako by říkal: Neštvěte mě, už jsem naštvaný dost.

„Je mi líto, pane,“ pronesl ten vyšší, „ale tudy nemůžete jít – potřebujeme tady teď prostor.“

„Já mám ale obchodní jednání,“ řekl na to Ronnie. „Já – já-,“ ukazoval, „já se musím sejít…“

„Myslím, že byste to měl radši přeložit na jiný termín. Teď asi nikdo nebude mít na obchodní jednání náladu.“

„Problém je v tom, že večer musím odletět zpátky do Británie. Opravdu se tedy potřebuju…“

„Myslím, pane, že zjistíte, že vaše schůzka i váš zpáteční let byly zrušeny.“

Pak se země začala třást. Ozval se strašný praskavý zvuk. Oba policisté se současně otočili a vzhlédli vzhůru ke stříbrošedé stěně Severní věže. Pohybovala se.

kapitola 27

ŘÍJEN 2007

I výtah se pohyboval. Abby cítila, jak se jí podlaha tlačí na obličej. Kabina trhavě stoupala, jako kdyby ji někdo ručně vytahoval vzhůru. Pak se prudce zastavila. Abby zaslechla žuchnutí, následované vyšplíchnutím tekutiny.

Sakra.

Její bota se překotila. Bota, do níž chodila močit.

Výtah se náhle zahoupal, jako kdyby do něj někdo ohromnou silou strčil, a narazil do stěny šachty. Abby náraz nedokázala ustát – hodil ji na stěnu a pak na mokrou podlahu. Prokristapána!

Pak se ozvala ohromná rána na střeše. Něco do ní udeřilo silou železné palice. Zvuk se nesl ozvěnou a Abby z něj bolelo v uších. Pak další rána. Potom ještě jedna. Když se Abby snažila vyškrábat na nohy, výtah se prudce zakymácel směrem do stran a narazil do šachty s takovou silou, že Abby až hmatatelně cítila, jak ocelovými stěnami kabiny prolétla nárazová vlna. Nato se kabina naklonila, což způsobilo, že Abby prolétla jejím stísněným prostorem a s žuchnutím narazila do protější stěny.

Poté se ozvala další rána na střeše.

Proboha, ne.

Je tam nahoře někdo? Ricky? Snaží se prorazit si cestu do kabiny a zmocnit se mě?

Kabina zase o několik centimetrů stoupla a pak se opět divoce rozhoupala. Abby hrůzou zakňourala. Vytáhla telefon a stiskla kurzor. Rozsvítil se displej a Abby spatřila malou promáčklinu ve střeše kabiny.

Pak další rána. A promáčklina se zvětšila. Uvnitř se začala divoce pohybovat zrnka prachu.

Potom další rána. Další. A další. A ještě víc prachu.

A pak ticho. Dlouhé ticho. A teď odlišný zvuk. Tupé bušení. To bušilo její srdce. Buch… buch… buch. V uších slyšela burácivý zvuk své cirkulující krve. Proháněla se jí v těle jako rozbouřený oceán.

Světlo mobilu zhaslo. Stiskla kurzor a displej se znovu rozzářil. Přemýšlela. Zoufale přemýšlela. Co by mohla použít jako zbraň, kdyby se vlámal dovnitř? V tašce měla pepřový sprej, ale tím by ho jenom na pár chvil ochromila – možná na pár minut, kdyby ho s ním zasáhla do očí. Potřebovala něco, čím by ho mohla srazit.

Jedinou věc, kterou měla, byla bota. Zdvihla ji a ucítila mokrou, vlhkou kůži. Pak se dotkla špalkového podpatku. Byl na omak tvrdý, což ji trochu uklidnilo. Mohla by botu schovat za záda, počkat, až se objeví jeho obličej, a pak s ní máchnout. Překvapit ho.

Mozek měla plný otázek. Ví Ricky určitě, že je v kabině? Čekal na ni na schodech a pak nějak zastavil výtah, když zjistil, že do něj nastoupila?

Ticho pokračovalo. Bylo slyšet jen rychlý tlukot jejího srdce, který připomínal údery boxerské rukavice do tréninkového pytle.

A pak proťal její strach záblesk vzteku.

Tak blízko, tak zatraceně blízko!

Tak mučivě blízko ke splnění mých snů.

Musím se z toho dostat. Nějak se z toho musím dostat!

Pak začal výtah opět pomalu stoupat, načež se s dalším prudkým trhnutím zastavil.

Ozvalo se drhnutí kovu o kov.

Pak začalo štěrbinou v posuvných dveřích vnikat se skřípotem dovnitř hranaté páčidlo.

kapitola 28

ZÁŘÍ 2007

Skřípot navijáku. Bručení na volnoběh jdoucího dieselového motoru odtahového vozidla firmy R&K – nonstop odtahová služba. Lisa odehnala celý oblak oněch zatracených much. „Odprejskněte!“ zakřičela na ně. „No tak! Kšic!“

Bručení motoru se přeměnilo v burácení ve chvíli, kdy se ocelové vlečné lano napjalo a chlapík v kabině přidal plyn, aby tak dodal navijáku víc síly.

Lisa byla zvědavá na to, co bude následovat. Především ji zajímalo, co to auto v řece dělá. Nikdo přece jen tak nejede tři kiláky po prašné cestě a pak nešťastnou náhodou nesjede do řeky, řekl jí MJ. „Ani ženská,“ dodal vzápětí, za což si od Lisy vysloužil kopnutí do holeně.

Jeden ze dvou místních, geelongských policistů, kteří se na místě objevili, menší a klidnější z dvojice, jim řekl, že auto bylo patrně použito při nějakém zločinu a tímto způsobem se ho pak pachatelé zbavili. Ať ho do řeky dal kdokoli, nepočítal s tím, že sucho způsobí tak velký pokles hladiny.

Na tváři jí přistála moucha. Chtěla ji plácnout, ale moucha byla rychlejší. Mouchy vnímají čas jinak, vysvětloval jí kdysi MJ. Jedna sekunda je pro člověka totéž, co pro mouchu sekund deset. To znamená, že moucha vidí všechno jako by zpomaleně. Má proto spoustu času na to, aby před naší rukou uletěla.

MJ věděl o mouchách všechno. Když žije člověk v Melbourne a rád chodí do buše, není na tom nic překvapivého, pomyslela si. Expertem na mouchy se stane rychleji, než by považoval za možné. Mouchy se živí výkaly, vyprávěl jí, když byli posledně kempovat, což znamenalo, že Lisa od té doby nevzala do úst nic, na co si sedla moucha.

Lisa upřeně hleděla na bílé policejní auto s modro-bíle kostkovaným pruhem a na stejně zbarvenou policejní dodávku, jež měly na střeše držák s modrým a červeným majákem. Byli tam také dva policejní potápěči v neoprenových oblecích, ploutvích a nasazených dýchacích maskách. Stáli dole v křoviscích na kraji vody a sledovali, jak z vody postupně vychází napjaté ocelové lano.

Ale i mouchy prokazují služby. Zbavují přírodu mrtvol: ptáků, klokanů i lidí. Jsou to malí pomocníčci Matky přírody. Jen se při stolování shodou okolností vyznačují ohavnými zvyklostmi, jako je pozvracet před konzumací jídlo. A proto to nejsou hosté, o něž by člověk u jídelního stolu nějak zvlášť stál, uzavřela své úvahy Lisa.

Z horka jí stékal po obličeji pot. MJ stál vedle ní. Jednu ruku měl položenou kolem jejích ramen, v druhé držel láhev vody, z níž s Lisou střídavě upíjeli. Lisa měla paži obtočenou okolo jeho pasu a prsty zastrčené za pásek přítelových kalhot – vnímala jimi pot, kterým bylo prosyceno jeho tričko. Mouchy rády pijí lidský pot, to byla další moudrost, které se jí od jejího přítele dostalo. V potu není moc proteinu, ale obsahuje potřebné minerály. Pro muší svět je tedy lidský pot obdobou minerální vody Perrier, Badoit či jakékoli jiné značky, kterou mají lidé v oblibě.

Řeka kousek před lanem byla náhle plná vírů. Vypadalo to, jako kdyby vřela. Bubliny na povrchu praskaly a proměňovaly se v pěnu. Vyšší, nervóznější policista ustavičně vykřikoval nějaké pokyny, jež Lise připadaly zbytečné, neboť každý zjevně věděl, co má dělat. Policistovi bylo něco málo přes čtyřicet, měl vlasy ostříhané na delšího ježka a orlí nos. On i jeho mladší kolega měli na sobě předpisové košile s rozhalenkou, nárameníky a emblémem policie státu Victoria, který byl vytkaný na jednom z rukávů, a k tomu kalhoty v barvě námořnické modři a masivní boty. I na policistech si smlsávaly mouchy.

Lisa nato pozorovala, jak hladinu proráží zadek tmavě zelené limuzíny, z níž se valila voda, jejíž zvuk byl silnější než rachocení navijáků a bručení dieselového motoru. Lisa rozpoznala číslo vozu, OPH 010, a nápis pod ním, který zněl VICTORIA – ON THE MOVE.

Jak dlouho bylo asi to auto ve vodě?

Nebyla žádný odborník přes auta, ale něco o nich věděla. Dost na to, aby poznala, že je to starší model fordu falcon, vyrobený před dobrými pěti, možná i deseti lety. Brzy se objevilo zadní sklo a pak střecha. Lak vozu se leskl díky vodě, ale veškerý chrom byl již zrezlý. Pneumatiky byly téměř prázdné, a když bylo auto pozadu vytahováno po příkrém svahu, pleskaly na vyprahlé, písčité půdě. Z prázdného vnitřku se valila ven voda – vytékala dveřními prahy a podběhy.

Zvláštní, a trochu děsivý pohled, pomyslela si Lisa.

Po několika minutách byl falcon na rovné zemi. Nehybně seděl na svých ráfcích a jeho pneumatiky připomínaly čtyři černé bachory. Vlečné lano bylo nyní prověšené; řidič odtahového vozu klečel pod zádí auta a odpojoval hák od vozu. Skřípavý zvuk navijáku ustal a zmlkl i motor odtahového vozu. Slyšet bylo jen stálé šplouchání vody vytékající z vytaženého vozidla.

Oba policisté vůz obcházeli a ostražitě nahlíželi dovnitř okénky. Vyšší a nervóznější měl ruku na pistoli, jako kdyby čekal, že každou chvíli z auta někdo vyskočí a postaví se mu. Menší policista odháněl další mouchy. Lemčík se v nově nastalém tichu vrátil ke svému jú-hú.

Vyšší policista pak stiskl tlačítko, kterým se otevíral kufr. Nic se nestalo. Zkusil to znovu a současně zabral za víko. To se s pronikavým, nesouhlasným skřípotem, vycházejícím z jeho zrezivělých pantů, zdvihlo o několik centimetrů. Nato ho policista otevřel úplně.

Pak šokovaně o krok ustoupil, neboť to, co se nacházelo uvnitř, ucítil dřív, než to uviděl.

„Sakra!“ pronesl, odvrátil se a bylo vidět, že má co dělat, aby se nepozvracel.

kapitola 29

ŘÍJEN 2007

Šedá je standardní barvou smrti, pomyslel si Roy Grace. Šedé jsou kosti. Šedý je popel, když člověka v krematoriu spálí. Šedé jsou náhrobní kameny. Šedé jsou rentgenové snímky zubů. Šedé jsou i zdi márnice. Ať už člověk tleje v rakvi, nebo ve stoce, vše, co po něm nakonec zbude, bude mít šedou barvu.

Šedé kosti ležely na šedém ocelovém stole pitevny. A zkoumaly je šedé ocelové nástroje. Dokonce i světlo zde bylo šedé – šlo o zvláštně rozptýlené nadpozemské světlo, které sem prosakovalo skrz neprůhledná okna. Duchové bývají také šedí. Šedé dámy, šedí pánové. A na pitevně Patologického ústavu měst Birghton a Hove jich bylo hodně. Tisíce duchů nešťastných lidí, kteří skončili zde, uvnitř této ponuré přízemní budovy s šedou, hrubou, oblázkovou omítkou. Lidí, kteří před svou předposlední cestou do prostor pohřebních ústavů, po níž následoval už jen pohřeb do země či kremace, dleli v jednom z chladicích boxů této budovy.

Grace se otřásl. Ačkoli mu návštěvy tohoto místa momentálně vadily méně, protože žena, kterou miloval, to tu měla na starost, pořád zde pociťoval nepříjemné mražení.

Mražení při pohledu na kostru, která měla umělé nehty a na jejíž lebce stále ještě drželo několik vějířků vlasů barvy ozimé pšenice.

Mražení vyvolávalo i pohled na všechny ty postavy v zelených pláštích, které se v místnosti nacházely. Na Frazera Theobalda, Joan Majorovou, Barryho Heatha – nejnovější posilu koronerova týmu pro zdejší oblast. Tento malý, elegantně oblečený muž s tváří hráče pokeru nedávno odešel od policie do výslužby a jeho současná neradostná práce spočívala v tom, že se musel objevovat na místech všech vražd i nenadálých úmrtí, jako úmrtí při dopravních nehodách a sebevraždy, a poté se účastnit pitev. Byl tu i fotograf z týmu pro ohledávání míst činu, který pečlivě zaznamenával každý krok pitvy. A k tomu Darren, Clein asistent, bystrý, pohledný a příjemný dvacetiletý hoch, s černými vlasy nagelovanými do moderních ostnů, který začal svůj pracovní život jako řeznický učeň. A Christopher Ghent, vysoký, svědomitý soudní zubní lékař, který do měkké hmoty otiskoval zuby kostry.

A nakonec Cleo. Neměla dnes službu, ale došla k závěru, že když pracuje Roy, mohla by být v práci i ona.

Někdy měl Grace potíž uvěřit, že s touhle bohyní chodí právě on.

Pozoroval ji – vysokou, nohatou, s dlouhými, dozadu sepnutými blond vlasy a téměř neuvěřitelně krásnou ve svém zeleném plášti se zapínáním vzadu a bílých holínkách – jak se s lehkostí a grácií pohybuje po této místnosti, po své místnosti, po svém panství, citlivá, a přesto zároveň odolná vůči všem jejím hrůzám.

Celou tu dobu si ale Grace říkal, jakou ironií je, že žena, kterou nyní miluje, právě rozkládá na pitevní stůl ostatky ženy, kterou miloval kdysi.

V místnosti silně páchla dezinfekce. Byla vybavená dvěma ocelovými pitevními stoly – jeden byl pevný, druhý na kolečkách. Právě na druhém se nacházely ostatky mrtvé. Byl zde též modrý hydraulický zvedák a nepřehlédnutelná řada chladicích komor, jejichž dveře sahaly od podlahy až ke stropu. Zdi zde byly pokryté zelenými obkládačkami a kolem celé místnosti se táhl kanálek k odvádění vody. Jednu ze zdí lemovala řada dřezů doplněná stočenou žlutou hadicí. U další stěny se nalézala široká pracovní deska, kovová plocha užívaná na způsob kuchyňského prkénka a prosklená skříňka plná nástrojů, baterií Duracell a hrozivých suvenýrů vyjmutých z obětí. Většinou šlo o kardiostimulátory či další předměty, o něž nikdo nestál.

Vedle visela na zdi tabule s kolonkami pro jméno zesnulého a váhu mozku, plic, srdce, jater, ledvin a sleziny. Zatím na ní bylo napsáno jen NEZNÁMÁ ŽENA.

Pitevna byla prostorná, nicméně toho odpoledne se zdála být přeplněná, jako tomu u pitev, jimž byl přítomen patolog ministerstva vnitra, bývalo pravidlem.

„Jsou tu čtyři výplně,“ pronesl Christopher Ghent, aniž to někomu konkrétnímu adresoval. „Tři bílé kompozitní a jedna zlatá inlej. A celoporcelánový můstek od šestky vpravo nahoře ke čtyřce. Nic laciného. Žádný amalgám. Všechno vysoce kvalitní materiál.“

Grace poslouchal a snažil se vzpomenout si, jaké dentální práce měla ve svých ústech Sandy. O své zuby úzkostlivě pečovala. Popis byl pro něj přespříliš odborný.

Joan Majorová zatím z velké krabice vyndala řadu sádrových modelů. Všechny byly umístěné na černých plastových podstavcích jako archeologické fragmenty z nějakého významného naleziště. Grace je už předtím viděl, ale pořád těžko chápal ony drobné rozdíly, které ilustrovaly.

Když Christopher Ghent odrecitoval svou dentální analýzu, začala Joan vysvětlovat, jakým způsobem ukazuje ten který z modelů na jednotlivá odlišná stadia vývoje kostí. Skončila konstatováním, že se jedná o ostatky ženy staré asi třicet let, plus minus tři roky.

A do tohoto rozmezí spadal i věk, v němž Sandy zmizela.

Grace věděl, že musí tu myšlenku z mysli vypudit, že je neprofesionální nechat se ovlivňovat osobními problémy. Jak to měl ale udělat?

kapitola 30

11. ZÁŘÍ 2001

Podlaha se otřásala. Desítky klíčů, určených k výbrusu, jež v řadách visely na háčcích podél jedné stěn obchodu, cinkaly. Z regálu spadlo několik plechovek s barvou. Víčko jedné z nich se při dopadu na podlahu uvolnilo a ven se vylila magnoliová emulze. Převrhla se též jedna kartónová krabice a mosazné šrouby z ní se vyspaly na linoleum, kde sebou vrtěly jako červi.

V hlubokém, úzkém železářství pár set metrů od Světového obchodního centra, kde Ronnie, který tam následoval onoho vysokého policistu, vyhledal útočiště, vládla tma. Před několika minutami totiž vypnuli proud. Svítilo jen jedno nouzové světlo na baterii. Za výlohou běsnilo prašné tornádo, takže chvílemi byla větší tma než v noci.

Žena bez bot, v drahém kostýmku, která vypadala, že v železářství nikdy v životě nebyla, vzlykala. Za pultem, jenž na jedné straně zaujímal celou délku obchodu, vévodila té depresivní scéně vychrtlá postava prodavače v hnědých montérkách a s šedými vlasy vzadu sepnutými do culíku. Muž jen smutně a bezmocně mlčel.

Ronnie pevně svíral rukojeť svého kufru na kolečkách. Jeho aktovka jako zázrakem na kufru stále ještě spočívala.

Venku se na střeše – jako nějaká dětská káča – otáčelo policejní auto, až se nakonec zastavilo. Dveře mělo otevřené a světýlko ve stropě mu stále svítilo. Vnitřek byl prázdný a na zkroucené šňůře se pohupovalo mluvítko vysílačky.

Ve zdi nalevo se náhle objevila trhlina a celý regál, obtížený krabicemi se štětci různých velikostí, se zřítil na podlahu. Vzlykající žena zaječela.

Ronnie ustoupil o krok dozadu, tiskl se k pultu a přemýšlel. V jedné restauraci v Los Angeles prožil kdysi menší zemětřesení. Jeho společník mu tehdy řekl, že vchod bývá nejpevnější částí stavby. Když se budova zřítí, mají nejlepší šanci na přežití ti, kdož jsou ve vchodu.

Ronnie tedy postoupil ke dveřím.

„Zrovna teď bych tam nechodil, kamaráde,“ pronesl policista.

Vtom těsně před výlohu spadla ohromná lavina plná zdiva, skla a suti a zasypala policejní auto. Náhle se svým pronikavým, kvílivým houkáním rozezvučel alarm, jenž měl obchod chránit proti zlodějům. Chlapík s culíkem zmizel na chvíli kamsi dozadu a zvuk ustal. Přestal i cinkot klíčů.

Podlaha se už netřásla.

Nastalo velmi dlouhé ticho. Venku začala docela rychle ustávat prachová bouře, jako kdyby svítalo.

Ronnie otevřel dveře.

„Já bych ven nechodil, rozumíte?“ zopakoval policista.

Ronnie se na něj podíval a chvíli váhal. Pak se opřel a vykročil ven. Za sebou přitom táhl svůj kufr na kolečkách.

Vykročil do naprostého ticha. Do ticha zimního úsvitu, doprovázeného sněžením. Všude kolem totiž ležel šedý sníh.

A všude vládlo šedé ticho.

A pak začal opět slyšet zvuky. Alarmy pro případ požáru. Alarmy proti zlodějům. Autoalarmy. Lidské výkřiky. Sirény záchranných vozidel. Vrtulníky.

Kolem něj tiše klopýtaly šedé postavy. Nekonečný zástup žen a mužů s prázdnými, bezvýraznými obličeji. Někteří šli, jiní běželi. Někteří ťukali do tlačítek mobilu. Ronnie je následoval.

Slepě klopýtal šedou mlhou, která pálila v očích a dusila v ústech a nosních dírkách.

Prostě je následoval. A za sebou táhl kufr. Následoval je. Udržoval s nimi krok. Na obou stranách vystupovaly vzhůru traverzy mostu. Asi Brooklynského mostu, říkala mu jeho chabá znalost New Yorku. Utíkal, klopýtal přes řeku. Po nekonečném mostě a přes nekonečné vířivé a dusivé šedé peklo.

Ztratil představu o čase. I o směru. Jen následoval ty šedé duchy. Náhle, na jeden pomíjivý okamžik, ucítil závan soli. Pak se ale opět vrátil onen zápach ohně – leteckého benzinu, barev, gumy. A v každém okamžiku se mohlo objevit další letadlo.

Na Ronnieho začala pomalu doléhat realita toho, co se stalo. Třeba je Donald Hatcook v pořádku, doufal. Ale co když není? Plán, který Ronnie vymyslel, byl úžasný. Měl mu v příštích pěti letech vydělat miliony. Pořádné miliony! Ale co když je Donald mrtvý, co pak?

V dálce viděl siluety. Zubaté siluety vystupující do značné výšky. Brooklyn. Nikdy v životě v Brooklynu nebyl, jenom ho viděl přes řeku. Teď se k němu s každým krokem přibližoval. A vzduch se také lepšil. Úseků s vůní soli bylo víc a prodlužovaly se. A mlha řídla.

A najednou sestupoval dolů a blížil se ke konci mostu. Zastavil se a otočil. Na mysli mu vytanulo cosi biblického, cosi související s Lotovou ženou. Jak otočila hlavu. A proměnila se v solný sloup. A přesně tak vypadal nekonečný zástup lidí, kteří ho míjeli. Jako solné sloupy.

Jednou rukou se držel kovového zábradlí a upřeně hleděl zpátky. Sluneční svit vytvářel na vodě pod ním tečky. Miliony třpytivých skvrnek, které tančily na vlnkách. Celý Manhattan za řekou vypadal, jako kdyby byl v plamenech. Všechny mrakodrapy byly částečně zahalené v oblacích šedého, hnědého, bílého a černého kouře, jež stoupaly vzhůru a rozlévaly se po hluboké modré obloze.

Ronnie se nekontrolovatelně třásl a potřeboval si vše pořádně srovnat v hlavě. Zašátral v kapsách, vylovil cigarety a jednu si zapálil. Čtyřikrát do sebe v rychlém sledu vtáhl kouř, ale cigareta mu nechutnala, s tím svinstvem, co měl v puse, tedy opravdu ne. Hodil ji tedy do vody. Chtělo se mu zvracet a hrdlo měl ještě vyprahlejší než předtím.

Znovu se tedy přidal k proudu duchů a následoval je až na silnici, kde se, jak se zdálo, rozptylovali do různých směrů. Zastavil se, protože dostal nápad. A aby se jím mohl zaobírat, potřeboval trochu klidu. Odbočil tedy a kráčel opuštěnou boční ulicí okolo řady administrativních budov a kolečka jeho kufru přitom za ním bouchala. Bum-bum-bum…

Zcela pohroužený do svých myšlenek dlouho procházel prázdnými městskými ulicemi, až došel k nájezdu na dálnici. Kousek od něj se k nebi tyčil vysoký, traverzový billboard, který červeným ozdobným písmem propagoval výrobce podlah a podlahových krytin, firmu KENTILE. Pak uslyšel vrčení motoru a za chvíli vedle něj zastavil modrý čtyřdveřový pick-up.

Okénko se stáhlo dolů a nato z něj vykoukl muž v kostkované košili a baseballové čepici newyorských Yankees. „Hej, nechcete svízt?“

Ronnie se zastavil. Byl tou otázkou zaskočený a zmatený a k tomu se potil jako kůň. Svézt? Chce svézt? A kam?

Nebyl si jistý. Chce?

Uvnitř uviděl postavy. Duchy tisknoucí se k sobě.

„Mám ještě jedno místo.“

„A kam jedete?“ zeptal se neohrabaně, jako kdyby měl na výběr.

Muž mluvil nosovým hlasem, jako kdyby byly basy na jeho hlasivkách nastavené na maximum. „Další a další letadla. Každou chvíli další. Musíme pryč. Dalších deset letadel. Možná víc. A to je do prdele teprve začátek.“

„Já – no – já se musím sejít…,“ Ronnie se zarazil. Upřeně hleděl na otevřené dveře, na modré sedačky, na mužovy montérky. Byl to postarší chlapík, s poskakujícím ohryzkem a krkem jako krocan. Jeho obličej byl scvrklý a laskavý.

„Naskočte. Vezmu vás.“

Ronnie obešel auto a nastoupil na místo vepředu, vedle řidiče. Uvnitř byly hlasitě puštěné zprávy. Nějaká žena hovořila o tom, že Wall Street je v oblasti Manhattanu a Battery Parku neprůjezdná.

Když se Ronnie snažil nahmatat pás, podal mu řidič láhev vody. Ronnie, který si náhle uvědomil, jak vyprahlý je, ji do sebe s díky obrátil.

„Čistím okna, jo? V Centru, jo?“

„Jasně,“ řekl na to Ronnie duchem nepřítomně.

„A všechen ten můj pitomej vercajk zůstal v Jižní věži – chápete?“

Ronnie tomu úplně nerozuměl, protože poslouchal jen na půl ucha. „Jasně,“ řekl na to.

„Budu se tam muset asi pozdějc vrátit.“

„Pozdějc,“ zopakoval Ronnie a neznělo to ani souhlasně, ani nesouhlasně.

„Jste v pořádku?“

„Já?“

Auto vyrazilo vpřed. Uvnitř páchly psí chlupy a káva.

„Musíme vocaď. Už trefili i Pentagon. Zrovna teďkonc na nás letí deset letadel. To je příšerný. Příšerný!“

Ronine otočil hlavu a zadíval se na čtyři choulící se postavy vzadu. Žádná z nich mu nepohlédla do očí.

„Arabáci,“ pronesl řidič. „Arabáci to udělali.“

Ronnie civěl na pohárek na kávu od firmy Starbucks, který měl okolo sebe omotanou papírovou utěrku a byl zastrčený v držáku. Vedle byla do držáku vražená láhev s vodou.

„A to je jenom začátek,“ pokračoval řidič. „Ještě štěstí, že máme silnýho prezidenta. Štěstí, že máme Bushe.“

Ronnie na to nic neřekl.

„Jste v pořádku? Nejste raněnej, nebo tak něco?“

Ronnie nic neřekl.

Jeli po dálnici. V protisměru, po vyvýšené části silnice, projíždělo jen několik aut. Objevila se velká zelená značka, rozdělená na dvě poloviny. V levé bylo napsáno EXIT 24 EAST 27 PROSPECT EXPRESS WAY. V pravé 278 WEST VERRAZANO BRIDGE, STATEN ISLAND. Ronnie neodpověděl, protože řidiče nevnímal. Byl hluboce zamyšlený.

Zabýval se oním nápadem. Byl to šílený nápad. Jen produkt onoho otřesu, který utrpěl. Ale ten nápad ho neopouštěl. A čím víc se jím zabýval, tím víc si říkal, že by nemuselo být marné se ho držet. Byl to záložní plán pro případ, kdyby to nevyšlo s Donaldem Hatcookem.

A možná to byl ještě lepší plán.

Ronnie si vypnul mobil.

kapitola 31

ŘÍJEN 2007

Abby v hrůze pozorovala špici páčidla. Prudce a slepě sebou trhalo, nejdřív vlevo, pak vpravo, a silou od sebe odtahovalo křídla posuvných dveří, pokaždé o několik centimetrů, načež dveře vždycky zaskočily zpátky k sobě a pevně sevřely hrot páčidla.

Pak se ozvala další ohromná rána na střeše kabiny a tentokrát to opravdu vypadalo, jako kdyby tam někdo skočil. Výtah se rozhoupal a narazil do strany šachty. Abby přitom nedokázala udržet rovnováhu a zastavila se až nárazem o stěnu kabiny. Z ruky jí přitom vypadl pepřový sprej.

S hlasitým kovovým skřípotem se dveře začaly neochotně otvírat. Abby zaplavila ledová hrůza.

Teď už to nebyla jen několikacentimetrová škvíra. Mezera mezi dveřními křídly byla širší a širší.

Dřepla si a zoufale se snažila nahmatat na podlaze sprej. Dovnitř se vlilo světlo. Abby zahlédla sprej a v panice ho popadla. A pak, aniž zdvihla oči, vyrazila vpřed, tiskla rozprašovač a mířila jím rovnou do rozšiřující se štěrbiny mezi dveřmi.

Tím se dostala na dosah silných paží, které ji popadly, a trhavě vyprošťovaly z výtahu směrem k podestě.

Abby ječela, zoufale sebou škubala a snažila se ze sevření vysvobodit. Znovu stiskla rozprašovač, ale nic z něj nevyšlo.

„Jdi do prdele!“ křičela. „Jdi do prdele!“

„Už je to v pořádku, maličká. Už je to OK.“

Nebyl to hlas, který by znala. Nebyl to jeho hlas.

„Pusťte mě!“ zaječela a kopala přitom bosýma nohama.

Držel ji pevně jako svěrák. „Maličká? Slečno? Uklidněte se. Jste v bezpečí. Už je to v pořádku. Jste v bezpečí!“

Zpod žluté helmy se na ni usmíval jakýsi muž. Byla to hasičská helma. A pak uviděla zelenou kombinézu s fluorescenčními pruhy. A zaslechla praskot vysílačky a něco jako hlas operačního důstojníka, který říkal: „Hotel 04“.

Na schodech nad ní stáli dva hasiči v přilbách. Další postával o několik schodů níž.

Muž, který ji držel, měl na tváři úsměv, jenž uklidňoval.

„Už je všechno v pořádku, slečno. Už jste v bezpečí,“ pronesl.

Třásla se. Je to skutečnost? Není to past?

Zdála se to být skutečnost, ale Abby pro jistotu nadále pevně svírala pepřový sprej. U Rickyho mohl člověk počítat se vším.

Pak si povšimla nevrlého obličeje postaršího polského domovníka, který ve své špinavé mikině a hnědých kalhotách funěl do schodů.

„Já neplacený za to, abych ve víkendech pracoval,“ brblal. „Bytová správa může za to. O tom výtahu jim měsíce už říkám! Měsíce.“

Podíval se na Abby a zamračil se. Pak ukázal prstem s umouněným nehtem vzhůru. „Byt 82, že?“

„Ano,“ odpověděla.

„Bytová správa,“ sípavě pronášel s hrdelním akcentem. „K ničemu jsou. Každý den jim říkám o tom. Každý den.“

„Byla jste tu dlouho, slečno?“ zeptal se Abbyin zachránce.

Bylo mu mezi třiceti a čtyřiceti, byl chlapecky pohledný a jeho černé obočí bylo skoro až moc hezké na to, aby mohlo být skutečné. Obezřetně si ho prohlížela, jako kdyby byl na hasiče až přespříliš krásný, jako kdyby byl jen součástí Rickyho promyšlené lsti. Pak si uvědomila, že se třese tak, že skoro ani nemůže mluvit.

„Nemáte vodu?“

O pár chvil později už měla v rukou láhev s vodou. Pila ji lačnými doušky, část i nechtíc rozlila, takže jí tekla po bradě a čúrkem stékala na krk. Promluvila, až když láhev dopila.

„Děkuju.“

Natáhla ruku s prázdnou lahví a kdosi ji od ní vzal.

„Od včerejšího večera,“ odpověděla. „Byla jsem v téhle hnusné věci myslím od včerejšího večera. Teď je sobota?“

„Ano. Je 17.20, sobota odpoledne.“

„Od včerejška. Od včerejšího večera. Asi od půl sedmé večer.“ Pak Abby vztekle pohlédla na domovníka. „Proč nekontrolujete, jestli funguje ten zatracenej zvonek tam uvnitř? A nebo ten pitomej telefon?“

„Bytová správa,“ pokrčil domovník rameny, jako kdyby se dal téhle instituci klást za vinu jakýkoli problém ve vesmíru.

„Jestli se necítíte dobře, měla byste jít do nemocnice. Na traumatologii by vás prohlédli,“ navrhl ten pohledný hasič.

To u ní vyvolalo paniku. „Ne – ne – já jsem vážně v pořádku, díky. Já – já jen –“

„Jestli vám opravdu není dobře, můžeme vám zavolat sanitku.“

„Ne,“ pronesla rozhodně. „Ne, já do nemocnice nepotřebuju.“

Podívala se na překocené boty, které byly stále ještě ve výtahu, a na vlhkou skvrnu na podlaze. Nic necítila, ale věděla, že to tam musí páchnout.

V hasičově vysílačce to znovu zapraskalo a Abby zaslechla další volací znak.

„Myslela jsem si – myslela jsem si, že to se mnou spadne. Víte? Že to se mnou každou chvíli musí spadnout – a já budu…“

„Ne, to nehrozilo. A pro případ pádu to má záložní centrifugami zámkový mechanismus. Ale pád kabiny nehrozil.“ Jeho hlas umlkl a hasič chvíli vypadal zamyšleně. Pak jeho oči zamířily ke stropu výtahu. „Vy tu bydlíte?“

Přikývla.

Povolil sevření, v němž ji stále držel, a dodal: „Měla byste zkontrolovat, za jaké služby si platíte. Jestli je v nich také údržba výtahu.“

Domovník k tomu cosi poznamenal, patrně opět něco o bytové správě, ale Abby to skoro nevnímala. Její úleva pramenící z toho, že byla vysvobozena z výtahu, byla jen pomíjivá. Bylo skvělé, že už není v té zatracené kabině, ale to ani v nejmenším neznamenalo, že je mimo nebezpečí.

Klekla si a snažila se dosáhnout na boty, aniž by musela znovu vstupovat do výtahu. Nedosáhla na ně. Hasič se sehnul a přitáhl je svou otočenou sekyrkou. Zjevně nebyl tak hloupý, aby do výtahu sám vstupoval.

„Kdo vás zavolal?“ zeptala se.

„Paní z bytu…,“ hasič se odmlčel, aby se podíval na poznámku ve svém bloku, „z bytu 47. Několikrát se odpoledne snažila přivolat výtah a pak prý slyšela, že uvnitř někdo volá o pomoc.“

Abby si předsevzala, že jí musí někdy dojít poděkovat, a pak obezřetně vzhlédla vzhůru po schodech, které byly pokryté ochrannou folií a na nichž byly poházené kusy sádrokartonu a dalších stavebních materiálů.

„Měla byste toho hodně vypít a co nejdřív něco sníst,“ doporučil jí hasič. „Ale jen něco lehkého. Polévku nebo tak něco. Dovedu vás do bytu, abych měl jistotu, že jste v pořádku.“

Poděkovala mu a pak se podíval na pepřový sprej. Přemítala nad tím, proč z něj nic nevyšlo, až si všimla, že neodtrhla pojistku. Hodila sprej do tašky a s botami v ruce začala vystupovat po schodech, přičemž opatrně zdolávala nepořádek po zednících. A přemýšlela.

Že by výtah schválně poškodil Ricky? A spolu s ním i telefon a zvonek? Nebyla představa, že by něco takového mohl udělat, přespříliš přitažená za vlasy?

Všechny zámky byly nedotčené, zjistila s úlevou, když došla ke dveřím svého bytu. I přesto však – poté, co poděkovala hasiči – vstupovala dovnitř opatrně a kontrolovala, je-li nit, kterou před odchodem natáhla přes předsíň, neporušená. Pak za sebou zase zamkla dveře a zajistila je bezpečnostními řetízky. A pak ještě pro jistotu zkontrolovala každou místnost bytu.

Všechno bylo v pořádku. Nikdo tady nebyl.

Šla do kuchyně, udělala si čaj a z ledničky vytáhla jednu tyčinku KitKat. Sotva si vložila první kousek do úst, ozval se zvonek u dveří, okamžitě následovaný pronikavým zabušením.

Žvýkající Abby, jejíž nervy drásala představa, že by to mohl být Ricky, opatrně přispěchala ke dveřím a podívala se kukátkem. Stál tam drobný muž s hubeným obličejem. Mohlo mu být tak přes dvacet, měl vlasy načesané dopředu a na sobě oblek.

Kdo to k čertu je? Nějaký dealer? Někdo od Svědků Jehovových – ale ti přece normálně chodí ve dvojicích? Anebo má ten neznámý něco společného s hasiči? Abby byla k smrti unavená, otřesená a hladová a momentálně se jí chtělo udělat si čaj, něco si sníst, obrátit do sebe pár skleniček červeného vína a zalehnout.

Protože věděla, že ten muž musel projít přes domovníka a hasiče, zmenšilo to její obavy. Zkontrolovala, jsou-li oba bezpečnostní řetízky náležitě zacvaknuté, odemkla dveře a pootevřela je jen o tolik centimetrů, kolik řetízky dovolovaly.

„Katherine Jenningsová?“ zeptal se neznámý pronikavým a vlezlým hlasem. Jeho dech přitom teple ovanul Abbyinu tvář. Byl cítit po peprmintové žvýkačce.

Katherine Jenningsová bylo jméno, pod nímž si Abby pronajímala byt.

„Přejete si?“ odpověděla.

„Kevin Spinella z listu Argus. Mohla byste mi věnovat chvíli času?“

„Je mi líto,“ odpověděla a okamžitě se snažila zavřít dveře. Tam byla ale vklíněna novinářova noha.

„Potřeboval bych jen pár vět, které bych mohl ocitovat v článku.“

„Je mi líto,“ pronesla. „Nemám vám co říct.“

„Takže nechcete poděkovat hasičům za to, že vás zachránili?“

„Ne, neřekla jsem, že…“

A sakra. Už si to píše do bloku.

„Podívejte, slečno, nebo snad paní Jenningsová?“

Abby na tu vějičku neskočila.

„Chápu, že jste si prožila peklo,“ pokračoval. „Mohl bych k vám, myslíte, poslat našeho fotografa?“

„Ne, nemohl,“ odpověděla. „Jsem moc unavená.“

„A co takhle zítra ráno? Jaký čas by vám vyhovoval?“

„Ne, děkuji. A prosím, dejte pryč tu nohu.“

„Měla jste pocit, že je váš život v ohrožení?“

„Jsem moc unavená,“ odpověděla. „Děkuji.“

„Dobře, chápu, že jste si prožila svoje. Víte co, já se u vás ráno zastavím s fotografem. Vyhovovalo by vám deset hodin dopoledne? Není to na vás v neděli moc brzy?“

„Promiňte, nechci žádnou publicitu.“

„No, dobře. Zastavím se tedy zítra v deset,“ pronesl novinář a dal nohu pryč.

„Ne, děkuji,“ řekla na to Abby rozhodně, pak zavřela dveře a důkladně je zamkla. To by tak ještě k sakru potřebovala, svou fotku v novinách!

Třásla se a v hlavě měla jeden velký vír myšlenek. Vytáhla si z kabelky cigarety a jednu si zapálila. Pak prošla do kuchyně.

#

V zadní části dodávky, která byla zaparkovaná dole na ulici, si jakýsi muž rovněž zapálil. Pak škubl za plíšek a otevřel tak plechovku ležáku Foster. Dával si přitom pozor na to, aby nepostříkal drahé elektronické vybavení, které měl vedle sebe. Nato si z plechovky přihnul. Skrz čočku zasazenou do malého otvoru vyvrtaného do střechy dodávky měl obvykle dokonalý výhled na její byt, který byl ovšem momentálně částečně zakryt zaparkovaným hasičským vozem, blokujícím ulici. Alespoň to, pomyslel si, oživilo monotónnost toho dlouhého hlídkování.

Stín, který se pohyboval za Abbyiným oknem, mu k jeho uspokojení říkal, že Abby je již doma.

Domov, sladký domov, pomyslel si, a cynicky se zazubil. Přišlo mu to totiž téměř legrační.

kapitola 32

11. ZÁŘÍ 2001

Lorraine, která stále neměla na sobě nic víc než jen kalhotky od plavek a zlatý řetízek na kotníku, seděla v kuchyni na barové stoličce a sledovala malou televizi upevněnou nad pracovní deskou a přitom čekala, až se začne vařit voda v rychlovarné konvici. V popelníku před ní ležely špačky ze šesti cigaret. Právě si zapálila další a zhluboka vdechovala cigaretový kouř. Přitom měla u ucha telefon a hovořila se Sue Klingerovou, svou nejlepší kamarádkou.

Sue a její manžel Stephen žili v domě, po jakém Lorraine vždycky prahla, v ohromující, o samotě stojící rezidenci na Tongdean Avenue, s výhledem přes celé město k moři. Mnozí lidé ji považovali za nejlepší rezidenci v oblasti Brightonu a Hoveu. Klingerovým patřila též vila v Portugalsku. Měli čtyři úžasné děti a na rozdíl od Ronnieho měl Stephen talent na vydělávání velkých peněz. Ronnie kdysi Lorraine slíbil, že kdyby Sue a Stephen někdy dům prodávali, najde způsob, jak sehnat peníze na jeho koupi. Jo, to určitě. Leda snad ve tvých snech, má lásko.

V televizi znovu opakovali záběry toho, jak ta dvě letadla narážejí do věží Světového obchodního centra. Pak je pouštěli opět, pořád a pořád. Jako kdyby tomu producent či režisér programu nemohl uvěřit a musel si ty záběry ustavičně přehrávat, aby se ujistil, že je to realita. Anebo si někdo šokovaný myslel, že když ty záběry mnohokrát zopakuje, letadla nakonec věže bezpečně minou a na Manhattanu bude zase jen obyčejné úterní ráno, plné obvyklých obchodních záležitostí. Lorraine sledovala náhle se objevivší oranžovou ohnivou kouli, hustá černá oblaka a bylo jí hůř a hůř od žaludku.

A teď ukazovali, jak věže padají. Nejdřív Jižní, pak Severní.

Voda v konvici se začala vařit, ale Lorraine se ani nepohnula. Nechtěla spustit oči z obrazovky, protože by mohla propást Ronnieho. Alfie se jí třel o nohu, ale ona ho nevnímala. Sue jí cosi říkala, ale Lorraine to neslyšela, protože zaujatě hleděla na televizi a pozorně zkoumala každý z obličejů.

„Lorraine? Haló? Jsi tam ještě?“

„Ano.“

„Ronnie přežil. Bude v pořádku.“

Konvice se s cvaknutím vypnula. Přežil. Její sestra použila totéž slovo.

Přežil.

Sakra, Ronnie, kdybys tak přežil.

Pípnutí jí oznámilo, že má další, čekající hovor. Stěží se dokázala ovládnout a do telefonu vzrušeně vykřikla: „Sue, to je možná on! Hned ti zavolám zpátky!“

Proboha, Ronnie, ať jsi to ty. Ať jsi to ty, prosím!

Ale byla to její sestra. „Lori, právě jsem se dověděla, že všechny lety musely ve Spojených státech přistát.“ Mo pracovala jako letuška na dálkových letech společnosti British Airways.

„Co… co to znamená?“

„Žádná letadla nepřijímají ani žádným nedovolí odstartovat. Zítra jsem měla letět do Washingtonu. Všechno zůstává na zemi.“

Lorraine zachvátila nová vlna paniky. „A dokdy?“

„Nevím – do odvolání.“

„Znamená to, že se Ronnie zítra možná nevrátí?“

„Obávám se, že nepřiletí. Během dne zjistím víc, ale momentálně se všechna letadla mířící do Spojených států musejí obracet. Což znamená, že nebudou tam, kde mají být. Bude v tom hrozný chaos.“

„No, to je skvělé,“ řekla na to Lorraine nevrle. „To je fakt skvělé. A kdy myslíš, že by se Ronnie mohl vrátit?“

„Nevím – ale zkusím co možná nejdřív zjistit nějaké aktuální informace.“

Lorraine uslyšela v telefonu křičící dítě a též Mo, jak mu říká: „Minutku, miláčku. Maminka telefonuje.“

Lorraine típla cigaretu. Pak seskočila ze stoličky a s očima přilepenýma na obrazovce vyndala sáček s čajem a hrnek, do nějž vzápětí nalila vodu. S očima stále na obrazovce couvla a bolestivě narazila kyčlí do rohu kuchyňského stolu.

„Sakra! Krucinál!“

Podívala se dolů a uviděla čerstvou červenou skvrnu v nerovné řadě podlitin, některé byly černé a nové, jiné žluté a téměř zahojené. Ronnie byl šikovný, vždycky ji bil na těle, ne do obličeje. Vždycky vytvářel modřiny, které se daly snadno skrýt.

A po těch svých – stále častějších – opileckých záchvatech vzteku vždycky plakal a úpěnlivě ji prosil za odpuštění.

A ona mu vždycky odpustila.

Odpouštěla mu, protože cítila, že má vůči němu velký dluh. Věděla, jak moc Ronnie touží po jedné věci, kterou mu doposud nebyla schopna dát. Po dítěti, které tak zoufale chtěl.

Odpouštěla mu, protože měla velký strach, aby ho neztratila.

Odpouštěla, protože ho milovala.

kapitola 33

ŘÍJEN 2007

Nebyl to zrovna nejlepší víkend mého života, pomyslel si v pondělí ráno v osm hodin Roy Grace, když seděl v maličké, přecpané čekárně zubního lékaře a listoval stránkami časopisu Sussex Life. V skutečnosti měl pocit, jako by minulý týden ještě neskončil.

Pitva prováděná Dr. Frazerem Theobaldem se nekonečně vlekla a skončila teprve v sobotu v devět hodin večer. A Cleo, která byla při pitvě v pohodě, na něj byla včera nepříjemná.

Oba věděli, že za zkažení jejich plánů na víkend nemůže ani jeden z nich, ale Grace měl přesto pocit, že mu to Cleo klade za vinu. Přesně jako to dělávala Sandy, když dorazil domů o mnoho hodin později, než slíbil, anebo musel na poslední chvíli zrušit nějakou dlouho dopředu naplánovanou věc, protože se přihodilo něco velmi naléhavého. Jako kdyby to byla jeho chyba, že nějaký rekreační běžec objevil v příkopu mrtvolu v pátek pozdě odpoledne, a ne v nějakou vhodnější dobu.

Cleo to věděla. Znala svět policie a nevyzpytatelnou pracovní dobu policistů lépe než většina lidí. A ona sama na tom byla dost podobně. I ji mohli povolat do práce v kteroukoli denní či noční dobu a často tomu tak skutečně bylo. Tak co ji tedy žralo?

Naštvalo ji dokonce i to, když se na pár hodin vrátil k sobě domů, aby tam posekal ošklivě přerostlý trávník.

„Kdybychom byli v Londýně, tak bys stejně sekat nemohl,“ řekla mu. „Tak proč zrovna teď sekáš?“

Skutečný problém byl v tom, že to byl jeho dům, to věděl. Jeho dům – a též dům jeho ženy Sandy – na Cleo, jak se zdálo, stále působil jako červený hadr na býka. Ačkoli nedávno odstranil hodně osobních věcí své zmizelé ženy, Cleo sem stále chodila jen zřídka, a když už přišla, zdálo se, že jí tu není příjemně. Milovali se tu jen jednou a nebyl to hezký zážitek pro žádného z nich.

Od té doby spali jen v Cleině domě. Nocí, které trávili spolu, přibývalo a nyní měl Roy u Cleo holení, mycí potřeby a k tomu tmavý oblek, bílou košili, jednobarevnou kravatu a tmavé boty – svou pracovní uniformu, v níž ve všední dny chodil do práce.

Otázka, proč sekal trávu, byla dobrá otázka a Grace Cleo pravdu neřekl, protože by tím věci jen zhoršil. Pravdou bylo, že s ním ta kostra otřásla a on chtěl být pár hodin sám, aby mohl o všem přemýšlet.

Aby mohl uvažovat o tom, jak se bude cítit, pokud to opravdu je Sandy.

Ve vztahu s Cleo učinil značný pokrok, mnohem větší, než v jakémkoli ze vztahů, které od zmizení své ženy navázal. Zároveň si ale uvědomoval, že navzdory všem jeho snahám posouvat tento vztah dopředu a dopředu, zůstává mezi ním a Cleo trvale vražený klín v podobě Sandy. Před několika týdny při večeři, kdy toho oba přespříliš vypili, se mu Cleo svěřila se svými obavami, že jí už začínají tikat biologické hodiny. Věděl, že začíná toužit po závazku z jeho strany – a vycítil, že má obavy, že se Sandy v cestě se jí ho od něj nikdy nedostane.

Nebyla to pravda. Roy ji zbožňoval. Miloval ji. A začal vážně uvažovat o společném životě s ní.

A proto ho včera vpodvečer, když se vracel do jejího domu a v ruce držel dvě lahve jejího oblíbeného červeného vína Rioja, tolik zabolelo, když ho po otevření vchodových dveří jeho vlastním klíčem přivítalo maličké černé štěně, které k němu přiběhlo, ovinulo mu packy kolem nohou a počuralo tenisky.

„Kdo – čí to je?“ zeptal se zmateně.

„Můj. Dostala jsem ho odpoledne. Je to pětiměsíční štěně, nalezenec, kříženec labradora a border collie.“

Na pravé noze ucítil Roy nepříjemné teplo, neboť moč mu botou začala prosakovat dovnitř. A když si klekl a pes mu svým jazykem připomínajícím smirkový papír oblizoval ruku, zaplavil jeho nitro zmatek. Cítil se totálně konsternován.

„Neřekla – neřekla jsi mi, že si chceš obstarat štěně!“

„Jo, ale ty mi taky spoustu věcí neříkáš, Royi,“ odpověděla lhostejně.

#

Do čekárny vešla starší žena, podezřívavě pohlédla na Gracea, jako kdyby mu chtěla říct Já jsem objednaná jako první, synku, a pak se posadila.

Roy měl nabitý den. V 9.00 se hodlal sejít s Alison Vosperovou a vyříkat si to s ní kvůli Cassianu Pewovi. V 9.45, později než obvykle, pořádal první informační poradu v Operaci Dingo – toto náhodně vybrané jméno přidělil počítač sussexské kriminálky vyšetřování smrti Neznámé ženy, jak se kostra nalezená ve stoce momentálně nazývala. V 10.30 pak měly následovat ranní modlitby – jak se vtipně přezdívalo nově zavedeným poradám řídících pracovníků.

Na poledne byla naplánována tisková konference, věnovaná nálezu kostry. Ne snad že by bylo možné sdělit v této fázi nějaké větší množství informací, když se ale prozradí věk mrtvé ženy, její fyzická charakteristika a přibližná doba smrti, třeba si někdo vzpomene, že zhruba od stejné doby někoho podobného pohřešuje. Samozřejmě za předpokladu, že to není Sandy.

„Royi! Rád tě vidím!“

Ve dveřích stál v bílém plášti Steve Cowling, jehož úsměv odhaloval dokonalé, bílé zuby. Byl to vysoký pětapadesátník, se vzpřímeným postojem vojáka, bezvadně upravenými vlasy, které byly pokaždé, když ho Grace viděl, o něco šedivější než předtím. Ve stejné míře z něj vyzařovalo kouzlo osobnosti i sebedůvěra, kombinovaná s jakýmsi chlapeckým entuziasmem, jako kdyby zuby byly tou nejvíce vzrušující věcí na světě.

„Pojď dál, ty stará vojno!“

Grace se kývnutím omluvil té postarší dámě, která vypadala zřetelně naštvaně, a následoval zubaře do jeho světlé a vzdušné mučírny.

Zatímco podobně jako Roy byl i Steve Cowling s každou Graceovou návštěvou starší a starší, jeho instrumentářky, jež se ustavičně měnily, byly stále mladší a atraktivnější. Ta nejnovější, nohatá bruneta, které bylo jen málo přes dvacet a která v ruce držela žlutohnědou obálku, se na Gracea usmála, z obálky vytáhla svazek negativů a s koketním pohledem je podala Cowlingovi.

Ten nato uchopil alginátový odlitek, jejž mu Grace před dvaceti minutami předal. „Tak, Royi. Je to opravdu dost zajímavé. První věc, kterou ti určitě musím říct, je, že to rozhodně není Sandy.“

„Není?“ zopakoval tak trochu důrazně Grace.

„Absolutně ne,“ odpověděl Cowling a ukázal na negativy. „Tyhle patří Sandy – vůbec se neshodují. Ale ten odlitek poskytuje dost informací, které mohou být užitečné,“ dodal Cowling a zářivě se na Gracea usmál.

„Dobře.“

„Tahle žena měla implantáty, které musely být v době jejich výroby dost drahé. Závitový typ, titan – výrobce švýcarská společnost Straumann. Je to v podstatě dutý válec, který se nasadí na kořen, který do něj vroste a trvale jej tak upevní.“

Když Grace ta slova poslouchal, vzdouvaly se v něm protichůdné emoce. Snažil se soustředit, ale najednou to pro něj bylo dost těžké.

„A zajímavé, kamaráde, je, že je můžeme zhruba datovat. A datace navíc odpovídá vašemu odhadu toho, jak dlouho je ta žena mrtvá. Začaly vycházet z módy zhruba před patnácti lety. V ústech má i další drahé práce, nějaké opravy a můstek. Pokud je z tohohle kraje, pak znám asi pět nebo šest zubařů, co by takovouto práci dokázali odvést. Začal bych u Chrise Gebbieho, který má praxi v Lewesu. Ale napíšu ti i ostatní jména. Znamená to, že na tom finančně byla docela dobře.“

Grace poslouchal, ale jeho myšlenky byly jinde. Kdyby tahle kostra patřila Sandy, celou tu záležitost by to určitým, třebaže smutným způsobem uzavřelo. Muka pramenící z nejistoty tedy měla pokračovat.

Grace nevěděl, je-li zklamaný, anebo zda se mu ulevilo.

kapitola 34

ZÁŘÍ 2007

Ze zápachu, který vycházel z kufru auta, se všem na břehu řeky zvedal žaludek. Bylo to, jako když někdo pročistí ucpanou stoku a plyny, které celé měsíce – možná roky – vznikaly při hnilobných procesech, se všechny naráz uvolní do vzduchu.

Lisa, která v šoku couvla, si zacpávala prsty nos a na chvíli zavřela oči. Spalující polední slunce a neúnavné mouchy vše ještě zhoršovaly. Když oči otevřela, rychle se trochu nadechla ústy, ale zápach byl i tak příšerný. Měla co dělat, aby se nevyzvracela.

MJ nevypadal, že by to nesl lépe, ale oba na tom byli líp než ten nervózní policista, který se předtím odvrátil od auta. Nyní klečel a opravdu zvracel. Lisa zadržela dech, ignorovala svého přítele, který ji zatažením za ruku nabádal k opatrnosti, a udělala pár kroků k zadku auta a nahlédla do kufru.

A pak toho litovala. Země se pod ní náhle začala kymácet a ona pevně sevřela ruku svého přítele.

Viděla cosi, co zpočátku vypadalo jako figurína z výlohy, roztavená v ohni. Pak si ale uvědomila, že je to ženské tělo. Vyplňovalo většinu hlubokého zavazadlového prostoru a bylo částečně potopené ve slizovité, třpytící se černé vodě, která postupně odtékala pryč. Ženiny světlé vlasy, dlouhé až na ramena, byly ve vodě rozprostřené jako mořské řasy. Její ňadra připomínala barvou a strukturou mýdlo a většinu její kůže pokrývaly velké černé skvrny.

„To je od ohně?“ zeptal se menšího policisty MJ, kterého všechno zajímalo.

„To ne, hochu, ne, to nejsou spáleniny. To se odloupává kůže.“

Lisa pohlédla na hlavu mrtvoly, ale ta byla nafouklá a beztvará. Vypadala jako zpola roztátá hlava sněhuláka. Pubické ochlupení mrtvé však bylo nedotčené, její hustý hnědý trojúhelník vypadal tak svěže, že člověku až přišlo, že není skutečný, že ho tam někdo přilepil jako nějaký bizarní vtip. Při pohledu na něj se Lisa cítila skoro provinile. Provinile kvůli tomu, že tu stojí a civí na to tělo, jako kdyby smrt byla veskrze soukromá věc a ona toto soukromí narušovala.

Nemohla však od té ženy odtrhnout oči. A hlavou jí pořád chodily tytéž otázky. Co se ti stalo, ty ubohá? Kdo ti to udělal?

Nervózní policista se dal nakonec dohromady a dvojici od auta rychle odehnal. Prohlásil přitom, že je to místo činu a že ho musí obehnat policejní páskou.

Odstoupili tedy o několik kroků, avšak pořád nedokázali odvrátit od auta oči. Přišlo jim, jako kdyby v přímém přenosu sledovali nějakou epizodu seriálu Kriminálka Las Vegas. Byli šokovaní, ochromení a strnulí – ale zároveň zvědaví, neboť se právě začínaly dít zajímavé věci. MJ z jejich auta vytáhl láhev vody a baseballové čepice. Lisa se vděčně napila a pak si na hlavu nasadila čepici, aby se tak chránila před palčivým sluncem.

Jako první dorazila velká bílá dodávka výjezdovky. Vylezli z ní dva muži v tričku a kalhotách a začali si navlékat bílé ochranné obleky. Pak přijela menší modrá dodávka, z níž vystoupil policejní fotograf. A za chvilku přijel modrý volkswagen golf, z nějž vystoupila jakási mladá žena. Bylo jí mezi dvaceti a třiceti, měla světlé vlnité vlasy a na sobě džíny a bílou halenku. Několik chvil jen stála a pozorovala dění. V jedné ruce držela poznámkový blok, v druhé diktafon. Pak přistoupila k Lise a jejímu příteli.

„To vy jste našli to auto?“ měla příjemný, ale poněkud ostrý hlas.

Lisa ukázala na svého přítele. „To on.“

„Jsem Angela Parksová,“ pronesla. „Z listu Age. Mohli byste mi říct, jak se to seběhlo?“

V tu chvíli poblíž zrovna zastavoval zlatý vůz značky Holden. A zatímco MJ vyprávěl celý jejich příběh, Lisa pozorovala, jak z vozu vystupují dva muži v bílých košilích. Jeden byl menší a podsaditý, měl vážný chlapecký obličej, zatímco druhý vypadal jako rváč: byl vysoký, měl robustní postavu – i když zároveň maličko nadváhu – holou hlavu a úzký zrzavý knírek. Z očí mu šlehaly blesky. Lisa si myslela, že je to proto, že mu povoláním na tohle místo zkazili víkend, ale brzy zjistila, že se věci mají jinak.

„Vy zatracenej idiote!“ zařval na místo pozdravu na toho nervózního policistu, který stál kousek za páskou vymezující místo činu. „Vy jste to ale zmrvili! Copak krucinál nemáte ani základní výcvik? Co jste mi to udělali s místem činu? Vy jste ho nejen kontaminovali, vy jste ho přímo znesvětili! Kdo vám kurva řekl, abyste tahali to auto z vody?“

Nervózní policista ztratil na chvíli řeč. „Ano, no, omlouvám se za to, pane. Asi jsme to trochu zpackali.“

„Vždyť mi v tom sakra právě šlapete!“

Onen podsaditý detektiv zatím přistoupil k Lise a jejímu příteli a kývnutím pozdravil novinářku. „Jak se vede, Angelo?“

„Dobře, díky. Ráda vás vidím, detektive-seržante Burge,“ odpověděla.

Pak k nim velkými, ráznými kroky, jako kdyby mu patřil říční břeh i vše okolo, přistoupil i jeho kolega, onen násilnický typ. Chvatným přikývnutím pozdravil novinářku a pak oslovil Lisu a jejího přítele: „Detektiv-starší seržant Georgie Fletcher,“ představil se. Jeho chování bylo profesionální a překvapivě jemné. „Vy jste ta dvojice, co našla to auto?“

MJ přikývl. „Jo.“

„Budu potřebovat výpověď vás obou. Mohli byste se dostavit na policejní stanici v Geelongu?“

MJ se podíval na Lisu a pak na detektiva. „Myslíte teď?“

„Někdy během dneška.“

„Samozřejmě. Myslím ale, že vám toho moc neřekneme.“

„Děkuju, to posoudím já sám. Než odjedeme, zapíše si můj seržant vaše jména, adresy a kontaktní telefonní čísla.“

Novinářka nato natáhla ruku s diktafonem směrem k detektivovi. „Detektive-starší seržante Fletchere, myslíte si, že existuje nějaká souvislost mezi melbournskými gangy a touhle mrtvou ženou?“

„Jste tady déle než já, slečno Parksová. V této fázi vám nemám co říct. Nejdřív musíme zjistit, kdo to je.“

„Spíš byl, ne?“ opravila ho novinářka.

„No, jestli chcete být takhle puntičkářská, pak si počkejte na policejního lékaře a nechte si potvrdit, že je opravdu mrtvá.“

Provokativně se přitom zazubil, ale nikdo kolem něj se neusmál.

kapitola 35

11. ZÁŘÍ 2001

Kromě řidiče, jenž mluvil bez přestávky, všichni ostatní mlčeli. Řidič připomínal televizi v baru, která je puštěná nepříjemně hlasitě a kterou není možné vypnout nebo přepnout. Ronnie se snažil poslouchat zprávy, jež vysílalo rádio v pick-upu, a srovnat si v hlavě myšlenky, ale řidič mu neumožňoval ani jedno, ani druhé.

A nejen to. Jeho silný brooklynský akcent způsoboval, že Ronnie občas dokázal jen těžko dešifrovat, co že to řidič vlastně říká. Jelikož byl ale ten muž laskavý a nabídl mu svezení, mohl mu Ronnie jen těžko říct, aby sklapnul. A tak tam seděl, poslouchal ho jen tak napůl ucha, čas od času přikývl a tu a tam pronesl „Jo“ nebo „To sakra ne“ anebo „To si děláte legraci“, podle toho, co se mu zdálo nejvhodnější.

Muž označil za pakáž všechny etnické menšiny „téhle skvělé země“ a pak mluvil o svých žebřících v Jižní věži. Zdálo se, že mu to docela dělá starosti. Ty mu dělal také finanční úřad a v této souvislosti začal nadávat na daňový systém Spojených států.

Pak se na pár chvil milosrdně odmlčel a nechal mluvit rádio. Všichni duchové sedící v pick-upu za Ronniem zůstávali také potichu. Možná poslouchali rádio, možná byli přespříliš šokovaní, aby cokoli z vysílaného vstřebali.

Šlo o hotové litanie. O seznam všemožných věcí, které se přihodily a o nichž už Ronnie stejně věděl. A brzy měl něco říct George Bush. Newyorský starosta Giuliani byl již na cestě do centra města. Amerika byla napadena. A jakmile dojdou další zprávy, budou posluchači informováni.

V Ronnieho mozku se zatím ustavičně spřádal plán.

Uháněli po široké, ztichlé ulici. Napravo byl travnatý pás se stromy a sloupy uličního osvětlení. Za ním stezka pro pěší či cyklisty a pak zábradlí a za ním další, souběžně vedoucí ulice se zaparkovanými auty a dodávkami a podél ní bytové domy z červených cihel, které nebyly nijak zvlášť vysoké a vůbec se nepodobaly manhattanským kolosům. Asi po necelém kilometru je vystřídaly velké, hranaté, samostatně stojící bytové objekty, které možná obývala jen jedna rodina, anebo byly rozděleny na několik menších bytů. Vypadalo to na vzkvétající čtvrť. A na čtvrť příjemnou a klidnou.

Minuli značku s nápisem OCEAN PARKWAY.

Ronnie sledoval postarší pár, který pomalu kráčel po chodníku, a v duchu si říkal, jestli ti lidé vědí o dramatu, jež se kousek od nich, na druhé straně řeky odehrává. Nezdálo se, že by tomu tak bylo. Kdyby o tom slyšeli, byli by nyní určitě přilepení ke svému televizoru. Kromě nich nebyla v dohledu živá duše. Samozřejmě, ve všední den bývá v tuhle denní dobu hodně lidí obvykle v práci. Ale matky by byly určitě venku a vozily by svá miminka v kočárcích. Lidé by venčili psy. Mládež by lelkovala na ulicích. Nikde nikdo. I provoz byl slabý. Mnohem slabší než obvykle.

„Kde to jsme?“ zeptal se Ronnie řidiče.

„Brooklyn.“

„Aha,“ řekl na to Ronnie. „Pořád Brooklyn.“

Uviděl budovu s nápisem YESHIVA CENTER. Přišlo mu, jako by jeli celé věky. Nikdy ho nenapadlo, že je Brooklyn takhle veliký. Dost velký na to, aby se v něm člověk ztratil, aby v něm zmizel.

A pak mu na mysli vytanula slova. Byl to verš ze hry Christophera Marlowa Maltský žid, kterou nedávno viděl s Lorraine a Klingerovými v Královském divadle v Brightonu.

Ale to bylo v jiné zemi.

A kromě toho, to děvče je mrtvé.

Na ulici bylo dál úplně mrtvo. Přetnuli křižovatku, kde elegantní budovy z červených cihel vystřídaly modernější panelové bloky. Pak najednou projížděli pod tmavozeleným ocelovým mostem pro vlaky newyorského metra.

„Ivani,“ pronesl řidič. „Celá tahle zatracená čtvrť je dneska plná Ivanů.“

„Ivanů?“ zopakoval Ronnie, kterému nebylo jasné, co tím řidič myslí.

Řidič ukázal na řadu křiklavých průčelí obchodů a firem. Nehtové studio. Šostakovičova hudební, výtvarná a sportovní škola. Všude ruské nápisy. Viděl i nápis lékárna v azbuce. Pokud člověk neuměl rusky, netušil, co je v polovině obchodů k dostání. A Ronnie neuměl rusky ani slovo.

Ivani. Teď už tomu Ronnie rozuměl.

„Malá Oděsa,“ pokračoval řidič. „Ohromná ruská kolonie. Nebejvalo to tady takový, když jsem byl kluk. Jenže pak přišla perestrojka a glasnosť, jo? Dovolili jim cestovat, rozumíte? A všichni se nastěhovali sem! Celej svět se mění – chápete?“

Ronnie měl sto chutí umlčet řidiče poznámkou, že kdysi tu žili jen indiáni a i jim se svět pořádně změnil, ale měl strach, že by ho vyhodil z vozu.

A tak na to řekl jen další „Jo“.

Nato odbočili doprava do slepé ulice plné obytných budov. Na jejím vzdálenějším konci stála řada námořních úvazových sloupků, za ní promenádní chodníček, potom pláž a nakonec oceán.

„Brightonská pláž. Dobrý místo. Tady budete v bezpečí. V bezpečí před letadly,“ pronesl řidič a naznačil tím Ronniemu, že je cesta u konce.

Pak se řidič otočil k duchům vzadu. „Coney Island. Brightonská pláž. Musím se vrátit pro svý žebříky, úvazy a všechny mý věci. Drahý věci, víte.“

Ronnie si odepnul bezpečnostní pás, vydatně mu poděkoval a potřásl jeho velkou mozolnatou rukou.

„Opatrujte se.“

„Vy taky.“

Ronnie otevřel dveře a vyskočil na asfalt. Ve vzduchu byla cítit sůl. A jen slabě to zde páchlo spáleninou a leteckým benzinem. Dost slabě na to, aby se tu člověk mohl cítit bezpečně. Ale ne dost slabě na to, aby zapomněl, čím prošel.

Aniž se ohlédl za těmi duchy vzadu, vydal se, skoro až skočným krokem, po promenádním chodníčku. Přitom vytáhl z kapsy mobilní telefon, aby se přesvědčil, že je opravdu vypnutý.

Pak se zastavil a hleděl přes písečnou pláž na ohromou plochu zčeřeného zelenomodrého oceánu a na pevninu v podobě mlžné skvrny ve vzdálenosti několika kilometrů. Zhluboka se nadechl. A pak ještě jednou. Jeho plán byl zatím velmi neurčitý a potřeboval ještě hodně propracovat.

Ronnie náhle cítil vzrušení.

Povznesenou náladu.

Ne mnoho lidí v New Yorku dne 11. září z radosti máchlo pěstí do vzduchu. Ronnie Wilson to ale udělal.

kapitola 36

ŘÍJEN 2007

Abby seděla, v chvějících se rukou držela šálek čaje a mezerou v žaluziích hleděla na ulici pod ní. Oči ji pálily, protože tři noci po sobě nespala. A v nitru jí vířil strach.

Vím, kde jsi.

Kufr měla u dveří do bytu. Byl sbalený a zapnutý na zip. Podívala se na hodinky: 8.55. Za pět minut, jen co začne pracovní doba, uskuteční ten telefonát, který včera celý den plánovala. Ironií bylo, že po většinu života nesnášela pondělní rána. Celý včerejšek si ale přála, aby už konečně přišlo.

Cítila se vyděšenější než kdykoli v životě.

Pokud se úplně nemýlila a zbytečně nepanikařila, někde čekal a sledoval ji. Čekal, sledoval ji a byl naštvaný.

Neudělal něco s tím výtahem? Anebo s jeho zvonkem? Věděl by, co s tím má udělat? Tyhle otázky se jí pořád a pořád vracely.

Byl přece kdysi mechanik. Uměl spravovat mechanické věci i elektroniku. Proč by ale poškozoval výtah?

Snažila se to v hlavě uspokojivě vyřešit. Pokud opravdu věděl, kde je, proč si na ni jen nepočkal? Co získal tím, že uvázla ve výtahu? Pokud potřeboval čas na vloupání do jejího bytu, proč si jednoduše nepočkal, až půjde ven?

Anebo jen v panice sčítala dvě a dvě a vycházelo jí pět?

Možná. A možná taky ne. To nevěděla. Většinu včerejška – místo toho, aby šla ven, koupila si nedělní noviny a povalovala se před televizí, což obvykle dělávala – seděla tady, na stejném místě jako nyní. Sledovala ulici pod sebou a zabíjela čas tím, že ve sluchátkách poslouchala jednu lekci španělštiny za druhou a nahlas vyslovovala a opakovala slova a věty.

Byla to ošklivá neděle, na jihozápadě, kousek od kanálu La Manche, se točila mračna a přinášela déšť, který padal na chodník, do kaluží i na chodce.

A právě auta a chodce sledovala skrz déšť, který bubnoval i dnes, jako ostříž. Když se vzbudila, jako první zkontrolovala všechna zaparkovaná auta a dodávky. Od včerejší noci došlo jen k několika málo změnám. Šlo o čtvrť, kde byl nedostatek parkovacích míst, takže pokud lidé jednou našli místo k parkování, obvykle tam nechávali auta až do té doby, dokud opravdu nutně nepotřebovali někam jet. Jinak jim hrozilo, že ve chvíli, kdy odjedou, jim místo obsadí někdo jiný, a oni budou muset, až se vrátí, zaparkovat o několik ulic dál.

Včera měla dvě návštěvy, fotografa z listu Argus, kterého domácím telefonem poslala pryč, a domovníka, Tomasze, jenž se přišel omluvit. Možná měl strach, aby nepřišel o práci, a doufal, že když k Abby bude milý, nebude si na něj stěžovat. Vysvětlil jí, že se do strojovny museli vloupat nějací vandalové a pohrát si tam s brzdným mechanismem a elektrikou. Pochybné existence, prohlásil. Našel tam prý několik injekčních stříkaček. Nedokázal jí ale přesvědčivě vysvětlit, proč zvonek, který se měl v případě poruchy výtahu rozezvučet v jeho bytě, nefungoval. Ujišťoval ji, že výtaháři již na tom pracují. Škoda, kterou při vyprošťování způsobili hasiči, však znamenala, že výtah bude několik dní mimo provoz.

Zbavila se ho co možná nejrychleji, aby mohla pokračovat v pozorování ulice.

Zatelefonovala matce, ale ta neříkala, že by jí kdokoli volal. Abby pokračovala ve své lži, tvrdila jí, že je pořád v Austrálii a má se skvěle.

Někdy se textové zprávy zatoulají, omylem dojdou na jiné číslo. Nemohla by ona esemeska spadat do téhle kategorie?

Vím, kde jsi.

Možná.

A jelikož byla Abby zároveň uvězněná ve výtahu, nedospěla v důsledku chorobné podezřívavosti, které permanentě podléhala, k chybnému závěru, že esemeska a výtah spolu souvisí? Takovýto závěr uklidňoval, ale klid byl luxusem, který si nemohla dovolit. Šla do toho s vědomím všech rizik, jež s tím byla spjata. Věděla, že vyvázne jenom tehdy, když bude čtyřiadvacet hodin denně a sedm dní v týdnu ve střehu, a to tak dlouho, jak to jen bude nutné.

Jediná věc, která včera vykouzlila úsměv na její tváři, byla další z oněch roztomilých esemesek. Zněla takto:

Ženu nemiluješ proto, že je krásná.

Je krásná proto, že ji miluješ.

A ona na to odpověděla tímto citátem:

Krása upoutává pozornost –

osobnost upoutává srdce.

Po celou neděli neviděla na ulici nic divného. Nesledovaly ji žádné neznámé osoby. Žádný Ricky. Jen obyčejní lidé. Život šel dál.

Normální život.

Něco, čeho nebyla součástí – ale to bude trvat už jen chviličku, slibovala si. Brzy se všechno změní.

kapitola 37

ŘÍJEN 2007

Déšť bubnoval na střechu a dodávka se kolébala v náporech silného větru. Ačkoli byl pořádně oblečený, byla mu uvnitř zima. Motor si dovolil pustit jen tu a tam, protože na sebe nechtěl upoutat pozornost. Aspoň že měl pohodlnou matraci, knížky, kafe Starbucks a v iPodu muziku. Nedaleko na promenádě se nacházely veřejné záchodky, kde byla i umývárna, a hodilo se i to, že byly mimo dohled všech městských bezpečnostních kamer.

V jedné knížce, kterou mu kdosi dal, četl kdysi tuhle větu: Sex je největší zábava, kterou člověk může mít, aniž se musí smát.

Ta knížka nemá pravdu, pomyslel si nyní. Někdy může být zábavná i pomsta. Stejně zábavná jako sex.

Dodávka měla na bočním okénku řidiče stále přilepený kus hnědého kartonu, na němž byla červeným inkoustem napsána slova NA PRODEJ, ačkoli ji již před více než dvěma týdny koupil za tři sta padesát liber v hotovosti. Věděl, že Abby je bystrá, a všiml si, že každý den kontroluje zaparkované vozy. Nemělo cenu ceduli sundávat a vzbudit tak její pozornost. Tedy do té doby, než se předešlý vlastník nakrkne, že mu stále volají potenciální kupci. Nekoupil si ji proto, že by se potřeboval přepravovat. Koupil si ji kvůli výhledu. Právě z ní mohl vidět každé okno jejího bytu.

Bylo to perfektní parkovací místo. Dodávka měla na sobě kolečko dokládající zaplacenou silniční daň a platnou technickou prohlídku a též samolepku umožňující obyvatelům této čtvrti v ulici parkovat. Platnost veškerého měla vypršet za tři měsíce.

Ale to už bude dávno pryč.

kapitola 38

ŘÍJEN 2007

Pokaždé to bylo zatraceně stejné. Ať už Roy Grace pociťoval ve chvíli, kdy k tomuto působivému místu mířil, jakoukoli sebedůvěru, vždy ho opustila, jakmile tam dorazil.

Mailing House, ústředí sussexské policie, se nacházel patnáct minut jízdy od jeho kanceláře. Ale co do atmosféry se nalézal na jiné planetě. Ne na jiné planetě, pomyslel si, když projížděl kolem vysoké bezpečnostní brány, ale přímo v jiném vesmíru.

Rozkládal se uprostřed nesourodého a navzájem pospojovaného komplexu budov na okraji Lewesu, centra hrabství Východní Sussex, a sídlilo v něm administrativní a vrcholové vedení pěti tisíc příslušníků a civilních zaměstnanců sussexské policie.

Dvě budovy z komplexu nepřehlédnutelným způsobem vyčnívaly. Jednou byla třípatrová futuristická budova ze skla a cihel, kde byla umístěna operační centrála, úřad pro registrování a vyšetřování zločinů, centrum pro zpracování telefonních hovorů, velení policejního sboru a značná část počítačového hardwaru policie. V druhé impozantní stavbě z červených cihel, v zámečku královny Anny, což bylo kdysi soukromé sídlo a nyní objekt na seznamu nejpřísněji chráněných památkových objektů, přebývalo nejvyšší velení sussexské policie.

Ačkoli k zámečku přiléhala plošně rozsáhlá směsice poměrně neudržovaných objektů, jako bylo parkoviště, přízemní panelové budovy, další nízké moderní stavby a jedna temná budova bez oken, kterou doplňoval vysoký komín (Graceovi vždycky připomínala nějakou yorskhirskou textilku), zámeček byl nad toto vše hrdě povznesen. Nalézaly se v něm kanceláře vrchního konstábla, jak zněl titul šéfa sussexské policie, zástupce vrchního konstábla a náměstků vrchního konstábla, mezi něž patřila Alison Vosperová, a jejich pomocného personálu stejně jako dalších vyšších důstojníků, kteří na ústředí dočasně nebo trvale pracovali.

Grace nalezl volné parkovací místo pro svou alfu romeo a pak se vydal do kanceláře Alison Vosperové v přízemí přední části budovy. Z velkého spouštěcího okna byl odsud výhled na štěrkovou příjezdovou cestu a na kruhový trávník. Musí být příjemné pracovat v takovéhle kanceláři, pomyslel si Grace, v této oáze klidu, daleko od přecpaných, bezvýrazných prostor sídla kriminálky, tedy budovy jménem Sussex House. Někdy měl pocit, že by ho odpovědnost – a s ní spjaté opojení mocí – bavila, ale pak ho vždycky napadlo, jestli by se dokázal vypořádat i s politikou. Zejména s onou zatracenou a zákeřnou politickou korektností, tedy snahou nedotknout se žádné z rasových, kulturních či jiných skupin považovaných za diskriminované, která šarže svazovala mnohem víc než řadové příslušníky sboru.

Alison Vosperová mohla klidně být jeden den vaším nejlepším přítelem a druhý den nejhorším nepřítelem. Uplynula zjevně již dlouhá doba od chvíle, kdy byla pro Gracea něčím jiným než tím druhým. Grace stál nyní před jejím stolem. Byl zvyklý na to, že jen zřídkakdy vybídne návštěvy, aby se posadily. Chce tímto způsobem dosáhnout toho, aby jednání byla krátká a věcná.

Dneska Grace dokonce stál o to, aby mu židli či křesílko nenabídla. Chtěl jí své zlostné poselství sdělit vestoje a využít převahy, kterou mu dává to, že nad sedící Vosperovou stojí.

Nezklamala ho. Uštědřila mu chladný, tvrdý pohled a pronesla: „Ano, Royi?“

Grace zjistil, že se chvěje. Jako kdyby byl ve škole zavolán do ředitelny.

Náměstkyně vrchního konstábla Alison Vosperová, které bylo přes čtyřicet a jejíž tvrdý, leč atraktivní obličej vroubily jemné vlasy s konzervativně krátkým sestřihem, nebyla dnes ráno rozhodně v dobré náladě. Měla na sobě kostýmek v barvě námořnické modři a jiskrně bílou halenku. I výběrem oblečení dávala najevo svou moc. Seděla za svým drahým, bezvadně uklizeným stolem z růžového dřeva a na tváři měla zlostný výraz.

Grace vždycky přemítal nad tím, jak je možné, že jeho nadřízení dokážou mít ve svých kancelářích – na svých stolech – takový pořádek. Jeho celý pracovní život a jeho pracovní prostory se podobaly skládce. Byly úložištěm bezpočtu šanonů, nevyřízené korespondence, ztracených tužek, účtenek ze služebních cest či vyřízených věcí určených k odeslání, které již dávno nedokázaly držet krok s přílivem věcí k vyřízení a na jakoukoli snahu v tomto směru rezignovaly. K tomu, aby se člověk dostal na samý vrchol, musí být schopen efektivním způsobem zvládat práci s písemnostmi. A to byla dovednost, k níž Graceovi patrně chyběly geny. Alespoň tak vždycky své úvahy na toto téma uzavřel.

Povídalo se o tom, že Alison Vosperová prodělala před třemi lety rakovinu prsu a podstoupila operaci. Grace si byl ale jistý, že to všechno musí být jen nepodložené drby, protože Alison Vosperová měla okolo sebe vystavěnou neprostupnou zeď. Za jejím krunýřem tvrdého poldy však byla jistá zranitelnost, na níž Grace stavěl. Ve skutečnosti nebyla Vosperová zase tak ošklivá a byly chvíle, kdy se její hnědé vosí očí zatřpytily humorem a Grace měl pocit, že s ním skoro flirtuje. Dnešní ráno však k těmto chvílím nepatřilo.

„Děkuji vám za váš čas, madam.“

„Mám jen pět minut, a to doslova.“

„Dobře.“

A sakra. Graceova sebejistota se začínala hroutit.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit o Cassianu Pewovi.“

„Detektivu-superintendentovi Cassianu Pewovi?“ zopakovala, jako kdyby mu chtěla nenápadně připomenout hodnost toho muže.

Grace přikývl.

Alison Vosperová do široka rozepjala ruce a pronesla: „Ano?“

Měla štíhlá zápěstí a pěkně ostříhané nehty na rukou, které se bůhvíproč zdály být o něco starší a zralejší než zbytek jejího těla. A jako kdyby chtěla ukázat, že ačkoli už policie není výhradně světem mužů, muži zde stále výrazným způsobem vládnou, měla na sobě velké, nápadné pánské hodinky.

„Jde o to…“ Grace váhal. Slova, která plánoval pronést, o sebe v hlavě zabrkávala.

„Ano?“ pronesla netrpělivě.

„No… je to šikovný hoch.“

„Ano, je to velmi šikovný hoch.“

„Jistě.“ Roy se snažil nepodlehnout jejímu zlostnému pohledu. „Jde o to, že – mi v sobotu volal. Kvůli Operaci Dingo. Říkal, že jste mu navrhla, aby mi zavolal… Že bych třeba mohl potřebovat pomoc.“

„Přesně tak.“ Elegantně se napila z broušené sklenky s vodou.

„Nejsem si jist, je-li to nejlepší využívání zdrojů,“ pokračoval Grace, který se snažil nepoddat se jejím laserovému pohledu.

„To bych myslím měla posuzovat já,“ odvětila ostře.

„To samozřejmě – ale –“

„Ale?“

„Jde o případ, který nijak nespěchá. Ta kostra ležela ve stoce deset až patnáct let.“

„A už jste ji identifikovali?“

„Ne, ale máme dobré stopy. Předpokládám, že díky analýze chrupu dojde dneska k pokroku.“

Našroubovala víčko zpátky na láhev a postavila ji na podlahu. Pak si položila lokty na lesklý stůl z růžového dřeva a propletla si prsty. Grace vdechl její vůni. Byla to jiná vůně, než když tu byl naposledy, před několika týdny. Více pižmová. Více sexy. Ve svých nejodvážnějších fantaziích si říkal, jaké by to asi bylo se s touhle ženou pomilovat. Představoval si, že by to právě ona měla celou dobu pod naprostou kontrolou. A tak snadno, jako by určitě dokázala muže vzrušit, dokázala by i to, že by se dotyčnému jeho frantík scvrkl strachy.

„Víte, Royi, že metropolitní policie patří k nejlepším policejním sborům v zemi, protože se jako jedna z prvních začala zbavovat byrokracie při zatýkání? Že se nyní zatčenými zločinci zabývají civilní pracovníci a ušetří tak policistům dvě až čtyři hodiny papírování, které je třeba za normálních okolností věnovat jedné zatčené osobě?“

„Ano, o tom jsem slyšel.“

„Je to největší a nejvíce novátorský sbor v Británii. Takže si nemyslíte, že bychom se od Cassiana nemohli nic přiučit?“

Všiml si, že použila křestní jméno toho muže. „Určitě ano – o tom nepochybuji.“

„Přemýšlel jste někdy o tom, jak si po profesní stránce letos vedete, Royi?“

„Jak si vedu?“

„Ano. Jak hodnotíte to, čeho jste dosáhl?“

Grace pokrčil rameny. „Nechci se vychloubat, ale myslím, že si vedu dobře. Suresh Hossain byl naší zásluhou odsouzen na doživotí. Úspěšně byly vyřešeny tři závažné případy. Dva velcí zločinci čekají na proces. A v několika vychladlých případech byl také učiněn určitý pokrok.“

Několik chvil na něj mlčky hleděla a pak se zeptala: „A jak definujete úspěch, Royi?“

Grace pečlivě volil slova, protože věděl, co může vzápětí přijít.

„Dopadnout pachatele, zajistit, aby byli královskou prokuraturou obviněni a posléze odsouzeni.“

„Dopadnout pachatele za každou cenu a bez ohledu na nebezpečí, kterému vystavujete veřejnost anebo naše policisty?“

„Všechna rizika je třeba dopředu zvážit – je-li to možné. Ale ve vypjatých situacích to vždycky možné není. To přece víte sama. Musela jste se ocitnout v situacích, kdy bylo nutné se bleskurychle rozhodnout.“

Přikývla a chvíli zase mlčela. „Je skvělé, že to takhle vidíte. Určitě vám to pomáhá k tomu, abyste mohl v noci klidně spát.“ Pak znovu zmlkla a zavrtěla hlavou způsobem, který se Graceovi opravdu nelíbil.

Zaslechl vzdálené zvonění telefonu, v jiné kanceláři, na které nikdo nereagoval. Pak mobil Alison Vosperové zapípáním ohlásil příchod textové zprávy. Vosperová mobil uchopila, krátce na něj pohlédla a pak ho odložila.

„Já se na to dívám trochu jinak. A Nezávislý úřad pro vyšetřování stížností na policii rovněž.“

Grace pokrčil rameny. „A jak?“ Některé z odpovědí už znal.

„Podívejme se na tři vaše velké operace z poslední doby. Operace Salsa. Během pronásledování, kterému jste osobně velel, byl unesen a zraněn starší občan. A při havárii zemřeli dva podezřelí – přitom vy osobně jste byl ve voze, který je stíhal. Při Operaci Slavík byl postřelen jeden z vašich policistů a další byl vážně zraněn při pronásledování. To mělo navíc za následek dopravní nehodu, při níž byl vážně zraněn další policista, který byl toho času mimo službu.“

Tím policistou byl Cassian Pewe. Zpozdilo to začátek jeho činnosti u sussexské policie o několik měsíců.

„Navíc,“ pokračovala Alison Vosperová, „došlo k nehodě vrtulníku a popelem lehla celá jedna budova – což znemožnilo identifikaci tří těl. A v Operaci Chameleon jste nechal podezřelého pronásledovat po železniční trati, kde byl zmrzačen. Jste na tohle všechno hrdý? Nemyslíte, že je zde prostor pro zlepšení, pokud jde o vaše metody?“

Grace se zamyslel. Ve skutečnosti na to hrdý byl. Na všechno byl nesmírně hrdý, tedy s výjimkou zranění svých lidí, což byla věc, kterou si bude vždycky klást za vinu. Možná že opravdu neznala pozadí všech těch událostí – anebo se je rozhodla ignorovat.

Odpověděl jí tedy opatrně. „Když operaci hodnotíte až po akci, vždycky zjistíte, že v určitých ohledech by bylo bývalo možné udělat něco lépe.“

„Přesně tak,“ řekla na to. „A právě proto je tady detektiv-superintendent Cassian Pewe. Abychom mohli těžit ze zkušeností, které načerpal při práci u nejlepšího policejního sboru v Británii.“

Hrozně rád by jí na to odpověděl: „Pletete se. Ve skutečnosti je to naprostý diletant.“ Ale jeho dřívější pocit, že Alison Vosperovou pojí s tím mužem něco víc, byl nyní silnější. Možná s ním opravdu souloží. To bylo sice dost nepravděpodobné, ale určitě bylo mezi nimi něco, kvůli čemu ji měl Pewe do jisté míry v hrsti. Ať už to bylo cokoli, momentálně bylo Graceovi jasné, že on sám oblíbeným žáčkem paní učitelky určitě není.

A tak se rozhodl, i když to během své kariéry dělával jen zřídkakdy, na oko souhlasit s politickým rozhodnutím.

„Dobře,“ pronesl. „Děkuji za vysvětlení. Určitě nám to pomůže.“

Když Grace opouštěl místnost, byl hluboce zamyšlen. V minulých pěti letech měla sussexská kriminálka čtyři vyšší vyšetřovatele. Systém fungoval a žádný další nebyl potřeba. Nyní jich měla pět, a to v době, kdy se nedařil nábor lidí potřebných pro nižší posty, a nedostávalo se peněz v rozpočtu. Nebude trvat dlouho a Vosperová a její kolegové se rozhodnou tento počet opět snížit na čtyři. A nebylo nijak těžké uhádnout, kdo bude odstřelen, anebo spíš přeložen někam do Zapadákova.

Potřeboval plán. Něco, co způsobí, že se Cassian Pewe znemožní.

Ale momentálně žádný neměl.

kapitola 39

ŘÍJEN 2007

Byl by do sebe rád obrátil šálek kávy Starbucks latté. Anebo nějaké jiné čerstvě mleté kávy. Ale neodvažoval se opustit svou pozorovatelnu. Z budovy vedl jenom jeden východ bez ohledu na to, jestli člověk použije výtah nebo požární schodiště. A právě na vchodové dveře upřeně hleděl. Neriskoval. Byla uvnitř až přespříliš dlouho, mnohem déle než normálně a on měl pocit, že něco chystá.

Najít ji bylo dost těžké – a dost drahé. Ale měl na své straně štěstí: starého přítele na správném místě.

No, možná spíš na špatném místě, protože Donny Winters byl ve vězení. Dostal se tam za užívání cizí totožnosti a podvod a byl umístěn do věznice Ford, což byla věznice s relativně malou ostrahou, kde byly rozumné návštěvní hodiny. A navíc byla odsud jen hodinu jízdy. Bylo riskantní za Donnym jezdit a věci, které měl podle Donnyho potřebovat, taky leccos stály.

Jeho nos ho ale nezklamal. Všecky ženské volají svým matkám. A Abbyina matka byla nemocná. Abby si myslela, že jí nic nehrozí, když bude volat z mobilu na předplacenou kartu a skryje své číslo. Kráva hloupá.

Hloupá a hamižná kráva.

Usmál se na svůj přístroj GSM 3060 Intercept. Ten si hověl na dřevěné bedýnce na zeleninu, kterou měl momentálně postavenou před sebou. Nacházel-li se člověk v dosahu nějakého mobilního přístroje, z nějž bylo právě voláno, anebo který hovor přijímal, mohl díky této mašince nejen hovor odposlouchávat, ale, což bylo velmi užitečné, vidět též číslo volajícího a číslo volané. A to i tehdy, když bylo skryté, a bez ohledu na to, šlo-li o mobilní číslo nebo pevnou linku. To ale Abby samozřejmě nevěděla.

Utábořil se zkrátka v pronajatém autě nedaleko domu Abbyiny matky v Eastbournu a čekal, až jí Abby zavolá. Nemusel čekat dlouho. Pak už jen stačilo, aby Donny zavolal jednomu svému práskanému kamarádovi, který pracoval v týmu, jenž instaloval elektronická zařízení na stožáry k příjmu a šíření mobilního signálu. Takhle během dvou dní zjistil polohu stožáru, který nejčastěji zachycuje signál Abbyina mobilního telefonu.

Dověděl se také, že telekomunikační stožáry nebývají od sebe v hustě zalidněných oblastech vzdáleny víc než několik set metrů a mnohdy ještě méně. A Donny mu také sdělil, že stožáry mobilních sítí nejen přijímají a vysílají hovory, ale zároveň fungují jako signální věže. I když se z přístroje zrovna netelefonuje, zůstává v kontaktu s nejbližším signálním bodem a ustavičně směrem k němu vysílá pozdravný signál a stejný od něj přijímá.

Signály vycházející z Abbyina telefonu prozrazovaly, že Abby zřídkakdy opouští okruh jednoho konkrétního signálního bodu, makrobuňky společnosti Vodaphone umístěné na křižovatce ulic Eastern Road a Boundary Road v Kemp Townu.

To bylo jen kousek od promenády Marine Parade, která vedla od Palácového mola do jachetního přístavu. Na jedné její straně bylo možné spatřit jedny z nejkrásnějších fasád období regentství, jak se také označovalo druhé desetiletí 19. století, a na straně druhé promenádní chodník se zábradlím, odkud byl nádherný výhled na pláž a kanál La Manche. Kolem sebe měla Marine Parade změť uliček, v nichž převažovaly obytné objekty. Nacházely se tu rozličné byty, levné hotely, nabízelo se také ubytování v soukromí.

Vzpomněl si, jak moc Abby milovala výhled na moře z jeho bytu, a došlo mu, že asi i nyní bude někde blízko moře. A určitě na ně bude mít výhled. A pak už nebyl problém vymezit skupinu ulic, kde zcela jistě musí bydlet. Jediné, co pak musel udělat, bylo v převleku v této oblasti hlídat a doufat, že na Abby někde narazí. K tomu došlo za tři dny. Zahlédl ji, jak vchází do trafiky na Eastern Road, a pak ji sledoval až ke vchodu do jejího domu.

Měl pokušení chytit ji hned, jak ji spatřil, ale přišlo mu to moc riskantní. Všude kolem byli lidi. Stačilo by jí zakřičet a bylo by po všem. To byl jeho problém. A také výhoda, kterou vůči němu měla. Což věděla.

Déšť byl nyní ještě intenzivnější, hlasitě bubnoval a ozýval se všude kolem něj. V takovýto den by bylo příjemné mít pokoj v hotelu, kde funguje donášková služba, pomyslel si. Člověk ale nemůže mít všechno. Za všech okolností a bez trochy trpělivosti to zkrátka možné není.

Jako kluk často chodíval s tátou na ryby. Stejně jako on byl i jeho táta blázen do různých šikovných přístrojů. Koupil si jeden z prvních elektronických splávků. Stačilo, aby do něj ryba ťukla, a vtáhla ho trochu pod hladinu, a z malého vysílače, který měli na břehu u skládacích křesílek, se ozvalo vysoké pípnutí.

Podobné pípnutí slyšel nyní, když listoval stránkami deníku Daily Mail, ze svého zařízení na odposlech hovorů. Bylo zřetelné, pronikavé a vysoké. A brzy je následovalo další.

Ta čubka někam volala.

kapitola 40

ŘÍJEN 2007

Hlas automatu pronesl: „Děkujeme vám, že jste zavolali Global Express. Pro pokračování stiskněte některé z tlačítek. Děkujeme. Chcete-li zjistit polohu vaší zásilky, stiskněte prosím jedničku. Chcete-li požádat o vyzvednutí zásilky, stiskněte prosím dvojku. Jste-li zákazník, který má u nás otevřený účet a žádáte o vyzvednutí zásilky, stiskněte prosím trojku. Jste-li nový zákazník a žádáte o vyzvednutí zásilky, stiskněte prosím čtyřku. Pro všechny další požadavky stiskněte pětku.“ Abby stiskla čtyřku.

„Pro vnitrostátní zásilky stiskněte prosím jedničku. Pro zásilky do zahraničí stiskněte prosím dvojku.“ Abby stiskla jedničku.

Chvíli bylo ticho. Nesnášela tyhle automatické hlasové systémy. Pak uslyšela několik cvaknutí a brzy se ozval mladý, mužský hlas.

„Global Express. U telefonu Jonathan. Jak vám mohu pomoci?“

Jonathan měl hlas, jako kdyby raději pomáhal mladým mužům do kalhot v obchodě s pánskou konfekcí.

„Dobrý den,“ pronesl Abby. „Potřebovala bych poslat zásilku.“

„Žádný problém. Je to velikost dopisu? Balíčku? Nebo něco ještě většího?“

„Je to obálka formátu A4, tlustá asi dva až tři centimetry,“ odpověděla.

„To není vůbec žádný problém,“ ujišťoval ji Jonathan. „A kam to bude?“

„Na jednu adresu jen kousek od Brightonu,“ odpověděla.

„Vůbec žádný problém. A kde bychom si měli tu zásilku vyzvednout?“

„V Brightonu,“ odpověděla Abby. „Nebo spíš v Kemp Townu.“

„Žádný problém.“

„A za jak dlouho jste schopni si ji vyzvednout?“

Zeptala se.

„V téhle čtvrti – moment – bereme zásilky mezi šestnáctou až devatenáctou hodinou.“

„Dřív ne?“

„Nebyl by to problém, ale je to za příplatek.“

Abby se rychle zamyslela. Jestliže se počasí nezmění, bude kolem páté hodiny už docela tma. Bude to spíš výhoda, anebo nevýhoda?

„Pošlete motorku, nebo dodávku?“

„Pro večerní svozy používáme dodávku,“ odpověděl Jonathan.

Abby začala svůj plán v hlavě měnit. „Je možné požádat, abyste nejezdili dřív než v půl šesté?“

„Nejezdit dřív než v půl šesté? Moment, podívám se.“

Nastalo několik chvil ticha. Abby se snažila všechno důkladně promyslet. V plánu bylo tolik proměnných. Pak se ozvalo cvaknutí a znovu promluvil Jonathan.

„Vůbec žádný problém.“

kapitola 41

ZÁŘÍ 2007

Jestli by člověk v pondělí ráno někde nechtěl být, tak rozhodně tady, pomyslel si detektiv-starší seržant George Fletcher. Jako by nestačilo, když má člověk v pondělí ráno oslepující kocovinu. A pobyt zde, na oddělení soudní patologie Ústavu pro soudní medicínu státu Victoria, to jen výrazně zhoršoval. Fletcher tyhle slovní novoty nesnášel. Vždyť to proboha nikdy nebylo nic víc než městská márnice a pitevna. Místo, kde se mrtvá těla stávala ještě mrtvějšími. Bylo to poslední místo před hřbitovem, kde jméno člověka při příchodu zaregistrovali.

A na Fletchera nyní navíc útočil skřípavý a kvílivý zvuk, který otřásal každičkým atomem jeho těla. Stál totiž v přecpané místnosti, kdy se nacházel počítačový tomograf, a sledoval, jak tělo Neidentifikované ženy projíždí obručí „cé-teéčka“, jež svým tvarem připomínala americkou koblihu s kruhovitým otvorem uprostřed.

Od chvíle, co ji včera vyndali z kufru auta, vložili do vaku, přivezli sem a zde přes noc umístili do chladnice, se té mrtvé už nikdo nedotkl. Vydávala nepříjemný zápach. Byl to vtíravý zápach stoky kombinovaný s pronikavým, kyselým zápachem, jenž Fletcherovi připomínal rybniční rostlinstvo. Pokožka mrtvé vyhlížela mýdlovitě a nafoukle a na mnoha místech měla černé mramorování. Její vlasy, které byly patrně původně blonďaté, si stále udržely světlou barvu, byly ale spletené a měly v sobě hmyz, kousky papíru a něco, co připomínalo malý kousek plsti. Rysy jejího obličeje se daly těžko rozeznat, neboť se z části rozložily a z části byly okousány. Její věk odhadoval patolog velmi zhruba na pětatřicet let.

Fletcher byl oblečený v zeleném operačním plášti, který zakrýval jeho bílou kravatu, košili a kalhoty od obleku. Stejně byl oblečen i jeho kolega, detektiv-seržant Troy Burg, který stál vedle něj. Přístroj ovládal Barry Manx, starší technik soudní medicíny – byl hubený, měl drátům podobné vlasy a vyhlížel naježeně. Patolog jen stál, projížděl tělo mrtvé odshora dolů a četl v něm jako na stránkách nějaké knihy.

Bylo běžné, že se každé tělo, které mělo být pitváno, nechalo nejprve prohlédnout tomografem. Smyslem bylo odhalit před otevřením těla zejména známky případných infekčních chorob.

Neidentifikované ženě chybělo na několika místech maso. Pryč byly její rty, jedno ucho a na prstech levé ruky byly vidět kosti. Ačkoli byla zavřená v kufru auta, řada vodních živočichů si tam našla cestu a pěkně si pochutnala na jejích ostatcích.

Fletcher si včera také pochutnal – se svou ženou Janet, a to na jídle, které sám připravil. Před pár měsíci se dal zapsat do kurzu vaření, který pořádala Vysoká škola technická v Geelongu. K večeři připravil osmaženého humra, po němž následoval hovězí roštěnec v česnekové marinádě a jako zákusek panacotta s kiwi. A k tomu se pilo…

Fletcher v duchu tiše zaúpěl.

Až přespříliš vína Margaret River Zinfandel.

A teď se mu to všechno vracelo a chystalo se ho to pokousat.

Neuškodila by voda a silné kafe, říkal si, když následoval Troye po lesklé, bezvadně čisté chodbě bez oken.

Pitevna nebyla jeho oblíbeným místem. V žádnou dobu žádného dne a už vůbec ne, když měl kocovinu. Byl to prostorný sál, který připomínal křížence mezi operačním sálem a tovární dílnou. Strop byl hliníkový s ohromnými průduchy a zapuštěnými osvětlovacími tělesy. Ze zdi vyčnívala celá řada ramen s bodovými světly a elektrickými zásuvkami, která bylo možné nasměrovat nad jakoukoli část pitvaného těla. Podlaha byla sytě modrá, jako kdyby měla do tohoto místa vnést trochu optimismu. U každé ze stěn se nacházely pracovní desky, vozíky s chirurgickými nástroji, červené odpadkové koše se žlutými, vyjímatelnými vnitřky a hadice.

Každý rok zde bylo zpracováno pět tisíc těl.

Fletcher si vsunul do úst dvě kapsle paracetamolu a s obtížemi, jen za pomoci slin je polkl. Soudní fotograf zatím mrtvolu fotografoval. Policista ve výslužbě, kterého Fletcher znal a který v tomto případu momentálně zastupoval úřad koronera, stál na vzdálenějším konci místnosti u jednoho z pracovních stolů a listoval spisovým materiálem, jenž byl až doposud shromážděn a mezi nímž byly i fotografie pořízené včera u řeky.

Patolog pracoval svižně a každých pár minut přestal, aby namluvil zjištěná fakta do diktafonu. Dopoledne ubíhalo a Fletcher, který považoval svou i Troyovu přítomnost na pitevně za téměř zbytečnou, trávil většinu času v klidném koutě místnosti. Čile tam využíval svého mobilu – dával do hromady svůj tým a každému přiděloval úkoly – a připravoval se na první tiskovou konferenci, kterou se snažil co možná nejvíce oddálit. Doufal, že by od patologa mohl získat alespoň nějaké jednoznačné informace, které bude moci zveřejnit.

Momentálně měl dvě priority: ženinu totožnost a příčinu úmrtí. Troyův hloupý vtip, že se žena možná snažila napodobit odvážné kousky iluzionistů Harryho Houdiniho či Davida Blainea a uniknout ze zamčeného kufru potopeného auta, by normálně vyvolal na jeho tváři úsměv, ale ne dnes.

Patolog upozornil Fletchera na to, že jazylka mrtvé je zlomená, což byla známka škrcení. Její oči však byly natolik rozložené, že předpokládané krvácení z očních kapilár nemohlo tuto tezi potvrdit. Rozpadlé byly i plíce, takže nebylo možné zjistit, jestli byla žena v době umístění auta do vody mrtvá.

Ani stav masa na ženině těle nebyl nijak zvlášť dobrý. Dlouhý pobyt ve vodě způsobil rozklad nejen měkkých tkání a vlasů, ale též jaderné DNA, která by se z nich mohla dát získat. Je-li rozklad příliš pokročilý, budou se muset spolehnout na DNA z kostí, která umožňuje mnohem méně spolehlivé určení totožnosti.

Když Fletcher zrovna netelefonoval, opíral se mlčky o zeď a strašně se mu chtělo sednout si a zavřít na pár chvil oči. Cítil se přesně na svůj věk. Policejní práce, to je hra pro mladé muže a on měl už jen tři roky do penze. A ačkoli ho jeho práce po většinu času bavila, těšil se na to, až nebude muset mít ve dne v noci zapnutý telefon a bát se, že ho uprostřed jeho dopoledního nedělního polehávání odvolají k nějakému hrůznému nálezu.

„Georgi!“

To ho volal Troy.

Přešel ke stolu, na němž ležela mrtvá. Patolog držel cosi v lékařských kleštích. Vypadalo to jako dolíčkovaná, průsvitná medúza bez chapadel.

„Prsní implantát,“ oznámil patolog. „Podstoupila plastickou operaci prsou.“

„Rekonstrukce po rakovině prsu?“ zeptal se Fletcher. Janetina přítelkyně podstoupila nedávno amputaci prsu, takže o tomhle tématu něco věděl.

„Ne, jen si nechala zvětšit prsa,“ odpověděl patolog. „Což je pro nás dobrá zpráva.“

„Všechny silikonové prsní implantáty mají na sobě vyražené číslo série, z nějž lze vyčíst výrobce,“ vysvětloval patolog. „A každý implantát nese též vlastní výrobní číslo, které je zaznamenané ve zdravotnické dokumentaci svého příjemce.“ Patolog přiblížil implantát k Fletcherovi, který na něm vzápětí rozpoznal řadu malých vyražených číslic. „Tohle nás dovede k výrobci. A pak už bude hračka zjistit její totožnost.“

Fletcher se vrátil k telefonování. Rychle zavolal Janet, aby jí řekl, že ji miluje. Volal jí z práce alespoň jednou denně, každý den od jejich prvního rande. A myslel to vážně. Celé ty roky ji miloval, a to pořád stejně. Patologův objev mu zlepšil náladu. A paracetamoly taky krásně zabíraly. Začal dokonce myslet na oběd.

Pak ho patolog opět zavolal. „Georgi, tohle by mohlo být opravdu důležité!“

Fletcher rychle spěchal zpátky ke stolu.

„Stěna dělohy je silná,“ oznamoval. „Je-li tělo takhle dlouho ve vodě, patří děloha k těm orgánů, které se rozpadají nejpomaleji. Máme opravdu štěstí!“

„Štěstí?“ zopakoval Fletcher.

Patolog přikývl. „Máme DNA!“ Nato ukázal na pitvací podložku na ocelových nožkách, která stála nad ostatky mrtvé.

Na podložce se nacházela změť různých tekutin. Uprostřed trůnil vnitřní orgán krémové barvy, který tvarem připomínal rozříznutou klobásu ve tvaru písmene U. Fletcher nedokázal rozpoznat, o co jde. Vzápětí však jeho zrak upoutal objekt ležící uprostřed. Chvíli si myslel, že je to nějaký nestrávený garnát, kterého měla ve střevech. Pak se podíval z větší blízkosti a došlo mu, co to ve skutečnosti je.

A okamžitě ztratil veškerou chuť na oběd.

kapitola 42

ŘÍJEN 2007

První, nanejvýš vítanou známkou toho, že se režim v Sussex House mění, bylo to, že vyšší důstojníci kriminálky měli nyní vyhrazené parkoviště, a to na nejlepším možném místě, přímo před budovou. Což znamenalo, že Roy Grace už nemusel jezdit kolem budovy a hledat parkovací místo na ulici, anebo tajně nechávat auto na parkovišti protějšího supermarketu ASDA jako většina jeho kolegů a pak se pro něj trmácet v lijáku, anebo použít blátivou zkratku přes křoviska, která končila život ohrožujícím seskokem z cihlové zdi.

Budova sussexské kriminálky se nacházela na kopci, který byl původně součástí nezastavěné krajiny, v bezpečné vzdálenosti od Brightonu a Hoveu. Šlo o nízkou budovu ovlivněnou stylem art deco, která byla původně vystavěna jako nemocnice pro léčbu infekčních chorob. Postupně sloužila několika účelům, než ji převzala kriminálka, a v určité fázi historie ji dostihlo i rozrůstající se město. Nyní se tak protismyslně nacházela v průmyslové zóně, přímo proti supermarketu ASDA, který byl pro objekt neoficiální, leč velmi příhodnou kantýnou a řešil mu též nedostatek parkovacích míst.

Po nedávném odchodu sympatického, ale laxního detektiva-vrchního superintendenta Garyho Westona, který byl povýšen do funkce náměstka vrchního konstábla v oblasti Midlands, dával svou přítomnost po celé budově výrazně znát nový šéf kriminálky – přísný, leč rozumný kuřák dýmky Jack Skerritt. Skerritt, někdejší velitel uniformovaných policejních složek Brightonu a Hoveu, jemuž bylo dvaapadesát, v sobě kombinoval tvrdost staré školy s moderním myšlením a byl obecně oblíben – a respektován – všemi policisty ve sboru. Návrat pravidelných týdenních porad byl doposud jeho největší inovací.

Další okamžitě viditelnou změnou, uvažoval Grace, když vstupoval ke vchodu a vesele se pozdravil se dvěma členy ochranky, bylo, že Skerritt vtiskl moderní ráz vstupnímu schodišti. Výstavka starodávných pendreků byla odeslána do muzea. Krémové zdi byly nově vymalovány a nyní se na nich nacházely modré nástěnky s fotografiemi současných vedoucích pracovníků kriminálky.

Nejvýraznější z nich byla fotografie samotného Jacka Skerritta. Byl hubený a měl hranatou čelist. Muž to byl pohledný, ovšem tak trochu staromódním způsobem, v duchu idolů hollywoodských matiné. Ve tváři měl přísný výraz, měl dokonale ulízané hnědé vlasy a nosil tmavé sako a kostkovanou kravatu tlumených barev. Působil velitelsky a svým chováním jako kdyby ustavičně říkal: Neštvěte mě a já k vám budu spravedlivý. Což byla vlastně podstata jeho povahy.

Grace ho respektoval a obdivoval. Byl policistou, jakým by sám Grace chtěl být. Jelikož měl tři roky do důchodu, ani zbla se nestaral o nějakou politickou korektnost a moc se netrápil ani direktivami přicházejícími seshora. Za svůj úkol považoval zajistit, aby pro zákona dbalé občany byly ulice, domovy a firmy Sussexu místy bezpečnými. A v uplynulých dvou letech, kdy byl velitelem brightonské a hoveské policie, výrazným způsobem přispěl ke snížení kriminality v celém tomto souměstí.

Na vrcholu schodiště se nalézalo široké, kobercem pokryté odpočívadlo s umělou květinou, která vypadala, jako kdyby byla vyháněna růstovými hormony, a palmou v květináči, jež by se zase spíš hodila do nějakého hospicu.

Grace přiložil svou kartu ke čtečce na dveřích a vstoupil do velitelského patra, v němž panovala atmosféra jisté exkluzivity. Jeho první částí byl rozlehlý prostor nerozčleněný zdmi, který měl uprostřed velký tmavě oranžový koberec a na obou stranách skupinky stolů podpůrného personálu.

Vyšší pracovníci kriminálky měli své vlastní kanceláře. Dveře do jedné z nich byly otevřené a Grace se kývnutím pozdravil s Brianem Cookem, vedoucím sekce vědecké podpory, který zrovna stál a dokončoval nějaký telefonát. Pak proběhl kolem velké prosklené kanceláře Jacka Skerritta, protože potřeboval prohodit pár vět s Eleanor Hodgsonovou, „asistentkou pro podporu řízení“, jak se v tomto praštěném, politicky korektním světě říkalo jeho sekretářce.

Zdi zde byly polepené plakáty. Nejvíce na člověka křičel jeden velký, červeno-oranžový:

OPLAŤTE STEJNOU MINCÍ!

OBCHODNÍCI S DROGAMI NIČÍ ŽIVOTY

ŘEKNĚTE NÁM, KDO K NIM PATŘÍ!

CRIMESTOPPERS – NEZÁVISLÁ NEZISKOVÁ

ORGANIZACE

POMÁHÁME PÁTRAT PO PACHATELÍCH A ŘEŠIT

KRIMINÁLNÍ PŘÍPADY

Grace chvatně prošel okolo vlastní kanceláře a kolem kanceláře, na níž byl nápis „Detektiv-superintendent Gaynor Allen, sekce pro zvláštní operace a zpravodajskou činnost“, zamířil k místu, kde seděla Eleanor.

Šlo o prostor, kde byla natěsnána celá řada stolů a kde vládl nepořádek. Stoly byly plné přetékajících červeno-černých košíčků na příchozí poštu, byly na nich poházené klávesnice, telefony, šanony, psací podložky a žluté samolepicí lístečky. Za jeden z plochých monitorů zastrčil nějaký vtipálek ceduli s velkým písmenem L, jíž jsou označovány vozy autoškoly.

Jediný stůl, na němž byl pořádek, byl stůl Eleanořin. Eleanor byla upjatá, tichá, výkonná, i když poněkud nervózní žena středního věku, s upravenými černými vlasy a nevýrazným a trochu staromódním obličejem, která Graceovi pomáhala organizovat značnou část jeho profesního života. Když se k ní nyní blížil, vypadala neklidně, jako kdyby měla strach, že na ni bude křičet kvůli nepořádku, který třeba v něčem má, ačkoli za toho půl druhého roku, co pro něj pracovala, na ni nikdy hlas nezvýšil. Ona prostě už taková byla.

Požádal ji, aby v hotelu Thistle, kde se měla v prosinci konat slavnostní večeře ragbyového klubu, prověřila velikost stolů, a rychle prošel několik e-mailů, na které ho upozornila. Pak chvatně pohlédl na hodinky, a protože byly už dvě minuty po půl jedenácté, rychle vstoupil do Skerrittova prostorného a impozantního království.

Podobně jako jeho nová kancelář – nedávno ho přestěhovali z jedné strany budovy na druhou – měla i kancelář Skerrittova výhled na silnici směřující k supermarketu ASDA. Tím ale podobnost končila. Zatímco do jeho kanceláře se kromě psacího stolu vtěsnal již jen malý kulatý stolek, do Skerrittovy prostorné pracovny se kromě velkého psacího stolu vešel ještě čtvercový konferenční stůl.

I zde došlo ke změnám. Pryč byly zarámované fotografie dostihových koní a chrtů, které místnosti dominovaly za Garyho Westona a vyjadřovaly priority jeho života. Nahradila je jedna zarámovaná fotografie dvou dospívajících chlapců a několik fotografií labradorů a jejich štěňat. Ty chovala Skerrittova žena a představovali jediný Skerrittův koníček v oněch vzácných chvílích, kdy nemusel být v práci.

Skerritt byl mírně cítit dýmkovým kouřem, podobně jako Norman Potting. U Pottinga připadal ten zápach Graceovi nechutný, ale u Skerritta se mu zamlouval. Hodil se na vysoce postaveného policistu a umocňoval jeho image tvrdého muže.

Grace ke svému překvapení zjistil, že s ostatními vyššími vyšetřovateli a dalšími členy vedení sussexské kriminálky sedí u jednoho stolu též Cassian Pewe. Tabák přes jeho rty určitě nikdy nepřešel.

Nový detektiv-superintendent ho pozdravil hadím úsměvem a sladkým „Ahoj, Royi, rád tě vidím“, načež mu podal svou vlhkou dlaň. Grace jí potřásl jen tak krátce, jak to bylo možné. Pak usedl na jediné volné místo a zamumlal směrem ke Skerrittovi omluvu za svůj pozdní příchod. Skerrit si totiž puntičkářsky potrpěl na přesnost.

„To je dobře, že jsi to stihl, Royi,“ řekl na to detektiv-vrchní superintendent.

Měl silný, sociálně těžko zařaditelný hlas, který zněl ustavičně sarkasticky, jako kdyby se vyslýchání podezřelých, kterému věnoval podstatnou část svého života, na něm nesmazatelně podepsalo. Ani nyní nedokázal Grace říct, jestli to myslí sarkasticky či nikoli.

„Dobře tedy,“ pokračoval Skerritt. „Dnešní program.“

Seděl hezky zpříma, měl pěkné, sebejisté držení těla a vytvářel dojem fyzické nezničitelnosti, jako kdyby byl vytesán ze žuly. Předčítal z programu, který měl vytištěný na papíru před sebou. Někdo podal kopii Graceovi a ten na ni zběžně pohlédl. Samé obvyklé věci.

Zápis z minulého jednání

Výroční zpráva o dopravních nehodách

Program „Výzva 2010“ – chybějících 8-10 milionů

Slučování sborů – aktuální informace o spojování policejních sborů

Sussexu a Surrey

Skerritt rychle procházel se svými podřízenými jednotlivé body. Když dospěli k bodu „Aktuální informace o probíhajících operacích“, Grace přítomné rychle informoval o Operaci Dingo. Neměl v této fázi mnoho novinek, ale uvedl, že analýza chrupu by mohla docela rychle určit totožnost mrtvé.

Když dospěli k bodu „Různé“, Skerritt se náhle obrátil ke Graceovi. „Royi, hodlám udělat několik změn v týmu.“

Gracea se na chvilku zmocnila úzkost. Že by se spiknutí Vosperová – Pewe začalo projevovat?

„Povedeš sekci vyšetřování závažných případů,“ oznámil Skerritt.

Grace téměř nevěřil svým uším a vážně přemítal o tom, jestli se nepřeslechl nebo špatně nerozuměl. „Závažných případů?“

„Ano, Royi, přemýšlel jsem o tom,“ pokračoval Skerritt a zaťukal si přitom na hlavu. „Tady v té své staré makovici jsem o tom přemýšlel. Úkoly vyššího vyšetřovatele budeš plnit nadále, ale zároveň chci, abys sekci závažných případů vedl. Budeš druhým nejvyšším na kriminálce – povedeš kriminálku, když tu nebudu.“

Právě ho povyšují!

Koutkem oka si všiml, že Cassian Pewe vypadá, jako kdyby právě kousl do citronu.

Grace věděl, že ačkoli jeho hodnost zůstane stejná, fakt, že bude Skerritta čas od času zastupovat, a tedy řídit sussexskou kriminálku, znamenal velký postup vzhůru.

„Děkuji ti, Jacku. Mám – mám z toho radost.“ Pak zaváhal. „Souhlasí s tím Alison Vosperová?“

„Alison nech na mě,“ odbyl tu obavu Skerritt. Pak se obrátil k Pewovi. „Vítej v našem týmu, Cassiane. Roy teď bude mít díky novým pracovním úkolům, které na něj přejdou, plné ruce práce, a tak bych chtěl, abys převzal jeho vychladlé případy – což znamená, že tvým bezprostředním nadřízeným bude on.“

Grace měl co dělat, aby se nerozesmál. Tvář Cassiana Pewa nabízela neobyčejnou podívanou. Vypadala jako jedna z oněch televizních meteorologických map, kde je jen samý déšť a bouřková mračna a nikde v dohledu žádný sluneční svit. Dokonce i Pewova trvale opálená pleť jako by náhle zbledla.

Porada skončila tak, jak bylo stanoveno, tedy přesně v 11.30. Když Grace vycházel, Cassian Pewe mu ve dveřích vstoupil do cesty,

„Royi,“ začal, „Alison si myslí, že by bylo dobré, kdybych byl dneska všude s tebou – na tiskové konferenci i večer na operační poradě. Abych se trochu zorientoval. Abych získal obecnou představu, jak to tady vedete. Nebyl bys proti – myslím s ohledem na to, co mi teď nařídil Jack?“

Byl, pomyslel si Grace, samozřejmě že bych byl proti. Ale neřekl to. „No, myslím, že líp bys využil čas, kdyby ses seznámil s těmi nevyřešenými případy, které mám na starosti. Ukážu ti složky k jednotlivým vychladlým případům a můžeš se do nich pustit.“

A pak Grace pár chvil přemýšlel o tom, jak příjemné by bylo vpichovat žhavé jehly do Pewových varlat.

Z výrazu na Pewově tváři však bylo zřejmé, že to Jack Skerritt patrně udělal za Gracea.

kapitola 43

ŘÍJEN 2007

Tiskovou konferenci udělal Grace krátkou. Bylo období stranických konferencí a většina reportérů, a to i těch, kteří se o politiku nijak zvlášť nezajímali, byla v Blackpoolu, kde konzervativci pořádali svou konferenci. A tam se momentálně nabízely bohatší úlovky, než byla nějaká kostra ve stoce, alespoň tedy pokud šlo o celostátní deníky.

Neznámá žena představovala ale dobré téma pro místní noviny, zejména proto, že ostatky byly nalezeny na místě, kde momentálně probíhala jedna z největších investičních akcí ve městě, a její příběh tak měl v sobě cosi z historie uběhlé i historie právě se píšící. V případu byla rovněž spatřována analogie k takzvaným „Brightonským kufrovým vraždám“. Šlo o dvě samostatné události z roku 1934, kdy byla v kufrech nalezena rozsekaná lidská těla, což Brightonu vysloužilo nevítaný přídomek „Hlavní město anglického zločinu“.

Objevil se televizní štáb místní redakce BBC, zástupce regionální rozhlasové stanice Southern Counties Radio, mladý muž s videokamerou z nového brightonského internetového televizního kanálu s názvem Absolute Television, několik pisálků, které Grace znal, dodávajících řádkové zprávičky do londýnských novin, reportér z regionálního listu Sussex Express a samozřejmě Kevin Spinella z Argu.

Ačkoli Spinella Gracea štval, Grace začínal vůči tomuto mladému novináři pociťovat jakýsi nevraživý respekt. Viděl, že je to dříč podobně jako on sám, a od uplynulého případu, kdy Spinella dodržel slib, že zatají určitou důležitou informaci, na něj nahlížel jako na novináře, s nímž se policie může dohodnout. Někteří policisté považovali veškeré zástupce médií za nepříjemnou havěť, ale Grace měl na tuto věc poněkud jiný náhled. Skoro každý závažný případ se neobejde bez svědků, lidí z řad veřejností, kteří přijdou vypovídat, neboť jim něco náhle osvěžilo paměť. A pokud se s tiskem náležitě zachází, může v tomhle směru odvést velký kus práce.

Grace, který hodlal dnes dopoledne sdělit jen málo informací, se soustředil na to, aby se na veřejnost dostalo několik klíčových faktů. Věk, popis mrtvé – tak podrobný, jak to bylo v tuto chvíli žádoucí – a odhad doby, kterou mrtvola ve stoce strávila. To vše bylo zveřejňováno v naději, že se nějaký rodinný příslušník nebo známý dostaví na policii a poskytne podrobnosti o osobě, kterou zhruba stejně dlouho pohřešuje.

Grace dodal, že ačkoli přesná příčina smrti není známa, pravděpodobné je uškrcení, a že ať už ji zavraždil, kdo chtěl, dobře znal Brighton a Hove.

Když Grace krátce po půl jedné odcházel z konferenční místnosti, uslyšel, jak na něj někdo volá.

K jeho mírnému vzteku to byl Kevin Spinella, kdo se rozhodl odlákat k sobě po tiskové konferenci Gracea a zatlačit ho na chodbě do kouta, mimo doslech ostatních novinářů.

„Detektive-superintendente Gracei, mohl byste na slovíčko?“

Roy chvíli uvažoval o tom, jestli se třeba Spinella nedoslechl o jeho povýšení. Mělo by být vyloučené, aby se o něčem takovém takhle rychle dověděl. Grace však měl už nějaký čas podezření, že Spinella má někde na sussexské kriminálce svého informátora. Vždycky věděl o každé události dřív než ostatní novináři. V jednu chvíli byl Grace rozhodnutý přijít tomu na kloub, ale nebylo to vůbec snadné. Když vrtáte pod povrch, riskujete, že si odcizíte mnohé ze svých kolegů.

Mladý novinář, který měl jako vždycky na sobě oblek, košili a kravatu, vypadal elegantněji a fešáčtěji, než když se v sobotu dopoledne objevil promočený na staveništi.

„S tímhle to nemá nic společného,“ začal Spinella a jeho zuby přitom zpracovávaly žvýkačku. „Jen mě napadlo, že bych se vám o tom mohl zmínit. V sobotu večer mi volal můj známý od hasičů – jeli do bytu v Kemp Townu, kde někdo uvízl ve výtahu.“

„Vy máte ale vzrušující život, hochu,“ rýpl si do něj Grace.

„Jo, ve všech ohledech,“ odpověděl vážně a ironie Graceovy věty si nevšiml, anebo ji záměrně ignoroval. „Jde o to, že ta žena…“ Spinella zaváhal a z boku si zaťukal na nos. „Máte přece policajtský nos, ne?“

Grace pokrčil rameny. Vždycky si dával pozor na to, co Spinellovi říká. „Alespoň to lidé o policistech říkají.“

Spinella si zaťukal na svůj nos a pokračoval. „Jo, a já ho mám taky. Nos na dobrý příběh – víte, co tím myslím?“

„Ano.“ Grace se podíval na hodinky. „Já pospíchám…“

„Jasně, nezdržím vás. Jen jsem vás chtěl upozornit, to je všechno. Ta žena, kterou vyprostili – bylo jí ke třiceti, moc hezká. Měl jsem pocit, že s ní není něco v pořádku.“

„V jakém ohledu?“

„Byl moc rozrušená.“

„Na tom není nic překvapivého, když uvízla ve výtahu.“

Spinella zavrtěl hlavou. „To bylo jiné rozrušení.“

Grace se na něj chvíli zadíval. Jedna z věcí, kterou o místních reportérech věděl, byla škála událostí, o nichž měli za úkol referovat. Náhlá úmrtí, dopravní nehody, přepadení, vloupání, rodiny pohřešovaných osob. Reportéři jako Spinella se s rozrušenými lidmi setkávali během celého dne. I vzhledem ke svému relativně nízkému věku a malým zkušenostem se Spinella patrně naučil rozlišovat různé druhy rozrušení. „Dobře. A jaký druh rozrušení to byl?“

„Něčeho se hrozně bála. Když jsem k ní druhý den poslal fotografa, odmítla mu otevřít. Když nic jiného, řekl bych, že se skrývá.“

Grace přikývl. Hlavou mu proběhlo pár myšlenek. „A národnost?“

„Anglická. Běloška – smím-li to slovo použít,“ culil se Spinella.

Grace, který tu poznámku přehlédl, okamžitě vyloučil možnost, že by mohlo jít o nějakou vězněnou sexuální otrokyni – ty bývají z východní Evropy a Afriky. Ale byly tady spousty jiných možností. Rozrušit ji mohlo milion věcí. Rozrušení však nebyl pro policii dobrý důvod k tomu, aby někoho navštívila.

„A její jméno a adresa?“ zeptal se a pak si svědomitě do zápisníku napsal Katherine Jenningsová, připojil číslo bytu a adresu. Pověří někoho, aby to jméno prohnal celostátními policejními počítačovými databázemi, a podíval se, jestli tam již v nějaké souvislosti nefiguruje. A pokud ne, pak mu nezbývá než čekat, jestli se to jméno ještě někdy v budoucnu neobjeví.

A pak, když Grace tiskl svou osobní kartu ke čtečce na bezpečnostním panelu, aby mohl vstoupit do místnosti pro vyšetřování závažných případů, Spinella na něj znovu zavolal. „A – detektive-superintendente?“

Grace se, nyní už popudlivě, otočil. „Ano?“

„Gratuluji k vašemu povýšení!“

kapitola 44

11. ZÁŘÍ 2001

Ronnie stál na slunci na prázdném chodníku a znovu kontroloval, je-li jeho mobil vypnutý. Byl jednoznačně vypnutý. Upřeně hleděl před sebe. Očima projížděl kolem laviček a zábradlí lemujícího kraj pláže, přes opuštěný zlatý písek a rozlehlý zčeřený oceán ke vzdálenému oblaku černého, šedého a oranžového kouře, který ustavičně zahaloval oblohu a dodával jí barvu rzi.

Ronnie ale skoro nic z toho nevnímal. Teď si zrovna uvědomil, že nechal svůj pas v sejfu v hotelu. Ale to by možná mohlo pomoct. Přemýšlel. Přemýšlel. Přemýšlel. Jeho mozek byl přímo přecpaný myšlenkami. Potřeboval by si vyčistit hlavu. Mohl by si třeba zacvičit. Anebo si dát panáka.

Po jeho levé straně, kam až oko dohlédlo, se táhl promenádní chodníček. V dáli na pravé straně viděl siluety pouťových atrakcí zábavního parku na Coney Islandu. Blíže k němu se nacházela neudržovaná šestipatrová administrativní budova, zakrytá momentálně lešením. Nějaký černý frajer v kožené bundě tam zrovna diskutoval s jakýmsi orientálcem v bundě pilotce. Otáčeli hlavy, jako kdyby se ujišťovali, že je nikdo neposlouchá, a ustavičně přitom spočívali pohledem na Ronniem. Možná si domlouvali nějaký drogový kšeft a mysleli si, že by Ronnie mohl být polda. Možná mluvili o fotbalu, baseballu či o mizerném počasí. Možná že to byli jediní lidé na téhle zatracené planetě, kteří nevěděli o tom, co se dneska ráno přihodilo Světovému obchodnímu centru.

Ronniemu byli ukradení. Pokud se tedy na něj nevrhnou. Ať si tu stojí a rozprávějí třeba celý den. Ať si tu klidně stojí až do skonání světa, které mohlo, soudě podle dnešních událostí, nastat zatraceně brzo.

Krucinál! Do prdele! To si ale k návštěvě New Yorku vybral pěkně pitomý den. A navíc ani neznal číslo Hatcookova mobilu.

A… A… Snažil se té myšlence uzavřít, ale ona mu stále bušila na dveře a dožadovala se, aby ji pustil dovnitř.

Donald Hatcook může klidně být po smrti.

Strašná spousta lidí může sakra být po smrti.

Promenádu lemovala řada obchodů, všechny s ruskými nápisy. Ronnie se k nim vydal a vlekl za sebou svůj kufr na kolečkách. Pak došel k jedné z map v zeleném kovovém rámu s klenutým horním okrajem, které vždy ukazovaly momentální polohu člověka a jeho bezprostřední okolí. Tahle mapa byla nadepsána:

RIEGELMANNOVA PROMENÁDA

BRIGHTONSKÁ PLÁŽ. 2. BRIGHTONSKÁ ULICE

Navzdory tomu všemu, co se mu honilo hlavou, se zastavil a cynicky se usmál. Jako kdyby byl doma! Jako kdyby Brighton vůbec neopustil! Byla by legrace, kdyby ho někdo u té mapy vyfotografoval. Lorraine by to pobavilo. Ale to až jindy, za jiných okolností.

Posadil se na lavičku vedle mapy, opřel se o opěradlo, rozvázal si kravatu, smotal ji a strčil do kapsy. Vzduch mu dělal na krku dobře. Potřeboval to. Třásl se. Chvěl se. Srdce mu bušilo. Podíval se na hodinky. Bylo skoro poledne. Začal si odstraňovat prach z vlasů a šatů a dostal chuť na drink. Během dne alkohol normálně nepil – tedy alespoň do oběda, většinou. Ale neředěná whisky by mu bodla. Anebo brandy. Anebo, napadlo ho, když se tak díval po těch ruských nápisech, vodka.

Postavil se, sevřel rukojeť svého kufru na kolečkách a rozhodl se pokračovat v cestě. Kolečka kufru přitom rytmicky bouchala po prknech dřevěného promenádního chodníčku.

Na jednom z obchodů před sebou uviděl náhle nápis. Byl to první obchod v řadě. Modře, červeně a bíle zde byla napsána slova MOSCOW BAR. O kousíček dál bylo na zelené markýze žlutými písmeny napsáno TATIANA.

Vešel tedy do onoho moskevského baru. Byl skoro prázdný a vypadalo to tam ponuře. Napravo se nacházel dlouhý dřevěný barový pult s kulatými barovými stoličkami na chromových nožkách, potaženými červenou kůží, a nalevo kovové stolky s dlouhými koženými lavicemi téže barvy. Na barových stoličkách seděla dvojice pořízků jako z nějaké bondovky. Měli oholené hlavy, na sobě černá trička s krátkým rukávem a byli mlčky přilepení k velkoplošné obrazovce na zdi baru. Jako by je doslova hypnotizovala.

Před sebou měli na pultu postavené nízké sklenky a u nich láhev vodky vraženou do kbelíčku s ledem. Oba drželi v ruce cigaretu a vedle kbelíčku stál popelník plný špačků. Na jedné z kožených lavic seděli zbývající dva návštěvníci baru – dva mladí fešáci, kteří měli na sobě draze vyhlížející kožené bundy a na rukou nápadné, velké prsteny. Pili kávu a jeden z nich kouřil.

Voní to tu příjemně, pomyslel si Ronnie. Káva a cigarety. Silné ruské cigarety. V baru byly nápisy v azbuce a transparenty a vlajky sportovních klubů, zejména anglických. Ronnie poznal Newcastle, Manchester United a Chelsea.

Na obrazovce bylo vidět peklo na zemi. Nikdo v baru nemluvil. Ronnie se začal dívat rovněž. Nebylo možné se nedívat. Nejdřív dvě letadla, která jedno po druhém nalétávala přímo do Dvojčat. A pak záběry toho, jak padá nejdřív jedna věž a pak druhá. Bylo úplně jedno, kolikrát už je Ronnie viděl. Pokaždé to bylo jiné. Horší.

„Pán přeje si?“

Lámaná angličtina. Barman byl skrček s chomáčem nakrátko sestřihaných černých vlasů načesaných dopředu, který měl přes zmačkanou riflovou košili navlečenou odrbanou zástěru.

„Máte vodku Kalašnikov?“

Barman jeho vtip nepochopil. „Krašakov?“

„Zapomeňte na to,“ odvětil Ronnie. „Nějakou vodku, čistou, a espreso. Máte espreso?“

„Jen ruská káva.“

„Tak dobře.“

Skrček přikývl. „Jedna ruská káva. Vodka.“ Shrbený odešel, jako kdyby ho bolela záda.

Na obrazovce byl nyní zraněný člověk. Byl to holohlavý černoch, celý pokrytý šedým prachem, který měl na obličeji průhlednou masku připojenou k jakémusi vzduchovému vaku. Muž v červené přilbě se sklopným hledím, červené obličejové masce a černém tričku se ho snažil co možná nejrychleji vyvést šedým sněhem pryč.

„Takový svinstvo. Manhattan. Neuvěřitelný. Vy víte o tom? Vy víte, co děje?“ ptal se lámanou angličtinou skrček.

„Byl jsem tam,“ odpověděl Ronnie.

„Ano. Vy byl tam?“

„Přineste mi ten drink. Potřebuju drink,“ vyštěkl.

„Přinesu vám drink. Nebojte. Vy tam byl?“

„Nerozuměl jste snad něčemu?“ rozčilil se Ronnie.

Barman se nakvašeně odvrátil a vytáhl láhev vodky. Jeden z bondovských pořízků se k Ronniemu obrátil a pozdvihl svou sklenku. Byl opilý a pletl se mu jazyk. „Něco ti povím. Před třiceti rokama bych říkal ti soudruhu. Teď říkám ti kámo. Chápeš?“

Ronnie pozdvihl sklenku hned poté, co mu ji barman naplnil.

„No, úplně přesně ne.“

„Ty gay, nebo tak něco?“ zeptal se ten muž.

„Ne, nejsem gay.“

Muž položil sklenici a zamával ve vzduchu pažemi. „Já s nima teda problémy žádný nemám. To ne. To teda ne.“

„To je dobře,“ odpověděl Ronnie. „Já taky ne.“

Muž se náhle doširoka zasmál. Má strašné zuby, povšiml si Ronnie. Zuby neznámého totiž působily dojmem, jako kdyby měl dotyčný pusu plnou štěrku. Pak Rus pozdvihl sklenku a Ronnie si s ním ťukl: „Na zdraví!“

Teď byl na obrazovce George Bush. Měl na sobě tmavý oblek s oranžovou kravatou, seděl vzadu v nějaké školní třídě, kde visela malá černá tabule a na zdi za ním obrázky. Na jednom z nich byl vidět medvěd v pruhované šále jedoucí na kole. Nad prezidentem stál nějaký člověk a cosi mu šeptal do ucha. Pak tyhle závěry vystřídal pohled na trosky letadla, ležící na zemi.

„Ty jseš dobrej,“ řekl ten muž Ronniemu. „Ty se mi líbíš. Jseš dobrej.“ Přilil si do sklenice vodku a pak na chvilku zdvihl láhev nad Ronnieho. Přimhouřil oči, a když se ujistil, že je láhev stále ještě plná, vrátil ji do ledu. „Měl bys pít,“ pronesl a sklenku do sebe obrátil. „Dneska musíme my všichni pít.“ Pak se obrátil zpátky k obrazovce. „To neskutečný. To není možný.“

Ronnie si usrkl. Vodka ho pálila v hrdle. O pár chvil později do sebe celou sklenku naráz obrátil. Zapůsobila téměř okamžitě a v Ronnieho útrobách se rozlil žár. Nalil si další a pak nalil i svému novému příteli.

Mlčeli. A jen sledovali obrazovku.

Po několika vodkách se Ronnie začal cítit poněkud opilý. V jednu chvíli se sesul z barové stoličky, odvrávoral do jednoho z prázdných boxů a tam usnul.

Když se vzbudil, šíleně ho bolela hlava a k tomu měl žízeň jako trám. Pak náhle zpanikařil.

Moje zavazadla.

Sakra, sakra, sakra!

Pak je ke své úlevě uviděl. Stála tam, kde je nechal. U barové stoličky, kterou opustil.

Byly dvě hodiny.

V baru byli stejní lidé. A na obrazovce běžely pořád dokola tytéž záběry. Pak se vysoukal zpátky na stoličku a kývnutím pozdravil svého nově nalezeného přítele.

Na obrazovce byl nyní starosta Giuliani, který cosi vážně vykládal. Vypadal klidně. Vypadal starostlivě. Vypadal, jako člověk, který má všechno pod kontrolou.

„Znáš Sama Colta?“ obrátil se k Ronniemu náhle jeho nový přítel.

Ronnie, který se snažil poslouchat Giulianiho, zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Toho chlápka, co vynalezl revolver?“

„Aha, tak toho jo.“

„A víš, co řekl jednou?“

„Ne.“

„Sam Colt řekl: Teď jsem udělal všechny muže rovnými!“ Rus se zazubil a znovu odhalil své hnusné zuby. „Jo? Jasný? Chápeš?“

Ronnie přikývl a objednal si perlivou minerálku a kafe. Od snídaně nic nejedl, ale neměl chuť.

Giulianiho vystřídaly klopýtající šedí duchové. Vypadali stejně jako ti, které již před několika hodinami viděl. Náhle se mu vybavila jedna báseň ze školy. Od jednoho z jeho oblíbených spisovatelů, od Rudyarda Kiplinga. Jo, to byl chlap!

Kipling měl jasno v tom, co je to moc, vládnutí, budování impéria.

Když bezhlavost svým okem klidně měříš,

ač tupen, sám že nejsi bezhlavý…

Když proti triumfu i ponížení,

jak proti svůdcům společným jsi kryt… ( (přel. Otokar Fischer).)

Na obrazovce byl nyní plačící hasič. Jeho přilba byla pokrytá šedým sněhem. Hasič seděl, měl zdvižené hledí přilby a hlavu v dlaních.

Ronnie se naklonil dopředu a zaklepal na rameno barmanovi. Ten se nato odvrátil od obrazovky. „Mm?“

„Máte tady pokoje? Potřebuju pokoj.“

Jeho nový přítel se k němu opět obrátil. „Nic neletí, viď?“

„Přesně.“

„A ty jseš odkud?“

Ronnie zaváhal. „Kanada. Toronto.“

„Toronto,“ zopakoval Rus. „Kanada. OK. Dobrý.“ Chvíli mlčel a pak se zeptal. „Levnej pokoj?“

Ronnie si uvědomil, že nebude moct použít karty – i kdyby mu na nich ještě něco zbývalo. V peněžence měl necelých čtyři sta dolarů. S nimi to bude muset překlepat, než bude moct proměnit v peníze to, co má v kufru – tedy, pokud najde kupce, který bude ochoten mu za to zaplatit ty správné peníze. A nebude se na nic ptát.

„Ano, levnej pokoj,“ odpověděl. „Čím levnější, tím lepší.“

„Tak to jseš na správným místě. Komnatu chóčeš.“

„Komnatu?“

„Pokoj. Pokoj pro jednoho. Lacinej. Platíš hotově a na nic neptáš se. Můj bratranec má dům, kde pronajímá takový pokoje. Deset minut pěšky. Chceš adresu?“

„To by se mi mohlo hodit do plánu,“ odpověděl Ronnie.

Rus znovu ukázal své zuby. „Plán? Ty máš plán? Dobrý plán?“

„Carpe diem!“

„É?“

„To je jen takový obrat.“

„Carpe diem?“ zopakoval pomalu a neohrabaně Rus.

Ronnie se zazubil a objednal si další drink.

kapitola 45

ŘÍJEN 2007

Místnost pro vyšetřování závažných případů číslo 1 byla větší ze dvou vzdušných místností, které tvořily uzavřenou prostorovou jednotku v budově sussexské kriminálky. Právě zde pracovaly vyšetřovací týmy na řešení závažných zločinů. Roy Grace sem dorazil krátce po půl sedmé a v ruce si nesl hrnek kávy.

Prostorná, moderně působící místnost ve tvaru L byla rozdělena na tři hlavní pracoviště, přičemž každé bylo vybaveno dlouhým zahnutým stolem ze světlého dřeva, k němuž mohlo usednout až osm lidí, a ohromnými bílými tabulemi, z nichž většina byla momentálně prázdná. Tedy s výjimkou jedné, která byla nadepsána slovy Operace Dingo, a druhé, na níž viselo několik detailních snímků Neznámé ženy a záběrů ze staveniště, kde byla nalezena. Na jednom ze snímků označoval kroužek vytvořený červeným popisovačem polohu těla ve stoce.

Při velkém vyšetřování by byly veškeré zdejší prostory zaplněné, ale jelikož tento případ postrádal větší naléhavost – z čehož zase plynula potřeba šetřit lidskými i finančními zdroji – zaujímal Graceův tým jen jedno ze tří pracovišť v místnosti. Zbývající dvě byla prázdná, ale to se mohlo kdykoli změnit.

Na rozdíl od pracovišť ve zbývající části budovy nebylo na stolech či stěnách vyšetřovací místnosti nic osobního: žádné fotografie rodinných příslušníků, žádné termínové listiny fotbalových utkání, žádné vtipné kresbičky. Skoro každý předmět v místnosti – tedy s výjimkou nábytku a dalšího vybavení místnosti – se týkal vyšetřovaných záležitostí. Ani se zde moc nevtipkovalo. Spíše tu lidé mlčeli, pekelně se soustředili a do toho tlumeně cvrlikaly telefony a cvakaly tiskárny.

U jednoho z pracovišť seděl tým, který si Grace vybral pro Operaci Dingo. Grace byl nezdolně přesvědčený o tom, že se vyplatí pracovat stále se stejnými lidmi, a tak i tento tým tvořili policisté, s nimiž už Grace v předešlých měsících spolupracoval. Váhal pouze u Normana Pottinga, ale nakonec vzal i jeho. Ustavičně sice lidi kolem sebe rozčiloval, nicméně to byl nesmírně schopný detektiv.

Ve funkci vyšetřovatele případu zastupovala Gracea detektiv-inspektor Lizzie Mantleová. Grace ji měl dost v oblibě a po pravdě řečeno měl pro ni slabost. Bylo jí mezi pětatřiceti a čtyřiceti, byla atraktivní, měla upravené světlé vlasy dlouhé až na ramena a vyzařovala z ní ženskost, jež ovšem skrývala překvapivě tvrdou osobnost. Ráda nosila kalhotové kostýmky a jeden měla na sobě i dnes, s tenkým šedým proužkem, a pod ním bílou pánskou košili. Bylo to oblečení, které by klidně sedělo i burzovní makléřce.

Hezký a upravený vzhled ji spojoval s jinou vyšetřovatelkou sussexské kriminálky, s detektivem-inspektorem Kim Murphyovou. Lidé proto občas zapškle poznamenávali, že pokud to chce člověk u téhle jednotky někam dotáhnout, je k tomu nejlepším předpokladem nikoli inteligence nebo cokoli jiného, ale ženská krása. To samozřejmě, jak Grace věděl, nebyla vůbec pravda. Obě ženy si svou hodnost, kterou získaly v relativně nízkém věku, jednoznačně zasloužily.

Graceovo povýšení mělo mít nepochybně za následek nové nároky na jeho čas, a tak se při vedení tohoto vyšetřování hodlal výrazně spoléhat na pomoc Lizzie Mantleové.

Spolu s ní si vybral detektivy-seržanty Glenna Bransona, Normana Pottinga a Bellu Moyovou. Pětatřicetiletá Bella s veselým obličejem a hustými, henou nabarvenými hnědými vlasy měla jako vždycky u své klávesnice položenou otevřenou krabičku čokoládových bonbonů se sladovou náplní značky Maltesers. Grace přešel na druhou stranu místnosti a sledoval, jak Bella v hlubokém soustředění píše na počítači. Každou chvíli se její pravá ruka zatoulala od klávesnice, vylovila čokoládový bonbon, dopravila ho do úst a pak se zase vrátila na klávesnici. Člověk měl přitom dojem, jako by ruka byla tvorem, který si žije svým vlastním životem. Bella však zůstávala štíhlá, ačkoli snědla víc čokolády než všichni, které Grace kdy v životě potkal.

Vedle ní seděl detektiv-konstábl Nick Nicholl. Čahoun s rozcuchanými vlasy, vysoký jako tyčka od plotu. Bylo mu sedmadvacet a byl to horlivý detektiv a kdysi též šikovný střední útočník, kterého Grace přemluvil, aby se vrhl na ragby, takže byl nyní přínosným členem ragbyového týmu sussexské policie – i když momentálně zase ne tak přínosným, protože se stal nedávno otcem. A v důsledku toho zjevně trpěl ustavičným spánkovým deficitem.

Naproti němu seděla mladá a zapálená Emma-Jane Boutwoodová, hodností také detektiv-konstábl, která zrovna pročítala tlustý balík počítačových sjetin. Před několika měsíci ji při pronásledování natlačila ukradená dodávka na zeď. Správně by měla být ještě v rekonvalescenci, ale uprosila Gracea, aby se mohla vrátit a plnit zatím nějaké lehčí úkoly.

Tým doplňoval analytik, registrátorka, písařka a systémový supervizor.

Glenn Branson, oblečený v černém obleku, křiklavě modré košili a šarlatové kravatě, zdvihl oči, když Grace do místnosti vstoupil. „Nazdar, starý brachu,“ pronesl energičtěji než obvykle. „Myslíš, že bychom si spolu později mohli v klidu promluvit?“

Grace přítele kývnutím pozdravil a odpověděl: „Samozřejmě.“

Bransonův pozdrav přiměl i několik z přítomných k tomu, aby také zvedli hlavu.

„Pohleďte, přichází bůh!“ zvolal Norman Potting a naznačil, že smeká neviditelný klobouk. „Smím jako první vyslovit své ponížené blahopřání k povýšení mezi vysoké šarže?“

„Děkuji ti, Normane, ale že bych se považoval za vysokou šarži, to snad ani ne.“

„Ba ne, jednou jsi vysoká šarže a před těmi se člověk musí poníženě plazit,“ opáčil Potting.

Bella, která Pottinga vyloženě neměla ráda, na něj vrhla zlostný pohled a její prsty se přitom vznášely nad čokoládovými bonbony jako pařáty dravce nad kořistí. Vzápětí se i ona obrátila ke Graceovi. „Blahopřeji, Royi. Opravdu si to zasloužíš.“

Detektiv-superintendent chvíli přijímal gratulace od ostatních členů týmu a děkoval za ně. Pak si před sebe položil oficiální záznamník věnovaný právě zahájenému případu a program začínající porady.

„Takže, tohle je druhá porada Operace Dingo, která má za cíl vyšetřit podezření na vraždu doposud neidentifikované ženy. Dnes je třetí den po nálezu ostatků neznámé.“

Několik minut shrnoval Grace zprávu soudní archeoložky. Pak přečetl klíčové body z dlouhého posudku Dr. Theobalda. V úvahu připadala smrt uškrcením, které nasvědčovala zlomená jazylka. Momentálně bylo prováděno toxikologické zkoumání vzorků vlasů. Známky jiných poranění, jako například zlomy nebo řezy naznačující použití nože, nebyly na kostře nalezeny.

Grace se na chvíli odmlčel, aby se napil vody, a všiml si, že Norman Potting vypadá dost samolibě.

„Tak a teď k jednotlivým bodům. Personální zajištění. Vzhledem k době, kdy se vyšetřovaná událost pravděpodobně odehrála, nehodlám v této fázi rozšiřovat vyšetřovací tým.“ Pak se věnoval dalším bodům. Frekvence porad: Grace oznámil, že se budou všichni pravidelně scházet v 8.30 ráno a v 18.30 večer. Dodal, že tým policejního počítačového systému HOLMES se případu od pátečního večera věnuje.

Pak přešel k dalšímu bodu – Vyšetřovací strategie, kam spadal podbod Komunikace/média. V této souvislosti Grace zdůraznil, že je třeba, aby se o nálezu informovala média, a uvedl, že pracuje na tom, aby se případ dostal příští týden do televizního pořadu Crimewatch, kde je veřejnost žádána o pomoc při vyšetřování nevyřešených případů. Nebude to ale vůbec jednoduché, protože věc není považována za dostatečně zajímavou pro média. Pak předal slovo členům svého týmu. Jako první měla referovat Emma-Jane Boutwodová.

Ta vytvořila seznam osob pohřešovaných v Sussexu, jejichž zmizení spadalo do předpokládané doby úmrtí nalezené oběti. K žádnému výsledku ale tímto způsobem nedospěla. Grace ji tedy uložil, aby okruh pohřešovaných rozšířila na celou Británii.

Nick Nicholl informoval o tom, že vzorky DNA z ženiných vlasů byly poslány do laboratoře v Huntingdonu. Za účelem extrakce DNA tam byl odeslán též vzorek odebraný ze stehenní kosti.

Bella Moyová se sešla s vedoucím správy městské kanalizace. „Ukázal mi mapy, které zachycují směr průtoku vod kanalizačním systémem. Snažím se nyní vytipovat možná místa nad lokalitou nálezu, kde mohlo být tělo do kanalizace vhozeno. Zítra bych to měla mít hotové.“

„Dobře,“ řekl na to Grace.

„Jedna věc je tu docela důležitá,“ dodala Bella. „Kanalizace vyúsťuje do moře poměrně daleko od břehu, aby se splašky dostávaly pomocí mořských proudů na širé moře a ne zpátky ke břehu.“

Grace přikývl. Tušil, kam tím míří.

„Takže je možné, že o tom vrah věděl – mohl to klidně být někdo od kanalizací.“

Grace jí poděkoval a obrátil se k Normanu Pottingovi. Zajímalo ho, co to asi Potting má, že vypadá tak spokojeně.

Potting vytáhl ze žlutohnědé obálky několik rentgenových snímků a vítězoslavně je zdvihl nad hlavu. „Zjistil jsem, kdo měl zaživa takovýhle chrup!“

Chvíli bylo naprosté ticho. Všechny uši v místnosti byly připravené si Pottinga vyslechnout.

„Tohle mám od jednoho ze zubařů, kteří byli na tom seznamu, co jsi mi dal, Royi,“ vysvětlil. „Na chrupu té ženy se zubař hodně napracoval. Jmenuje se – nebo spíš jmenovala – Joanna Wilsonová.“

„Dobrá práce,“ odpověděl Grace. „Byla svobodná, nebo vdaná?“

„No, mám dobrou a špatnou zprávu,“ odpověděl Potting a začal samolibě mlčet a zubit se přitom jako imbecil.

„Jsme všichni jedno ucho,“ vyzval ho Grace k pokračování.

„Měla manžela, ano. Bouřlivý vztah – pokud se mi podařilo zjistit – ten zubař, doktor Debbie, ví něco ze zákulisí toho vztahu. Víc bych měl vědět zítra. Byla to herečka. Neznám detaily, ale rozešli se a ona odjela. Prý do Los Angeles, aby se tam proslavila – aspoň to její manžel každému říkal.“

„Vypadá to, že bychom si asi měli s tím manželem promluvit,“ řekl na to Grace.

„No, tady je trochu problém,“ odpověděl Norman Potting. Pak chvíli pokyvoval hlavou a špulil rty, jako kdyby tíhu celého světa nesl na svých bedrech právě on. „Zahynul 11. září ve Světovém obchodním centru.“

kapitola 46

ŘÍJEN 2007

V 18.45 začínala mít Abby strach, že na ni kurýrní společnost zapomněla. Už od půl šesté byla připravená a čekala. Kufr měla u dveří a přes něj přehozený kabát. Obálka s výstelkou v podobě igelitových bublinek byla opatřená adresou a zalepená.

Venku byla naprostá tma, pořád lilo, takže nebylo skoro nic vidět. Abby čekala, až se dole na ulici objeví dodávka společnosti Global Express. Po bůhvíkolikáté vytahovala z kapsy na boku svých džin pepřový sprej a kontrolovala ho. Malý červený váleček s prolisy pro lepší uchopení, řetízkem umožňujícím ho připnout třeba ke klíčům a klipsou k zasunutí za opasek byl náležitě těžký, což Abby uklidňovalo. Opakovaně otevírala bezpečnostní uzávěr a zkoušela si mířit tryskou. Ten chlápek, který jí ho v Los Angeles při zpáteční cestě do Anglie prodal, říkal, že obsahuje dost tekutiny na deset sekundových výstřiků, jež dokážou člověka na deset sekund oslepit. Do Anglie ho propašovala v taštičce na make-up, uložené v kufru.

Zasunula si ho zpátky do kapsy, vstala a vytáhla z kabelky mobil. Chystala se vytočit číslo firmy Global Express, když vtom zabzučel domácí telefon.

Přispěchala chodbou ke dveřím. Na malém černobílém monitorku uviděla motocyklovou přilbu. Zmocnila se jí úzkost. Ten hňup Jonathan jí přece řekl, že to bude dodávka. Dohodli se na dodávce.

Krucinál.

Stiskla tlačítko telefonu a pronesla do něj: „Pojďte nahoru, osmé patro. Výtah bohužel nefunguje.“

Její mozek začal opět pracovat na plné obrátky. Snažila se všechno znovu promyslet. Uchopila obálku. Musí se přidržet původního plánu, rozhodla se nakonec, poté co si během dvou dlouhých minut, které uběhly do ostrého zabušení na dveře, vše důkladně rozvážila.

Abby, ostražitá jako vždycky, se nato podívala kukátkem a uviděla motocyklistu, oblečeného v kůži, s černou helmou a spuštěným černým hledím, který v ruce držel jakousi psací desku.

Odemkla dveře, odstranila bezpečnostní řetízky a otevřela.

„Myslela jsem… Myslela jsem, že přijedete v dodávce,“ pronesla váhavě.

Muž upustil psací desku, jež nato s cvaknutím dopadla na podlahu, a pak silně udeřil Abby do břicha. Naprosto ji to zaskočilo a ona se zkroutila bolestí, neschopná chvíli popadnout dech. Dovrávorala ke straně a opřela se o zeď.

„Rád tě vidím, Abby,“ pronesl. „Ale z tvýho novýho vzhledu zrovna na větvi nejsem.“

Pak ji znovu udeřil do břicha.

kapitola 47

ŘÍJEN 2007

Krátce před sedmou hodinou jel Cassian Pewe svým tmavě zeleným vauxhallem astra po pobřežní silnici, vedoucí po vrcholcích útesů a momentálně bičované větrem. Projížděl neony osvětlenou temnotou, překonal dvě kruhové křižovatky a dostal se do Peacehavenu. Pak pokračoval půldruhého kilometru kolem nekonečné řady obchodů a různých firem, z nichž polovinu jako by tvořily realitní kanceláře a zbytek křiklavé provozovny rychlého občerstvení. Připomínalo mu to předměstí malých amerických měst, jaká znal z filmů.

Jelikož v téhle oblasti, ležící jen několik kilometrů východně od Brightonu, nikdy nebyl, poslušně se řídil pokyny ženského hlasu, jenž vycházel z přenosné satelitní navigace, kterou měl v autě připojenou. Nyní byl již za Peacehavenem a serpentinami sjížděl za plazící se kempingovou dodávkou do Newhavenu. Žena ze satelitní navigace mu přikázala, aby pokračoval asi tři čtvrtě kilometru rovně. Pak mu zazvonil mobil, který měl zastrčený v hands-free držáku.

Pohlédl na displej a zjistil, že je to Lucy, jeho přítelkyně, a rychle tedy po mobilu sáhl a hovor přijal.

„Ahoj, drahoušku,“ cukroval. „Jak se daří mému vzácnému andílkovi?“

„Nemáš zapnuté hands-free?“ zeptala se. „Zní to, jako kdyby na mě mluvil robot.“

„Promiň, zlatičko. Řídím.“

„Nezavolal jsi mi,“ pronesla a znělo to uraženě a drobet naštvaně. „Měls mi dneska ráno zavolat, abychom se domluvili na večer.“

Lucy, jež žila v Londýně a pracovala jako asistentka správce investičního fondu, měla z Pewova nedávného přestěhování do Brightonu pramalou radost. S největší pravděpodobností to podle Pewa souviselo s tím, že jí nenabídl, aby se přestěhovala s ním. On si ale ženy zásadně držel od těla, jen zřídka plnil slib, že jim tehdy a tehdy zavolá, a schůzky často na poslední chvíli rušil. Zkušenost ho naučila, že tohle je nejlepší způsob, jak je udržet tam, kde je člověk chce mít.

„Ty můj andílku. Měl jsem móóóóóóóc práce,“ cukroval zase. „Neměl jsem jedinou volnou chvilku. Běhal jsem z porady na poradu.“

„Po sto padesáti metrech zahnout doleva,“ instruoval ho ženský hlas satelitní navigace.

„Kdo to je?“ otázala se Lucy podezřívavě. „Kdo je to s tebou v autě?“

„To je jen satelitní navigace, drahoušku.“

„Takže se večer uvidíme?“

„Myslím, že dneska večer to nepůjde, andílku. Poslali mě k naléhavému případu. Možná začátek vyšetřování závažné vraždy s dosti ošklivými důsledky pro místní policii. Domnívají se, že jsem na to ten správný člověk, vzhledem ke zkušenostem, které jsem získal u metropolitní policie.“

„A co takhle potom?“

„No – kdybys nasedla na vlak, možná bychom tady nějakou pozdní večeři stihli. Co tomu říkáš?“

„To ani náhodou, Cassiane! Ve tři čtvrtě na sedm ráno musím být v kanceláři.“

„No, to byl jen takový nápad,“ poznamenal.

Přejížděl právě přes newhavenský most. Před ním byla spousta ukazatelů směru: jeden k trajektu přes La Manche, druhý do Lewesu. Pak se k jeho úlevě objevil ukazatel s nápisem Seaford, což byl jeho cíl.

„Druhá odbočka vlevo,“ přikazovala satelitní navigace.

„Kdo to byl?“ dotírala Lucy.

„Zase ta satelitní navigace,“ odpověděl. „Copak se mě ani nezeptáš, jaký jsem měl den? Můj první den u sussexské kriminálky?“

„A jaký jsi měl den?“ zeptala se nevraživě.

„No,“ začal, „vlastně mě trochu povýšili!“

„Tak rychle? Myslela jsem, že povýšením je už to přeložení z Londýna. Z detektiva-inspektora ses přece stal detektivem-superintendentem.“

„Teď je to ještě lepší. Dali mi na starost všechny nevyřešené případy – a tam patří i všechny neuzavřené případy zmizelých osob.“

Mlčela.

Pewe odbočil doleva.

Silnice před ním, kterou satelitní navigace zobrazovala, náhle zmizela z displeje. A nato hlas zavelel: „Otočte se o 180 stupňů.“

„K čertu,“ zaklel.

„Co se děje?“ zeptala se Lucy

„Moje navigace neví, kde to sakra jsem.“

„Já s ní mám soucit,“ řekla na to Lucy.

„Zavolám ti později, andílku.“

„Tos říkal ty, nebo tvá satelitní navigace?“

„Hrozně legrační!“

„Co kdybys šel na romantickou večeři s ní?“ kousavě pronesla Lucy a zavěsila.

#

Za deset minut se satelitní navigace zorientovala a naváděla ho na adresu, kterou hledal v Seafordu, v tichém přístavním městečku, s převahou rodinných domků, jen několik kilometrů od Newhavenu. Skrz temnotu hleděl na čísla napsaná na vchodových dveřích a nakonec zastavil před malým nevýrazným dvojdomkem s hrubou oblázkovou omítkou. Na příjezdové cestě k domu byl zaparkovaný nissan micra.

Pewe si rozsvítil v autě světlo, zkontroloval si uzel kravaty a upravil vlasy. Nato z auta vystoupil a zamkl ho. Poryv větru mu vlasy okamžitě rozcuchal, když spěchal po pěšince upravené zahrady ke vstupním dveřím, hledal zvonek, tiskl jeho tlačítko a klel kvůli tomu, že nad vchodem není žádná stříška. Zvonek jednou cinkl a jeho zvuk připomínal umíráček.

Za pár chvil se dveře o několik centimetrů pootevřely a zpoza poněkud strohých brýlí se na něj podezřívavě zadívala žena, které bylo něco málo přes šedesát. Před dvaceti lety, s lepším účesem a vyretušovanými vráskami, jež do její tváře vyryly starosti, by byla docela atraktivní, pomyslel si. Nyní s krátkými ocelově šedými vlasy, v pytlovitém oranžovém svetříku, který jí byl až příliš velký, hnědých polyesterových kalhotách a teniskách připadala Pewovi jako jedna z oněch srdnatých nefalšovaných Angličanek, jež prodávají ve stáncích na tržišti kdesi u kostela.

„Paní Margot Balkwillová?“ zeptal se.

„Přejete si?“ pronesla váhavě a trochu podezřívavě.

Pewe ji ukázal svůj průkaz. „Jsem detektiv-superintendent Pewe ze sussexské kriminálky. Myslíte, že bych si s vámi a vaším manželem mohl pohovořit o vaší dceři Sandy?“

Její malá kulatá ústa se překvapením otevřela dokořán a odhalila tak pěkné zuby, jež byly ovšem věkem zežloutlé. „O Sandy?“ zopakovala šokované.

„Je váš manžel doma?“

Chvíli o té otázce přemýšlela, jako učitelka, kterou svým dotazem zaskočil nějaký žák. „No, je doma.“ Chvíli váhala a pak mu pokynula, aby šel dál.

Pewe vstoupil na rohožku s nápisem „Vítáme vás“ a pak vešel do malé, prázdné předsíně, kde slabě voněla jakási pečeně připravovaná k večeři a silně páchly kočky. Slyšel tam zvuk televize, kde běžel jakýsi z nekonečných seriálů.

Žena za ním zavřela dveře a pak trochu ustrašeně zavolala: „Dereku, máme návštěvu. Policista. Detektiv.“

Pewe, který si znovu uhladil vlasy, ji následoval do malého a bezvadně čistého obýváku. Nacházela se tam třídílná hnědá velurová sedací souprava a před ní konferenční stolek se skleněnou deskou. Vše bylo seskupeno kolem postaršího televizoru s hranatou obrazovkou, kde se zrovna dva Pewovi povědomí herci o cosi hádali v hospodě. Na televizoru stála zarámovaná fotografie atraktivní, asi sedmnáctileté blondýnky, nepochybně Sandy – soudě podle snímků, které si Pewe odpoledne prohlédl při studiu spisového materiálu.

Na opačném konci malého obýváku – vedle toho, co Pewovi připadalo jako poněkud ošklivý viktoriánský skleník, plný talířů s oblíbeným vzorem v podobě čínské krajiny s vrbou – seděl u malého stolu, pokrytého pečlivě naskládanými archy novinového papíru, muž, jenž lepil model letadla. Po obou stranách letadla ležely proužky balzového dřeva, kolečka, součásti podvozku, věžička pro kulomet a další drobné předměty, jež Pewe nedokázal rychle identifikovat. Letadlo spočívalo na malém podstavci a bylo nakloněné tak, jako kdyby po odlepení od země začínalo nabírat výšku. V místnosti bylo cítit lepidlo a barvy.

Pewe rychle přejel pohledem zbytek místnosti. Zapnutá imitace krbu, jenž byl ve skutečnosti na elektřinu, a ne na uhlí, jak by se mohlo na první pohled zdát. Stereo, které vypadalo na to, že přehrává spíš vinylové desky než cédečka. A všude fotografie jejich dcery Sandy v různém věku – od několikaletého děcka až po více než dvacetiletou mladou ženu. A na čestném místě, na římse nad krbem, stála svatební fotografie Roye Gracea a Sandy. Sandy byla v dlouhých bílých šatech a v ruce držela kytici. Grace byl mladší, měl mnohem delší vlasy než nyní a na sobě tmavošedý oblek a stříbrnou kravatu.

Pan Balkwill byl velký muž se širokými rameny. Původně měl asi mohutnou postavu, ale stáří ho o ni zřejmě postupně připravilo. Nyní měl řídké šedé vlasy, sčesané po obou stranách své holé hlavy dozadu a ochablou dvojitou bradu, která mizela v záhybech mnohobarevného roláku, jenž byl podobný manželčinu – jako kdyby upletla oba. Postavil se – měl kulatá ramena a byl přihrblý, jako člověk poražený životem – a přiloudal se před stůl. Pod svetrem, který mu sahal až ke kolenům, byly vidět šedé pytlovité kalhoty a černé sandály.

Tlustá kočka, jež se zdála být stejně stará jako oba manželé, pomalu vyšla zpod stolu, pohlédla na Pewa, prohnula hřbet a odkráčela z místnosti.

„Derek Balkwill,“ představil se tichým, téměř plachým hlasem, který se zdál být mnohem slabší než jeho tělesná konstituce. Podal Pewovi svou velkou ruku a stiskl mu ji drtivou silou, takže to Pewa překvapilo a zabolelo zároveň.

„Detektiv-superintendent Pewe,“ představil se a bolestí sebou přitom škubl. „Myslíte, že bych si s vámi a s vaší ženou mohl promluvit o Sandy?“

Muž ztuhl. Ta trocha barvy, kterou ve svém bezkrevném obličeji měl, náhle zmizela a Pewe si všiml, že se muži navíc začaly slabě chvět ruce. Chvíli měl strach, aby z toho pan Balkwill neměl infarkt.

„Vypnu troubu,“ řekla na to Margot Balkwillová. „Nedal byste si čaj?“

„To by bylo skvělé,“ odpověděl Pewe. „S citronem, jestli máte.“

„Vy pracujete s Royem, že?“ zeptala se.

„Ano, samozřejmě,“ odvětil Pewe a ustaraně nepřestával pozorovat jejího manžela.

„Jak se má?“

„Dobře. Má plno práce s vyšetřováním jedné vraždy.“

„Ten má vždycky plno práce,“ vložil se do hovoru Derek Balkwill, který jako by se trochu uklidnil. „Je to dříč.“

Margot Balkwillová odcupitala z místnosti.

A Derek Balkwill ukázal na letadlo. „Lancaster.“

„Druhá světová válka?“ zareagoval na to Pewe a snažil se vyvolat dojem, že se v těch věcech vyzná.

„Nahoře jich mám víc.“ Ostýchavě se usmál a upřesnil to: „Mám Mustanga P45. Spitfira. Hurricana. Mosquita. Wellingtona.“

Pak nastalo trapné ticho. Dvě ženy spolu na obrazovce probíraly svatební šaty. Poté Balkwill ukázal znovu na letadlo. „Můj táta v něm lítal. Pětasedmdesát bojových letů. Eskadra 617, Dambusters. Slyšel jste o ní? A viděl ten film?“

Pewe přikývl.

„Byl jedním z nich. Jeden z těch, co se vrátili. Jeden z mála.“

„Byl pilot?“

„Zadní střelec. Tail End Charlie, jak se jim říkalo.“

„Statečný chlap,“ poznamenal Pewe zdvořile.

„Ani ne. Po válce byl dost zahořklý.“ Odmlčel se a po chvíli dodal. „Válka člověku zmrví život, víte?“

„Dokážu si to představit.“

Derek Balkwiil zavrtěl hlavou. „Ne. Nikdo si to nedokáže představit. Jste u policie dlouho?“

„V lednu to bude devatenáct let.“

„Stejně jako Roy.“

#

Když se jeho žena vrátila s tácem, na němž byl čaj a sušenky, nahmatal Derek Balkwill dálkové ovládání televize, ztišil zvuk, ale obraz nechal běžet. Pak se všichni tři posadili, Pewe do jednoho křesla a Balkwillovi na gauč.

Pewe zdvihl šálek, držel ho v prstech s pěstěnými nehty za jeho jemné ouško, zafoukal do něj, upil z něj a zase ho odložil. „K sussexské kriminálce mě nedávno přeložili od metropolitní policie, z Londýna,“ začal. „Poslali mě sem, abych se znovu podíval na pár nevyřešených případů. Nevím, jak to jemně říct, ale procházel jsem spisy týkající se pohřešovaných osob a nedomnívám se, že by zmizení vaší dcery bylo náležitě vyšetřeno.“

Pohodlně se opřel a do široka rozevřel ruce. „Tím myslím – aniž bych chtěl samozřejmě očerňovat Roye…“ Zaváhal a vyčkal, až ho manželé Balkwillovi kývnutím vyzvou, aby pokračoval. „Jako naprosto nestrannému pozorovateli se mi zdá, že Roy Grace je na případu natolik emocionálně zainteresován, že nemůže být schopen vést nestrannou revizi původního vyšetřování zmizení své manželky.“ Odmlčel se a znovu napil čaje. „Napadlo mě, že bych se vás mohl zeptat, co si o té věci myslíte.“

„A ví Roy, že jste tady?“ zeptal se Derek Balkwill.

„Provádím nezávislé vyšetřování,“ odpověděl Pewe vyhýbavě.

Sandyina matka se zamračila, ale nic neřekla.

„Ničemu to vlastně uškodit nemůže,“ konstatoval nakonec Derek Balkwill.

kapitola 48

11. ZÁŘÍ 2001

Ronnie byl opilý. Nejistým krokem procházel kolem nízkých obytných budov z červených cihel a za sebou táhl po chodníku, který se pod ním kymácel jako paluba lodi, svá zavazadla. V puse měl vyprahlo a hlava ho bolela, jako kdyby mu ji někdo víc a víc utahoval do svěráku. Měl by něco sníst, to mu bylo jasné. Něco si sežene k jídlu, hned jak se ubytuje a uloží si zavazadla.

V levé ruce svíral zmačkanou účtenku z baru, na jejíž zadní stranu mu jeho nový kamarád – jehož jméno už zatím zapomněl – napsal adresu a nakreslil mapku. Bylo pět hodin odpoledne. Nízko nad zemí se vznášela helikoptéra. Ve vzduchu byla nepříjemně cítit spálenina. Že by někde hořelo?

Pak si uvědomil, že je to tentýž zápach jako předtím, když byl na Manhattanu. Byl silný a vtíravý a bylo jím nasáklé jeho oblečení i póry kůže. Vdechoval ho a ustavičně si jím plnil plíce.

Na konci ulice pohlédl na mapu. Vypadalo to, že by měl na příští křižovatce zahnout doprava. Minul několik obchodů s nápisy v azbuce, pak pobočku Federal Savings Bank, která měla do zdi zabudovaný bankomat. Zastavil se a na okamžik měl nutkání vybrat ze svých karet vše, co půjde. Pak si ale uvědomil, že by to nebylo chytré. Automat by zaznamenal čas transakce. Šel dál. Okolo dalších obchodů. Na druhé straně ulice se nacházel zplihlý transparent se sítotiskovým nápisem UDRŽUJTE NA BRIGHTONSKÉ PLÁŽI ČISTOTU! Začalo mu docházet, jak opuštěná ulice je. Na každé straně parkovala auta, ale nikde nebyli žádní lidé. I obchody byly téměř prázdné. Jako kdyby bylo celé předměstí na nějakém večírku, na který Ronnieho nepozvali.

Věděl, že jsou všichni doma u televizorů, přilepení ke křeslům a židlím. A čekají, co se z toho všeho vyvrbí, jak prohlásil kdosi v baru.

Minul slabě osvětlený objekt s nápisem MAIL BOX CITY – PRONÁJEM POŠTOVNÍCH PŘIHRÁDEK. Uvnitř spatřil na levé straně dlouhý pult. Napravo se nacházely řady a řady kovových boxů. Na druhém konci prostory se nad internetovým terminálem hrbil mladý muž s dlouhými černými vlasy. U pultu stál postarší prošedivělý muž v laciných šatech a prováděl jakousi transakci.

Ronnie si uvědomil, že začíná střízlivět. Začal totiž jasněji uvažovat. Napadlo ho, že by tohle místo mohlo být pro jeho plány užitečné. Šel dál a počítal ulice na levé straně. Pak, podle pokynů, které dostal, zahnul vlevo, do omšelé ulice, kde převažovaly obytné domy. Vypadaly, jako by byly vystavěny z rozbitých kousků Lega. Byly to dvou – a třípatrové dvoj domky, přičemž žádné dvě poloviny nebyly nikdy stejné. Ke vchodovým dveřím vedly schody. Markýzy a dveře se nalézaly i tam, kde by člověk čekal garáže. Domy měly podobu slepence prejzových střešních tašek, svérázných výtvorů z cihel, omšelého sádrokartonového obložení a nehodících se oken. Působily dojmem, jako kdyby byly vystavěny z přebytků různých stavebních materiálů, lacino pořízených ve výprodeji.

Na první křižovatce měl podle mapky zahnout vlevo, do úzké ulice jménem Brighton Path 2. Minul dva bílé chevrolety suburban, zaparkované před dvojgaráží, která měla oboje dveře pokreslené graffiti, a též řadu přízemních příbytků. Pak zahnul doprava do ještě zchátralejší ulice plné dvojdomků. Došel k číslu 29. Obě jeho poloviny měly barvu neztvrdlého betonu. Okolo telegrafního sloupu před domem byl nalepený potrhaný plakát. Ronnie to však téměř nevnímal. Vzhlédl vzhůru ke špinavým schodům a všiml si malé bílé tabulky s nápisem „Pokoje k pronajmutí“, přitlučené k překladu nade dveřmi.

Vystoupal tedy po schodech a svá zavazadla musel přitom držet ve vzduchu. Potom zazvonil na zvonek. Za několik chvil se za mléčným sklem dveří objevila rozmazaná postava a nato se dveře otevřely. Civěla na něj jakási bezprizorně vyhlížející dívka s plochou hrudí, oblečená v ušmudlaných šatech a plážových botách. Měla špinavé, nerozčesané světlé vlasy připomínající spleť mořských trav, široký obličej panenky a velké, kulaté a umouněné oči. Mlčela.

„Sháním pokoj,“ pronesl Ronnie. „Řekli mi, že máte volný pokoj.“

Na zdi za ní si všiml malého telefonního automatu a zároveň zaregistroval zápach vlhkého a starého koberce. Někde v domě slyšel televizi. Přehled dnešních událostí.

Řekla něco, čemu nerozuměl. Znělo to jako ruština, ale nebyl si tím jistý.

„Mluvíš anglicky?“

Zdvihnutím ruky mu naznačila, že má počkat, a pak zmizela v domě. Po chvíli se objevil ohromný muž s vyholenou hlavou. Bylo mu asi padesát, měl bílou košili bez límečku, špinavé černé bavlněné kalhoty na kšandách a tenisky. Na Ronnieho hleděl jako na lejno, které mu ucpalo záchod.

„Pokoj?“ otázal se s hrdelním přízvukem.

„Boris,“ pronesl Ronnie, který si náhle vzpomněl, jak se jeho nově nalezený přítel jmenuje. „Posílá mě sem.“

„Na jak dlouho?“

Ronnie pokrčil rameny. „Na pár dní.“

Muž se na něj upřeně zadíval. Hodnotil ho. Možná kontroloval, jestli to není nějaký terorista.

„Třicet dolarů za den? OK?“

„Fajn. Smutný den, co?“

„Špatnej. Moc špatnej. Celej svět se zbláznil. Od dvanácti do dvanácti. OK? Jasný? Platíš každej den dopředu. Zůstaneš po poledni, platíš další den.“

„Jasný. Hotově?“

„Jo, fajn.“

Dům byl větší, než vypadal zvenčí. Ronnie následoval muže do předsíně a pak chodbou kolem zdí barvy nikotinu, na nichž viselo několik laciných zarámovaných reprodukcí zachycujících jakousi nehostinnou krajinu. Muž se zastavil, na chvíli zmizel do nějaké místnosti, pak se vrátil s klíčem s dřevěnou visačkou a odemkl jím protější dveře.

Ronnie ho následoval do ponuré místnosti, která páchla cigaretovým kouřem. Z jejího okna byl výhled na zeď vedlejšího domu. Nacházelo se tam malé dvojlůžko s růžovým přehozem, který měl na sobě několik skvrn a na dvou místech byl propálený od cigaret. V jednom rohu bylo umístěno umyvadlo, v druhém sprcha s popraskaným žlutým igelitovým závěsem. Výbavu doplňovalo otlučené křeslo, prádelník, dva lacině vyhlížející dřevěné stolky, starý televizor s ovladačem, který se zdál být ještě starší, a koberec barvy hrachové polévky.

„Perfektní,“ pronesl Ronnie a v danou chvíli to pro něj perfektní také bylo.

Muž si zkřížil ruce na prsou a netrpělivě na Ronnieho pohlédl. Ten vytáhl peněženku a zaplatil mu na tři dny dopředu. Muž mu podal klíč, odešel a zavřel za sebou dveře.

Ronnie si místnost nejprve prohlédl. Ve sprše bylo použité mýdlo, na němž bylo cosi podezřelého, co připomínalo hnědý chlup z intimní oblasti. Obraz televizoru byl rozmazaný. Ronnie rozsvítil všechna světla, zatáhl závěs a posadil se na postel, která se prohnula a zavrzala. Pak vykouzlil na své tváři úsměv. S tímhle se na pár dní vyrovná. Žádný strach!

Tak takhle, sakra, začíná první den druhé části jeho života!

Naklonil se dopředu a sundal z kufru, kde měl uložené věci na noc, svou aktovku. Vytáhl z ní všechny složky, které ukrývaly jeho projekt a číselné údaje, jimiž chtěl projekt podložit. Celý týdny tohle vše chystal pro Donalda Hatcooka. Nakonec ze dna aktovky vylovil průhledné plastové pouzdro se zapínáním na cvoček. Z něj vyndal červené desky, které se neodvažoval nechat ani ve svém pokoji ve W, ani v hotelovém trezoru. A pak desky otevřel.

Oči se mu rozzářily.

„Zdravím vás, vy moje krasotinky,“ pronesl.

kapitola 49

ŘÍJEN 2007

„Co je špatný na tom, když má člověk rád pivo Guinness?“ zeptal se Glenn Branson.

„Říkal jsem snad, že je na tom něco špatnýho?“

Roy Grace položil Glennův půllitr a svou velkou whisku Glenfiddich s ledem na stůl a vedle nich dva balíčky bramborových lupínků s příchutí slaniny. Pak se posadil naproti svému příteli. Bylo pondělí večer, osm hodin a v hospodě U Černého lva bylo skoro prázdno. I tak se usadili v nejvzdálenějším rohu, co nejdál od baru, aby je nikdo neslyšel. Reprodukovaná hudba, která měla v lokále vytvářet příjemnou atmosféru, jim rovněž pomáhala krýt jejich hlasy a dodávala jim soukromí.

„Takhle se na mě díváš vždycky, když si objednám pivo tyhle značky,“ pronesl Branson. „Jako kdyby na něm bylo něco špatnýho nebo tak něco.“

Kvůli manželce se ze sebevědomého chlapa měníš v paranoidního, pomyslel si Grace, ale neřekl to. Místo toho zacitoval: „Člověku, který se bojí, všechno šramotí.“

Branson se zamračil. „Kdo to řekl?“

„Sofokles.“

„A v jakým to bylo filmu?“

Grace zavrtěl hlavou a zasmál se. „Proboha, ty jsi ale někdy nevzdělanec! Znáš taky něco, co nebylo v žádným filmu?“

„Díky, Einsteine. Ty opravdu víš, kam uhodit člověka, kterej je na dně.“

Grace pozdvihl sklenici. „Na zdraví.“

Branson zdvihl tu svou a bez nadšení si s Graceem ťukl.

Pak se oba trochu napili a Grace pokračoval: „Sofokles byl filozof.“

„Mrtvý?“

„Zemřel v roce 406 před naším letopočtem.“

„To jsem já ještě nebyl na světě, starouši. Ale tys mu určitě byl na pohřbu, viď?“

„Moc vtipný.“

„Vzpomínám si, že když jsem u tebe bydlel, měls všude knížky o filozofii.“

Grace znovu upil ze své whisky a usmál se na něj. „Ty máš problém s tím, když se někdo snaží sám vzdělávat?“

„Chceš říct, když se snaží držet krok se svou kočkou?“

Grace se začervenal. Branson měl samozřejmě úplnou pravdu. Cleo dálkově studovala na Open University filozofii a on se ve volném čase snažil v tomto oboru zorientovat.

„Uhodil jsem hřebíček na hlavičku, co?“ usmál se unaveně Branson.

Grace na to nic neřekl.

V lokále zrovna zněla píseň „Rhinestone Cowboy“. Oba muži ji chvíli poslouchali. Grace vyslovoval její text a pohupoval hlavou do rytmu.

„Prokristapána, člověče. Neříkej mi, že máš rád Glena Cambella?“

„No, vlastně ano.“

„Čím víc tě znám, tím smutnější mi připadáš!“

„Je to opravdový hudebník. A taky mnohem lepší muzika než to rapovy svinstvo, co se líbí tobě.“

Branson si zaklepal na hruď. „To je moje muzika, hochu. To ke mně mluví můj lid.“

„A Ari se rap líbí?“

Branson vypadal náhle pokořeně. A civěl do svého piva. „Líbila se jí. Ale teď už vlastně nevím, co se jí líbí.“

Grace si opět lokl whisky. Chutnala mu a rozlévala v něm teplo. „No tak vypravuj! Chtěl jsi přece o ní mluvit?“ Roztrhl sáček s brambůrky, zalovil v něm prsty, naráz vytáhl několik kousků a vložil si je do úst. Chroupal je a přitom říkal: „Přijdeš mi, že jseš úplně na sračky. Poslední dva měsíce, od tý doby, co ses k ní vrátil, vypadáš strašně. Myslel jsem si, že se všechno zlepšilo. Žes jí koupil toho koně a je v pohodě. Nebo ne?“

Branson se napil piva.

V hospodě svěže voněl čistič koberců a leštěnka. Graceovi chyběl zápach cigaret a ona zatuchlost, kterou místnosti dodává kouř z doutníků a dýmky. Od té doby, co vstoupil v platnost ten zákaz kouření, přišly podle něj hospody o svou atmosféru. A jednu cigaretu by si zrovna teď taky dal.

Cleo ho k sobě nepozvala, protože psala seminární práci do školy. Bude si muset sehnat něco k jídlu. Buď si dá něco tady, anebo si doma něco vytáhne z mrazáku.

Vaření nikdy nebylo jeho silnou stránkou a poslední dobou, jak si uvědomil, začínal být v tomhle směru závislý na Cleo. Už pár měsíců mu vařila většinu večeří ona, převážně šlo o zdravá jídla – v páře vařené nebo na pánvi osmahnuté ryby a zelenina. Děsila ji ona nezdravá strava, kterou se po značnou část dne živila většina policistů.

Píseň „Rhinestone Cowboy“ skončila a oba muži chvíli mlčeli.

Mlčení prolomil Glenn. „Víš, že spolu nespíme?“

„Od tý doby, co ses k ní vrátil?“

„Jo.“

„Ani jednou?“

„Ne. Jako by mě tím chtěla potrestat.“

„A za co?“

Branson dopil pivo, pohlédl na prázdnou sklenici a postavil se. „Ještě jednu?“

„Poslední,“ odpověděl Grace, který nezapomínal na to, že bude muset řídit.

„Jako obvykle? Glenfiddich s ledem? A ledu co nejmíň?“

„Paměť tě, jak vidím, neopustila?“

„Jdi do háje, starouši!“

Grace chvíli usilovně přemýšlel. Hlavou byl zase v práci. Snažil se strávit informace získané při poradě v 18.30. Joanna Wilsonová. Ronnie Wilson. Ronnieho znal Grace dlouho. Jeden z brightonských darebáků. Takže Ronnie zemřel 11. září. Život je někdy taková náhoda. A zabil svou ženu? Jeho tým na tom pracoval. Zítra začnou prověřovat minulost toho muže i jeho manželky.

Branson se vrátil a znovu se posadil.

„Co myslíš, Glenne, tím, že se tě Ari snaží potrestat?“

„Když jsme se s Ari seznámili, souložili jsme pořád, víš? Vzbudili jsme se a souložili. Někam jsme šli, dali si třeba zmrzlinu a blbnuli spolu. A večer jsme zase souložili. Jako v nějakým neskutečným světě.“ Pořádně se napil piva a obrátil do sebe přitom skoro polovinu sklenice naráz. „Jasně, vím, že to nemůže trvat věčně.“

„Byl to skutečný svět,“ opravil ho Grace. „Ale skutečný svět nezůstává stejný. Moje matka říkávala, že život je jako několik kapitol knihy. V různých etapách se dějí různé věci. Život se ustavičně mění. Víš, co je jedním z tajemství šťastného manželství?“

„Co?“

„Nepracovat u policie.“

„Vtipný. Ironií ale je, že to ona chtěla, abych k policii šel.“ Branson zavrtěl hlavou. „Co nechápu, je, proč je pořád naštvaná. Na mě. Víš, co mi dneska ráno řekla?“

„Co ti řekla?“

„Řekla mi, že ji schválně v noci budím. Když vstanu a jdu se vyčurat, tak prý schválně mířím do vody v míse, aby to šplouchalo. Prohlásila, že kdybych ji opravdu miloval, čural bych prý na stranu mísy.“

Grace přelil obsah nové sklenice do té původní. „To nemyslíš vážně?“

„Myslím to vážně. Nic nedělám dobře. Potřebuje prý prostor. A přiškrcuje mou kariéru policajta. Chce si po večerech vyrážet a nehodlá být přivázaná k dětem, to je prý večer moje povinnost. A když musím večer pracovat, tak si musím sehnat hlídání.“

Grace upil z whisky a přemýšlel o tom, jestli náhodou Ari nemá milence. Nechtěl ale kamaráda víc rozrušovat, a tak myšlenku nenadhodil.

„Takhle nemůžeš žít,“ konstatoval.

Branson uchopil svůj balíček brambůrků a v rukou jím pořád dokola otáčel. „Miluju svý děti,“ prohlásil. „Nemůžu jen tak projít nějakým šíleným rozvodovým martyriem a pak je vídat jen pár hodin v měsíci.“

„A jak dlouho to trvá?“

„Od ty doby, co si vzala do hlavy, že na sobě musí pracovat. V pondělí chodí do kurzu anglický literatury. Ve čtvrtek zase studuje architektura. A mezi tím jiný hovadiny. Já už ji vlastně neznám – nemám k ní přístup.“

Chvíli mlčeli. Pak se Branson donutil k optimistickému úsměvu a prohlásil: „Ale s touhle mizérií se musím porvat sám, co?“

„Ne,“ odpověděl Roy, jako kdyby mu bylo jasné, že když Ari Glenna zase vyhodí, bude se muset doma znovu trápit s tímhle šíleným nájemníkem. Glenn u něj před pár měsíci bydlel a v domě by býval měl větší pořádek, kdyby tam s ním přebýval zdrogovaný slon. „Mám tak nějak pocit, že jsme v tom spolu.“

Poprvé za celý večer se Glenn usmál. Pak konečně roztrhl svůj balíček brambůrků a trochu zklamaně do něj nakoukl, jako kdyby čekal, že uvnitř bude něco jiného.

„Tak copak dělá náš Cassian Pewe – pardon detektiv-superintendent Cassian Pewe?“

Grace pokrčil rameny.

„Nesnaží se ti vypálit rybník?“

Grace se usmál. „Myslím, že to měl v plánu. Ale vykázali jsme ho do patřičných mezí.“

kapitola 50

ŘÍJEN 2007

Cassian Pewe se podruhé zkusmo napil čaje a cukl sebou, když se jeho zuby dotkly horké tekutiny. Včera večer si na ně nanesl bělicí gel a dnes byly nesmírně citlivé na teplotu.

Položil tedy šálek na talířek a Sandyiným rodičům sdělil: „Chci jasně říct jednu věc. Detektiv-superintendent Grace je uznávaný policista. A mým úkolem není nic jiného než zjistit pravdu o zmizení vaší dcery.“

„I my ji potřebujeme znát,“ odvětil Derek Balkwill.

Jeho žena přikývla. „To je jediná věc, která je pro nás důležitá.“

„Dobře,“ řekl na to Pewe, „člověka uklidní, když ví, že jsme všichni naladěni na stejnou vlnu.“ Pak se na ně usmál. „Ale,“ pokračoval, „aniž bych chtěl někoho očerňovat, musím konstatovat, že u sussexské kriminálky existuje celá řada nikoli bezvýznamných policistů, kteří mají za to, že důkladné vyšetřování nebylo nikdy provedeno. To je jeden z důvodů, proč mě sussexská kriminálka vybrala a najala.“

Odmlčel se a souhlasné pohledy manželů Balkwillových ho nejen uspokojily, ale dodaly mu i odvahu. „Dneska jsem celý den studoval spis a je tam mnoho nezodpovězených otázek. Kdybych byl ve vaší kůži, nebyl bych s dosavadní prací policie zase tolik spokojený.“

Manželé znovu přikývli.

„Nechápu, proč byl přezkoumáním tohoto případu pověřen Roy, když se ho osobně tolik týká.“

„Máme za to, že několik dní po zmizení naší dcery byl zřízen speciální vyšetřovací tým,“ pronesla Margot Balkwillová.

„A kdo vám oznámil výsledky vyšetřování?“ zeptal se Pewe.

„No přece Roy,“ odpověděla.

Pewe rozpřáhl ruce. „A vidíte, tady je právě ten problém. Normálně, když zmizí nějaká manželka, je až do objasnění případu prvním podezřelým právě její manžel. A z toho, co jsem se dočetl a slyšel, se mi nezdá, že by byl váš zeť někdy formálně považován za podezřelého.“

„Chcete říct, že ho za podezřelého považujete teď?“ zeptal se Derek Balkwill.

Uchopil šálek s čajem a Pewe si znovu všiml, jak se mu chvějí ruce. Přemýšlel, je-li to nervozitou, anebo nástupem Parkinsonovy choroby.

„Tak daleko bych v této fázi nezacházel,“ usmál se samolibě Pewe. „Ale určitě chci podniknout rázné kroky k tomu, abych ho podezření zbavil – což zjevně nikdo dosud neučinil.“

„To by bylo dobré,“ přikývla Margot Balkwillová.

„Mohu vám oběma položit jednu velmi osobní otázku? Neměl někdo z vás třeba jen na chvíli podezření, že před vámi Roy možná něco skrývá?“

Nastalo dlouhé ticho. Margot vraštila obočí, špulila rty a několikrát zaťala a povolila ruce. Byly to hrubé ruce, všiml si Pewe, ruce zahradnice. Její manžel bez hnutí seděl a měl shrbená ramena, jako kdyby mu je pomalu drtila ohromná, neviditelná tíha.

„Myslím, že byste měl vědět,“ promluvila Margot Balkwillová nakonec, „že vůči Royovi necítíme žádné nepřátelství.“ Hovořila jako učitelka, která před rodičem hodnotí žáka.

„Žádné,“ zdůraznil Derek.

„Ale,“ pokračovala Margot, „člověk si občas nemůže pomoct a říká si… Povaha člověka. Jak dobře vlastně můžeme někoho znát? Není to tak, pane detektive?“

„Naprosto,“ souhlasil medově Pewe.

V tichu, které následovalo, uchopila Margot Balkwillová lžičku a zamíchala si čaj. Pewe si povšiml, že ačkoli si do čaje nedala cukr, již potřetí si ho míchá. „Nevšimla jste si někdy něčeho na chování Roye k vaší dceři?“ zeptal se. „Něčeho, co by vás trápilo? Chci říct: označila byste jejich manželství za šťastné?“

„No, víte, není snadné mít za manžela policistu. Zejména tak ctižádostivého policistu jako Roy.“ Vzhlédla k manželovi a ten dal pokrčením ramen najevo souhlas. „Musela se vyrovnat s tím, že bude hodně sama. A kolikrát byla zklamaná, když jí ho na poslední chvíli někam odvolali.“

„Měla vlastní práci?“

„Pár let pracovala v jedné brightonské cestovce. Snažili se o dítě, ale nešlo to. Doktor jí řekl, že by měla dělat něco méně stresujícího. A tak dala výpověď a našla si práci na částečný úvazek v recepci zdravotního střediska. Zrovna v době, kdy měnila zaměstnání, se…“

Její hlas umlkl.

„Zmizela?“ pomohl ji Pewe.

Přikývla a do očí se jí vlily slzy.

„Je to pro nás velmi těžké,“ vysvětlil Derek. „Zejména pro Margot. Byly si se Sandy hodně blízké.“

„Samozřejmě.“ Pewe si vytáhl zápisník a cosi si tam poznamenal. „Jak dlouho se snažili o dítě?“

„Několik let,“ odpověděla Margot přidušeným hlasem.

„To bývá v manželství problém, že?“ řekl na to Pewe.

„V manželství není nic jednoduchého,“ uzavřel věc Derek.

Nastalo dlouhé ticho.

Margot upila z čaje a zeptala se: „Chcete naznačit, že je za tím vším víc, než je nám známo?“

„Ne, v této fázi nechci spekulovat. Chci jen říct, že metodika, na níž bylo vyšetřování zmizení vaší dcery postaveno, je dle mých zkušeností policisty, který devatenáct let působil u předního policejního sboru v Británii, nedostačující. To je všechno.“

„My Roye nepodezříváme,“ zdůraznila Margot Balkwillová. „To abyste si neudělal mylný závěr.“

„Je mi jasné, že ne. Možná bych měl hned na začátku jasně říct jednu věc. Moje vyšetřování není honem na čarodějnice. Je to celé kvůli uzavření téhle věci. Jenom to vám a vašemu manželovi umožní posunout se v životě dál.“

„A bude to záviset na tom, je-li naše dcera naživu, či nikoli, že?“

„Přesně tak,“ souhlasil Cassian Pewe. Znovu se napil čaje a hned si jazykem vyčistil zuby. Pak vytáhl z kapsy navštívenku a položil ji na stůl. „Kdybyste měli pocit, že je tu něco, co bych měl vědět, něco, co by mi mohlo pomoct, můžete mi kdykoli zavolat.“

„Děkuji,“ řekla na to Margot Balkwillová. „Jste hodný člověk. To já poznám.“

Pewe se usmál.

kapitola 51

ŘÍJEN 2007

Abby zamžikala a vzbudila se ze zvláštního snu. Slyšela vrčivý zvuk. Obličej měla celý ztuhlý. Byla úplně zmrzlá. Třásla se. Upřeně hleděla na krémové obkládačky. Chvíli si myslela, že je v letadle, anebo v kajutě na lodi?

Pak si postupně a pomalu začala uvědomovat, že něco výrazně není v pořádku. Nemohla se hýbat. Cítila umělou hmotu, cementovou maltu, cementové lepidlo na dlaždičky, dezinfekci.

Najednou se jí vše začalo vracet. A s výbuchem vířivé temnoty ve svém nitru si na vše vzpomněla.

Zmítal s ní strach. Pokusila se zvednout ruku a dotknout se obličeje. A v tu chvíli si uvědomila, že se nemůže hýbat.

Ani otevřít ústa.

Hlavu měla natolik ohnutou dozadu, že ji bolel krk a něco tvrdého ji tlačilo do zad. Je to nádržka, uvědomila si. Seděla totiž na záchodě. Bylo těžké se dívat kamkoli jinam než jen přímo dopředu. Když se chtěla podívat dolů, musela hodně namáhat oči. A když to udělala, zjistila, že je nahá, spoutaná šedou lepicí páskou. Měla ji omotanou kolem břicha, přes prsa, zápěstí, kotníky, přes pusu a také, jak usuzovala, kolem čela – alespoň tak jí to na omak připadalo.

Byla ve svém bytě, v koupelně pro hosty. Upřeně hleděla na sprchový kout, zapuštěný do zdi, s balíčkem drahého mýdla, které nikdy nikdo nerozbalil, na umyvadlo, několik věšáků na ručníky a na stěny obložené krásnými krémovými obkladačkami v románském stylu a ochrannou kovovou lištu, běžící po obvodě celé místnosti. Napravo byly dveře do maličké místnůstky, kde měla vtěsnanou pračku a sušičku. Zadní dveře místnůstky sloužily v případě požáru jako nouzový východ na schodiště. Hlavní dveře koupelny, po její levici, vedly do předsíně a byly dokořán.

Začala se třást a pak se téměř pozvracela strachem. Nevěděla, jak dlouho je v téhle malé místnosti bez oken uvězněná. Snažila se měnit polohu, ale byla přespříliš pevně spoutána.

Odešel pryč? Vzal si všechno a jen ji tady takhle nechal?

Bolelo ji břicho. Páska byla utažená tak silně, že Abby v některých částech těla ztrácela cit a v pravé ruce měla mravenčení. Tvrdé sedátko ji tlačilo do zadku a stehen.

Snažila se vzpomenout, co je za záchodovou mísou, tedy k čemu že je to přivázaná. Ale nedokázala si to vybavit.

Světlo svítilo, což způsobovalo, že zároveň běžel větrák. A to bylo ono ustavičné, depresivní vrčení.

Její strach se změnil v zoufalství. Je pryč. Tolik věcí zvládla a teď tohle. Jak se jí to mohlo stát? Jak mohla být tak hloupá? Jak? Jak? Jak?

Její zoufalství se změnilo ve vztek.

A ten se nato opět proměnil ve strach, neboť viděla, jak se směrem k ní blíží jakýsi stín.

kapitola 52

11. ZÁŘÍ 2001

Lorraine seděla v obýváku na gauči ve tvaru písmene L, v ruce měla odšroubovanou miniaturní lahvičku vodky a vylévala její obsah na kostky ledu a plátek citronu ve své sklence. Její sestra k ní před chvílí dorazila s igelitkou plnou takovýchto miniaturních lahviček. Mo jejich měla nekonečnou zásobu a Lorraine ji podezírala, že při každém letu jich vždycky pár ukradne z baru.

Bylo devět hodin večer. Venku byla téměř tma. Zprávy stále běžely. Lorraine je skrz slzy sledovala celý den. Pořád dokola opakovali hrůzné záběry a výroky politiků. Nyní byly na obrazovce záběry z pakistánského televizního studia. Seděla tam skupina lidí: lékař, poradce v oblasti informačních technologií, právník, uřvaná dokumentaristka a ředitel jakési firmy. Lorraine nevěřila svým uším. Všichni ti lidé říkali, že to, co se dnes stalo v Americe, je dobrá věc.

Naklonila se dopředu a típla cigaretu v popelníku, který již přímo přetékal nedopalky. Mo byla v kuchyni, dělala salát a ohřívala těstoviny. Lorraine hleděla na ty lidi a zmateně jim naslouchala. Byli to inteligentní lidé. Jeden z nich se smál. Ve tváři měl radost.

„Je čas, aby si Spojené státy uvědomily, že nemohou jen tak lehce ovládat zbytek světa. Nestojíme o jejich hodnoty. Dnes jsme dali Američanům ponaučení. Dnes jsou na řadě oni, aby měli rozbitý nos!“

Dokumentaristka přikyvovala a mužův argument důrazně rozvíjela.

Lorraine pohlédla na telefon, který měla položený vedle sebe. Ronnie nezavolal. V New Yorku zahynuly tisíce lidí. Mnozí vyskakovali z mrakodrapů. A tihle lidi z toho mají radost? Rozbitý nos?

Uchopila telefon a přitiskal si ho k mokrým tvářím. Zavolej, Ronnie, drahoušku, zavolej. Prosím, zavolej. Prosím, zavolej.

Mo vždycky Lorraine chránila. Ačkoli byla jen o tři roky starší, chovala se k Lorraine, jako kdyby je dělila celá generace.

Sestry byly ve skutečnosti dost odlišné. Neměly jen jinou barvu vlasů – Mo je měla černé skoro jako smůla – a vzhled, ale měly i jiný postoj k životu a odlišnou míru štěstí v něm. Mo měla hezky tvarovanou, oblou a přirozeně vzrušující postavu. A byla dobrotivá. Život jí sám padal do klína. Lorraine si protrpěla pět let ponižujícího, šíleně drahého – a nakonec neúspěšného – umělého oplodňování. Mo stačilo k otěhotnění jen pomyslet na penis jejího manžela.

Mo měla tři děti, postupně za sebou, z nichž vyrůstali hezcí lidé. Byla spokojená se svým tichým, nenáročným manželem, jenž byl povoláním projektant, a se svým malým příjemným domovem. Někdy si Lorraine přála být taková jako ona. Spokojená. Místo toho, aby ustavičně toužila – prahla – po lepším životním stylu.

„Lori!“ zvolala náhle Mo rozrušeně z kuchyně.

Lorraine přiběhla do kuchyně a její naděje náhle prudce vzrostla. Že by ve zprávách zahlédla Ronnieho?

Na obličeji její sestry byl však patrný šok. „Rychle! Někdo ti krade auto!“

Lorraine vyskočila z pohovky, vrazila nohy do svých mokasín, vyběhla ke vchodovým dveřím a otevřela je. Vedle její příjezdové cesty byl zaparkovaný nízký plošinový náklaďák, kterému na střeše blikaly oranžové majáky. Dva muži, drsně vyhlížející typy, zrovna za pomoci navijáku vytahovali po kovových nájezdových můstcích její kabriolet BMW na náklaďák.

„Hej!“ zakřičela a sinalá vzteky k nim běžela. „Co to sakra děláte?“

Muži pokračovali ve vytahování BMW, které se po nájezdových můstcích trhavě posouvalo směrem nahoru na vůz. Když k nim Lorraine dorazila, strčil si vyšší z mužů svou špinavou ruku do kapsy a vytáhl igelitový obal s papíry. „Vy jste paní Wilsonová?“

„Ano,“ odpověděla nervózně a její sebejistota se začínala hroutit.

„Váš manžel se jmenuje pan Ronald Wilson?“

„Ano.“ Její vzdor se začínal vracet.

Muž jí ukázal dokumenty. Pak zmírnil tón a téměř omluvně pronesl: „Leasingová společnost Inter-Alliance Autofinance. Bereme si tohle vozidlo bohužel zpátky.“

„Jak to myslíte?“

„Už šest měsíců jsme neobdrželi žádnou platbu. Pan Wilson porušil podmínky smlouvy.“

„To musí být omyl.“

„Bohužel ne. Váš manžel ignoroval tři písemná upozornění, která jsme mu poslali. Podle podmínek leasingové smlouvy je naše společnost v takovém případě oprávněna vzít si vozidlo zpět.“

Když zadní kola jejího modrého BMW opouštěla nájezdové můstky a vjížděla na plošinový vůz, Lorraine propukla v pláč. „Prosím vás – přece jste viděli dnešní zprávy. Můj manžel tam je. Je – je v New Yorku. Snažím se s ním spojit. Určitě se to nějak vyřeší.“

„Zítra to budete muset probrat s firmou, madam.“ V mužově hlase byl soucit, ale zároveň neoblomnost.

„Podívejte – já – nechte tady prosím to auto do zítřka.“

„Dám vám číslo, na které můžete zítra zavolat,“ řekl na to.

„Ale – ale – já nebudu mít žádné auto. A jak to bez něj zvládnu? A – mám v autě věci. Cédéčka. Doklad o předplaceném parkování. Sluneční brýle.“

„Tak jděte,“ pokynul jí. „Vezměte si to.“

„Děkuju,“ řekla na to. „Miliónkrát děkuju.“

kapitola 53

ŘÍJEN 2007

Třásla se hrůzou a sledovala plížící se stín. Slyšela vrzání tenisek na vyleštěné dlažbě předsíně, následované šustotem papíru. Pak se objevil Ricky.

Stál ve dveřích a ležérně se opíral o zárubně. Svou motorkářskou bundu měl rozepnutou a pod ní špinavé bílé tričko. Na tváři měl několikadenní strniště, jeho vlasy byly mastné a vypadaly, jako by mu je k hlavě připlácla helma. Zdál se být jiný, než když ho naposledy viděla. Už nepůsobil dojmem pohodového fešáckého surfaře, ale spíš štvance. Za pár měsíců hodně zestárl. Zhubl, v obličeji byl vyzáblý, pod očima měl kruhy a výrazné pytle. A páchl.

Prokristapána, jak se jí mohl někdy líbit?

Smál se, jako by četl její myšlenky.

Nebyl to ale úsměv, který znala. Nebylo to Rickyho úsměv. Byla to spíš maska, kterou si nasadil. Pohlédla mu na hodinky. Bylo 21.50. Že by byla v bezvědomí skoro čtyři hodiny?

Pak uviděla tu obálku. Zdvihl ji nahoru, pokýval hlavou, obrátil vzhůru nohama a nechal její obsah, páteční vydání Timesů a Guardienu, vypadnout na podlahu.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Abby,“ pronesl hlasem, v němž úsměv přítomen nebyl.

Snažila se promluvit, požádat ho, aby ji rozvázal, ale z hrdla ji vyšlo jen tlumené zamumlání.

„To je dobře, že cítíš totéž! Jsem jen trochu zmatený, proč jsi chtěla kurýrem posílat v obálce staré noviny.“ Podíval se na adresu. Laura Jacksonová. 6 Stable Cottages, Rodmell. „Že by tvoje stará kamarádka? Proč bys jí ale měla chtít posílat starý noviny? To mi nedává moc smysl. Ledaže by mi něco nedocházelo. Nedochází mi něco? Možná že v Rodmellu nedoručujou noviny?“

Upřeně na něj hleděla.

Roztrhl v půli obálku s výstelkou z igelitových bublinek. Vyvalil se prach. Pak postupně a opatrně trhal zbytek obálky na proužky. Když skončil, zavrtěl hlavou a nechal poslední kousek pomalu spadnout na podlahu. „Pročetl jsem i oboje noviny. Nikde žádná stopa. Ale na tom vlastně nezáleží, co?“

Upřeně jí hleděl do očí, pořád se usmíval a snažil se ji tak znervóznit.

Abby rychle uvažovala. Věděla, co chce. Věděla také, že aby to dostal, bude ji muset přimět, aby promluvila. Trápila svůj ztuhlý mozek a zoufale přemýšlela. Nedokázala ho ale přinutit k žádnému pořádnému výkonu.

Ricky na pár chvil zmizel a pak se vrátil s jejím velkým modrým kufrem. Položil ho na podlahu tak, aby na něj bylo ze dveří důkladně vidět. Pak si k němu klekl, rozepnul zip a zdvihl víko.

„Krásně sbalené,“ pronesl a upřeně přitom hleděl na obsah kufru. „Velmi hezky a pečlivě sbalené.“ Jeho hlas náhle zhořkl. „Ty jsi ale asi za život získala hodně praxe v balení kufrů a utíkání.“

Znovu na ni upřel své šedé oči. A ona v nich spatřila něco, co tam nikdy předtím neviděla. Něco nového. Byla v nich temnota. Skutečná temnota. Jako kdyby byla jeho duše mrtvá.

Začal kufr vybalovat. Pomalu, věc po věci. Nejprve uchopil teplý pletený svetr, který byl složený na jejích taštičkách s mycími a kosmetickými potřebami. Chvatně ho rozložil, pečlivě ho zkoumal, obracel naruby a pak, když byl s prohlídkou spokojený, ho odhodil přes rameno.

Strašně se jí chtělo čurat. Byla ale rozhodnutá neponižovat se před ním. Ani mu nedopřát uspokojení z toho, že na ní uvidí strach. Místo toho zadržovala moč a jen ho pozorovala.

Nespěchal, byl neuvěřitelně, mučivě pomalý. Jako kdyby dokázal vycítit onu potřebu, kterou Abby měla.

Na jeho hodinkách viděla, že uplynulo dvacet minut, než konečně odhodil poslední věc – její cestovní fén, který klouzal po chodbě až na její konec a s bouchnutím narazil do podlahové lišty.

Celou tu dobu se snažila pohnout. Nic však nepovolovalo. Nic. Zápěstí a kotníky ji bolely jako čert. Zadek už měla úplně necitlivý a čurat se ji chtělo tak, že k sobě musela tisknout kolena, aby to vydržela.

Odstrčil kufr stranou a beze slova odešel do předsíně. Měla palčivou žízeň, ale to byl momentálně nejmenší z jejích problémů. Musí se vysvobodit. Ale jak?

Vyčurala se. Alespoň tohle mohla, tak důkladně ji naštěstí nesvázal. A hned se cítila líp. Byla vyčerpaná, v hlavě jí bušilo, ale dokázala alespoň trochu jasně uvažovat.

Kdyby ho přiměla, aby z ní sundal tu pásku, mohla by s ním alespoň mluvit, mohla by s ním vyjednávat.

A možná se i dohodnout.

Ricky byl obchodník.

To ale byla otázka. Momentálně vypadal dost tvrdě.

Teď se vracel. V ruce držel whisky s ledem a kouřil cigaretu. Ta sladká, sytá vůně ji trýznila. Dala by nevímco za jednoho potáhnutí. A za drink. Za cokoli k pití.

Zachrastil kostkami ledu ve sklence a svraštil nos. Udělal krok dopředu a sáhl kamsi za ní. Slyšela cvaknutí, pak se spláchl záchod a nato ucítila, jak jí na zadek dopadají kapky studené vody.

„Čuně,“ pronesl. „Copak nevíš, že se záchod po použití splachuje? Jiný lidi ale do záchoda splachuješ ráda, viď?“ Ricky odklepl popel na podlahu a pokračoval: „Máš to tady pěkně zařízený. Z ulice to ani tak nevypadá.“ Odmlčel se a přemýšlel. „Ale na druhou stranu, moje dodávka seshora taky nijak zvlášť pěkně nevypadá.“

To slovo ji zasáhlo jako rána pěstí. Dodávka. Ta stará bílá dodávka? Ta, která se vůbec nepohnula z místa? Jak mohla být tak hloupá, že o téhle možnosti vůbec nepřemýšlela?

Snažila se ho poprosit očima. Ale on jen uhnul pohledem, znovu si lokl whisky, dokouřil cigaretu a její zbytek odhodil na podlahu a zašlápnutím típl.

„Dobře, Abby, ty a já si spolu teď trošku popovídáme. Je to prosté. Já budu klást otázky, a ty buď pohneš očima doprava, když budeš chtít říct ano, anebo doleva, když budeš chtít říct ne. Je ti něco nejasný?“

Pokusila se zavrtět hlavou, ale nešlo to. Dokázala s ní jen maličko pohnout doprava a doleva.

„Ne, Abby, tys mě asi dobře neslyšela. Řekl jsem pohnout očima, ne hlavou. Ukaž mi, žes to pochopila?“

Abby chvíli váhala a pak pohnula očima doprava.

„Hodná holka,“ řekl na to, jako kdyby chválil štěně. „Móóc hodná holka!“

Odložil sklenku, vytáhl si další cigaretu a sevřel ji mezi rty. Pak zachrastil kostkami ledu a prohodil: „Dobrá whisky. Nemíchána. Drahá. Ale peníze pro tebe teď asi nejsou problém, viď?“

Klekl si, aby byl na úrovni jejích očí, a pomalu se k ní přibližoval, až na ni civěl ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. „Peníze? Co? Pro tebe žádný problém?“

Bez hnutí hleděla dopředu a třásla se zimou.

Pak potáhl z cigarety a vyfoukl ji kouř přímo do obličeje. „Peníze?“ zopakoval. „Pro tebe žádný problém, viď?“

Pak se postavil. „Jde o to, Abby, že jen málo lidí ví, že jsi tady. Což znamená, že tě nikdo nebude postrádat. Nikdo tě nepřijde hledat.“ Lokl si whisky a pokračoval: „Hezká sprcha. Prostorná. Tam by se ti to asi líbilo. Já jsem ale fér chlap.“

Zachrastil kostkami ledu, zadíval se na sklenku a Abby měla chvíli dojem, že se s ní opravdu chce dohodnout.

„Tady je má nabídka. Buď tě budu mučit, dokud mi to všechno nevrátíš. Anebo mi to vrátíš rovnou.“ Znovu se usmál. „To asi nebude těžké rozhodování, viď?“

Pomalu, uvolněně potáhl z cigarety, jako by si užíval toho, že ho přitom pozoruje, jako kdyby věděl, že po jedné také touží, a měl z toho škodolibou radost. Pak zaklonil hlavu a vypustil z úst kudrlinu dýmu, která pomalu stoupala vzhůru.

„Víš,“ rozhodl nakonec, „já tě na to rozhodování nechám vyspat.“

A pak zavřel dveře.

kapitola 54

ŘÍJEN 2007

Roy Grace seděl na pracovišti ve vyšetřovací místnosti č. 1 a léčil si šílenou kocovinu, kocovinu všech kocovin. V puse měl jako na podlážce papoušci klece a k tomu měl pocit, jako kdyby si v jeho hlavě motorová pila tupila své zuby o nějaký ocelový hrot.

Jeho jedinou útěchou bylo, že Glenn Branson, který seděl šikmo proti němu, prožíval stejná muka. Co se jim to sakra včera v noci přihodilo?

Šli si na chvilku sednout na drink k Černému lvu, protože Glenn si s ním chtěl popovídat o svém manželství. Z hospody vyvrávorali někdy kolem půlnoci, vypili – kolik whisky, piv a lahví vína Rioja vlastně vypili? Grace na to nechtěl ani myslet. Nejasně si vzpomínal, jak jel taxíkem domů a Glenn s ním, protože mu žena řekla, že v tomhle stavu ho doma nechce.

Pak vypili ještě nějakou whisky a Glenn se začal probírat Royovými cédéčky a jako obvykle kritizoval hudbu, kterou Roy poslouchá.

Ráno se Glenn stále nacházel v pokoji pro hosty, naříkal, že ho hlava bolí jako střep, a sděloval Graceovi, že vážně přemýšlí o tom, že se vším skoncuje.

„Je 8.30, úterý 23. října,“ předčítal Grace ze svých poznámek pro poradu.

Na stole před ním se nacházel jeho oficiální záznamník k případu, jeho poznámky, přepsané před půlhodinou na počítači jeho asistentkou, a hrnek kávy. Byl nadopovaný paracetamoly, které nezabíraly, a aby zamaskoval svůj dech, který musel nutně páchnout alkoholem, žvýkal mentolovou žvýkačku. Auto nechal v noci u hospody a říkal si, že když si pro ně během dopoledne pěšky dojde, udělá mu to jen dobře.

Nedostatek sebekontroly, pokud jde o pití, mu začínal dělat vážné starosti. Nepomáhalo mu vědomí, že i Cleo pije jako duha – Grace měl za to, že jí to pomáhá vyrovnat se s hrůzností její práce. Sandy si občas o víkendu dala skleničku nebo dvě vína a někdy, když byl horký večer, pivo. Ale to bylo všechno. Cleo naopak pila víno každý večer a zřídkakdy jen jednu skleničku, tedy s výjimkou dní, kdy měla pohotovost. Často společně zdolali celou láhev vína a navrch si dali ještě jednu nebo dvě whisky – a někdy pořádně pohnuli i s lahví druhou.

Při nedávné lékařské prohlídce se jej doktor zeptal, kolik jednotek alkoholu týdně vypije. Grace mu řekl, že sedmnáct, protože měl dojem, že zhruba dvacet je pro muže ještě v normě. Doktor se zamračil a poradil mu, aby to snížil pod patnáct. Později, když to rychle prověřil prostřednictvím výpočtového programu, který nalezl na internetu, zjistil Grace, že jeho průměrný týdenní příjem alkoholu činí čtyřicet dva jednotek. A díky včerejší noci to tenhle týden bude dvakrát tolik. V duchu si přísahal, že už se nikdy alkoholu nedotkne.

Bella Moyová, která seděla naproti němu, se již takhle brzy nacpávala čokoládovými bonbony. Ačkoli normálně je nikomu nenabízela, posunula krabičku směrem ke Graceovi.

„Myslím, že bys potřeboval cukrovou vzpruhu, Royi,“ pronesla.

„Je to vidět?“

„Dobrá party?“

Grace rychle pohlédl na Glenna. „Kéž by.“

Vyndal si žvýkačku, snědl bonbon a pak si dal ještě tři. Hůř mu po nich nebylo. Pak se napil kávy a strčil si žvýkačku zpátky do pusy.

„Coca-cola,“ pronesla Bella. „Pořádná – ne žádná dietní. Ta je dobrá na kocovinu. A něco smaženého k snídani.“

„To mluví zkušenost,“ skočil jí do řeči Potting.

„Já kocoviny nemívám,“ odpověděla mu pohrdlivě.

„Naše ctnostná panna,“ zavrčel Potting.

„To by stačilo, Normane,“ pronesl Grace a usmál se na Bellu dřív, než stačila na tu provokativní poznámku nějak zareagovat.

Pak se Grace vrátil k úkolu, který měl momentálně před sebou, a předčítal informace, s nimiž Norman Potting přišel na včerejší večerní poradě, a sice že manžel Joanny Wilsonové, Ronnie, zahynul ve Světovém obchodním centru dne 11. září 2001. Když skončil, obrátil se k Pottingovi. „Dobrá práce, Normane.“

Potting cosi nesrozumitelně zabručel, ale vypadal samolibě.

„A jaké informace máme o Joanně Wilsonové? Má nějakou rodinu, s níž bychom si mohli promluvit?“ zeptal se Grace.

„Pracuju na tom,“ oznámil Potting. „Její rodiče jsou po smrti, to už vím. Žádní sourozenci. Snažím se zjistit, jestli neměla nějaký jiný příbuzný.“

Grace přejel pohledem na svou zástupkyni, Lizzie Mantleovou, a pronesl: „Dobře. Chybí-li příbuzní, musíme se při vyšetřování soustředit na přátele a známé Wilsonových. Norman a Glenn se na to podívají. Bello, chci, aby ses přes americkou ambasádu v Londýně spojila s FBI, a zjistila, jestli existuje nějaký záznam o tom, že Joanna Wilsonova vstoupila někdy v 90. letech na území Spojených států. Jestliže tam chtěla pracovat, potřebovala vízum. Požádej FBI, ať prověří všechny záznamy a počítačové databáze a zkusí zjistit, jestli Wilsonova v tomto období ve Spojených státech žila.“

„Máme na ambasádě nějaké kontakty?“ zeptala se.

„Ano. Znám Brada Garretta z kanceláře právního atašé. Pomůže ti, když budeš potřebovat. A kdybys měla problém, mám rovněž dva dobré známé v úřadu okresního státního zástupce v New Yorku. Nebylo by možná vůbec hloupé obrátit se rovnou na ně. Ušetřili bychom si hromadu papírování. A až budeme potřebovat oficiální důkazy, pak budeme samozřejmě volit náležité postupy.“ Pak se Grace chvíli zamyslel. „Nech Brada na mně. Zavolám mu a proberu to s ním.“

Potom se obrátil k detektivu-konstáblu Nichollovi. „Nicku, chci, abys v celostátním měřítku prověřil osobu Ronnieho Wilsona. Zjisti, jestli někde jinde nemá nějaký pořádný vroubek.“

Mladý detektiv-konstábl přikývl. Vypadal vyčerpaně a pobledle. Nepochybně si opět užíval svého otcovství a strávil v důsledku toho další bezesnou noc, pomyslel si Grace.

Pak se obrátil zpátky k Lizzie Mantleové. „Chtěla bys ještě něco dodat?“

„Přemýšlím o charakteru Ronnieho Wilsona,“ odpověděla. „O tom, jak pravděpodobné je, že právě on by měl pro nás být podezřelým číslo jedna.“

Grace si vyndal z pusy žvýkačku a hodil ji do koše u svých nohou. „Souhlasím,“ pronesl. „Nejdřív toho ale musíme o něm a jeho manželce vědět víc. Zjistit, jestli nemohl mít nějaký motiv. Neměl třeba milenku? Anebo ona? Musíme vědět, co je možné vyloučit.“

„Jakmile vyloučíme nemožné, pak to, co nám zůstane, byť je to jakkoli nepravděpodobné, musí být pravda,“ přerušil ho Norman Potting.

Chvíli bylo ticho. A Potting přitom opět vypadal strašně samolibě.

Bella Moyová na něj pohlédla a kousavě pronesla: „Sherlock Holmes. Velmi dobře, Normane. Ty a on jste zhruba stejná generace.“

Grace k ní vyslal varovný pohled, ale ona jen pokrčila rameny a vzala si další čokoládový bonbon. Pak se Grace obrátil k Emmě-Jane Boutwoodové. „Emmo-Jane, chci, aby ses pořádně podívala na rodinu Wilsonových.“

„No, já bych něco zajímavýho měl,“ přihlásil se o slovo Potting. „Večer jsem za domácí úkol procházel policejní počítačovou databázi a Ronnie Wilson tam figuruje.“

„Má záznam?“ ujišťoval se Grace.

„Ano. Je to stálý klient sussexské policie. Poprvé ho náš radar zachytil v roce 1987. Pracoval pro jednoho pochybnýho obchodníka s ojetými vozy, který omlazoval auta anebo dával odepsaný vozy do kupy a pak je zase prodával.“

„A co Wilson, jak to s ním dopadlo?“ zajímalo Gracea.

„Dvanáct měsíců, ale ne natvrdo. Čili bručet nešel. A pak se znova objevil.“

„Snad ‚podmíněně‘?“ přerušila ho Bella Moyová. „Odpusť si pro příště, prosím, ten zločinecký slang.“

Potting jen překvapeně zamrkal.

„Ale, Bello,“ pokáral ji jemně Grace.

Bella pokrčila rameny a nic neřekla.

Norman Potting pokračoval. „V roce 1991 šel Terry Biglow na čtyři roky za katr. Teda do vězení. Chodil po domech a okrádal starý ženský. A Ronnie Wilson pro něj pracoval. Obvinili ho ze spolupachatelství, ale jeden šikovnej advokát ho z toho vysekal kvůli nějakýmu drobnýmu formálnímu nedostatku. Mluvil jsem s Davem Gaylorem, protože právě on ten případ vyšetřoval.“

„Pracoval s Terrym Biglowem?“ zopakoval Grace.

Všichni v místnosti znali jméno Biglow. Byla to jedna z nejzavedenějších zločineckých rodin v Brightonu. Několik generací této rodiny mělo prsty ve všem, od prodeje drog, přes kradené starožitnosti a dívky na telefon až po zastrašování svědků. Byli prostě ztělesněním problémů ve všech možných podobách.

Grace pohlédl na Lizzie Mantleovou. „Zdá se, že máš pravdu, Lizzie. Je toho dost, abychom oznámili, že máme podezřelého.“

Alison Vosperové by se to líbilo. Frázi Máme podezřelého měla ráda. Díky ní vypadala pro změnu ona dobře před svým šéfem, vrchním konstáblem. A byl-li spokojený šéf, byla spokojená i ona.

A když byla spokojená, obvykle šéfa nevyhledávala.

kapitola 55

11. ZÁŘÍ 2001

Osvěžený sprchou, která mu z vlasů smyla šedý prach a pomohla mu částečně vystřízlivět, se Ronnie natáhl na růžový přehoz přes postel se dvěma dírami od cigaret. Jeho pokoj za třicet dolarů za noc měl postele bez čel, a tak se Ronnie opíral o holou zeď, pozorně sledoval zprávy na rozmazané obrazovce otlučeného televizoru a kouřil cigaretu.

Opakovaně se díval na to, jak dvě letadla narážejí do Dvojčat. Znovu viděl hořící Pentagon. Vážnou tvář starosty Giulianiho, chválícího newyorské policisty a hasiče. Vážnou tvář prezidenta Bushe, vyhlašujícího válku terorismu. Vážné tváře všech šedých duchů.

Slabé, nízkopříkonové žárovky přidávaly pokoji na pochmurnosti. Výhled na uličku ke zdi sousedního domu již Ronnie stačil zakrýt šedými závěsy. V tu chvíli mu i celý svět za zdmi tohoto pokoje připadal vážný a pochmurný.

Ačkoli ho z vodky, kterou vypil, šíleně bolela hlava, pochmurnou náladu neměl. Pořádně šokovaný z toho, co dnes viděl, i z toho, jak dopadly jeho plány, to tedy byl. Ale tady, v tomhle pokoji se cítil v bezpečí. Byl pohroužený do svých myšlenek. Uvědomoval si, že se mu naskytla životní příležitost.

Uvědomil si rovněž, že v pokoji ve W nechal různé věci. Letenky, pas i nějaké to své spodní prádlo. Ale místo toho, aby ho to trápilo, měl z toho docela radost.

Podíval se na svůj mobil a už potisící kontroloval, je-li vypnutý. Už byl paranoidní z toho, že by se mobil mohl sám, o své vlastní vůli, zase zapnout. A na druhé straně by se vzápětí ozval hlas jeho Lorraine, která bude křičet radostí, anebo mu spíš bude nadávat kvůli tomu, že ji nezavolal.

Viděl, jak něco utíká po podlaze. Byl to tmavohnědý šváb, přes centimetr dlouhý. Ronnie věděl, že švábi patří k těm několika málo tvorům, kteří přežijí i nukleární válku. Přežití nejzdatnějších.

A on je přece taky dost zdatný. Jeho plán nyní začínal nabývat jasnějších kontur a Ronnie už přesně věděl, jaký bude jeho další krok.

Přešel k odpadkovému koši a vyndal z něj igelitku, kterou byl vystlaný. Pak do ní vložil ty červené desky. Považoval totiž za nepravděpodobné, že by ho někdo přepadl jenom kvůli igelitce. Byl si dobře vědom rizika, kterému je vystaven člověk, jenž za sebou celou dobu vleče aktovku a kufr na kolečkách. Na chvíli přestal a poslouchal. Zpráva, kterou právě vysílali, pro něj byla zajímavá. Opakovali informaci, že všechny nevojenské lety směřující do Ameriky nebo z Ameriky musejí přistát nebo zůstat na zemi. A to na dobu neurčitou.

Perfektní.

Natáhl si sako a vyšel z místnosti.

Bylo tři čtvrtě na sedm. Začínalo se sice smrákat, ale pořád bylo ještě dost vidět, když Ronnie kráčel zpátky ve svých stopách směrem k oné rušné hlavní ulici s nadjezdem pro metro. Na boku se mu přitom pohupovala igelitka.

Od snídaně nic nejedl, ale neměl hlad. Nejdřív ho čekala práce.

K jeho úlevě měla firma Mail Box City, nabízející pronájem poštovních přihrádek, stále ještě otevřeno. Přešel ulici a vstoupil dovnitř. Zeď na pravé straně byla od podlahy ke stropu plná kovových bezpečnostních boxů. Na vzdálenějším konci se tentýž dlouhovlasý muž, kterého Ronnie už předtím viděl, činil na jednom z několika internetových terminálů. Za ním se nacházely dvě prázdné telefonní kukaně. Po Ronnieho levici stáli u pultu frontu tři lidé. První, muž v bílé ochranné přilbě a montérkách, vytáhl zvláštně vyhlížející spořitelní knížku a dostal svazek bankovek. Za ním stála žena v džínové sukni se smutným obličejem a za ní vyšinutá či zdrogovaná dívka s dlouhými oranžovými vlasy, která svůj prázdný, skelný pohled ustavičně vrhala na všechny strany a každou chvíli zatočila svýma rukama.

Ronnie se postavil do fronty za ní. Za pět minut mu prošedivělý muž obsluhující za pultem podal výměnou za padesát dolarů klíč tenký jako žiletka a proužek papíru. „Číslo třicet jedna,“ pronesl hrdelní angličtinou a trhl tím směrem prstem. „Na týden. Buď zase přijdete, anebo box otevřeme a vyprázdníme. Jasné?“

Ronnie se podíval na proužek papíru. Bylo tam vytištěné datum, čas s přesností na minutu a též doba, kdy pronájem schránky končí.

„A žádné drogy.“

„Jasně.“

Muž se na něj dlouze, smutně zahleděl a jeho chování náhle zjemnělo. „Jste v pořádku?“

„Jo, jsem.“

Muž pokýval hlavou. „Šílený. Šílený, co se dneska stalo. Proč nám to dělají? Je to šílený, co?“

„Šílený.“

Ronnie se odvrátil od pultu, našel přidělenou schránku a odemkl ji. Byla hlubší, než si myslel. Vsunul do ní svůj balíček, rychle se rozhlédl kolem sebe, aby měl jistotu, že ho nikdo nepozoruje, zavřel dvířka a zamkl je. Pak ho ještě něco napadlo a vrátil se k pultu. Zaplatil si třicet minut internetu, posadil se k terminálu a připojil se na Hotmail.

Za pět minut už bylo všechno zařízené. Měl nové jméno, novou e-mailovou adresu. To byl začátek jeho nového života.

A pak si uvědomil, že má hlad jako vlk. Vyšel ven a začal přemýšlet, kde by sehnal hamburger a hranolky. A kyselou okurku. Neznámo proč, dostal najednou šílenou chuť na kyselou okurku. A na smaženou cibulku. A na kečup. Na všechno naráz. A na colu.

Šampaňské přijde později.

kapitola 56

ŘÍJEN 2007

„Dále,“ pronesla Alison Vosperová jako odpověď na zaklepání na dveře.

Cassian Pewe si na tuhle schůzku pečlivě vybral oblečení. Měl nejelegantnější modrý oblek, svou nejlepší bílou košili, svou oblíbenou kravatu – bledě modrou s bílými geometrickými vzory. A nastříkal na sebe tolik kolínské Calvin Klein Eternity, že voněl tak, jako by byl v této vonné tekutině nějaký čas naložený.

Člověk vždycky pozná, když v něm ten druhý nalezne zalíbení, a Pewe věděl, že tato konkrétní dáma, náměstkyně vrchního konstábla, v něm zalíbení nalezla hned ve chvíli, kdy se spolu poprvé setkali. Bylo to na konferenci o boji proti terorismu a islámské hrozbě v britských městech, kterou v lednu pořádala londýnská policie. Pewe vycítil, že to mezi nimi víc než jen slabě sexuálně jiskří. A byl si jistý, že když tato dáma tak nadšeně a aktivně podporovala jeho přeložení k sussexské kriminálce – a byla zastánkyní jeho povýšení na detektiva-superintendenta – měla určitě na mysli jisté mimopracovní aktivity.

Bylo to samozřejmě docela pochopitelné. Pewe věděl, za jak atraktivního ho ženy obvykle považují. A po celou svou kariéru se až doposud vždycky zaměřoval na mocné ženy ve vedení policejního sboru. Ne všechny byly poddajné. Některé byly dokonce podobně ocelově tvrdé jako jejich mužské protějšky, ne-li ještě tvrdší. Ale slušné procento představovaly normální ženy, inteligentní a silné, ovšem emociálně zranitelné. Stačilo jenom tisknout ta správná tlačítka.

O to víc ho překvapila chladná reakce náměstkyně vrchního konstábla poté, co vstoupil do její kanceláře.

„Posaďte se,“ pronesla, aniž vzhlédla od několika ranních novin, vějířovitě rozprostřených na stole po způsobu hracích karet.

Neusmívala se, na obličeji měla ledový výraz a pokračovala ve čtení článku v Guardianu. Rukou s elegantně upravenými nehty mu pokynula, aby se posadil do poměrně vzdáleného černého koženého křesla, a držela si tak od něj odstup.

Pewe si udělal pohodlí. Ačkoli to byly již čtyři měsíce, co do taxíku, ve kterém cestoval, z boku narazila ukradená dodávka a Pewovi na čtyřech místech zlomila nohu, stále v noze pociťoval bolest, když musel delší dobu stát. Tajil to však, nechtěl riskovat, aby mu jeho budoucí kariérní vyhlídky omezovalo označení za polovičního invalidu.

Alison Vosperová pokračovala ve čtení. Pewe se díval na zarámované fotografie jejího manžela, statného, holohlavého, o sedm let staršího policisty a jejích dvou dětí, chlapců ve školních uniformách, kteří nosili poněkud legrační brýle.

Na zdech viselo několik certifikátů s jejím jménem a dvě staré reprodukce s náměty z Brightonu – na jednom byla dostihová dráha, na druhém již dávno zmizelé řetězové molo.

Vtom zazvonil její telefon. Podívala se na displej, zdvihla sluchátko z vidlice a vyštěkla do něj: „Mám jednání, zavolám později.“ Nato sluchátko vrátila na jeho místo a pokračovala ve čtení. „Tak jak se vede?“ zeptala se znenadání a pokračovala v četbě.

„Zatím skvěle.“

Vzhlédla k němu a on se pokusil navázat s ní kontakt očima a udržet jej. Ona však zase pohlédla dolů, na něco v jiné části stolu. Natáhla se, uchopila několik stránek papíru, na nichž bylo cosi napsáno na počítači, patrně nějaká zpráva, a listovala jimi, jako kdyby se snažila něco najít. „Doneslo se mi, že vám byly přiděleny vychladlé případy.“

„Ano.“

Byla oblečená v krátkém přiléhavém černém saku, pod nímž měla bílou blůzu se stojáčkem, jenž byl u krku zapnutý na stříbrnou přezku s opálem. Její ňadra, o nichž tolik snil, byla dosti zploštělá. Pak se na něj podívala a usmála se.

Byl to dlouhý, téměř vyzývavý úsměv.

Pewe okamžitě roztál. Pak opět ztratil kontakt s jejíma očima, protože Alison Vosperová znovu pohlédla dolů a opět začala procházet ony papíry.

Bylo na ní cosi nesmírně lákavého. Nebyla krásná, ale Pewa k ní cosi silně táhlo. Její pokožka byla hedvábně bílá a i ona malá bradavička kousek nad límečkem její blůzky, její jediná nepatrná skvrnka na kráse, ho fascinovala. Sířila kolem sebe citrusovou vůni, která hluboko v Pewově břiše rozněcovala úplné ohňostroje. Vypadala čistá a silná a vyzařovala z ní autorita. Pewovi se chtělo obejít stůl, rozervat jí šaty a válet se s ní na podlaze, pokryté kobercem.

Už při samotné té myšlence dostával erekci.

A ona se pořád dívala na stůl a probírala se těmi zatracenými papíry!

„Rád vás zase vidím,“ pronesl jako jemnou pobídku.

Pak se odmlčel a dával tím prostor Alison Vosperové. Možná k němu cítí totéž, ale je jen ostýchavá. Třeba mu navrhne, že by spolu později mohli zajít na drink. Na nějaké útulné místečko.

Anebo bych ji mohl pozvat do svýho bejváku kousek od jachetního přístavu. Díky výhledu na jachty to tam je docela prima.

Nyní četla opět Guardian.

„Hledáte něco?“ zeptal se. „Píšou tam něco o sussexské policii?“

„Ne,“ odvětila odmítavě. „Jen chci být informována o tom, co se děje.“ Pak, aniž k němu vzhlédla, pronesla: „Předpokládám, že teď začínáte počítat, kolik vychladlých případů nám ještě zbývá vyřešit?“

„No, ano, přesně tak,“ odpověděl.

„Vraždy, podezřelá úmrtí? Dlouhodobě pohřešované osoby? A další nevyřešené závažné případy?“

„Ano, tohle všechno.“

Přesunula se k Telegraphu a očima projížděla jeho titulní stránku.

Nejistě na ni hleděl. Mezi nimi byla neviditelná bariéra a Pewa to úplně vykolejilo. „Víte, já… Říkal jsem si, jestli bych si s vámi mohl jen tak neoficiálně promluvit.“

„Tak mluvte.“ Zatímco mluvil, v rychlém sledu otočila několik dalších stránek.

„No, já vím, že Roy Grace je můj nadřízený, ale mám, pokud jde o něj, jisté pochybnosti.“

Nyní měl její plnou pozornost. „Pokračujte.“

„Víte samozřejmě o jeho zmizelé manželce?“ začal.

„Celý sbor s tím už devět let žije,“ odpověděla mu.

„No a já jsem si jel včera večer popovídat s jejími rodiči. Jsou hluboce znepokojení. Mají pocit, že sussexská policie neprovedla nestranné vyšetřování.“

„Můžete to rozvést?“

„Ano. Jde o tohle. Za celou tu dobu byl jediným policistou, který dostal za úkol přezkoumat tento případ a způsob jeho vyšetřování, sám Roy. To mi zrovna nesedí. Chci říct, že to by se u metropolitní policie stát nemohlo.“

„A co tím chcete ještě říct?“

„No,“ pokračoval Pewe medově, „její rodiče jsou hluboce znepokojení. Budu-li číst mezi řádky, pak myslím, že podezřívají Roye z toho, že něco tají.“

Chvíli na něj hleděla. „A co si myslíte vy?“

„Potřebuju svolení, abych ten případ mohl učinit jednou ze svých priorit. Abych se do něj mohl hlouběji ponořit. Abych směl podle uvážení učinit takové vyšetřovací kroky, jaké uznám za vhodné.“

„Máte ho mít,“ odpověděla. Pak se znovu zahleděla do novin a gestem, které učinila rukou se snubním prstýnkem, ozdobeným diamantem, mu dala najevo, že schůzka je u konce.

Když vstal, byla jeho erekce ta tam, ale zároveň pocítil vzrušení zcela nového druhu.

kapitola 57

ŘÍJEN 2007

Abby připadalo, že světlo a sací ventilátor byly zapnuté již hodiny a hodiny. V malé místnůstce bez oken ztratila pojem o čase. Nevěděla, je-li pořád ještě hluboká noc, anebo už ráno. V puse a krku měla vyprahlo, trápil ji šílený hlad a skoro každá část těla ji od svázání buď bolela, anebo byla už úplně bez citu.

Třásla se zimou, neboť uvnitř byl neustálý ledový průvan. Zoufale se chtěla vysmrkat, protože měla ucpaný nos, a stále hůř se jí proto nosem dýchalo. Pusou do sebe nedostávala vůbec žádný vzduch a z toho, že se její dýchání zrychluje, poznala, že se dostavuje další nápor paniky.

Snažila se uklidnit a dýchat pomaleji. Začínala mít pocit, že není úplně ve svém těle, že je mrtvá a že se nad ním vznáší. Jako kdyby ta nahá osoba svázaná páskou byl někdo jiný, a ne už ona.

Byla mrtvá.

Srdce jí tlouklo. Bušilo. Pokusila se něco říct sama pro sebe a uslyšela ve svých ústech tlumený huhlavý zvuk. Jsem pořád naživu. Slyším, jak mi bije srdce.

Uvnitř lebky cítila také jakousi pásku, která jako by jí pevně stahovala její mozek. Sužoval ji vlhký chlad a nedokázala pořádně zaostřit oči. Pak se neovladatelně roztřásla. Na kůži jí vyrazil studený pot, neboť ji jako těžká palice udeřila následující myšlenka.

A co když odešel a nechal mě tady?

Nechal mě tady umřít…

Když se s Rickym poprvé setkala, myslela si, že podobně jako u Davea má u něj násilí jen podobu velkých, chvástavých řečí, že se jen snaží vyrovnat svým přátelům z řad opravdových gangsterů. První noc, kterou s ním strávila, chytil ve vaně pavouka. Zapalovačem mu upálil nohy a pak ho hodil živého do sklenice od zavařeniny, aby tam žízní nebo hladem zašel.

Když si uvědomila, že by něco podobného mohl udělat také jí, začala okamžitě s novou naléhavostí bojovat se svými pouty. Její panika zintenzivňovala.

Koncentruj se.

Soustřeď se.

Nezapomínej, že je to jen nápor paniky. Neumíráš. Nejsi mimo své tělo. Opakuj ta slova.

Pomalu se nadechovala a pak vydechovala. Nadechovala a vydechovala. Ahoj, začala odříkávat naučená slova, já jsem Abby Dawsonová. Je mi dobře. To je jen nějaká bláznivá chemická reakce. Je mi dobře, jsem ve svém těle, nejsem mrtvá. To přejde.

Snažila se soustředit na jednotlivá místa, kde byla svázaná. Začala s čelem. Krk ji stále více bolel od toho, jak ji páska táhla hlavu dozadu. Ale ať se snažila, jak chtěla, nedokázala jím pohnout ani o centimetr v žádném směru.

Pak zkusila ruce, které měla přivázané ke stehnům. Prsty měla roztažené a také omotané páskou, aby nemohla pořádně zabrat. Pokusila se pohnout nohama, ale byly k sobě svázané tak pevně, že měla pocit, jako kdyby byly v sádře. Nic nepovolovalo. Všechno bylo utažené a napjaté.

Kde se naučil takhle svazovat? Anebo jen tak improvizoval a povedlo se mu to? Usmíval se při práci?

Ale ano, určitě se usmíval.

A těžko ho kvůli tomu mohla obviňovat.

Najednou si zoufale přála, aby s tím bývala nesouhlasila. Není na to dost silná, pochopila. Ani chytrá. Jak si sakra mohla myslet, že se jí to podaří? Jak mohla být tak hloupá?

Její myšlenky přerušilo cvaknutí, pak skřípnutí gumové podrážky a nakonec dopadl na dveře stín. Ricky se na ni díval, v jedné ruce držel igelitovou nákupní tašku supermarketu ASDA a v druhé vysoký bílý hrnek s kávou. Cítila její vůni. Bože, jak byla příjemná.

„Doufám, že ses dobře vyspala, Abby. Potřebuju, abys byla dneska čerstvá.“

Abby bučivě zaúpěla.

„Ano, omlouvám se za tu pásku. Ale zdi tady nejsou zrovna silné. Nemůžu nic riskovat, určitě mi rozumíš. Postel byla možná trochu tvrdá, viď? Ale tahle poloha je dobrá pro držení těla. Hezky zpříma. Neslyšelas o tom, jak důležité je mít rovné držení těla? Rovnou páteř?“

Abby nic neřekla.

„Ale to tobě asi moc neříká.“ Odložil tašku na podlahu. Hlasitě to cvaklo a pak se ozval rachot kovových předmětů, které se nacházely uvnitř.

„Koupil jsem pár věcí. Nikoho jsem vlastně ještě nikdy nemučil. Viděl jsem to jen ve filmech. A četl jsem o tom.“

Abby se sevřelo hrdlo.

„Chci, abys, Abby, pochopila, že není nutné, abych ti ubližoval. Stačí jen, když mí řekneš, kde to je. No, víš, to, co jsi mi vzala. Celý to jmění, cos mi vzala.“

Mlčela. A třásla se.

Uchopil tašku a zatřásl jí. Ozval se hlasitý kovový zvuk. „Mám tady všechny možný věci, ale většina z nich je dost primitivní. Mám tu malou vrtačku, která by mohla hezky projet tvými koleny. Pak tu mám malý kladivo a balíček jehel. Mohl bych ti je natlouct pod nehty. A mám kleště na tvý zuby. Anebo můžeme být trochu civilizovanější.“

Strčil tuku do kapsy a vytáhl černý iPod. Pak ji ho podržel těsně před očima. „Hudba,“ pronesl. „Poslouchej.“

Vložil jí sluchátka do uší, podíval se na displej a stiskl tlačítko start. Pak zesílil hlasitost.

Abby uslyšela písničku, kterou znala, ale nedokázala si hned vzpomenout na její jméno.

„Fool of Love,“ pomohl jí Ricky. „To jsem byl já, viď? Láskou poblázněný.“

Podívala se na něj, strachy téměř bez sebe, protože netušila, jakou reakci má čekat. Ale zároveň nechtěla dát najevo, jak vyděšená je.

„Ta písnička se mi líbí,“ pokračoval. „A tobě? Nezapomnělas? Oči doprava ano, doleva ne.“

Pohnula očima doprava.

„Dobře, pěkně se nám to rozjíždí! Takže, je to tady, anebo někde jinde? Anebo jednodušeji: je to tady, tady v tomhle bytě?“

Zamířila očima doleva.

„Dobře. Takže někde jinde. Je to v Brightonu?“

Zamířila očima doprava.

„Je to v nějaký bezpečnostní schránce?“

Znovu zamířila očima doprava.

Zalovil levou rukou v kapse džin a vytáhl malý, tenký klíček. „Je to tenhle klíč?“

Její oči mu řekly, že ano.

Usmál se. „Dobře. Teď už stačí jen určit banku a adresu. Je to NatWest?“

Oči doleva.

„Lloyds TSB?“

Oči doleva.

„HSBC?“

Oči doleva. Pak Abby zamítla i Barclays.

„Myslím, že už to mám,“ prohlásil a odešel. Za chvíli se vrátil se zlatými stránkami a otevřel je na seznamu firem poskytujících bezpečnostní služby. Prstem projížděl po seznamu dolů, u každého názvu se zastavil, a když od Abby dostal negativní odpověď, pokračoval dál. Až se dostal k firmě Southern Deposit Security.

Oči zamířily doprava.

Podrobně prozkoumal jméno a adresu, jako kdyby si chtěl obojí zapamatovat, a pak seznam zavřel.

„Dobře. Teď už zbývá zjistit jen pár detailů. Je schránka pronajatá na jméno Abby Dawsonová?“

Oči doleva.

„Katherine Jenningsová?“

Abbyiny oči zamířily doprava.

Usmál se a nyní vypadal spokojenější.

Upřeně na něj hleděla a snažila se s ním navázat kontakt. Ale on neměl zájem.

„Hasta la vista, baby,“ pronesl vesele. „To je z jednoho mýho oblíbenýho filmu. Vzpomínáš?“ Upřeně se na ni zadíval.

Pohnula očima doprava. Nezapomněla. Znala ten film i tu větu. Říkal ji Arnie Schwarzenegger v Terminátorovi. A věděla také, co znamená.

Brzy na viděnou!

kapitola 58

ŘÍJEN 2007

Po poradě se Roy Grace stáhl do tichého ústraní své kanceláře a několik chvil se tam jen díval z okna – přes hlavní silnici na parkoviště u supermarketu ASDA a na ohavnou montovanou budovu samotného supermarketu, která se ostře zařezávala do toho, co původně bylo krásným výhledem na souměstí Brighton a Hove, jež Grace tolik miloval. Alespoň že viděl kousek nebe, kde se po několika dnech objevila modrá místa a kde si sluneční paprsky začínaly prorážet cestu oblaky.

Svíral v rukou hrnek horké kávy, kterou mu právě přinesla Eleanor, pomalu z něj upíjel a přitom pohlédl na plastové tácy, kde se nacházely cenné předměty jeho sbírky – přes třicet historických cigaretových zapalovačů, které ještě nestačil vystavit, a pěkný soubor policejních čepic z různých zemí světa.

Vedle pak ležel vycpaný hnědý pstruh, kterého před několika lety chytil při návštěvě Irska, a vedle nový přírůstek, dárek, jejž mu k narozeninám dala Cleo – vycpaný kapr ve skleněné skříňce, do jejíhož spodního okraje bylo vyryto Capre diem – přihlouplá slovní hříčka vycházející ze slavného latinského obratu.

Na stole měl Grace otevřený svůj kufřík a vedle mobil, diktafon a hromádku přepsaných audiozáznamů. Ty se týkaly soudního procesu, který pomáhal připravit. Během dopoledne je musel projít, protože právník královské prokuratury mu už kvůli tomu pěkně šlapal na krk.

A to nebylo všechno. V důsledku povýšení mu na stole každou minutou přibývaly nové hromádky tvořené různými deskami s písemnostmi, které mu přinášela Eleanor a jež postupně obsazovaly zbývající volnou plochu na pracovní desce. Písemnosti shrnovaly průběh vyšetřování všech závažných případů, které sussexská kriminálka momentálně řešila a na něž měl Grace dozírat.

Grace si vytvořil seznam všeho, na co se má v rámci Operace Dingo podívat, a pak prošel ten přepis audiozáznamů, což mu zabralo hodinu. Když skončil, vytáhl si zápisník a přečetl si poslední záznam. Dost ho načmáral, takže mu chvíli trvalo, než ho rozluštil a vzpomněl si, o co jde.

Katherine Jenningsová, byt 82, bytový komplex Arundel Mansions, ulice Lower Arundel Terrace 29

Rozpačitě na záznam chvíli hleděl a čekal, až mu mozek zapne, až mu připomene, proč si tu adresu zapsal. A pak si vzpomněl, že si ho Kevin Spinella vzal po včerejší tiskové konferenci stranou a vyprávěl mu o dívce, kterou vysvobodili hasiči z výtahu a která se mu zdála z neznámého důvodu vyděšená.

Většina lidí uvíznuvších ve výtahu bývá vyděšená. I on sám by byl vyděšený, k nepříčetnosti vyděšený; trpěl totiž mírnou klaustrofobií a bál se výšek. Člověk ale nikdy neví… Rozhodl se tady učinit povinnosti za dost a oznámit to okrsku Východní Brighton. Vnitřním telefonem tedy zavolal nejschopnějšímu policistovi, kterého tam znal, inspektoru Stephenu Currymu, předal mu ženino jméno a adresu a vysvětlil, jak k nim přišel.

„Nijak to nespěchá, Steve. Ale možná by se tam mohl některý ze tvých pochůzkářů příležitostně zastavit a zjistit, jestli je všechno v pořádku.“

„Určitě,“ odpověděl Curry, který, jak se po telefonu zdálo, byl zrovna dost ve spěchu. „Nech to na mně.“

„S největší radostí,“ odpověděl Grace.

Když zavěsil, podíval se na hromadu práce na svém stole a rozhodl se, že před polednem pěšky vyrazí pro své auto. Aby se nadýchal čerstvého vzduchu, užil si vzácného sluníčka a pokusil se vyčistit si hlavu. A pak se vydá do centra a zkusí tam najít jednoho či dva staré známé Ronnieho Wilsona. A už měl také jasnou představu o tom, kde s hledáním začne.

kapitola 59

12. ZÁŘÍ 2001

Ronnie strávil neklidnou noc v nepraném nylonovém povlečení a přitom se snažil nějak vypořádat s molitanovým polštářem, který jako by byl naplněný kameny, a matrací, jejíž pružiny se do jeho těla zařezávaly jako vývrtky. Mohl si vybrat mezi tím, jestli nechá zavřené okno a pokusí se přetrpět klimatizaci, která vydávala zvuk, jako když spolu bojují dva kostlivci v kovovém hangáru, anebo okno otevře a nechá se budit kvílením vzdálených houkaček a tepavým zvukem vrtulníků.

Pár minut před šestou už byl úplně vzhůru a škrábal se na jenom z několika červených kousanců na noze. Brzy objevil další, které svrběly jako čert, na hrudi a na břiše.

Na nočním stolku nahmatal ovladač a pustil televizi. Naléhavost okolního světa brzy zaplnila jeho pokoj. Na obrazovce viděl záběry z New Yorku. Byli tam rozrušeně vypadající muži a ženy. V rukou drželi podomácku vyrobené tabule, poutače, nápisy, některé s fotografiemi, jiné jen se jmény, jež byla napsána černým, modrým nebo červeným písmem. A všichni se ptali: NEVIDĚLI JSTE HO? NEVIDĚLI JSTE JI?

Objevil se hlasatel a uvedl odhadovaný počet mrtvých. Na spodním okraji začala běhat krizová telefonní čísla a další aktuální zprávy.

Samé špatné věci.

Spatné věci mu vířily též v mozku, spolu se vším ostatním, co se mu celou noc honilo hlavou. Myšlenky, nápady, seznamy. Lorraine. Donald Hatcook. Plameny. Výkřiky. Padající těla.

Jeho plán.

Je Donald v pořádku? Jestli přežil, je tu nějaká záruka, že přistoupí na ten jeho plán s bionaftou? Ronnie byl vždycky hazardní hráč a nyní měl za to, že pravděpodobnost úspěchu není u tohohle projektu tak vysoká jako u nového plánu, na němž momentálně pracoval. Donald Hatcook, ať už byl živý, či mrtvý, byl pro Ronnieho zkrátka minulostí.

Lorraine to ublíží, ale za čas pochopí, že ta bolest byla nevyhnutelná.

Jednou to ta hloupá husa pochopí – jednou, a nebude to trvat dlouho, až ji zasype padesátilibrovkami a koupí jí všechno, co si kdy přála, a ještě víc!

Boudou bohatí!

Teď ale pro to musí přetrpět určitou bolest.

A být opatrní, moc opatrní.

Ještě jednou se podíval na své hodinky: 6.02. Jeho unavenému, pásmovou nemocí postiženému mozku to chvíli trvalo, než si ujasnil, je-li nyní v Británii hodin míň anebo víc. Nakonec to spočítal. Teď je tedy v Brightonu krátce po jedenácté. Zkusil popřemýšlet o tom, co asi teď Lorraine dělá. Určitě už mu volala na mobil, volala do hotelu, volala do kanceláře Donalda Hatcooka. Možná je u sestry, anebo, což bylo pravděpodobnější, je teď její sestra u nich.

V televizi nyní živě mluvil policista. Říkal, že potřebuje dobrovolníky, kteří by pomohli na místě neštěstí. V postižené oblasti jsou třeba lidé, kteří by pomáhali s prohledáváním trosek, s rozdáváním vody. Policista vypadal vyčerpaně, jako kdyby byl celou noc ve službě. Zdálo se, že se musí každou chvíli z veškeré té námahy, emocí i z prostého pracovního zatížení zhroutit.

Dobrovolníky. Ronnie o tom chvíli přemýšlel. Dobrovolníky.

Vylezl z postele, stál v maličké sprše a cítil se podivně svobodný, ale zároveň nervózní. Existovalo tisíc způsobů, jak to bylo možné zpackat. Ale byly to i způsoby, jak si počínat mazaně. Opravdu mazaně. Dobrovolníci. To je něco! Z toho se dá něco vytěžit!

Utíral se a pozorně sledoval zprávy na nějakém newyorském kanále, kde se snažili předpovědět, co dneska město čeká. Další katastrofa, o níž lidé mluvili? Tedy další útoky? Anebo se život a byznys vrátí do normálních kolejí? Alespoň tedy v některých částech Manhattanu?

Potřeboval to vědět, kvůli transakcím, které musí udělat. Jeho nový život potřebuje zafinancovat. Aby mohl člověk akumulovat, musí spekulovat. To, co potřebuje, je drahé. A ať už to dostane, kde chce, bude za to muset zaplatit na dřevo.

Zpráva, na kterou čekal, se nyní objevila. Přehled částí New Yorku, jež budu uzavřené, a těch, jež budou přístupné. Informace o tom, jaká část veřejné dopravy bude fungovat. Moderátorka smutně říkala, že včera se změnil svět.

Měla pravdu, pomyslel si, ale mnozí se budou dnes věnovat byznysu jako obvykle. A tohle vědomí bylo pro Ronnieho zdrojem úlevy. Po té pijatice v baru, po večeři, předplacení tohohle pokoje a předplacení poštovní schránky se jeho finanční zdroje pěkně ztenčily.

Tento fakt na něj nyní začal těžce doléhat. Se svou hotovostí musí vydržet do té doby, než udělá tu transakci. Mohl by zastavit svůj laptop, ale to bylo příliš riskantní. Jak se na vlastní kůži přesvědčil, když před několika lety zabavili počítač ve firmě obchodující s ojetými vozy, pro niž Ronnie pracoval, počítač není nikdy možné úplně vymazat. A vždycky by tak bylo možné vypátrat, že jeho původním vlastníkem byl právě Ronnie.

V televizi znovu mluvili o tom, že na místě neštěstí potřebují dobrovolníky. Dobrovolníky, zopakoval si v duchu. Ta myšlenka v něm začínala zapouštět kořeny, začínala ho vzrušovat.

A nyní tak měl díky ranním zprávám další kousek plánu na svém místě.

kapitola 60

ŘÍJEN 2007

Sussex House byl původně získán za tím účelem, aby sloužil jako sídlo sussexské kriminálky. Ale nedávno, ačkoli budova již praskala ve švech, byli dovnitř nastěhováni též uniformovaní policisté obvodního oddělení Východní Brighton. Tito policisté, specializující se na řešení problémů své čtvrti a komunity, obývali stísněný prostor za dvojitými dveřmi, z nichž se vycházelo přímo do prostoru recepce.

Jednou z nevýhod tohoto umístění byl pro inspektora Stephena Curryho fakt, že každé ráno měl být na dvou místech současně. Musel uskutečnit každodenní poradu s tím z inspektorů obvodního oddělení, který měl ten den službu, a po poradě, jež končila krátce po deváté hodině, musel šíleným tempem chvátat brightonskými ulicemi, kde zrovna vládla ranní špička, na Centrální policejní stanici města Brighton v John Street. Tam se totiž každý den v 9.30 konala porada, kterou vedl superintendent pro vyšetřování a policejní operace v souměstí Brighton a Hove.

Dneska Curry, devětatřicátník s urostlou postavou, tvrdým, ale zároveň hezkým zevnějškem a špetkou mladického entuziasmu, spěchal víc než obvykle a neklidně se díval na hodinky. Právě se vrátil z John Street do své kanceláře v Sussex House, aby tam vyřídil pár naléhavých záležitostí, a nato se chystal vyrazit ze dveří zase pryč, když vtom mu zavolal Roy Grace.

Jméno Katherine Jenningsové a její adresu si pečlivě zaznamenal do zápisníku a pak Graceovi slíbil, že někoho ze svých pochůzkářů požádá, aby se tam zastavil.

Jelikož mu věc nepřipadala naléhavá, řekl si, že to počká až na potom. Pak vyskočil, z věšáku u dveří stáhl svou čapku a odspěchal pryč.

kapitola 61

12. ZÁŘÍ 2001

Lorraine opět seděla ve svém bílém froté županu u kuchyňského stolu, v puse měla cigaretu a před sebou šálek čaje. V hlavě jí bušilo a následkem bezesné noci měla kalné a trochu nepřítomné oči. Místo srdce jako kdyby měla v hrudi ocelové závaží a navíc jí bylo tak nějak špatně od žaludku.

Típla cigaretu do popelníku a pár milimetrů popela se přitom vysypalo na čtyři čerstvé nedopalky, které tam od rána stačila dodat. Vedle ní ležel Daily Mirror a běžela i televize. Její mysl byla ale poprvé od včerejšího odpoledne někde jinde.

Před ní ležela pošta, která přišla dneska ráno, spolu s poštou včerejší i pondělní. Další otevřenou poštu našla v Ronnieho psacím stole v malé volné místnosti nahoře, kterou její manžel užíval jako kancelář.

Dopis, na nějž se právě dívala, byl od agentury EndCol Financial Recovery, zabývající se vymáháním dluhů. Týkal se smlouvy o úhradě dlužných splátek za velkoplošný televizor v obýváku, kterou Ronnie s agenturou patrně uzavřel. Další dopis byl od jiné vymáhací agentury. Ta pro změnu informovala Ronnieho, že pokud nebude do sedmi dnů uhrazena pohledávka ve výši více než šest set liber, bude v domě odpojen telefon.

Pak tu byl dopis od finančního úřadu, v němž bylo požadováno zaplatit do tří týdnů jedenáct a půl tisíce liber, jinak bude vydán příkaz k exekuci.

Lorraine nevěřícně zavrtěla hlavou. Polovina dopisů byly upomínky týkající se neuhrazených faktur. A jeden, od ředitele banky, sděloval Ronniemu, že jeho žádost o další půjčku byla zamítnuta.

Nejhorší dopis ze všech byl od stavební spořitelny, od níž měli hypotéku. Našla ho v Ronnieho psacím stole a spořitelna v něm Ronnieho informovala, že pro dluhy prohlašují jejich hypotéku za propadlou a zahajují soudní řízení ve věci vyvlastnění jejich domu.

Lorraine típla cigaretu, zabořila obličej do dlaní a rozvzlykala se. A celou tu dobu přemýšlela: Proč jsi mi to neřekl, Ronnie, drahoušku? Proč jsi mi neřekl, v jaké jsi – jsme – bryndě? Mohla bych pomoct, mohla bych si najít práci. Možná bych nevydělávala moc, ale určitě by to pomohlo. Bylo by to lepší než nic.

Vyklepala si z krabičky další cigaretu a otupěle civěla na obrazovku. Na lidi, kteří chodili po New Yorku s cedulemi, na nichž byly fotografie jejich drahých. Přesně tohle, jak věděla, potřebovala také udělat. Musí se tam nějak dostat a najít ho. Možná je zraněný a leží někde v nemocnici…

Je naživu, cítila to v kostech. Přežil. A s těmi všemi dluhy si nějak poradí. Kdyby tady včera večer Ronnie byl, nikdy by jim nedovolil odvézt to auto. Nějak by se s nimi dohodl, našel hotovost anebo těm všivákům zakroutil krkem.

Už pomilionté vytáčela jeho číslo. A spadla rovnou do hlasové schránky. A neozval se jeho hlas, ale onen neosobní hlas, který jí oznamoval, že volaný účastník je nedostupný, a vyzýval k zanechání vzkazu.

Zavěsila, lokla si čaje, pak si zapálila cigaretu a rozkašlala se. Byl to hluboký suchý kašel, který jí vháněl slzy do očí. Nyní ukazovali záběry doutnajících trosek a obnažených obvodových zdí i celou tu apokalyptickou scénu, která byla k vidění na místě, kde ještě včera ráno stávalo Světové obchodní centrum. Snažila se ze záběrů, jež byly nyní na obrazovce – nejdřív detail hasiče v popředí, který měl na obličeji dýchací masku a klopýtal přes hromadu sesouvajícího se a dýmajícího zdiva, a pak širší záběr zachycující zbytek železobetonové konstrukce vysoké asi třicet metrů a policejní auto na placku –, poznat, kde byla Jižní věž. A co z ní zbylo. Kdy se z ní Ronnie dostal a jak?

Náhle zazněl zvonek u dveří. Ztuhla. Pak se ozvalo ostré zabušení.

Sakra. Sakra. Sakra.

Tiše se vykradla po schodech nahoru do přední ložnice, do té, kterou užíval Ronnie, a nenápadně se podívala z okna dolů. Venku na ulici stála modrá dodávka a blokovala příjezdovou cestu k domu. A přede dveřmi stáli dva statní muži. Jeden měl oholenou hlavu a na sobě nepromokavou bundu s kapucou a džíny; druhý měl krátce střižené vlasy, v uchu velkou zlatou náušnici a v ruce nějaký dokument.

Bez hnutí ležela na posteli a téměř zadržovala dech. Ozvalo se další zabušení na dveře. A pak ještě dvakrát zvonek. Pak uslyšela, že dodávka konečně odjíždí.

kapitola 62

ŘÍJEN 2007

Debil!

Cassian Pewe byl u sussexské kriminálky pár dní, ale Tonymu Caseovi, vedoucímu pracovníkovi sekce technické podpory, stačily tři minuty na to, aby ho takhle shrnul.

Case, sám bývalý policista, měl na starost správu budovy Sussex House a tří dalších budov v Sussexu, kde také probíhalo vyšetřování závažných kriminálních případů – v Littlehamptonu, Horshamu a Eastboumu. Dále měl za úkol hodnotit míru rizika v případě chystaných razií, starat se o to, aby v rozpočtu bylo dost finančních prostředků na kriminalistické expertizy a nákup nového vybavení, a zajistit, aby lidé, kteří zde pracují, byli všestranně spokojení a měli vše, co potřebují.

Jako například háčky k zavěšování obrazů.

„Podívejte,“ začal Pewe, jako kdyby mluvil k nějakému lokajovi. „Chci ten obraz posunout o osm centimetrů doprava a o patnáct centimetrů výš. Jasný? A tenhleten chci přesně o dvacet centimetrů výš. Rozumíte? Nezdá se mi, že byste si to zapisoval.“

„A co kdybych vám sehnal háčky, kladívko a pravítko a vy byste si to udělal sám?“ navrhl Case. Každý policista si totiž věšel obrazy sám, vrchního superintendenta nevyjímaje.

Pewe, který si předtím sundal sako a přehodil si ho přes židli, měl přes svou bílou košili napnuté červené šle. Nyní si vykračoval po místnosti a brnkal do nich. „Já nejsem žádný kutil,“ oznámil, „a nemám na to čas. Musíte přece na takovéhle věci někoho mít.“

„Ano,“ souhlasil Tony Case. „Mě.“

Pewe se díval z okna na nehezkou budovu sloužící účelům vyšetřovací vazby. Zrovna přestávalo pršet. „Není odsud nijak zvlášť pěkný výhled,“ naříkal.

„Detektiv-superintendent Grace s ním byl spokojený.“

Pewe náhle získal podivnou barvu, jako kdyby spolkl něco, na co je alergický. „Tohle byla jeho kancelář?“

„Ano.“

„No to je opravdu odporný výhled.“

„Kdybyste zašel za paní Vosperovou, třeba by kvůli vám dala ten vazební blok zbourat.“

„To není vůbec vtipné,“ řekl na to Pewe.

„Vtipné?“ zopakoval Case. „Já nevtipkuju. Já jsem v práci. My tady na legraci nemáme čas. Všude jen vážná policejní práce. Dojdu vám pro kladívko – jestli si ho už někdo nevypůjčil.“

„A co moji asistenti? Žádal jsem, abych měl k ruce dva detektivy-konstábly. Kde budou sedět?“

„Nikdo mi o nich neřekl.“

„Potřebuju pro ně prostor. Budou muset sedět někde hodně blízko.“

„Seženu vám menší stůl,“ oznámil Tony Case. „A oba je nastěhuju sem,“ dodal a odešel z místnosti.

Pewe nedokázal rozeznat, jestli s ním ten člověk žertuje, anebo to myslí vážně. Z jeho úvah ho však vytrhl zvonící telefon. Zvedl ho a důležitě do něj pronesl: „Detektiv-superintendent Pewe.“

Byla to spojovatelka. „Pane, mám na lince důstojníka Interpolu. Volá jménem policie australského státu Victoria. A výslovně si přál mluvit s někým, kdo má na starost staré, nevyřešené případy.“

„Dobře, tak mi ho spojte.“ Pewe se pomaloučku posadil, nohy si položil na stůl mezi dva svazky dokumentů, a pak si přiložil k uchu sluchátko. „Detektiv-superintendent Cassian Pewe,“ ohlásil se do něj.

„Á, dobrý den, Cashone, tady je detektiv-seržant James Franks z londýnské kanceláře Interpolu.“

Franks krátil samohlásky, jak bývá příznačné pro absolventy prestižních britských soukromých škol. Pewovi se vůbec nelíbilo, jak kancelářské krysy z Interpolu jednají s jinými policisty – většinou se podle jeho názoru považovali za nadřazené a domnívali se, že se ke svým kolegům mohou chovat hrubě.

„Dejte mi číslo a já vám zavolám zpátky,“ řekl na to Pewe.

„To je v pořádku, to není třeba.“

„Bezpečnost. O to nám jde v Sussexu nejvíc,“ pronesl důležitě a měl radost z toho, jak může využívat své, byť nevelké moci.

Franks mu ten kompliment oplatil tím, že ho zlomyslně nechal dobré čtyři minuty donekonečna poslouchat úryvek z populární Pucciniho árie „Nessun dorma“, a teprve pak se na druhé straně linky znovu ozval. Franks by měl určitě ještě větší radost, kdyby věděl, že Pewe, který byl, pokud šlo o vážnou hudbu a operu puristou, tuhle zprofanovanou skladbu vyloženě nesnáší.

„Takže, Cashone, naši kancelář kontaktovala policie z oblasti Melbourne v Austrálii. Údajně z kufru auta vytáhli tělo neidentifikované těhotné ženy – bylo dva a půl roku v řece. Odebrali jí i plodu vzorky DNA, ale v žádné z australských databází shodná DNA nefiguruje. Ale je tu jiná věc…“

Franks se odmlčel a Pewe uslyšel usrknutí, jako kdyby se napil kávy. Nato pokračoval.

„Ta žena měla silikonové prsní implantáty. Na každém z nich bývá prý číslo série, z nějž lze vyčíst výrobce, a číslo výrobní, které v nemocnici zaznamenávají do zdravotnické dokumentace příjemce. Tato konkrétní série implantátů byla v roce 1997 dodána do Nuffieldské nemocnice se sídlem ve Woodingdeanu v souměstí Brighton a Hove.“

Pewe si sundal nohy ze stolu a beznadějně pátral očima po svém zápisníku. Nakonec si pár údajů načmáral na zadní stranu jakési obálky. Pak požádal Frankse, aby mu informace o implantátech a analýze DNA ženy i plodu odfaxoval a slíbil mu, že okamžitě zahájí vyšetřování. Pak ho poněkud břitce upozornil, že jeho jméno je Cassian a ne Cashon, a zavěsil.

Opravdu potřebuje nějakého služebně mladšího policistu, který by mu dělal asistenta. Má přece na starost důležitější věci, než je utopenec, kterého našli v nějaké australské řece. A jedna z nich byla mnohem důležitější.

kapitola 63

ŘÍJEN 2007

Abby se smála. Její tatínek také.

„Ty holka hloupá. Tys to udělala schválně viď?“

„Ne, neudělala, tati!“

Oba stáli a s odstupem hleděli na částečně obloženou zeď koupelny. Bílé obkládačky a nebesky modrá ochranná lišta ve spodní polovině a tu a tam obkládačka v nebeské modři jako oživení monotónní bílé. A jedna z obkládaček byla obrácená hrubou šedou spodní stranou dopředu, takže vypadala jako čtverec betonu.

„Ty mi máš pomáhat, mladá dámo, ne překážet,“ pokáral ji otec.

Nahlas se rozchichotala. „Já jsem to neudělala schválně, tati, čestné slovo.“

Místo odpovědi ji poplácal zednickou lžící přímo na čele a nanesl tak na ni trošičku řídké malty.

„Hej!“ zvolala. „Já nejsem zeď koupelny, na mě obkládačky dávat nemůžeš.“

„Ale ano, můžu.“

Otcův obličej potemněl a úsměv se vytratil. Najednou to už vůbec nebyl on. Byl to Ricky.

V ruce držel elektrickou vrtačku. Usmál se a stiskl její spoušť. Vrtačka zakvílela.

„Tak nejdřív pravý koleno, nebo levý, Abby?“

Začala se třást. Protože její tělo držela v nehybné ztuhlé pozici pouta, škubaly sebou její vnitřnosti, couvaly a neslyšně ječely.

Abby viděla, jak se točí vrták. Spirálovitým pohybem se blížil k jejímu kolenu. Vřískala. Její tváře se nadouvaly. Ale žádný zvuk z ní nevyšel. Jen konce neberoucí, v těle uvězněné sténání.

Uvězněné v krku a v ústech.

Ricky se k ní s vrtačkou naklonil.

A ona znovu zaječela a najednou se změnilo světlo. Ucítila pronikavý, suchý zápach čerstvé malty a uviděla krémové obkládačky. Zrychleně dýchala. Nikde žádný Ricky. Igelitka ležela tam, kde ji nechal, hned za dveřmi. Nikdo na ni ani nesáhl. Abby byla celá vlhká od potu. Slyšela ustavičné vrčení větráku a cítila studený průvan, který větrák způsoboval. Vnitřní stěny jejích úst byly k sobě úplně přilepené. Měl v puse tak vyprahlo, tak strašně vyprahlo. Jen jednu kapku. Jednu malou sklenku vody. Prosím.

Znovu se zadívala na obkládačky.

Bože, jaká ironie, že je uvězněná právě tady. A dívá se na ty obkládačky. Tak blízko. Tak zatraceně blízko! Jen těžko se soustředila. Musí nějak navázat kontakt s Rickym. Musí ho přimět, aby jí odstranil tu pásku z obličeje. Kdyby byl rozumný, pak by udělal přesně tohle, až se vrátí.

Ale on není rozumný.

A když si to uvědomila, zamrazilo ji v každičké buňce jejího těla.

kapitola 64

12. ZÁŘÍ 2001

Krátce po půl osmé vykročil Ronnie, který byl navzdory svým unaveným očím již úplně vzhůru a duševně zcela čilý, z domu, kde momentálně bydlel. Okamžitě ucítil onen zápach. Obloha měla zamženou, kovově modrou barvu. V ranním vzduchu měla být cítit svěžest rosy. A místo toho naplňoval jeho nosní dírky štiplavý, kyselý zápach.

Nejdřív si myslel, že ten zápach vychází z odpadkového koše, ale když sestupoval po schodech a kráčel po ulici, zápach zůstával stále s ním. Vyvolával v člověku představu něčeho, co je mokré a doutná, nějaké chemikálie, kyselé a trochu nasládlé zároveň. Oči ho navíc bolely, jako kdyby v onom oparu byly drobné kousíčky smirkového papíru.

Na hlavní ulici panovala zvláštní atmosféra. Ačkoli byla středa, polovina pracovního týdne, přesto zde nejezdila skoro žádná auta. Lidé chodili pomalu, měli stažené, vyčerpané obličeje, jako kdyby ani oni nespali příliš dobře. Celé město jako by bylo ve stavu prohlubujícího se šoku. Šokující události včerejška měly nyní čas důkladně zapůsobit na psychiku každého a do dnešního rána vnášely novou, temnou realitu.

Našel levnou restauraci umístěnou v montovaném objektu, kde kromě různých ruských nápisů v okně bylo na nasvícené plastové desce červenými písmeny napsáno SNÍDANĚ PO CELÝ DEN. Uvnitř viděl hrstku lidí, mimo jiné dva policisty, kteří mlčky jedli a sledovali zprávy v televizi, pověšené vysoko na zdi.

Posadil se do boxu v zadní části. Tichá servírka mu nalila kávu a přinesla sklenici vody s ledem. Chvíli nechápavě koukal na ruské menu, než mu došlo, že anglická verze je na opačné straně. Objednal si čerstvý pomerančový džus a hromádku menších omelet se slaninou, a zatímco čekal, až mu objednané jídlo přinesou, díval se na televizi. Bylo k neuvěření, že od včerejší snídaně uplynulo jen čtyřiadvacet hodin. Zdálo se, jako by to bylo spíš čtyřiadvacet let.

Když restauraci opustil, popošel kousek k místu, kde si včera pronajal schránku. U jednoho z internetových terminálů seděl tentýž mladý muž a cosi datloval do klávesnice. U jiného počítače seděla hubená tmavovláska, které bylo něco málo přes dvacet. Upřeně hleděla na jakousi webovou stránku a měla přitom slzy na krajíčku. Nervózně vyhlížející muž v montérkách, který měl třesavku, vyndával z objemné kabely jakési věci, vkládal je do bezpečnostní schránky a přitom se pokradmu ohlížel přes rameno. Ronnie přemítal o tom, co že to asi v tašce má, ale považoval za neslušné se na něj dívat.

Stal se nyní součástí světa lidí bez trvalého pobytu, lidí, kteří přišli o majetek, lidí chudých či na útěku. Jejich životy se soustředily kolem míst, jako byla firma Mail Box City, kde si mohli ukládat nebo ukrývat své skrovné finanční prostředky a vybírat poštu. Lidé sem nechodili proto, aby se s někým spřátelili, ale aby zůstávali anonymní. A přesně to Ronnie potřeboval.

Podíval se na hodinky. Bylo 8.30. Asi tak za půl hodiny budou lidé, s nimiž chtěl hovořit, ve svých kancelářích. Tedy pokud tam dneska vůbec budou. Zaplatil si hodinu internetu a posadil se k terminálu.

#

V 9.30 vstoupil Ronnie do jedné z telefonních kukaní u koncové zdi, vhodil do štěrbiny čtvrtdolar a vytočil první z čísel na seznamu, který vytvořil na základě prohledávání internetu. Čekal a přitom hleděl na otvory ve zvukotěsné výstelce kukaně. Připomínala mu telefon ve věznicích.

Z jeho úvah ho vytrhl hlas na druhé straně. „Firma Abe Miller a spol., u telefonu Abe Miller.“

Ten muž nebyl nezdvořilý, ale Ronnie necítil v jeho hlase žádný hlubší zájem ani touhu uzavřít obchod. Přišlo mu, jako kdyby měl Abe Miller za to, že stejně brzy nastane konec světa, tak k čemu se dál zabývat nějakým vyděláváním dolarů? Jako by svým tónem říkal: Jaký to má vlastně všechno smysl?

„Edward, jedna libra, naprosto nepoužitá, dokonalý stav,“ pronesl Ronnie poté, co se představil. „Perfektní lep, nepoškozený nálepkou k lepení do alb.“

„Dobře, a kolik byste za ni chtěl?“

„Mám čtyři. Bral bych čtyři tisíce za kus.“

„No, to je maličko přehnané.“

„S ohledem na jejich stav nikoli. Katalogová cena je více než dvojnásobná.“

„Potíž je v tom, že nevím, jak se tohle vše, co se teď děje, odrazí na trhu. Akcie jsou na dně – rozumíte?“

„Jo, dobře, ale tohle je lepší než akcie. Nemá to tak kolísavou hodnotu.“

„Jenže já si nejsem jistý, je-li zrovna teď rozumné cokoli kupovat. Radši bych asi pár dní počkal, jak se věci vyvinou. Ale jsou-li v tak dobrém stavu, jak říkáte, tak bych vám za ně teď mohl dát dva. Více ne. Dva.“

„Dva tisíce za kus?“

„Více nemůžu, teď ne. Jestliže počkáte týden, možná vám budu moct nabídnout o něco lepší cenu. Možná taky ne.“

Mužovu zdrženlivost Ronnie chápal. Věděl, že si pro obchodování patrně vybral nejhorší ráno ode dne po krachu na Wall Street v roce 1929. Platilo to na celém světě a vůbec nejhorší to bylo pochopitelně v New Yorku. Neměl ale na vybranou. Čas byl pro něj luxusem. Přišlo mu, že přesně tohle je jeho životní příběh. Kupuje, když jsou ceny na maximu, a prodává, když jsou na dně. Proč ho svět vždycky takhle zatraceně skolí?

„Ještě se vám ozvu,“ řekl na to Ronnie.

„Určitě, žádný problém. A jak jste říkal, že se jmenujete?“

Ronnieho mozek začal horečně pracovat, ale momentálně si nebyl schopen vzpomenout na jméno, které použil, když si zakládal internetový účet na serveru Hotmail. „Nelson,“ odpověděl.

Muž trochu ožil. „Nejste nějak příbuzný s Mikem Nelsonem? Z Birminghamu? Jste Angličan, že?“

„S Mikem Nelsonem?“ Ronnie si v duchu nadával. Není dobré, aby v téhle hře existovala osoba s podobným jménem. Lidi si to jméno zapamatují – a v tuhle chvíli potřeboval, aby na něj všichni zapomněli. „Ne,“ odpověděl, „s ním nijak příbuzný nejsem.“

Poděkoval Abeovi Millerovi a zavěsil. Pak o tom jménu chvíli přemýšlel a nakonec se rozhodl, že si je ponechá. Pokud se stejným artiklem obchoduje člověk podobného jména, lidé si budou myslet, že je s ním Ronnie příbuzný, a budou se k němu od začátku chovat uctivěji. Šlo o branži, kde věci výrazně závisely na pověsti člověka.

Zkusil ještě šest obchodníků. Žádný z nich mu nebyl ochoten nabídnout lepší cenu, a dva dokonce prohlásili, že momentálně vůbec nic nenakupují, což v něm vyvolalo paniku. Přemýšlel o tom, jestli se situace na trhu nemůže ještě zhoršit a jestli by tedy nebylo rozumné přistoupit na nabídku Abea Millera, dokud ještě platí. Tedy pokud po oněch pětadvaceti minutách, které v tomto nejistém světě zatím uběhly, stále ještě platí.

Osm tisíc dolarů. Vždyť měly cenu minimálně dvacet tisíc. Měl jich u sebe ještě několik včetně dvou naprosto nepoužitých černých jednopennyovek z tiskové desky 11 na zadní straně s lepem. Na normálním trhu by za jednu dostal pětadvacet tisíc dolarů, ale bůhvíjakou cenu mají dnes. Nemělo smysl snažit se je prodat. Byly vším, co teď na světě měl. A měly mu ještě dlouho pomáhat.

Možná hodně dlouho.

kapitola 65

ŘÍJEN 2007

Když Roy Grace začínal svou kariéru, pracoval jako pochůzkář v centrálním Brightonu a pak krátký čas sloužil u kriminálky v jednotce mající na starost sledování lidí z drogového podsvětí. Znal proto tváře i jména většiny pouličních dealerů a některých z hlavních uživatelů drog a většinu z nich někdy sebral.

Chytit se ale dali jen nevýznamní lidé z tohoto okruhu – ovoce na nejnižších větvích stromu. Policisté je ale často ignorovali a místo zatýkání sledovali, anebo se s některými z nich dokonce přátelili v naději, že je dovedou k větším rybám, k prostředníkům, dodavatelům a občas, ale jen velmi zřídka, k nějaké větší zásilce. Pokaždé, když ale policie dosáhla nějakého výsledku a pozatýkala hrstku důležitějších hráčů, vždycky už v záloze čekali další, připravení je nahradit.

Avšak nyní – když Grace parkoval svou alfu romeo v Church Street na parkovišti provozovaném největším britským provozovatelem parkovišť, firmou National Car Park, a vypínal motor, čímž zároveň utnul píseň jazzové zpěvačky Marly Glenové – mohlo brightonské drogové podsvětí docela dobře posloužit jeho účelu.

Přes oblek měl lehký pršiplášť, prodíral se obědachtivými davy, které zrovna vycházely ze svých kanceláří, postupně minul celou řadu levných restaurací, bufetů, někdejší budovu Obilní burzy, dnes sloužící jako jedno z kulturních center ve městě, a zabočil doleva do ulice Marlborough Place. Tam se zastavil a předstíral, že telefonuje. Oblast severně odtud a pak na druhé straně London Road a dále na východ byla tou částí brightonského centra, jež byla doménou pouličních drogových dealerů.

Netrvalo ani pět minut a zahlédl dva otrhané muže, kteří spěchali, a proto kráčeli rychleji než všichni ostatní. Pro Gracea se tak stali snadným cílem. Okamžitě se za nimi vydal, ale udržoval si náležitý odstup. Jeden byl vysoký a hubený, měl kulatá záda, na sobě větrovku, šedé kalhoty a tenisky. Menší a podsaditější měl kalhoty od šusťákovky a přes ně teplákovou bundu a k tomu černé boty. Podivně si vykračoval, měl doširoka rozpaženo a každých pár chvil vrhl přes rameno ustaraný pohled, jako kdyby se chtěl ujistit, jestli ho někdo nesleduje.

Vyšší z mužů držel v ruce igelitku a v ní určitě plechovku ležáku. Pití alkoholu na ulici bylo ve městě nezákonné, a tak to většina obyvatel ulice řešila tak, že měla otevřenou plechovku schovanou v igelitce. Muži kráčeli opravdu rychle, buď potřebovali získat peníze, v kterémžto případě se chystali spáchat přestupek či trestný čin – pokusí se někomu z ramene strhnout či z ruky vytrhnout tašku nebo zkusí něco ukrást v obchodě – anebo jdou za dealerem, aby si koupili svou denní dávku, uvažoval Grace. Anebo jsou sami dealery a mají se setkat se zákazníkem.

Okolo přeburácely dva jednopatrové červeno-žluté autobusy, po nich taxi firmy Streamline a pak řada soukromých vozidel. Kdesi zakvílela siréna a oba muži škubli hlavou. Ten podsaditý jako by se stále díval přes pravé rameno, a tak se Grace držel vlevo, blízko průčelí obchodů a snažil se co nejvíce skrývat za lidmi.

Oba muži zahnuli do Trafalgar Street a Grace nyní začínal mít větší jistotu, že ho jeho nos nezklamal. Po pár stech metrech určitě zahnou doleva a dospějí do svého cíle.

Pelham Square bylo malé elegantní náměstíčko s řadovými domky z období regentství, které mělo ve svém středu zábradlím obehnaný parčík. Na lavičkách u Trafalgar Street za hezkých dní rádi obědvali pracovníci místních úřadů či kanceláří. V současné době, vzhledem k zákazu kouření na pracovištích, lavičky nabývaly na popularitě. Jen málo z těch, kteří zde konzumovali své sendviče nebo si dopřávali cigaretu, věnovalo pozornost skupince nevzhledně vypadajících lidí, kteří se tísnili kolem jiné lavičky na opačném konci parku.

Grace se opřel o sloup uličního osvětlení a chvíli je pozoroval. Niall Foster byl jedním ze tří lidí sedících na lavičce. Pil pivo jako všichni ostatní a plechovku schovával do igelitky. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl zachmuřenou, nečestně vyhlížející tvář a zvláštní sestřih, který vypadal jako nezdařená mnišská tonzura. Navzdory mrazivému větru měl na sobě jen tílko natažené přes modré montérky a pracovní boty.

Grace ho dost dobře znal. Specializoval se na vloupačky a v malém obchodoval s drogami. On bude tím, kdo obsluhuje tu smutnou skupinku lidí okolo něj. Vedle něj seděla na lavičce špinavá, zdrogovaně vyhlížející žena se slepenými vlasy. Vedle ní pak obdobně umolousaný třicátník, který si ustavičně dával hlavu mezi kolena.

Ti dva muži, které Grace sledoval, přistoupili k Fosterovi. Byla to učebnicová ukázka takzvané migrace. Foster každému z narkomanů řekl, že je bude v určitou hodinu čekat tady, v tomhle parku. Kdyby měl obavy, že ho někdo sleduje, sraz by zrušil, opustil by park, vybral si nové místo a všem zákazníkům zatelefonoval, aby za ním přišli právě tam. Někdy bylo takovýchto migrací několik, než dealeři konečně našli místo, kde se cítili v bezpečí. A často mívali mladého asistenta, který drogy klientům rozdával místo nich. Ale Foster byl laciný a patrně nechtěl nikoho dalšího platit. A kromě toho znal systém. Byl jen natolik bezvýznamným dealerem, že v případě nebezpečí by balíčky drog spolykal a později získal zpátky ze záchodové mísy.

Niall Foster se podíval jeho směrem, a jelikož se Grace raději nezastavoval, aby si jej Foster nevšiml, málem se na chodníku sám čelně srazil s mužem, kterého sem přišel hledat.

Bylo to pár let, ale i tak byl Grace šokovaný tím, jak ten starý kriminálník zestárl. Terry Biglow byl potomkem jedné z brightonských nejopovrženíhodnějších zločineckých rodin. Historie Biglowových sahala až do doby břitvových gangů, jež se zaměřovaly na vymáhání výpalného a tvrdě mezi sebou bojovaly o své rajóny. V Brightonu a Hoveu bylo tehdy hodně lidí, které dokázalo vyděsit pouhé vyslovení příjmení Biglow. Nyní však byla většina starších členů této rodiny po smrti, zatímco ti mladší si odpykávali dlouhé tresty vězení, anebo žili jako uprchlíci ve Španělsku. Těch několik Biglowových, kteří ve městě stále přebývali, jako například Terry, představovalo spíš zkrachovalé existence.

Terry Biglow začal život jako podvodník okrádající staré ženy, pak byl odběratelem kradeného zboží a kdysi též obchodníkem s drogami. Míval hubenou elegantní postavu, ulízané vlasy, učíslé na patku a vždy nosil laciné, leč nápadně elegantní boty. Dneska mu musí být tak mezi pětašedesáti a sedmdesáti, počítal Grace. Člověk by mu však mohl klidně hádat o deset víc.

Vlasy toho starého darebáka byly i dnes pečlivě učesané, nicméně se zdály být mastné a opotřebované a jejich barva se změnila na mdle šedou. Jeho hlodavci podobný obličej byl sinalý a vyhublý na kost, zatímco jeho ostré malé zuby měly barvu rzi. Měl na sobě odrbaný šedý oblek, jehož kalhoty držel až přespříliš vysoko laciný pásek. Graceovi přišlo, jako by se Terry za ta léta o pár centimetrů zmenšil, a k tomu páchl zatuchlinou. Někdejšího Terryho Biglowa tak připomínaly pouze velké zlaté hodinky a masivní prsten se smaragdem.

„Pan Grace, detektiv-seržant Grace, rád vás vidím! To je ale náhoda!“

No, zas taková náhoda to není, skoro pronesl Grace. Měl ale radost z toho, jak snadno mu Biglow při téhle cestě do centra spadl do klína.

„Teď už jsem detektiv-superintendent,“ opravil ho.

„Jo, samosebou! Zapomínám.“ Biglowův hlas byl slabý a pisklavý. „Povýšili vás. Slyšel jsem vo tom, jo. Ale vy si to zasloužíte, pane Grace. Promiňte, pane detektive – detektive-superintendente. Ale já jsem teďkonc čistej. Ve vězení jsem našel Boha.“

„Taky tam seděl?“ řekl na to Grace.

„Já už nic z toho nedělám, pane,“ pokračoval smrtelně vážně a zcela přeslechl – anebo ignoroval – Graceův šprým.

„Takže je jenom shoda náhod, že stojíš kousek od parku, zrovna když tam Niall Foster obsluhuje svý kunčofty. Viď, Terry?“

„Naprostá shoda náhod,“ odpověděl Biglow a jeho oči byly vyhýbavější než kdy předtím. „Jo, shoda náhod, pane. Já a tady kamarád – jdeme zrovna na oběd. Jen tudyma procházíme.“

Biglow se obrátil ke svému společníkovi, který byl oblečen podobně ošuntěle. Grace ho znal: Jimmy Bardolph dělal kdysi Biglowovým poskoka. Ale teď už asi ne, pomyslel si Grace. Z Bardolpha páchl alkohol, obličej měl plný strupů a vlasy mu směřovaly našikmo. Vypadal, jako kdyby se naposledy koupal někdy těsně po narození.

„Tohle je můj známej, detektiv-superintendent Grace, Jimmy. Je to dobrej chlap, vždycky byl ke mně fér. Je to policajt, kterýmu můžeš věřit.“

Z přespříliš dlouhého rukávu pršipláště vysunul muž svou žilnatou a špinavou ruku a podal ji Graceovi. „Těší mě, pane detektiv. Možná byste mi mohl pomoct?“

Grace tu větu ignoroval a obrátil se zpátky k Biglowovi. „Potřeboval bych si s tebou popovídat o jednom tvým známým – o Ronniem Wilsonovi.“

„Ronnie!“ zvolal Biglow.

Koutkem oka si Grace všiml, že teď už ho Foster jednoznačně zpozoroval a upaluje k východu z parčíku. Tam vrhl na Gracea ostražitý pohled a vyrazil ulicí pryč, napůl šel, napůl běžel a přikládal si přitom k uchu mobilní telefon.

„Ronnie!“ zopakoval Biglow. Zamyšleně se na Gracea usmál a zavrtěl hlavou. „Starej dobrej Ronnie. Je mrtvej, víte? Ať odpočívá v pokoji.“

Čerstvý vzduch na Graceovu rozbolavělou hlavu nezabíral, a tak se Grace rozhodl využít rady, kterou mu předtím dala Bella, a sníst si něco horkého a mastného. „Jste už po obědě?“ zeptal se.

„Ne, zrovna si jdeme něco sníst.“ Terry Biglow se náhle usmál, jako kdyby ho potěšilo alibi, které si právě sám poskytl. „Jo, a právě proto jsme s Jimmym tady. Jdem do jedny hospody, je hezký dopoledne atak.“

„Dobře. V tom případě nás veď. Já to platím.“

Vedl je po ulici do jedné laciné dělnické restaurace. Jimmy se posouval malými trhavými krůčky jako hračka na klíček, která potřebuje natáhnout.

kapitola 66

ŘÍJEN 2007

Abby slyšela bouchnutí dveří. Dveří od bytu. Na okamžik její naděje vzrostla. Nemohl by to nějakým zázrakem být domovník? Pak uslyšela zaskřípění bot. A nato uviděla jeho stín.

Ricky se vřítil do koupelny jako blesk a Abby na obličeji ucítila šlehnutí jeho ruky. Uvnitř svých pout se sebou škubla.

„Ty zasraná malá kurvo!“

Dal jí ještě jednu facku, ještě prudší. Skoro ho nepoznávala. Byl v převleku. Měl na sobě modrou baseballku vraženou do čela, tmavé brýle, hustou bradku a knír. Vyšel z místnosti a ona rozbolavělýma očima pozorovala, jak v předsíni bere do ruky tašku a vyspává její obsah na podlahu.

Nejdřív vypadla vrtačka. Pak velké kleště. Kladivo. Sáček podkožních injekčních stříkaček. Žiletková řezačka.

„Tak čím mám začít, ty čubko?“

V hrdle jí to vyděšeně zakňučelo. Cítila, jak jí povoluje břicho. Snažila se s ním navázat kontakt očima. Úpěnlivě ho jimi prosit.

Strčil jí svůj obličej těsně před její. „Slyšelas mě?“

Snažila se rozpomenout, na kterou stranu, že má pohnout očima, aby dala najevo ne. Doleva. Pohnula jimi tedy doleva.

Poklekl, uchopil řezačku a přiložil jí její čepel až k pravému oku. Pak ji pootočil naplocho a přitiskl na oko tak, že jí ho úplně zakryl. Na obočí cítila Abby chladnou ocel. Hrůzou začala zrychleně dýchat.

„Mám ti jedno oko vyříznout? A vzít si ho s sebou? Myslíš, že by to fungovalo? To by byla ještě větší tma.“

Ne, signalizovala zoufale. Ne, ne, ne.

„Mohl bych to zkusit, co říkáš? Vzít si ho s sebou a koukat, co se bude dít.“

Ne, ne, ne.

„Jseš moc šikovná. Biometrie. Rozpoznávání duhovky. Myslela sis, že je to moc chytrý, viď? Všechno to zamkneš do bezpečnostní schránky, kam se dostane jen ten, kdo má tu správnou duhovku. Tak, co kdybych ti teď to zatracený voko vyříz, vzal si ho sebou a zkusil, jestli ho to čidlo pozná? A když ne, tak si přijdu pro druhý.“

Znovu horečně signalizovala Ne, ne, ne.

„Kdyby to ale nefungovalo, tak jsme voba v hajzlu, ty budeš slepá a já už si nijak nepomůžu. A ty to víš, viď?“

Brit byl náhle pryč. A pak jí Ricky jedním rychlým pohybem ruky strhl z pusy pásku.

Pocítila mučivou bolest a vykřikla. Měla pocit, jako by jí z obličeje odtrhl polovinu kůže. Obličej ji pálil jako oheň.

„Tak promluv, ty čubko.“

Hlas, který z ní vyšel, se blížil skřehotání. „Můžu prosím dostat nějakou vodu? Prosím, Ricky.“

„No, to je úžasný,“ zvolal. „To je povedený! Všechno, co mám, mi ukradneš, já tě musím honit po půlce světa, a co mi řekneš jako první?“ Ricky napodobil její hlas: „Ach, prosím, Ricky, můžu dostat sklenici vody?“ Zavrtěl hlavou. „A jakou bys chtěla? Perlivou nebo neperlivou? Z kohoutku nebo z lahve? A co takhle ta ze záchodu, co do ní pořád chčiješ? Ta by ti vyhovovala? A nechceš do ní led a citron?“

„Cokoli,“ zaskřehotala.

„Samozřejmě, za minutku je to tady,“ pronášel sarkasticky. „Stačilo včera večer jen vyplnit objednávku na snídaňové menu, pověsit ho na kliku dveří a hotelová služba by vám, madam, všechno ráno přinesla. Vy jste ale asi měla plné ruce práce, viďte, musela jste nejdřív okrást svou starou lásku, Rickyho?“ zašklebil se Ricky.

Nic na to neodpověděla. Snažila se logicky přemýšlet a přijít na to, co by měla nejspíš říct, aby si ho víc neznepřátelila. Je dobře, pomyslela si, že jí nakonec dovolil mluvit. Věděla totiž, jak zoufale chce Ricky zpátky to, co mu vzala.

A také že to není žádný hlupák.

Potřeboval ji. Chápal, že je to jediná cesta, jak se k tomu dostat. Ať už se mu to líbilo, či nikoli, musel se s ní dohodnout.

Pak jí přiložil k uchu mobil a stiskl tlačítku. Ozvala se nahrávka. Trvala jen pár sekund, ale stačilo to.

Byla to ona, jak mluví se svou matkou. Nahrávka telefonického rozhovoru, který s matkou vedla, jak si zřetelně pamatovala, v neděli. Slyšela, jak k ní mluví její vlastní hlas.

„Poslouchej, mami. Už to nebude trvat dlouho. Jsem ve spojení s domovem Cuckemere House. Za pár týdnů budou mít volný krásný pokoj s výhledem na řeku a já jsem ti ho rezervovala. Našla jsem to na internetu a vypadá to opravdu nádherně. A já tam samozřejmě zajedu, vše na místě prověřím a pomůžu ti se tam nastěhovat.“

Pak Abby slyšela, jak jí matka odpovídá. Mary Dawsonová, která si navzdory své paralyzující chorobě zachovávala bystrý mozek, odvětila: „A kde na to vezmeš peníze, Abby? Slyšela jsem, že pobyt v takovém domově stojí jmění? Dvě stovky na den. A někdy i víc.“

„O peníze si nedělej starost, mami, to zařídím já. Já…“

Nahrávka znenadání skončila.

„To se mi na tobě líbí, Abby,“ pronesl Ricky a natlačil svůj zlostný obličej co nejblíž k obličeji Abbyinu. „Ty jsi tak dobrosrdečná!“

kapitola 67

ŘÍJEN 2007

Interiér restaurace byl prosycený zápachem přepáleného tuku. Když si Grace sedal proti těm dvěma mužům, říkal si, že pouhé vdechování takovéhoto vzduchu by u někoho mohlo zvýšit hladinu cholesterolu až na úroveň, kdy začíná hrozit infarkt. Nakonec si ale dodal odvahy a objednal si vejce se slaninou, klobásou a hranolky a k tomu si dal topinku a colu. A byl rád, že poblíž není ani Glenn Branson, ani Cleo, kteří by ho kvůli takovéto stravě určitě peskovali.

Terry Biglow si objednal vejce a hranolky. Jeho zadumaný přítel Jimmy si dal jen čaj a celou dobu vrhal na Gracea prosebné pohledy, jako kdyby detektiv-superintendent byl jediný člověk na téhle planetě, který ho může před něčím zachránit. Před čím, to Grace netušil. Nejspíš před sebou samým, pomyslel si Grace, když ho viděl, jak z kapsy svého kabátu vytahuje zpola vypitou láhev piva Bells a dlouze si z ní přihýbá. Přitom si Grace všiml vězeňského tetování na kotnících jeho prstů. Jedna tečka za každý rok za mřížemi. Grace jich napočítal sedm.

„Já teď sekám latinu, pane Grace,“ pronesl náhle Terry Biglow.

Na kotnících prstů měl také tečky a k tomu na hřbetu ruky hada, jehož tělo mizelo v rukávu.

„To už jsi mi říkal. Dobře.“

„Můj bratr je hodně nemocnej. Rakovina slinivky. Vzpomínáte si na strejdu Eddieho, pane Grace? Pardon, pane inspektor!“

Grace si na něj opravdu vzpomínal a to zřetelněji, než chtěl. Nikdy nezapomene na to, jak zaznamenával výpověď jedné z obětí Eddieho Biglowa. Dotyčný měl obličej rozřezaný kusem skla. Řezné rány měly podobu zubatých čar, které mu na obou stranách vedly od vlasů až k bradě. A to jen proto, že se ohradil proti tomu, že ho Biglow předběhl ve frontě u výčepního pultu v hospodě.

„Ano,“ odpověděl. „Vzpomínám si na něj.“

„A já mám vlastně taky trochu rakovinu,“ pokračoval Biglow.

„To je mi líto,“ odvětil Grace.

„Břicho, víte?“

„Špatný?“ zeptal se Grace.

Biglow pokrčil rameny, jako by to byla jen nějaká banalita. Ale v očích se mu zračil strach.

Jimmy mudrlantsky pokýval hlavou a znovu si přihnul z lahve. „Nevim, kdo se vo mě bude starat, až tady nebude,“ zanaříkal směrem ke Graceovi. „Potřebuju vochranu.“

Na místo odpovědi Grace jen rychle pokrčil obočím, vzal si od servírky kolu a hned se z ní napil. „Vy a Ronnie Wilson jste byli kamarádi, viď, Terry?“

„Jo, kdysi jo.“

„Než jsi šel sedět?“

„Jo, před tím. Vzal jsem to na sebe, víte. Všecko,“ dodal a zadumaně si zamíchal čaj.

„Znals jeho manželku?“

„Obě jeho manželky.“

„Obě?“ překvapilo Gracea.

„Jo, Joannu a pak Lorraine.“

„A kdy se podruhé oženil?“

Terry se poškrábal na zátylku. „Kruci, to bylo pár let po tom, co ho Joanna vopustila. Byla to krasavice, prostě kus! Ale mně se moc nelíbila. Zlatokopka to byla. Přisála se na Ronnieho, protože se uměl blejsknout – jenomže jí nedošlo, že ve skutečnosti moc peněz nemá.“ Terry si ze strany zaklepal na nos. „Ronnie nebyl žádnej velkej kšeftsman. Jenom velký řečičky, velký plány. Ale neměl – jak to říct – podnikatelskej čuch. Neuměl vydělávat prachy. Takže když to Joanna prokoukla, vzala mu roha.“

„Kam?“

„Do Los Angeles. Její máma umřela a vona tam zdědila kus domu. Ronnie se jednou ráno vzbudil a byla pryč. Nechala mu jen dopis. Že prej se chce proslavit jako herečka u filmu.“

Přinesli jim jídlo. Terry si své hranolky pokapal octem a pak na ně ještě vysypal půl slánky. Grace si na talíř nalil trochu hnědé omáčky a pak uchopil nádobku s kečupem ve tvaru rajčete. „A s kým byla po odjezdu do LA v kontaktu?“

Biglow pokrčil rameny a nabodl vidličkou jeden hranolek. „O nikom nevím. Nikdo ji tady neměl rád. Nikdo z nás. Moje stará ji taky nemohla vystát. Ale vona neměla zájem se s někým z nás moc přátelit.“

„Byla odsud?“

„Ne, z Londýna. Myslím, že se s ní sčuchnul v nějakým pochybným nočním podniku v Londýně.“

Další hranolek potkal stejný osud.

„A co jeho druhá žena?“

„Lorraine. Ta byla fajn. Taky byla pěkná. Chvíli mu trvalo, než si ji vzal – musel čekat asi dva roky, než dostal od Joanny, která ho sama vopustila, souhlas s rozvodem.“

Když někdo hnije ve stoce, tak ho těžko přinutíte, aby vám podepsal souhlas s rozvodem, pomyslel si Grace.

„A kde najdu Lorraine?“

Biglow se na něj zvláštně podíval.

„Já ale potřebuju, aby se vo mě někdo staral, pane Grace,“ znovu zaúpěl Jimmy.

Biglow se otočil ke svému příteli a ukázal si na obličej. „Nevidíš, že se moje pusa pořád hejbe? To znamená, že ještě mluvím, tak si dej pauzu, jo?“

Pak se otočil zpátky ke Graceovi. „Lorraine. No, jestli ji chcete najít, tak to si musíte sehnat člun a neoprenovej voblek. Utopila se. Jednou v noci skočila do moře z trajektu Newhaven – Dieppe.“

Grace najednou ztratil zájem o jídlo. „Vyprávěj mi o tom víc.“

„Potom, co Ronnie umřel, byla ve strašným stavu. Měla deprese. Nechal po sobě strašnej čurbes, myslím finanční. Firma, co u ní měli hypotéku, jim sebrala barák a lidi z berňáku všecko vostatní, teda kromě pár známek.“

„Známek?“

„Jo, to byla Ronnieho specialitka. Pořád s nima obchodoval. Jednou mi říkal, že jim dává přednost před penězma, prej že se líp přenášej.“

Grace se na chvilku zamyslel. „Někde jsem myslím četl, že rodiny obětí 11. září dostaly poměrně vysoké peněžité odškodné. Nedostala něco takového?“

„Nikdy o ničem takovým nemluvila. Byla to samotářka, víte, udržovala si od nás vodstup. Jako by se uzavřela do ulity. Když jí všecko vzali, nastěhovala se do malýho pronajatýho bytu na Montpelier Road.“

„A kdy zemřela?“

Terry chvilku přemýšlel. „Jo. To bylo v listopadu – to 11. září bylo v roce 2001, takže tohle by mělo bejt v listopadu 2002. Blížily se Vánoce. Rozumíte? Těžká doba, tyhlety Vánoce, pro některý lidi. Skočila z trajektu do moře.“

„A našlo se tělo?“

„To nevím.“

Zatímco Biglow jedl, udělal si Grace několik poznámek. Nabíral i vlastní jídlo, ale duchem byl někde úplně jinde. Jedna manželka se vydá do Ameriky a skončí v Brightonu ve stoce. Druhá skočí v kanálu La Manche z trajektu. Hlavu mu zaplňovalo moře otázek. „Měli děti?“

„Když jsem Ronnieho viděl naposled, říkal mi, že se o to snaží. Ale měli problémy s oplodněním.“

Grace se ještě víc zamyslel. „A kdo patřil kromě tebe k nejbližším přátelům Ronnieho Wilsona?“

„My jsme si zase tak blízký nebyli. Byli jsme přátelé, ale ne blízký. Starej Donald Hatcook třeba – Ronnie byl toho 11. září u něj v kanceláři. V jedny z těch věží Světovýho obchodního centra. Ten mizera Donald to ale, chudák, taky vodnes.“ Biglow se zase zamyslel. „A Chad Skeggs. Ten ale emigroval, ne? Odjel do Austrálie.“

„Chad Skeggs?“

„Jo.“

Graceovi to jméno něco říkalo. Ten muž měl před pár lety nějaký malér, ale Grace si nemohl vzpomenout jaký.

„Jak vidíte, všichni jsou pryč. A ještě snad myslím Klingerovi. Jo, Steve a Sue Klingerovi. Znáte je? Bydlí v Tongdeanu.“

Grace přikývl. Klingerovi měli honosný dům na Tongdean Avenue. Stephen byl, eufemisticky řečeno, osobou, o niž se policie zajímá, již od doby, co Grace ke sboru nastoupil. Obecně se mělo za to, že Klinger, který začal svou kariéru jako obchodník s auty, si své peníze nevydělal legálně. Jeho noční kluby, bary, kavárny, byty pronajímané studentům a firmy poskytující půjčky nebyly zřejmě ničím víc než jen bezúhonně vyhlížejícími místy, kde se praly špinavé peníze z byznysu, jemuž se Klinger věnoval ve skutečnosti. A tím byly drogy. Ale jestliže pánem drogového světa skutečně byl, měl svůj byznys pevně pod kontrolou a dokázal zajistit, aby k němu osobně nikdy nevedla žádná stopa.

„Ronnie a on začínali společně,“ pokračoval Biglow. „Pak měl ale Ronnie malér kvůli pár autům, který trochu vomladil. Nevím, co přesně se stalo. Ta firma přes noc zmizela – garáž shořela a s ní všechny dokumenty. A nikdo z toho nebyl vobviněnej.“

Grace si tedy přidal Steva a Sue Klingerovy na seznam lidí, které má jeho tým vyslechnout. Pak si uřízl roh topinky opečené na omastku a namočil ho do vajíčka.

„Jaký byl tvůj názor na Ronnieho, Terry?“

„Jak to myslíte, pane Grace?“

„Jaký to byl chlap?“

„Zatracenej psychouš,“ vpadl jim do rozhovoru Jimmy.

„Sklapni!“ obořil se na něj Ronnie. „Nebyl to žádnej psychouš, to si piš. Byl jen trošku výbušnej.“

„Byl to zatracenej psychouš,“ trval na svém Jimmy.

Biglow se na Gracea a usmál a vysvětlil: „Občas to neměl úplně v pořádku v hlavě. To byl asi jeho největší problém. Bejval vobčas naštvanej na celej svět kvůli tomu, že se mu nevede tak jako některejm jeho kamarádům – chápete?“

Jako třeba tobě? zeptal se Grace v duchu. „Myslím, že ano.“

„Víte, co o něm jednou prohlásil můj táta?“

Grace, který zrovna žvýkal kousek tlusté klobásy, zavrtěl hlavou.

„Říkal, že je to chlap, kterej za váma v metru vchází do turniketu, vyleze z něj před váma a nehodí do něj jedinou penci!“ zachechtal se Biglow. „Jo, to byl celej náš Ronnie. Bůh žehnej jeho duši!“

kapitola 68

12. ZÁŘÍ 2001

Teď, když měl zase v kapse peníze, cítil se Ronnie o mnoho lépe. Měl je v levé kapse saka, abychom byli přesní, a celou dobu tam měl strčenou levou ruku, kterou onen přeložený balíček zbrusu nových stodolarovek svíral. Nepustil ho po celou cestu metrem z centrálního Manhattanu do stanice Brighton Beach, kde vystoupil.

Aniž ruku z kapsy vytáhl, došel k nedaleké provozovně firmy Mail Box City a tam bezpečně uložil pět tisíc šest set těchto dolarů do bezpečnostní schránky, kterou tam měl pronajatou. Pak se vydal po ulici zpátky a šel tak dlouho, dokud nenarazil na obchod s oděvy. Tam si koupil pár bílých triček, zásobu ponožek a spodního prádla, jedny džíny a lehkou bundu – pilotku. A o kousek dál vešel do obchodu se suvenýry a pořídil si tam černou baseballku, která byla ozdobena plastickým nápisem BRIGHTON BEACH. Pak zaskočil do ochodu se sportovním zbožím a opatřil si tam levné tenisky.

Nato si u jednoho stánku koupil k obědu sendvič s teplým konzervovaným hovězím masem a okurkou velikosti menšího melounu a k tomu colu. Poté se vydal zpátky do svého přechodného bydliště. Zapnul televizi, převlékl se do nového oblečení a všechny své staré šaty dal do jedné z tašek, v nichž si nové oblečení přinesl.

Sendvič si snědl u televize. Nedávali však nic, co by už ve zprávách neviděl, pořád jen rekapitulovali události, ukazovali, jak George Bush vyhlašuje válku terorismu, a pouštěli komentáře dalších světových vůdců. Pak se objevily záběry veselých lidí v Pákistánu, kteří skákali na ulici, smáli se a hrdě ukazovali své primitivní protiamerické transparenty.

Ronnie byl sám se sebou docela spokojený. Únava ho opustila a byl v dobré náladě. Provedl statečný kousek: odjel do válečné zóny a zase se vrátil. A měl prachy!

Dojedl, popadl tašku se starými šaty a zamířil ven ze dveří. Kousek od domu nacpal tašku do páchnoucí popelnice, která byla skoro až po okraj plná zahnívajících potravin. A skočným krokem vyrazil k tomu moskevskému baru.

Byl skoro prázdný jako včera, avšak Ronnie tam ke své radosti spatřil svého nového přítele, Borise. Zdálo se, že sedí na stejné barové stoličce jako včera. V ruce měl cigaretu, u ucha přitisknutý mobil a před sebou zpola vypitou láhev vodky. Měl na sobě jen jiné tričko – to dnešní bylo růžové se zlatým nápisem GENESIS WORLD TOUR.

Za barem stál stejný skrček a utěrkou leštil sklenice. Ronnieho pozdravil kývnutím, z nějž bylo zřejmé, že si jej zapamatoval.

„Vy vrátil se?“ pronesl lámanou angličtinou. „Já myslel, že vy možná šel pomáhat,“ dodal a ukázal na televizní obrazovku. „Oni potřebujou dobrovolníky,“ pokračoval. „Potřebujou lidi, aby jim pomohli vykopat těla. A já myslel si, že vy jste to odešel dělat.“

„Možná,“ odpověděl Ronnie. „Možná tam půjdu.“

Vyzdvihl se na barovou stoličku vedle svého přítele a čekal, až ukončí svůj telefonát, který zněl jako nějaký obchodní hovor. Nato ho poplácal po zádech: „Ahoj, Borisi, jak se vede?“

Ronniemu se od něj dostalo taktéž poplácání, poplácání dunivého, při němž měl pocit, že mu určitě muselo ze zubů vypadat několik plomb.

„Kamaráde! Jak se vede? Tak jsi to našel v noci? V pohodě bylo to?“

„Bylo to fajn,“ odpověděl Ronnie a přitom se sklonil a poškrábal na jednom obzvláště svědivém kousanci na kotníku. „Je to tam skvělý. Díky.“

„Dobře. Když jde o mýho kamaráda z Kanady, není nic pro mě velkej problém.“

Aniž ho k tomu kdokoli vybídl, vytáhl barman nízkou sklenku a Boris ji Ronniemu okamžitě naplnil až po okraj.

Ronnie ji opatrně uchopil palcem a ukazováčkem a zdvihl si ji na úroveň rtů. „Carpe diem!“ pronesl.

Vodka do něj tekla dobře. Měla citrónovou příchuť, která v něm okamžitě vyvolávala chuť na sklenku další. A ta do něj vtekla ještě lépe.

Rus Ronniemu varovně zamával rukou před obličejem, pak pozdvihl sklenici, zadíval se Ronniemu do očí a onen štěrk v jeho ústech nabyl podoby úsměvu. „Pamatuješ, co jsem ti říkal včera, kamaráde?“

„O čem?“

„Když si v Rusku připíjíš, musíš sklenici až do dna vypít. Celou. Takhle!“ pronesl Boris a názorně mu to předvedl.

Po dvou hodinách, během nichž si vyměňovali stále fantastičtější příhody ze své minulosti, se Ronnie natolik motal, že se téměř nedokázal udržet na stoličce. Boris měl, jak se zdálo, prsty v celé řadě pochybných aktivit, k nimž patřil mimo jiné dovoz padělaných značkových parfémů a toaletních vod, k tomu obstarával ruským přistěhovalcům povolení k trvalému pobytu a práci, a zároveň fungoval jako prostředník pro ruské šlapky, které chtěly pracovat v Americe. Žádný pasák ale není, ujišťoval Ronnieho. Ne, to absolutně ne, stoprocentně ne.

Pak najednou položil Ronniemu ruku kolem ramen a povídá. „Já vím, že ty máš problém, kamaráde. Ale já tobě pomůžu. Já určitě tobě nějak pomůžu.“

Ronnie si ke své hrůze všiml, že mu Boris opět plní skleničku. Televizní obrazovka se mu střídavě zaostřovala a rozostřovala. Může tomuhle chlápkovi věřit? Musel někomu věřit a minimálně jeho momentálně zmatenému mozku nepřipadal Boris jako člověk, kterého je třeba morálně odsuzovat.

„No, vlastně bych jednu laskavost potřeboval,“ přiznal.

Rus nespustil oči z obrazovky, kde zrovna hovořil starosta Giuliani.

„Pro mýho kanadskýho kamaráda udělám všechno. Tak co můžu já pro tebe udělat?“

Ronnie si sundal baseballku, naklonil se k němu blíž a ztlumil hlas do šepotu.

„Neznáš někoho, kdo by mi mohl vyrobit nový pas – a vízum?“

Muž na něj přísně pohlédl. „Co ty myslíš, že tohle je? Ambasáda? Tohle jen bar, hochu. Jasný?“

Rusova příkrost Ronniem otřásla. Pak se na něj ale Boris široce usmál.

„Pas a vízum. Jasně. Neměj starost. Co budeš chtít, to já ti seženu. Ty chceš pas, vízum, žádný problém. Mám kamaráda, kterej to zařídí. Všechno pro tebe zařídí. Teda jestli máš peníze?“

„Kolik peněz?“

„To záleží na tom, jak složitý to vízum. Já dám mu tvoje jméno. Já chtít nebudu nic, OK?“

„Jsi moc laskavý.“

Nato Rus pozdvihl sklenici. „Carpe diem!“

„Carpe diem!“ zopakoval Ronnie.

Ze zbytku odpoledne si posléze vůbec nic nepamatoval.

kapitola 69

ŘÍJEN 2007

Abby otupěle hleděla čelním sklem zeleného fordu focus z půjčovny. Předtím nepovažovala za možné, že by se ten její zlý sen mohl zhoršit, ale nyní tomu tak bylo. Když ujížděli po brightonském obchvatu, který byl součástí silnice A27, měli nad hlavou široký pruh jasně modrého nebe, vpravo Patcham a vlevo zvlněnou otevřenou krajinu. Svoboda, pomyslela si Abby, která byla stále ještě vězněm, ačkoli její pouta byla sejmuta a byla nyní v džínách, pulovru, fleecové bundě a teniskách. Tráva měla po tom silném dešti svěže zelenou barvu, a kdyby nehučel ventilátor auta, který dovnitř vháněl vítaný teplý vzduch, člověk by si podle oblohy myslel, že je venku léto. V jejím srdci však panovala ta nejtemnější zima.

Aby tu nahrávku získal, musel odposlouchávat matčin telefon, uvědomila si.

Ricky seděl vedle ní, řídil a vztekle mlčel. Dával si pozor na to, aby nepřekročil nejvyšší povolenou rychlost – nechtěl riskovat, že ho někde zastaví policie. Vztek v něm vřel už dva dlouhé měsíce. Kluzká silnice před ním začínala stoupat. Pohnul páčkou blinkru. Už tady dneska dopoledne jednou byl, a tak cestu znal. Naslouchala onomu ustavičnému tik-tik-tik blinkru a sledovala kontrolku blikající na přístrojové desce.

Teď, když vypila kapku vody a snědla kus chleba a banán, se cítila o trochu víc lidsky a dokázala zřetelněji uvažovat, ačkoli ji ze strachu o matku – a o sebe – bylo zle. Jak Ricky její matku našel? Patrně stejně jako našel ji. Šťárala ve svém mozku a snažila se vzpomenout si, jestli v Melbourne nenechala nějakou stopu. Jak sakra sehnal matčinu adresu? To zase tak těžké nebylo, napadlo ji. Znal její příjmení a určitě se mu někdy zmínila o tom, že její matka je vdova a žije nyní v Eastbournu. Kolik Dawsonových může být v eastbournském telefonním seznamu? Patrně ne moc. Rozhodně tedy ne moc na muže odhodlaného dosáhnout svého cíle.

Neodpovídal jí na žádné otázky.

Její matka byla bezbranná žena. Kvůli roztroušené skleróze byla téměř mrzák. Zatím se ještě pohybovat dokázala, ale to už nemělo bohužel moc dlouho trvat. Ačkoli byla neuvěřitelně soběstačná, neměla žádnou fyzickou sílu. Malé dítě by ji přepralo, což ji činilo nesmírně zranitelnou vůči jakémukoli vetřelci. Přesto však kategoricky odmítala zařízení, které stisknutím tlačítka umožňuje telefonicky se spojit se záchrannými složkami a navíc takovou osobu lokalizovat pomocí GPS. Abby věděla, že na matku se občas přijde podívat sousedka a že má kamarádku, s níž si chodí v sobotu večer zahrát loto. Jinak žije sama.

Teď měl Ricky její adresu, a protože věděla, jaký je to sadista, děsilo ji to víc než cokoli jiného. Měla pocit, že se Ricky nespokojí jen s tím, že vše dostane zpátky. Bude určitě také chtít ublížit jí osobně i její matce. Z rozhovorů v Austrálii, když mu Abby otevírala své srdce, aby si získala jeho důvěru, Ricky věděl, jak moc má Abby matku ráda. A jaké výčitky si dělá kvůli tomu, že ji v době, kdy ji matka nejvíc potřebovala, opustila a odjela na druhý konec světa. Určitě bude s radostí ubližovat její matce, aby se tak dostal jí osobně na kobylku.

Nyní se blížili k malému kruhovému objezdu. Na druhé křižovatce hned za ním se dal Ricky vpravo a začal sjíždět z kopce. Na pravé straně bylo nyní přes pole a sídliště vidět na vzdálenost několika kilometrů. Nalevo měli průmyslovou zónu Hollingbury – rozlehlý shluk hypermarketů továren a skladišť z 50. let, přestavěných na kanceláře, a též moderních průmyslových jednotek. Jedna z budov, částečně zakrytá supermarketem ASDA, byla sídlem sussexské kriminálky. To ale Abby nevěděla. Ale i kdyby to věděla, nemohla si dovolit natolik zariskovat, aby tam zašla. Ať už Ricky udělal pro to, aby získal svoje peníze zpět, cokoli, zlodějkou byla ona. Hodně mu ukradla a fakt, že okradená osoba je zločinec, takovéto počínání neospravedlňuje.

A kromě toho, kdyby se navzájem udali, přišli by o všechno. Momentálně se tedy nacházeli v jakési patové situaci. Zároveň ale Abby věděla, že pokud mu vrátí to, co chce, nebude mít důvod nechat ji naživu. A naopak bude mít hodně důvodů k tomu, aby ji naživu nenechal.

Viděla masivní budovu knihkupectví sítě BRITISH BOOKSHOPS, pak budovu deníku Argus, obchod sítě Matalan, specializující se na oděvy a domácí potřeby, a potom prodejnu vozů renault. Ricky, který málem přejel odbočku, zaklel, prudce šlápl na brzdu a trhl volantem, až pneumatiky zaskřípěly. Rychle sjížděl dolů z prudkého svahu, ale pak musel náhle zastavit jen pár centimetrů od volva velikosti náklaďáku, s maličkou ženou za volantem, které nečekaně vyjelo z parkoviště před řadou obchodů.

„Krávo pitomá,“ zakřičel na ni a ona odpověděla tím, že si ze strany zaťukala na hlavu. Chvíli si Abby myslela – doufala – že Ricky vyleze z auta a začne se s ní hádat.

Namísto toho volvo odburácelo pryč a oni sjížděli dál dolů kolem onoho parkoviště a zadní strany nějakého skladiště. Pak se před nimi objevila brána s masivními ocelovými křídly a velkými cedulemi na jejích sloupcích, jež upozorňovaly na bezpečnostní kamery. Branou vjeli na nádvoří, kde bylo zaparkováno několik pancéřovaných dodávek pro přepravu peněz. Všechny byly v nepřehlédnutelných firemních barvách společnosti SOUTHERN DEPOSIT SECURITY – byly černé a zlatým písmem měly na sobě logo firmy, štít protkaný řetězem, a její název.

Ricky zamířil k přízemní moderní budově, jež díky svým maličkým štěrbinovitým okénkům působila dojmem pevnosti. A pevností také byla.

Ricky zaparkoval na místě označeném NÁVŠTĚVY a vypnul motor. Pak se obrátil k Abby.

„Zkus nějakou chytračinu a tvoje matka je mrtvá. Rozumíš?“

„Ano,“ odpověděla přidušeným, vystrašeným hlasem.

A celou tu dobu přemýšlela. Snažila se vytvořit plán, jak situaci nejlépe zvládnout. Pokoušela se představit si několik příštích minut. Snažila se je co nejlépe promyslet a připomenout si své silné stránky.

Dokud bude ona mít to, co on chce, bude s ní muset vyjednávat. Bylo úplně jedno, jak moc zuří, protože taková byla realita. Právě díky tomuto faktu zůstávala až doposud naživu a v pořádku, o tom nebylo pochyb. A když bude mít štěstí, zůstane naživu i její matka. Alespoň v to tedy doufala.

Plán sice měla, ale nebyl moc dobře promyšlený, a když vystupovala z auta, tkanina plánu se jí začala v hlavě párat. Abby se náhle proměnila v sulc, v uzlíček chvějících se nervů. Na chvíli se musela chytit střechy auta a byla si téměř jistá, že bude zvracet.

Za pár minut, kdy už se začala cítit o něco líp, ji Ricky uchopil za ruku a vedl ji ke vchodu. Vypadali jako celá řada jiných párů, které jdou vkládat, vybírat či jen zkontrolovat rodinné stříbro. Když ale na něj ze strany vrhla kamenný pohled, pocítila odpor a v duchu si říkala, jak se někdy mohla tak snížit a dělat s ním všechno to, co s ním dělala.

Před pánovitými zraky dvou bezpečnostních kamer stiskla Abby u vchodu tlačítko zvonku a do mluvítka sdělila své jméno. Za okamžik se dveře s cvaknutím otevřely. Skrz dvoje bezpečnostní dveře vešli do strohého foyeru, který působil dojmem, že je vytesán ze žuly.

Hned za dveřmi stáli dva urostlí zamračení pracovníci bezpečnostní služby a dva další stáli za pultem krytým skleněným štítem. Přistoupila k jednomu z nich a otvory ve skle k němu promluvila. Říkala si přitom, jestli mu nemá dát nějak najevo, že je v nouzi, ale pak si to rozmyslela.

„Katherine Jenningsová,“ oznámila třesoucím se hlasem. „Chtěla bych jít ke své bezpečnostní schránce.“

Skrz otvor pod sklem jí muž přistrčil formulář. „Vyplňte to prosím. Jdete tam oba?“

„Ano.“

„Pak to musíte vyplnit oba, prosím.“

Abby napsala své jméno, datum a čas, a pak formulář podala Rickymu, který zapsal totéž. Když skončil, podstrčil ho zpátky pod sklem pracovníkovi bezpečnostní služby, jenž vše naťukal do počítače. Za chvíli jim tentýž pracovník otvorem pod sklem poslal vytištěné a do plastu zatavené jmenovky s klipsem.

„Víte, co máte dělat?“ zeptal se Abby.

Přikývla a přistoupila k bezpečnostním dveřím napravo od pultu. Pak přiložila své pravé oko k biometrické čtečce sítnice a stiskla zelené tlačítko.

Za chvíli cvakl zámek. Abby se do těžkých dveří opřela, otevřela je a podržela Rickymu. Pak oba dva vešli dovnitř. Před nimi se objevilo betonové schodiště. Abby sestupovala dolů jako první a těsně za sebou slyšela Rickyho kroky. Dole pod schody se nacházely masivní ocelové dveře s druhou biometrickou čtečkou. Abby k ní přiložila pravé oko a opět stiskla zelené tlačítko. Ozvalo se pronikavé cvaknutí. Abby zatlačila do dveří a otevřela i je.

Vstoupili do dlouhé úzké a ledově chladné sklepní chodby. Byla dobrých třicet metrů dlouhá a šest metrů široká a po obou stranách i na konci ji lemovaly ocelové bezpečnostní schránky, každá opatřená číslem.

Schránky napravo byly patnáct centimetrů hluboké, schránky nalevo měly hloubku šedesát centimetrů a schránky na konci byly metr osmdesát vysoké. Stejně jako když tu byla naposled, i nyní Abby přemýšlela o tom, na co přesně mohou tyhle vysoké schránky s uzamykatelnými dveřmi být. A vůbec by ráda věděla, jaké že poklady, ať už získané legálně či jinak, jednotlivé schránky skrývají.

Ricky, který držel v ruce klíč, lačně projížděl očima čísla na schránkách. „Čtyři sta dvacet šest?“ pronesl.

Abby mu ukázala nalevo, směrem ke konci chodby a on těch posledních pár metrů skoro běžel.

Pak vsunul tenký plochý klíč do svislé drážky a zkusil s ním pootočit. Vačka dobře naolejovaného zámku se hladce otáčela. Otočil klíčem o tři sta šedesát stupňů a poslouchal, jestli se pohybují ocelové kolíky dvířek. Měl zámky rád, vždycky je měl rád, a rozuměl tomu, jak většina zámků funguje. Zatáhl za klíč, ale dvířka se nepohnula. Uvnitř je složitější mechanismus, než si myslel, uvědomil si, a ještě jednou otočil klíčem o tři sta šedesát stupňů a vycítil přitom, že se pohybují další kolíky. Pak znovu zatáhl za klíč.

Nyní se těžká kovová dvířka otevřela dokořán a on nakoukl dovnitř. K jeho totálnímu úžasu byla schránka prázdná.

Otočil se a začal Abby hlasitě nadávat. A zjistil, že nadává v úplně prázdné chodbě.

kapitola 70

ŘÍJEN 2007

Abby sprintovala. V Melbourne si každé ráno chodila zaběhat, a ačkoli v uplynulých měsících měla jen málo pohybu, pořád byla v rozumné kondici.

Běžela nazdařbůh a neohlížela se. Pádila přes asfaltové parkoviště společnosti Southern Deposit Security, okolo zde parkujících dodávek a nákladních aut, branou ven a do kopce. A ještě předtím, než zahnula doprava, do křovisek lemujících parkoviště vedle řady obchodů, se ohlédla přes rameno.

Ricky se ještě neobjevil.

Prodrala se keři, a když se hnala přes jednotlivé pruhy parkoviště směrem ke vchodu do obchodu řetězce MFI, nabízejícího nábytek, málem ji přejel minivan řízený jakousi ztrápeně vyhlížející ženou. U vchodu do obchodu se Abby zastavila a znovu se ohlédla.

Po Rickym nikde ani památky.

Vešla do obchodu a na chvíli zaregistrovala onu výraznou sytou vůni nového nábytku. Utíkala obchodem, vyhýbala se zákazníkům, a míjela prostory, kde byl vystaven kancelářský nábytek, zařízení obývacích pokojů a zařízení ložnic. Nakonec se ocitla v zadní části obchodu, v oddělení koupelen. Všude okolo ní byly sprchy. Přímo vedle ní se pak nacházel jeden luxusní sprchový box.

Ohlédla se do uličky, kterou přiběhla. Ricky nikde.

Srdce jí začalo tlouct tak, jako kdyby se jí mělo v hrudi každou chvíli utrhnout. V ruce pořád držela plastovou jmenovku ze Southern Deposit Security. Ricky ji nedovolil vzít si sebou z bytu kabelku, ale jí se podařilo ukrýt vepředu v kalhotách mobilní telefon s trochou peněz, kreditkou a klíčem od matčina bytu. Telefon vypnula, aby náhodou – i když šance byla miliarda ku jedné – nezazvonil. Nyní si ho vytáhla a zapnula. Jakmile naskočil, vyťukala matčino číslo.

Nikdo to nebral. Už měsíce prosila matku, aby si zřídila hlasovou schránku, ale ona v tom směru pořád nic nepodnikla. Po četných zazvoněních se ozval dlouhý pískavý tón. Zkusila to ještě jednou.

V jednom ze sprchových boxů byla laťková lavička, zdvižená ke stěně. Abby vešla dovnitř, sklopila lavičku dolů, s telefonem u ucha se na ni posadila a poslouchala zvonění telefonu, který nikdo nemínil vzít. A přemýšlela. A přemýšlela.

Začínala propadat totální panice.

Veškeré její chytré nápady jí právě došly. Nepromýšlela to pořádně. A teď již nedokázala nic nového vymyslet. Dokázala jen fungovat jako stroj a své budoucí počínání plánovat maximálně na minutu dopředu.

Ricky vyhrožoval, že její matce ublíží. Byla to nemocná stará paní. Abbyina vyjednávači síla plynula z toho, že stále měla to, co Ricky zoufale chtěl. Ustavičně si musela připomínat, že všechny trumfy má v ruce ona.

Ricky se může jen vztekat a vyhrožovat.

Já mám všechno, co chce.

Jenomže…

Zabořila obličej do dlaní. Nemá proti sobě normálního člověka. Ricky byl totiž spíš stroj.

Jakýsi hlas způsobil, že leknutím málem vylétla z kůže.

„Jste v pořádku? Můžu vám nějak pomoct, madam?“

Ve vchodu do sprchového boxu stál mladý prodavač v obleku a kravatě, jehož jmenovka říkala, že se jmenuje Jason. Abby k němu zdvihla oči.

„Já… já…“

Jeho obličej byl laskavý a ona měla náhle slzy na krajíčku. Rychle přemýšlela a její napůl zformovaný plán začala náhle nabývat jasnějších obrysů. Nakonec Abby co možná nejslabším hlasem pronesla. „Necítím se moc dobře. Mohl by mi prosím vás někdo zavolat taxíka?“

„Jo, samozřejmě.“ Starostlivě na ni pohlédl. „A neměla by to spíš být sanitka?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, taxíka, díky. Až se dostanu domů, budu v pořádku. Potřebuju si jen lehnout.“

„Máme tady takovou místnost, kde mohou zaměstnanci odpočívat,“ nabídl soucitným hlasem. „Nechtěla byste tam jít se mnou a na taxíka tam počkat?“

„Ano, díky. Mockrát díky.“

Rychle se opatrně rozhlédla kolem sebe, jestli někde nezahlédne Rickyho, a nato následovala prodavače k bočním dveřím a potom do jakési maličké jídelny, kde byla u zdi řada židlí, před nimi nízký stolek a k tomu věci na přípravu čaje a kávy, malá lednice a plechovka se sušenkami.

„Nedala byste si něco?“ zeptal se jí. „Třeba vodu?“

„Vodu,“ přikývla.

„Zavolám taxíka a pak vám přinesu vodu.“

„Nemáte tady nějaký boční východ, kam by pro mě mohl přijet? Já – nejsem si jistá, jestli bych zvládla projít přes celý obchod až ven.“

Ukázal na dveře, kterých si nevšimla a nad nimiž svítil nápis ZOVÝ VÝCHOD.

„Vchod pro personál,“ vysvětlil. „Požádám taxikáře, aby zajel sem.“

„Jste velmi laskavý.“

#

Za deset minut ji Jason přišel říct, že taxík čeká venku. Dopila vodu, pak pomalu vycházela ze dveří – a předstírala přitom, že jí není dobře – a zadními dveřmi nastoupila do tyrkysově-bílého taxíku společnosti Streamline, načež poděkovala mladému prodavači za jeho ochotu.

Taxikář, postarší muž s chomáčem šedých vlasů, za ní potom zavřel dveře.

Dala mu adresu matčina bytu v Eastbournu a zabořila se do sedačky tak hluboko, aby viděla ven, ale nikdo pokud možno neviděl, že je uvnitř, a k tomu si ještě přetáhla bundu přes hlavu.

„Nechcete, abych víc zatopil?“ zeptal se řidič.

„Ne, je mi fajn, díky,“ odpověděla.

Když projížděli přes parkoviště, horečně pátrala pohledem po Rickym anebo jeho půjčeném fordu. Nikde nic. Ale pak, na vrcholu kopce, když dojeli na křižovatku s hlavní silnicí, jeho auto zahlédla. Mělo otevřené dveře u řidiče, Ricky stál vedle a rozhlížel se. Jeho obličej, částečně skrytý pod baseballovou čepicí, byl plný vzteku.

Skrčila se až pod úroveň oken, a hlavu si úplně zakryla bundou. Pak vyčkala, až se taxík již od Rickyho vozu dostatečně vzdálí a zahne doprava, do kopce. Nato se posadila natolik vzpřímeně, aby viděla zadním oknem ven. Ricky se díval na druhou stranu a pohledem pročesával parkoviště.

„Jeďte, prosím vás, co možná nejrychleji,“ požádala taxíkáře. „Dostanete pěkného tuzéra.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odpověděl.

Z rádia slyšela vážnou hudbu. Skladbu, kterou znala: Verdiho „Sbor židovských otroků“. Bylo ironií, že právě tohle byla jedna z oblíbených skladeb její matky. Zvláštní shoda náhod. Anebo to bylo znamení?

„Pěkná hudba,“ pronesla.

„Můžu ji ztlumit.“

„Ne, prosím, zesilte ji.“

Taxikář jí vyhověl.

Znovu vytočila matčino číslo. A když se ozval vyzváněcí tón, uslyšela zároveň naléhavé pípnutí, kterým se ohlašoval příchozí hovor. Mohli ji volat jen dva lidé. Na displeji se objevil nápis Skryté číslo.

Zaváhala. Snažila se logicky uvažovat. Nemůže to být matka? Bylo to nepravděpodobné ale…

Ale…

Ještě chvíli váhala. A pak hovor přijala.

„Hrozná sranda, ty kurvo! Kde jseš?“

Zavěsila. A třásla se. Najednou jako by jí zase nebylo dobře od žaludku.

Telefon zazvonil znovu. Opět to skryté číslo. Típla to.

A zas.

Pak si uvědomila, že by si mohla počínat mnohem šikovněji a čekala tedy, až telefon znovu zazvoní.

Ten však zůstával zticha.

kapitola 71

13. ZÁŘÍ 2001

Nic v životě nepřipravilo Ronnieho na zkázu, která se před ním rozprostírala, když směřoval od stanice metra do blízkosti Světového obchodního centra. Myslel si, že díky tomu, co viděl na vlastní oči v úterý a posléze v televizi, má určitou představu, jak by to tam mohlo vypadat, jenomže když se na to nyní díval, otřáslo jím to až do morku kosti.

Bylo chvíli po poledni. Kocovina po včerejším tahu s Borisem mu rozhodně nepřidala a ze zápachu prašného vzduchu se mu zdvihal žaludek. Byl to tentýž odporný puch, do nějž se v posledních dvou dnech v Brooklynu budil, ale zde byl neskonale silnější. Po ulici se pomalu sunula řada záchranných a vojenských vozidel. V dálce kvílela siréna a byla zde ustavičně slyšet kakofonie burácejících a tepajících helikoptér, které jako by se vznášely jen desítky centimetrů nad vrcholky mrakodrapů po obou stranách.

Minimálně čas, který investoval do svého nového nejlepšího přítele, nebyl vynaložený zbytečně. Na Borise začal dokonce Ronnie nahlížet jako na toho z místních, jenž dokáže všechno sehnat čí zařídit. Padělatel, kterého mu Boris doporučil, žil jen deset minut chůze od jeho nového obydlí. Ronnie se domníval, že za ním bude muset jít do nějakých zchátralých prostor v některé ze zapadlých uliček a že to bude nějaký scvrklý stařík se zvětšovacím sklem na oku a prsty od inkoustu. Místo toho ho v elegantní, příjemné kanceláři v prvém patře modernizovaného dvoupodlažního domu čekal pohledný a velmi milý Rus v drahém oblečení. Bylo mu přes třicet a člověk by ho mohl klidně považovat za bankéře či právníka.

Za pět tisíc dolarů, z toho padesát procent dopředu, kteroužto částku mu Ronnie předal, byl ochoten Ronniemu obstarat pas a vízum, jaké požadoval. Ronniemu nyní zbývaly tři tisíce. To bylo dost na to, aby ho to udrželo chvíli nad vodou, bude-li opatrný. A trh se známkami se snad brzy vzpamatuje, ačkoli světové akciové trhy podle ranních zpráv stále klesaly volným pádem.

Ale to vše bylo ničím ve srovnání s bohatstvím, které Ronnieho čekalo, pokud mu jeho plán vyjde.

Kousek před ním se nacházel zátaras opatřený závorou, která byla momentálně zdvižená, aby mohl projet onen konvoj vozidel. Obsluhovali ji dva mladí vojáci, kteří teď hleděli směrem k Ronniemu. Měli na sobě zaprášené bojové uniformy a vojenské přilby. V rukou drželi samopaly a zaujímali agresivní postoj, jako kdyby hledali něco, na co by v právě započaté válce proti terorismu mohli v nadcházejících okamžicích vystřelit.

Poblíž stál dav lidí vyhlížejících jako turisté, mezi nimiž byla nápadná zejména skupina japonských teenagerů. Tito lidé stáli, civěli a snad úplně všechno si fotografovali – zaprášená průčelí obchodů, vrstvy z papírů a kousků popela, které na ulici místy sahaly člověku až po kotníky. Vypadalo to, že je tu dnes víc šedého prachu než v úterý, ale duchové byli dnes méně šedí. Více se podobali lidem. Lidem v šoku.

Davem se proplétala žena se slepenými hnědými vlasy v prostých šatech a v sandálech s volnou patou. Táhlo jí na čtyřicet a po tvářích se jí řinuly slzy. V ruce držela fotografii vysokého pohledného muže v košili a kravatě, nic neříkala, jen se postupně dívala na každého člověka, kterého míjela, a mlčky prosila, aby jí náhlým přikývnutím dal najevo, že toho člověka poznává, aby jí řekl: Jo, pamatuju si toho člověka, viděl jsem ho, byl v pořádku a mířil…

Ještě než došel k vojákům, všiml si Ronnie na levé straně plakátovací plochy, na kterou bylo přilepeno několik desítek fotografií. Většinou šlo o detaily obličejů, z nichž některým jako pozadí sloužila vlajka Spojených států. Měly přes sebe průhlednou fólii, aby je chránila proti dešti, a všechny byly opatřeny jménem a nějakým rukou psaným vzkazem, nejčastěji: NEVIDĚLI JSTE TUTO OSOBU?

„Je mi líto, pane, ale tudy nemůžete projít.“ Hlas byl zdvořilý, ale rozhodný.

„Chtěl bych pomáhat na místě neštěstí,“ oznámil Ronnie a snažil se napodobit americký přízvuk. „Slyšel jsem, že potřebujete dobrovolníky.“ Tázavě se podíval na vojáky a ostražitě pohlédl na jejich zbraně. Pak přidušeným hlasem dodal: „Měl jsem tam rodinu – v Jižní věži, v úterý.“

„To většina Newyorčanů, kamaráde,“ řekl na to starší z vojáků a usmál se na Ronnieho. Byl to jakýsi bezmocný úsměv, který jako by říkal: Odnesli jsme to všichni společně.

Mezerou v zátarasu projel s rachotem traktor se lžící, následovaný buldozerem.

Druhý z vojáků ukázal směrem dál po ulici. „Zahněte vlevo, první ulicí vlevo. Uvidíte několik stanů. Tam vás vybaví a řeknou vám, co máte dělat. Hodně štěstí.“

„Jo,“ řekl na to Ronnie. „Vám taky.“

Podlezl pod zátarasem a po pár krocích se před ním otevřel pohled na celou zničenou oblast. Připomínal mu snímky pořízené v Hirošimě po výbuchu atomové bomby.

Zahnul doleva. Chvíli pokračoval po ulici, ale nebyl si jist, jestli jde dobře. Najednou se před ním objevila řeka Hudson, a hned vedle řeky uviděl celý provizorní tábor tvořený stánky a stany, který se nacházel na okraji ohromného prostoru plného sutin.

Prošel okolo jakéhosi SUV, jež bylo převrácené na střechu. Na zemi vedle něj ležela roztrhaná hasičská bunda – byla šedá, zaprášená a prázdná, se svítivě žlutými pásky. Jeden rukáv byl utržený a ležel kus od ní. Nedaleko seděl na malé hromádce sutin hasič v modrém zaprášeném tričku. O jednu ruku si opíral hlavu, v druhé držel láhev vody a vypadal, jako kdyby už skoro nemohl dál.

Protože na chvíli přestaly hlučet vrtulníky, uslyšel Ronnie nové zvuky: kvílení řezaček betonu, vrčení sbíječek, buldozerů, zvedacích zařízení a ustavičné cvrlikání, kvičení a ječeni mobilních telefonů. Viděl mravencům podobnou řadu lidí, mnozí z nich byli v uniformách a ochranných přilbách, kteří do tohoto shluku stanů vstupovali. Jiní stáli frontu u stánků vytvořených z dřevěných desek na kozách. Byly tu také nové vůně – kuře pečené na rožni a hamburgry.

Jakoby v omámení se náhle ocitl ve frontě a míjel stánek, kde mu někdo podal láhev vody. U dalšího stánku dostal masku na obličej. Pak vešel do stanu, kde mu usměvavý dlouhovlasý chlapík, který vypadal jako vysloužilý hippie, vydal modrou ochrannou přilbu, svítilnu a náhradní baterie.

Ronnie si nacpal svou baseballku do kapsy, nasadil si na obličej masku a na hlavu přilbu. Pak minul další stánek, kde odmítl nabídku ponožek, spodního prádla a pracovních bot, a postupoval k zadnímu východu. V mravenčím zástupu pokračoval kolem očouzené kostry nějaké budovy. Na zeleném traktoru projel kolem policista v ochranné přilbě a špinavé modré vestě, jaká poskytuje ochranu proti bodným zbraním, a vezl něco, co se podobalo plastovým pytlům na mrtvá těla.

Za začazeným listnatým stromem nad kostrou budovy spatřil Ronnie letět na obloze ptáka. Jedna z masivních zdí budovy se nakláněla jako šikmá věž v Pise. Sklo ze všech oken, která byla jinak nedotčená, bylo vysypané. Čtyřicet nebo padesát pater kanceláří, které se měly za zdí nacházet, bylo zhroucených.

Ronnie klopýtal přes střechy rozdrcených policejních aut a pak přes podvozek převráceného a zpola zasypaného hasičského vozu. Tu a tam se zpod trosek ozývalo zvonění mobilního telefonu. Malé skupinky lidí horečně hrabaly v troskách a pořád něco vykřikovaly. Prostor byl posetý psovody s čichajícími německými ovčáky, labradory, rotvajlery a dalšími plemeny, která Ronnie neznal, na napnutých vodítkách.

Ronnie pokračoval dopředu. Minul otočnou židli pokrytou prachem, přes jejíž opěradlo bylo pověšené obdobně zaprášené dámské sako. Okolo byla omotaná šňůra telefonního přístroje, jehož sluchátko se pohupovalo ve vzduchu.

Pak si povšiml něčeho třpytivého. Přišel blíž a zjistil, že je to snubní prstýnek. Vedle spatřil rozdrcené náramkové hodinky. Kusy sutin byly vytahovány ven a pomocí lidských řetězů podávány dozadu. Ronnie poodstoupil, vše pozorně sledoval a snažil se pochopit, jak to tady vlastně funguje. Nakonec zjistil, že tu žádný zvláštní řád není. Na okrajích postiženého prostoru stáli lidé v uniformách, kteří drželi pytle na odpad, kam ostatní lidé přinášeli věci, jež našli.

Před sebou uviděl Ronnie něco, co mu zpočátku připadalo jako rozbitý voskový odlitek. Pak si uvědomil, že je to uťatá lidská ruka. Udělalo se mu špatně a cítil, že mu snídaně stoupá zpátky do krku. Otočil se, napil se vody a cítil přitom, jak se mu v ústech rozpouští prach.

Pak si povšiml nápisu vyvedeného červeným písmem na hnědé plakátovací ploše jež se nalézala na okraji prostoru postiženého zkázou. Zněl:

BŮH ŽEHNEJ NEWYORSKÝM HASIČŮM A POLICISTŮM

Všude kolem byli ztrhaně vyhlížející lidé, kteří klopýtali po obvodu plochy pokryté troskami a v ruce drželi fotografie. Muži, ženy, děti, někdy i malé děti, se mísili s příslušníky různých uniformovaných záchranných složek v přilbách, maskách a respirátorech.

Prošel okolo ohořelého kříže. Musel se soustředit a udržovat rovnováhu, protože se masa sutin pod ním posouvala. Všiml si jeřábu, který ve své skloněné poloze vypadal jako mrtvý Tyranosaurus Rex. A dvou mužů v zelených chirurgických pláštích. Minul též policistu v modré přilbě s hornickou svítilnou, který měl na opasku zavěšenou jakousi horolezeckou výstroj a motorovou bruskou se zařezával do sutin.

Na jednom místě ze sutin trčela americká vlajka na nakloněné žerdi, jako kdyby toto místo někdo právě dobyl.

Vládl tu naprostý chaos. Chaos zdánlivě nekoordinovaný.

To je perfektní, pomyslel si Ronnie.

Ohlédl se přes rameno. Za ním se táhla dlouhá, nekonečná řada lidských mravenců. Ustoupil do strany, nechal ji pokračovat kolem sebe a pak se ještě více vzdálil. Poté pokradmu a s troškou lítosti hodil do sutin svůj mobil a šlápl na něj. Nato na něj přímo dupnul a popošel o několik kroků dopředu. Pak vytáhl z bundy svou náprsní tašku a prošel její obsah. Vyndal z ní bankovky a strčil si je do zadní kapsy džin.

Uvnitř nechal pět kreditních karet, členskou průkazku britského Královského automobilového klubu a též průkazku Klubu motoristů Brightonu a Hoveu a po chvíli váhání i svůj řidičák.

Protože si nebyl jistý, jestli se tady může kouřit či nikoli, nenápadně si vložil do úst cigaretu, vytáhl si zapalovač, škrtl jím a ochránil vzniklý plamínek dlaněmi. Místo toho, aby si cigaretu zapálil, začal opalovat rohy své náprsní tašky. Pak ji hodil do sutin a pořádně na ni dupnul. Když dokouřil, shýbl se a náprsní tašku zase vytáhl. Potom šel chvíli zpátky po svých krocích a sebral i svůj mobil. A poté věci odnesl na prozatímní úložiště nálezů.

„Našel jsem tohle,“ oznámil.

„Hoďte to do pytle. Všechno pořádně prohlídneme,“ odpověděla mu policistka.

„Třeba to pomůže někoho identifikovat,“ dodal, aby měl jistotu, že těm věcem věnují patřičnou pozornost.

„Proto jsme tady,“ ujistila ho. „Od úterka pohřešujem spoustu lidí. Spoustu.“

Ronie přikývl. „Jo.“ A aby se ještě jednou ujistil, ukázal na pytel a zeptal se: „Někdo to všechno registruje?“

„To si buďte jistej, že jo. Všechno se zanáší do počítače. Každá bota, každá přezka opasku. Všechno, co najdete. Stačí to sem jen přinýst. Všichni tady máme někoho z rodiny – tady někde,“ dodala policistka a opsala rukou půlkruh směrem dopředu, k prostoru postiženému zkázou. „Každej člověk z tohohle zatracenýho města tam má někoho blízkýho.“

Ronnie přikývl a odešel. Bylo to mnohem snazší, než si myslel.

kapitola 72

ŘÍJEN 2007

„Tady,“ oznámila Abby. „Hned za tou lampou doleva.“ Znovu se přes rameno podívala zadním oknem ven. Po Rickym nebo jeho autě nikde ani stopy. Mohl sem ale přijet nějakou rychlejší trasou, pomyslela si. „Mohl byste prosím vás, projet okolo, zahnout doleva a objet blok?“ Taxikář jí vyhověl. Byla to klidná, obytná čtvrť nedaleko eastbournské vysoké školy. Abby pečlivě projížděla očima ulice a zaparkované vozy. K její úlevě nebylo po Rickyho vypůjčeném autě nebo po Rickym samotném ani vidu, ani slechu.

Taxikář ji nyní vezl zpátky širokou ulicí s cihlovými dvojdomky, na jejímž konci se zcela proti charakteru čtvrti nacházel nevysoký činžák z 60. let, kde žila její matka. Tehdy byl vystavěn jako levná stavba a slané větry od kanálu La Manche ho za čtyři desetiletí proměnily v ostudu svého okolí.

Taxikář zaparkoval v druhé řadě, vedle starého kombíku značky Volvo. Taxametr ukazoval třicet čtyři liber. Abby vtlačila taxikáři do dlaně dvě dvaceti librovky.

„Potřebuju vaši pomoc,“ pronesla. „Dávám vám to proto, abyste věděl, že vám nezdrhnu bez placení. Nevracejte mi a nechte běžet taxametr.“

Přikývl a ustaraně se na ni podíval. Ona se znovu ohlédla přes rameno, ale pořád si nebyla úplně jistá.

„Půjdu do domu. Jestliže se nevrátím za pět minut, přesně za pět minut, rozumíte, tak chci, abyste vytočil 999 a zavolal sem policii. Řekněte jim, že jsem byla napadena.“

„Nechcete, abych šel dovnitř s vámi?“

„Ne, díky, zvládnu to.“

„Přítel vám dělá problémy? Nebo manžel?“

„Ano.“ Otevřela dveře, vystoupila a ohlédla se směrem po ulici. „Dám vám číslo svého mobilu. Jestliže uvidíte šedý ford focus – čtyřdveřový, docela čistý, s chlápkem v baseballce – pak mi co možná nejrychleji zavolejte.“

Několik chvil, které se zdály být mučivě dlouhé, mu trvalo, než našel tužku, a pak si tím nejpomalejším způsobem, s jakým se kdy potkala, začal zapisovat její číslo.

Když skončil, spěchala ke vchodovým dveřím budovy, odemkla je a vešla do omšelého vestibulu. Přišlo jí zvláštní, že tu po dlouhé době zase je – nic jako by se tu nezměnilo. Linoleum na podlaze, které vypadalo, jako by tu leželo od postavení budovy, bylo bezvadně čisté jako vždycky. Viděla tytéž kovové schránky na poštu, z nichž jako vždycky trčely tytéž reklamní letáky, propagující tytéž pizzerie, čínské, thajské a indické restaurace, odkud si můžete odnést jídlo domů. A jako vždycky to tu silně páchlo leštidlem a vařenou zeleninou.

Podívala se na matčinu schránku. Zajímalo ji, jestli je vybraná, a k jejímu úžasu tam bylo vraženo několik obálek, takže se zdálo, že uvnitř snad už není vůbec žádné místo. Jedna z obálek, která dost vyčnívala, připomínala, že je třeba jako každý rok uhradit poplatek za televizi.

Vybírání poštovní schránky bylo jedním z vrcholů matčina dne. Byla fanatikem do různých soutěží, měla předplacenou celou řadu časopisů, kde se soutěže pravidelně objevovaly, a při řešení různých soutěžních úkolů byla hrozně dobrá. Některé z dárků, které Abby v dětství dostala, a dokonce i některé z dovolených vyhrála její matka právě v soutěžích a polovina z věcí, jež matka nyní vlastnila, byly právě vyhrané ceny.

Tak proč si ještě nevybrala poštu?

Se srdcem až v krku spěchala Abby vestibulem ke dveřím matčina bytu v zadní části budovy. Z bytu kdesi nahoře slyšela hrát televizi. Zaklepala na dveře, a aniž čekala, až někdo otevře, otevřela si je sama klíčem.

„Ahoj, mami!“

Uslyšela hlasy. Předpověď počasí.

„Mami!“ zvýšila hlas.

Bože, bylo to tak zvláštní. Dva roky tady nebyla. Bylo jí jasné, že z toho matka bude mít šok, ale tím se teď nemohla trápit.

„Abby?“ matčin hlas byl plný nefalšovaného překvapení.

Rychle spěchala přes maličkou předsíň do obýváku, a skoro si nevšimla zápachu, jehož zdrojem byla vlhkost a tělesný pach. Její matka seděla na gauči, hubená jako tyčka od plotu, vlasy měla zplihlé a šedší, než jak si je pamatovala, a na sobě měla župan s květinovým vzorem a pantofle s bambulemi. Na kolenou jí balancoval tác se vzorem v podobě růží, který si Abby pamatovala z dětství, a na něm trůnila otevřená plechovka rýžového pudinku.

Na koberci byly rozložené soutěže vytrhané z novin a časopisů a na širokoúhlém televizoru Sony, jenž nemotorně spočíval na kovovém vozíku na nápoje, který, jak si Abby vzpomněla, matka rovněž vyhrála, běžela polední předpověď počasí.

Tác s bouchnutím spadl na podlahu a matka náhle vypadala, jako kdyby spatřila přízrak.

Abby vmžiku přeběhla na protější konec pokoje a matku prudce objala.

„Miluju tě, mami,“ zvolala. „Tolik tě miluju!“

Mary Dawsonová byla vždycky malá, ale nyní se zdála být menší, než jakou si ji Abby pamatovala, jako kdyby se během těch dvou let scvrkla. Ačkoli měla pořád hezký obličej s krásnýma bleděmodrýma očima, bylo na něm více vrásek, než když ji Abby naposledy viděla. Abby ji pevně objala, slzy jí přitom proudem tekly po tvářích a smáčely matčiny vlasy, z nichž bylo cítit, že jsou nemyté. Zároveň z nich ale Abby voněla její matka.

Když otec před deseti lety zemřel na rakovinu prostaty – což bylo strašné, ale smrt naštěstí přišla milosrdně rychle –, Abby si chvíli myslela, že si matka někoho najde. Když byla ale u matky diagnostikována její choroba, tyto naděje vzaly za své.

„Co se děje, Abby?“ divila se matka. Pak se jí očí náhle rozzářily a dodala: „Neproslavila ses nějak? Nepřijde k nám natáčet televize? Třeba ten pořad This Is Your Life?“

Abby se zasmála. Pořád matku pevně svírala a uvědomila si přitom, že už se hodně dlouho nesmála. „Ten pořad už myslím ani nedávají.“

„To nevadí, Abby, drahoušku, stejně v něm nerozdávali žádné ceny.“

Abby se znovu zasmála. „Stýskalo se mi po tobě, mami!“

„Mně po tobě taky, drahoušku, celou dobu. Proč jsi mi neřekla, že se vracíš z Austrálie? Kdys přiletěla? Kdybych věděla, že přijedeš, dala bych se do gala!“

Abby si najednou vzpomněla na čas a podívala se na hodinky. Uplynuly tři minuty. Vyskočila. „Budu tady za vteřinku!“

Vyběhla ven, opatrně se rozhlédla jedním i druhým směrem po ulici, pak přistoupila k taxíku a otevřela dveře vedle řidiče. „Bude to trvat ještě pár minut, ale platí totéž. Zavolejte mi, jestli se objeví.“

„Jestli se objeví, slečno, tak ho zmydlím!“

„Stačí, když mi zavoláte!“

Pak se vrátila k matce.

„Mami, nemůžu ti to teď všechno vysvětlovat. Musíš zavolat zámečníkovi, aby ti namontoval do dveří nový zámek, bezpečnostní řetízek a kukátko. A zkus ho přemluvit, aby to udělal ještě dneska.“

„Co se děje, Abby? Co je to?“

Abby přistoupila k telefonu, sundala z něj sluchátko a otočila přístroj vzhůru nohama. Nevěděla sice, jak vypadá štěnice, ale nic na spodní straně neviděla. Pak prohlédla sluchátko, ale ani na něm nic zvláštního nebylo. Co ale vlastně věděla o telefonech?

„Máš ještě nějaký telefon?“ zeptala se.

„Ty jsi v nějakým maléru, viď? Co se děje? Jsem tvoje máma, pověz mi to!“

Abby si klekla, zvedla tác a pak šla do kuchyně pro hadřík, aby uklidila ten vyklopený rýžový pudink.

„Koupím ti nový telefon, mobil. A tenhle už nepoužívej.“

Když utírala tu spoušť na koberci, uvědomila si, že je to starý koberec, který měli v obýváku v Hollingbury. Měl sytě červenou barvu a široký okraj, na němž se proplétaly růže v zelené, okrové a hnědé barvě. Místy byl ošlapaný tak, že byl úplně holý. Pohled na něj však Abby uklidňoval, vracel ji do dětství.

„Co se děje, Abby?“

„Všechno je v pořádku.“

Matka zavrtěla hlavou. „Jsem možná nemocná, ale ne hloupá. Jsi vyděšená. Když to nemůžeš říct svý starý mámě, komu to pak můžeš říct?“

„Udělej, prosím tě, co ti říkám. Máš Zlatý stránky?“

„V prostředním šuplíku vespod,“ odpověděla matka a ukázala na vysokou, úzkou komodu z ořechového dřeva.

„Všechno ti vysvětlím později, ale teď nemám čas. Dobře?“ Přistoupila ke komodě a našla seznam. Byl pár let starý, ale na tom nezáleželo. Rychle ho otevřela a listovala jím tak dlouho, dokud nenalezla oddíl Zámečníci.

Zavolala si a pak sdělila matce, že odpoledne k ní přijde někdo ze zámečnické firmy Eastbourne Lockworks.

„Ty jsi v nějakém maléru, Abby?“

Zavrtěla hlavou, nechtěla matku příliš znepokojovat. „Myslím, že mě někdo pronásleduje, a chce se ke mně dostat přes tebe, to je všechno.“

Matka se na ni dlouze zahleděla, jako by tím chtěla dát najevo, že jejímu příběhu nevěří. „Pořád jsi s tím Davem?“

Abby dala do dřezu nový hadřík, pak se vrátila a políbila matku. „Ano.“

„Nepřišel mi jako dobrý chlap.“

„Ke mně byl milý.“

„Tvůj otec – to byl hodný člověk. Nebyl ctižádostivý, ale byl hodný. A moudrý.“

„Já vím.“

„A vzpomínáš si, co vždycky říkával? Vždycky se mi smál kvůli těm všem soutěžím a říkal mi, že život není o tom, aby člověk dostal to, co chce. Ale o tom, aby chtěl to, co má.“ Pak pohlédla na Abby. „A ty chceš to, co máš?“

Abby se začervenala. Pak znovu políbila matku na obě tváře. „Mám k tomu blízko. Vrátím se do hodiny s novým telefonem. Čekáš dneska někoho?“

Matka se na chvíli zamyslela. „Ne.“

„Tu tvou kamarádku, tu sousedku seshora, co se u tebe občas stavuje?“

„Doris?“

„A myslíš, že by sem mohla přijít a zůstat tu s tebou, dokud se nevrátím?“

„Jsem možná nemocná, ale nejsem invalida,“ řekla na to matka.

„Jen pro případ, že by ten člověk přišel.“

Matka se na ní znovu zadívala. „Nemyslíš, že bys mi měla říct celou pravdu?“

„Později, slibuju. V kterém bydlí bytě?“

„Číslo čtyři, v prvním poschodí.“

Abby vyrazila z bytu a běžela po schodech nahoru. Vynořila se v prvním patře, našla byt a zazvonila.

Za chvíli se ozvalo neohrabané rachocení bezpečnostního řetízku a ona si v duchu přála, aby její matka na dveřích také takový měla. Pak se dveře o pár centimetrů pootevřely a objevila se sošná bělovlasá žena, jejíž vznešené rysy zčásti zakrývaly tmavé brýle, které se velikostí a tvarem podobaly potápěčským. Na sobě měla ta žena elegantní pletený dvoudílný komplet.

„Přejete si?“ pronesla s velmi noblesním přízvukem.

„Já jsem Abby Dawsonová – dcera Mary Dawsonové.“

„Maryina dcera! Tolik o vás vypráví. Myslela jsem si, že jste pořád v Austrálii.“ Pak otevřela dveře víc a zblízka se na Abby podívala. Tak zblízka, že ji od Abbyina obličeje dělilo jen několik centimetrů. „Promiňte,“ omlouvala se, „mám degeneraci žluté skvrny – vidím dobře jen koutkem oka.“

„To je mi líto,“ řekla na to Abby. „Tak to jste chudák.“ Abby měla dojem, že by měla dát najevo více soucitu, ale zároveň věděla, že musí rychle pokračovat. „Chtěla bych vás požádat o laskavost. Musím si na hodinku odběhnout a – to by bylo na dlouhé vyprávění – mám přítele, který mi dělá ze života peklo, a bojím se, že by se tu mohl objevit a nějak ublížit mamce. Myslíte, že byste s ní mohla být, dokud se nevrátím?“

„Samozřejmě. A nechtěla byste, aby šla sem ke mně?“

„No, ano, ale ona čeká zámečníka.“

„Dobře, nebojte se. Budu tam za pár minut. Jen si vezmu hůl!“ A pak její hlas potemněl dobrosrdečnou výhrůžkou: „A jestli se ten člověk ukáže, tak toho bude litovat!“

Abby nato odspěchala zpátky dolů. Vysvětlila matce, na čem se se sousedkou domluvily, a dodala: „Dokud nepřijdu, nikomu neotvírej!“

Pak vyběhla na ulici a nastoupila zpátky do taxíku.

„Potřebuju obchod s mobily,“ oznámila řidiči. Pak prošacovala kapsu. Měla ještě sto padesát liber. To by mělo stačit.

Ricky zaparkoval na pravé straně v jedné boční ulici, a to za dodávkou upravenou na karavan. Byl tam bezpečně ukrytý a jen čekal, až projedou. Pak nastartoval motor a vydal se s velkým odstupem za nimi. Byl zvědavý, kam Abby míří.

Rukou přidržoval přístroj GSM 3060 Intercept, určený k odposlechu telefonních hovorů, přehrával si Abbyin telefonát do firmy Eastbourne Lockworks a zapamatovával si číslo. Byl rád, že si vzal přístroj s sebou – nechtěl totiž riskovat a nechávat tuhle drahou výbavu v dodávce před Abbyiným bytem.

Zavolal do zámečnictví a domluvenou návštěvu zdvořile zrušil. Vysvětlil, že ta stará paní, jeho matka, zapomněla, že musí odpoledne na vyšetření do nemocnice. Zavolá ještě později a dohodne nový termín na zítřek.

Pak zavolal Abbyině matce, představil se jako vedoucí firmy Eastbourne Lockworks a moc se omlouval za to, že se návštěva zámečníka u ní bude muset odložit. Jeho lidé byli povoláni k jisté naléhavé záležitosti. Jakmile to bude možné, někdo se u ní zastaví, ale nebude to patrně dřív než navečer. A kdyby ne, přijde někdo hned zítra ráno. Zeptal se, jestli jí to nebude vadit, a ona mu odpověděla, že nikoli.

Taxíkář jel šíleně pomalu, a tak nebylo těžké ho z bezpečného odstupu sledovat. Díky svému tyrkysově-bílému zbarvení a označení TAXI na střeše se dal taxík navíc bez problémů z dálky rozpoznat. Po deseti minutách taxík ještě více zpomalil. Projížděl po rušné nákupní ulici, jeho brzdová světla se několikrát rozsvítila, až nakonec zastavil před obchodem s telefony. Ricky prudce zahnul na volné parkovací místo a pozoroval, jak Abby běží do obchodu.

Pak vypnul motor, vytáhl si z kapsy tyčinku Mars, protože najednou pocítil strašný hlad, pohodlně se usadil a chystal se čekat.

kapitola 73

ŘÍJEN 2007

Když se inspektor Stephen Curry vrátil z porady, která se týkala policejní práce v přiděleném obvodu a která se protáhla déle, než předpokládal, cosi v něm hlodalo.

Porada, jež se změnila v lehký sendvičový oběd, měla na programu široké spektrum otázek – od dvou nelegálních turistických tábořišť, která způsobovala problémy v Hollingbury a Woodingdeanu, až po vypracování tajné zprávy týkající se aktuálního vývoje v oblasti gangů brightonských mladistvých, s nimiž souvisela záplava incidentů. Ty spočívaly zejména v napadání nevinných osob, přičemž nezvedená mládež si tyto násilné útoky, jež začínaly představovat stále větší problém, filmovala a pak je jakožto trofeje umísťovala na internetová portály zaměřené na navazování kontaktů mezi lidmi, jako Bebo nebo MySpace. Některé z nejhorších útoků se odehrály ve školách, a protože se jich chytil Argus, dokázaly patřičně zapůsobit na děti a jejich ustarané rodiče.

Bylo skoro půl třetí a Stephen Curry musel dneska vyřídit ještě tunu věcí. A přitom musel odejít z práce dřív – slavil výročí svatby a Tracy svatosvatě slíbil, že dneska na sto procent nepřijde domů pozdě.

Seděl za psacím stolem a očima na monitoru projížděl svodku událostí, k nimž došlo v jeho obvodu v uplynulých několika hodinách. Nebylo tam ale nic, co by si právě nyní vyžadovalo jeho pozornost. Na všechna tísňová volání bylo neodkladně zareagováno a nedošlo k žádným krizovým situacím, které by mu odsávaly zdroje. Jen běžná směsice relativně nezávažných trestných činů.

Pak si vzpomněl na telefonát Roye Gracea, otevřel záznamník a přečetl si jméno Katherine Jenningsová a adresu, kterou si zapsal. Před chvílí zahlédl přicházet Johna Morleye, jednoho ze seržantů, který měl na starost činnost v terénu a dnes měl denní službu. Zdvihl tedy telefon a požádal ho, aby někoho ze svého týmu za tou ženou poslal.

Morley si přidržel sluchátko ramenem, uchopil pero a levou ruku použil jako záložku v trestním spise, který zrovna přezkoumával – týkal se předání vězně zatčeného při nočním zátahu. Pak na stole otočil malý kousek papíru, na nějž si už předtím napsal poznávací značku jakéhosi vozidla, a poznamenal si tam to jméno a adresu.

Seržant byl mladý a bystrý. Jeho ochranná vesta a strojkem ostříhaná hlava způsobovaly, že vypadal jako větší drsňák, než ve skutečnosti byl. Avšak stejně jako všichni jeho kolegové byl i on vystresovaný z přemíry práce, neboť policii chyběli lidé.

„Může tu být celá řada důvodů, proč byla na nervy, když s ní ten kretén Spinella mluvil. Já jsem z něj na nervy taky.“

„O tom mi chvilku povídej!“ souhlasil Curry.

O pár minut později se Morley chystal přepsat si tyto údaje do svého zápisníku, když vtom mu zazvonil telefon. Byl to operační důstojník Řídicího centra jih. Potřeboval seržanta, který by se ujal řízení akce, jež byla z hlediska naléhavosti klasifikována stupněm jedna. Osmiletá pohřešovaná dívka. Odpoledne zmizela ze školy a nebyla s nikým ze své rodiny.

A pak se to stalo. Morley se nejdřív vysílačkou spojil s inspektorem, který měl službu, pak do vysílačky vyštěkl rozkazy pro členy svého týmu a pomocné policejní strážníky v terénu. Přitom vběhl do zadní neuklizené místnosti – kde bylo šest dlouhých kovových stolů, krabice s různými zásobami a řada věšáků a háčků na kabáty, čepice a přilby – a zde popadl svou čapku.

Potom k sobě přibral dva konstábly, kteří v předstihu dorazili na odpolední směnu, a v poklusu mířil ke dveřím a přitom stále mluvil do vysílačky.

Když trojice míjela jeho stůl, proud vzduchu zdvihl lístek se jménem a adresou Katherine Jenningsové z rovného povrchu stolu a lístek se poté s třepotáním snesl k podlaze.

O deset minut později přišla do místnosti sekretářka a položila Morleyovi na stůl několik výtisků nejnovější směrnice. Týkala se školení policistů v oblasti kulturních odlišností menšin a Morley je měl rozdat svým podřízeným. Když se chystala odejít, povšimla si kousku papíru, který ležel na podlaze. Sehnula se, sebrala jej a poslušně vhodila do koše na papír.

kapitola 74

ŘÍJEN 2007

Čerstvý vzduch a mastné smažené jídlo si s kocovinou opravdu poradily, připustil Roy Grace, který se již nyní, když se vracel po Church Street k několikapodlažnímu parkovišti firmy NCP, cítil zase skoro jako člověk.

Zasunul lístek do parkovacího automatu, a jako vždycky sebou trhl, když se na displeji objevila přehnaně vysoká suma. Pak stoupal po schodech do patra, kde měl své auto, a přemýšlel o Terrym Biglowovi. Biglow měl kdysi alespoň trochu styl a patřil k posledním z generace zločinců staré školy, kteří, když nic jiného, respektovali policii.

Nyní se zdálo, že si ten starý mizera na světě už moc dlouho nepobude. Co si asi člověk jako on myslí, když se blíží ke konci života? Má pocit, že ho celý promrhal, že ničím svět neobohatil? Že se jen podílel na ničení životů jiných lidí a na konci mu nezbylo nic, absolutně nic? Ani zdraví…

Odemkl auto, posadil se dovnitř, procházel si poznámky, které si během toho setkání učinil. Když byl asi v půlce, zavolal Glennu Bransonovi a sdělil mu informaci, že Ronnie měl druhou ženu jménem Lorraine. Taky mu řekl, aby si vzal Bellu Moyovou a spolu vyslechli lidi, kteří byli podle Terryho Biglowa nejlepšími přáteli Ronnieho Wilsona, Klingerovy. Stephen Klinger momentálně provozoval velkou starožitnickou firmu a neměl by tedy být problém ho nalézt.

Jakmile zavěsil, jeho telefon zazvonil. Byla to Cleo.

„Jak se vede tvé kocovině, detektive-superintendente Gracei?“ zeptala se ho.

Je to zvláštní, pomyslel si. Sandy mu vždycky říkala jen Gracei a teď to Cleo začala občas dělat taky. Zároveň mu to však připadalo milé.

„Kocovina? Jak o ní víš?“

„Protože jsi mi v půl dvanáctý volal z hospody a ujišťoval mě o tvé nehynoucí lásce. A dost se ti přitom pletl jazyk.“

„Vážně?“

„A, okno. Tak to musel být opravdu pořádný tah.“

„Byl. Pět hodin jsem musel poslouchat nářky Glenna Bransona. Líčil mi svý manželské problémy. Z toho by začal pít každej.“

„Začínám mít obavy, jestli to jeho manželství brzo neskončí.“

„Jo, má tímhle směrem našlápnuto.“

„Myslíš, že bych tě mohla požádat o laskavost?“ pronesla a její hlas byl náhle sladký a veselý.

„O jakou laskavost?“

„O jednu hodinu času mezi pátou a šestou.“

„A co mám udělat?“

„No, musím se podívat na jednu obzvláště nehezkou sebevraždu – jeden chlápek si v kůlně na zahradě strčil do pusy dvacítku brokovnici – a koronerovi se moc nelíbí ty okolnosti. Chce patologa ministerstva vnitra – což znamená, že odpoledne dorazí provést pitvu náš kamarád Theobald. A to pro změnu znamená, že nemůžu vzít Humphreyho na psí výcvik.“

„Na psí výcvik?“

„Ano, myslela jsem, že by to mohla být dobrá příležitost k tomu, aby se mezi vámi vytvořil vztah.“

„Cleo, já zrovna teď…“

„Vyšetřuju vraždu,“ skočila mu do řeči Cleo. „Jenomže ta žena je mrtvá už deset let. Jedna hodina v tom nehraje žádnou roli. Nechci po tobě více než jen jednu hodinu. Je to první den nového kurzu a já bych opravdu chtěla, aby tam Humphrey chodil úplně od začátku. A jelikož vím, že to pro mě uděláš, protože jsi skvělý chlap, nabízím ti opravdu sladkou odměnu!“

„Odměnu?“

„Ano. Psí výcvik trvá od pěti do šesti… A nabízím tohle. Ty vezmeš Humphreyho na výcvik a já ti za odměnu připravím na pánvi smažené tygří krevety a hřebenatky.“

Okamžitě ho měla na lopatkách. Cleiiny na pánvi smažené krevety a hřebenatky patřily k nejlepším jídlům jejího úžasného repertoáru. Pro ně skoro stálo za to zemřít.

Než stačil cokoli podotknout, dodala: „A taky mám pro tebe v lednici jako dárek nachystanou jednu dost ojedinělou láhev Cloudy Bay Sauvignon Blanc.“ Odmlčela se a pak značně svůdným hlasem dodala: „A…“

„A?“

Nastalo dlouhé ticho a v telefonu byl slyšet jen sykot statické elektřiny.

„Co myslíš tím a?“ zeptal se.

„To nechám na tvé fantazii,“ dodala ještě svůdněji.

„A máš na mysli něco konkrétního?“

„Ano, hodně věcí… Musíme dohnat tu včerejší noc a pak je tu ještě ta dnešní. Myslíš, že to s tou kocovinou a tím vším zvládneš?“

„Myslím, že ano.“

„Dobře. Takže dopřej Humphreymu jeho zábavu a já se pak postarám o tvou. Dohodnuto?“

„A mám vzít nějaký sušenky?“

„Psí?“

„Ne, pro tebe.“

„Jdi do háje, Gracei.“

Grace se zasmál.

„A, a ještě jedna věc – moc se nevzruš. Humphrey rád žvýká tvrdý věci.“

kapitola 75

ŘÍJEN 2007

Dal by si ještě jednu tyčinku – měl strašný hlad – ale bál se vylézt z auta a jít si ji koupit. Riskoval by, že Abby propásne. Prokristapána, v tom krámu s mobilama je už půl hodiny – co tam ta čubka dělá? Určitě medituje o tom, jakou si vybrat barvu.

Ten taxík ji bude stát majlant! A čí budou ty prachy, kterejma to zacvaká?

Jeho, samozřejmě.

A co když to dělá schválně, aby ho naštvala, protože ví, že ji odněkud sleduje?

Za to mu zaplatí. Ve všech směrech. A pořádně.

Bude vřeštět a omlouvat se mu. Pořád a pořád a pořád. Než to s ní skoncuje.

Na okénko na jeho straně padl náhle stín. A pak uviděl, jak dovnitř nahlíží dopravní strážník.

„Musím tu naložit matku,“ vysvětloval Ricky. „Je invalidní – chvíli jí to trvá.“

Strážníka, hubeného mladého muž s nevrlými obličejem a s čapkou nasazenou pod slušivým úhlem, tím moc nepřesvědčil „Stojíte tu už půl hodiny.“

„Já se z ní zblázním,“ zvolal Ricky. „Trpí demencí – první stadium.“ Pak si zaklepal na hodinky. „Musím ji odvézt do nemocnice. Dejte mi ještě pár minut.“

„Pět minut,“ řekl na to strážník a namyšleně odkráčel. Pak se zastavil u auta vepředu, začal ťukat do svého strojku a tisknout pokutový lístek.

Ricky byl za chvíli svědkem toho, jak se hádá s vracející se nazlobenou majitelkou a poté se od ní pomalu vzdaluje. Pak si ke svému nemilému překvapení uvědomil, že uplynulo dalších dvacet minut.

Ježíšmarja, jak dlouho si bude ještě vybírat ten zatracenej telefon?

Uběhlo dalších pět minut. A dalších. Najednou se taxík rozjel a zmizel v řadě dalších vozidel.

Ricky nevěřil svým očím. Že by ji propásl? Anebo strážník ten taxík vyhnal?

Nastartoval a vyrazil za taxíkem. Dělilo ho od něj několik aut. Vůz mířil k moři a pak zahnul doprava. Ricky nechával mezi sebou a taxíkem několik aut a toho imbecila, debila, senilního dědka a rozklepanýho šaška, který jel tak rychle, že by ho předjela i želva, sledoval. Jeli po nábřeží, pak serpentinami vyjeli na kopec a ocitli se v širokém, otevřeném prostora národního parku a zemědělsky využívané krajině a blížili se ke krásnému a u sebevrahů oblíbenému místu na vrcholku útesů, zvanému Beachy Head.

Zezadu se na něj tlačil dvoupatrový autobus a nutil ho tak k vyšší rychlosti. „No tak, jeď, ty magore. Sešlápni kurva ten pedál!“ křičel přes čelní sklo na taxík.

Nezměněnou rychlostí minuli hospodu u Beachy Head a po silnici plné zatáček směřovali k Birling Gap. Poté směrem do kopce projeli vsí East Dean. Mučivě pomalá rychlost trvala i během další cesty otevřenou krajinou, v zatáčkách kolem křídových útesů zvaných Seven Sisters i při průjezdu Seafordem. Stejným tempem míjeli i trajektový přístav v Newhavenu a stoupali do vrchu, na němž se rozkládal Peacehaven. Na rohu ulice zde stál dlouhovlasý mladík s dívkou, kteří už z dálky na taxík mávali. Na voze se k Rickyho úžasu znenadání rozsvítil nápis VOLNÝ a taxík zastavil. Ricky zastavil taky a kolona, která se za ním postupně naskládala, ho rychle předjela.

Vtom uviděl, že pár nastupuje dozadu do taxíku.

Taxík byl tedy prázdný.

Sledoval prázdný taxík!

Kurva, kurva, kurva.

Ty malá čubko, tobě se to k sakru fakt povedlo.

kapitola 76

ŘÍJEN 2007

Kočka s jasně červenými vlasy, ve sporém fialovém oblečku, s nohama až ke krku a ohromnými ňadry deroucími se jí ven z podprsenky, zamrkala na Roye Gracea. Uchopil gratulaci, a jelikož přitom změnil úhel, zamrkalo na něj druhé oko. Zazubil se a otevřel ji. Kýčovitý hlas, který napodoboval jakousi zpěvačku, na jejíž jméno si Grace hned nedokázal vzpomenout, začal zpívat „Happy Birthday“.

„To je úžasné!“ pronesl. „A pro koho že to je?“

Vysoká, nohatá a pohledná detektiv-konstábl Esther Mitchellová byla momentálně bezesporu nejpohlednější ženou celé sussexské kriminálky. A také nejveselejší.

„To je pro detektiva-inspektora Willise,“ oznámila žoviálně. „Slaví dneska čtyřicítku.“

Grace se zazubil. Baz Willis, obtloustlý lenoch, který podle něj nikdy neměl být povýšen do hodnosti detektiva-inspektora, byl známý tím, že si rád sáhne na ženské. Gratulace se tedy pro něj nesmírně hodila. Grace našel mezeru mezi asi deseti podpisy, načmáral tam své jméno a gratulaci Esther vrátil.

„Pořádá party. U Černýho lva je to dneska večer na něj.“

Grace se zašklebil. Hospoda U Černého lva v Patchamu, lokál sussexské kriminálky, byla jednou z jeho nejméně oblíbených hospod a myšlenka, že by tam strávil dvě noci za sebou, byla víc, než co jeho tělo dokázalo zvládnout – a kromě toho měl na dnešní večer nesrovnatelně lepší nabídku.

„Díky, když mi to vyjde, tak se zastavím.“

„Bude se objednávat minibus – jestli chcete, tak vám tam rezervuju místo…“

„Ne, díky,“ zarazil ji a podíval se na hodinky. Musel za pět minut odejít, aby vzal toho zatraceného malého Humphreyho na ten jeho psí výcvikový kurz. Pak se na ni usmál. Byla příjemná, vyzařovala z ní energie a za tu krátkou dobu, co tu byla, si dokázala – nejen svým hezkým vzhledem – získat značnou oblibu.

„A ještě něco. Detektiv-superintendent Pewe mě požádal, abych s vámi probrala otázku jeho služební cesty do Austrálie.“

„Cože?“

„Promiňte – mě k němu, spolu s detektivem-konstáblem Robinsonovou přidělili, abych mu pomáhala s těmi vychladlými případy.“

„Říkala jste Austrálie?“

„Ano, chtěl, abych mu zjistila, s jakými aerolinkami má sussexská policie uzavřenou smlouvu o zajišťování míst v první třídě.“

„V první třídě?“ zopakoval Grace. „Kde si myslí, že je? U nějaký právnický firmy?“

Rozpačitě se zasmála. „Já jsem – myslela jsem, že o tom víte.“

„Musím už běžet,“ ukončil rozhovor Grace. „Ale u něj v kanceláři se ještě zastavím.“

„Řeknu mu to.“

„Díky, Esther.“

A když odcházel z její kanceláře, adresovala mu pohled, který jako by říkal Mně se Pewe taky nelíbí.

#

Za pět minut vstoupil Grace do své někdejší kanceláře s oním odporným výhledem na vazební budovu, kde nyní seděl Cassain Pewe. Byl jen v košili a zrovna vedl nějaký zjevně soukromý telefonický hovor. Grace však ohledy na jeho soukromí brát nemínil. Od malého kulatého konferenčního stolu si vytáhl jednu ze čtyř židlí, postavil si ji přesně před Pewův psací stůl a posadil se na ni.

„Zavolám ti zpátky, andílku,“ ukončil hovor Pewe, který ostražitě pozoroval Graceův zlostně se mračící obličej. Nato zavěsil a rozzářil se: „Royi! Rád tě vidím!“

Grace okamžitě přešel k věci. „Co je to s tou Austrálií?“

„Zrovna jsem ti to chtěl jít říct. Právě něco zpracovávám pro policii z Melbourne – nebo spíš z oblasti Melbourne – a zjistil jsem, že to má souvislost s tvojí Operací Dingo. To je náhoda, viď, to jméno Dingo – tak se přece jmenuje australský divoký pes.“

„Jakou souvislost? A proč ti má detektiv-konstábl Mitchellová zjišťovat informace ohledně zásad pro podnikání služebních cest? Od toho jsou přece tady sekretářky.“

„Myslím, že by do té Austrálie měl někdo jet, Royi – a napadlo mě, že bych to mohl být já sám…“

„Nevím, jak to chodí u londýnské policie, ale pro příště, Cassiane, my v Sussexu vrážíme peníze do policejní práce, a neutrácíme je za to, aby si policisti váleli zadky za peníze daňových poplatníků. Takže lítáme ekonomickou třídou, jasný?“

„Samozřejmě, Royi,“ řekl na to Pewe a úlisně se na něj usmál. „Je to dlouhá cesta, má-li po ní člověk celý den pracovat.“

„Jo, je to drsný. Jenomže my tady neprovozujeme cestovku.“

A do Austrálie se, detektive-superintedente Pewe, pokud s tím budu mít já co do činění, dostaneš jedině tak, že se tam prokopeš rejčem, pomyslel si. „Nechceš mi říct, jakou to má souvislost s mým případem?“

„Mám informaci o Lorraine Wilsonové, druhé ženě Ronnieho Wilsona,“ vysvětloval, „která ti, myslím, bude připadat zajímavá. Souvisí s Ronniem Wilsonem. A mohla by tě k němu přivést.“

„O Ronniem Wilsonovi nemáš asi zrovna ty nejčerstvější informace. Zemřel totiž 11. září ve Světovém obchodním centru.“

„No,“ odvětil Cassian Pewe, „já mám důkaz, který zřejmě svědčí o tom, že se to s ním má trochu jinak.“

kapitola 77

ŘÍJEN 2007

Ricky sledoval taxík po hlavním průtahu Peacehavenem. Měl sto chutí chytit toho taxikaře, hned jak zastaví, pod krkem a zmáčknout ho ohledně Abby.

Ale co by ten chlap tak mohl vědět? Ta mazaná malá čubka mu určitě dala pořádnýho tuzéra, aby hodinu visel před krámem s mobily a pak se teprve pohnul z místa. Nic víc neví. A to poslední, co Ricky potřeboval, bylo, aby ho každý policajt v Brightonu hledal kvůli obvinění z fyzického napadení. Teď musí přemýšlet o něčem důležitějším. Vlastně o několika věcech.

První z nich je, že Abby věděla, že si nahrál její telefonický hovor s matkou. Nevěděla ale, jak to udělal. Patrně si myslela, že nějak odposlouchával matčin telefon.

Ano, teď uhodil hřebíček na hlavičku!

Proto šla do toho obchodu s mobily, aby obstarala matce nový telefon.

Už nějakou dobu si uvědomoval, jak nebezpečně důsledná Abby je. A co její telefon? Vymáčkl číslo.

Po dvou zazvoněních ho někdo zvedl. Byl to váhavý mladý mužský hlas.

„Ano?“

„Kdo tam sakra je?“ otázal se Ricky.

Druhá strana mobil típla. Zkusil to znovu. Spojení bylo ukončeno při prvním zazvonění. Jak tušil, ta čubka se zbavila telefonu. Což znamenalo, že má nový.

Ty vážně zkoušíš mou trpělivost.

Ale kde jseš?

Záblesk napověděl, že byl Ricky kvůli překročení rychlosti vyfotografován kamerou integrovanou do radaru, ale jemu to bylo ukradené. Kam mohla v tuhle hodinu jet? A k čemu ten čas využila?

O pár kilometrů dál taxík odbočil, ale on si toho skoro ani nevšiml. Jel nyní po Marine Parade a míjel elegantní fasády domů z období regentství na náměstí Sussex Square. Za minutu se bude blížit k Abbyině ulici. Zajel ke straně, zastavil a vypnul motor. Potřeboval si vše důkladně promyslet.

Kde to mohla schovat? Nepotřebovala by na to moc prostoru. Stačilo by místo na obálku formátu A4. Ten balíček, který se pokusila poslat po kurýrovi, byl jen vějička. Proč? Aby kurýra sledoval? A ona to pak mohla odněkud vytáhnout a zmizet s tím? Udělal velkou chybu, když jí poslal tu esemesku. Chtěl ji vyděsit, ale nepočítal s tím, že je tak nevyzpytatelná.

Ale fakt, že ho chtěla nalákat na ten falešný balíček, i ta prázdná bezpečnostní schránka mu něco napovídaly. Nepředpokládala třeba, že on bude sledovat toho kurýra a ona tak bude moct v klidu doběhnout s balíčkem do Southern Deposit Security a uložit ho tam do sejfu? Proč jinak by byl ten box prázdný? Jediný možný důvod zněl, že se jí do něj ten balíček zatím nepodařilo dát. Anebo že ho z něj nedávno vyzvedla.

Pokud nemá někde jinde ještě jednu bezpečnostní schránku, pak to má s největší pravděpodobností pořád někde v bytě.

Celou noc prohledával v bytě její věci, včetně šatů, které z ní svlékl. Vzal jí i pas, což té čubce zabrání aspoň v tom, aby rychle neodjela ze země.

Kdyby měla bezpečnostní schránku pronajatou ještě někde jinde, určitě by našel klíček nebo alespoň stvrzenku. Prohledal každý zatracený centimetr bytu, pohnul každým kusem nábytku, zvednul každičké volné podlahové prkno. Odšrouboval dokonce zadní stěny televizorů, rozpáral čalounění, odmontoval větrací mřížky i kryty světel. Z doby, kdy se věnoval drogám, věděl, jak důkladně dokáže policie byt rozebrat a jakých různých skrýší může drogový dealer použít.

Další možností bylo, že to nechala u nějaké kamarádky. Ale to jméno uvedené na balíčku, který hodlala dát kurýrovi, bylo smyšlené, to už si zjistil. Měl podezření, že se s nikým tady nemíní zkontaktovat. Jestli ani své matce neřekla, že se vrátila, tak se ta informace mohla jen těžko rozšířit mezi jejími přáteli.

Ne, začínal si být stále jistější, že to všechno má někde v bytě.

Navzdory všem mazaným trikům měla i ona, jak Ricky věděl, stejně jako každý, svou Achillovu patu. Každý řetěz je jen tak pevný jako jeho nejslabší článek. A armáda může pochodovat jen tak rychle jako její nejpomalejší voják.

Abbyina matka byla jak tím slabým článkem, tak tím nejpomalejším vojákem.

Nyní přesně věděl, co musí udělat.

Dodávce značky renault před Abbyiným bytem, která už nějaký čas nejezdila, se moc startovat nechtělo. A pak, když už baterii začaly docházet síly a Ricky si začínal myslet, že motor nenaskočí, chytil a s prskáním se vracel do svého života, plného oleje a kouře.

Vyjel s ní z jejího parkovacího místa, kam vzápětí postavil svůj vypůjčený ford. Až se Abby vrátí, vůz uvidí a bude si myslet, že i on je někde poblíž. Usmál se. A nějaký čas se neodváží vstoupit do bytu. Protože vypůjčené auto nemělo doklad o tom, že jeho majitel zde bydlí, zastrčí mu za nějaký čas za stěrač lístek s pokutou, anebo mu dají botičku, ale na tom teď k čertu přece nezáleží.

Vyndal z forda odposlechový přístroj GSM 3060 Intercept a položil ho do dodávky. Pak vyrazil zpátky do Eastbournu a cestou se zastavil pouze u jednoho rychlého občerstvení, aby si tam koupil hamburger a colu. Nyní se cítil spokojenější. Byl si jistý, že brzy bude mít situaci zpátky pod kontrolou.

kapitola 78

ŘÍJEN 2007

V 18.30 začala čtvrtá porada Operace Dingo. Když Roy Grace začínal číst souhrn dosavadních událostí shromážděným členům svého týmu, zaváhal, protože si všiml, že Glenn Branson na něj trochu divně civí a škube nosními dírkami, jako kdyby mu chtěl něco signalizovat.

„Je tu nějaký problém?“ zeptal se ho.

A pak si všiml, že i několik dalších lidí z jeho týmu se na něj také tak nějak podivně dívá.

„Promiň mi, jestli jsem příliš osobní, ale jsi poněkud výrazně cítit, šéfe,“ pronesl. „Jako tvoje obvyklá značka kolínské mi to rozhodně nepřijde. Nešlápl jsi do něčeho? Nebo sis do něčeho nesedl?“

Grace si ke své hrůze uvědomil, kam Branson míří. „A, jasně, omlouvám se. Právě jsem se vrátil z výcvikového kurzu pro psy. A ten malej neřád se mi v autě vyzvracel. Myslel jsem, že se mi to ze sebe podařilo smýt.“

Bella Moyová zalovila v kabelce a podala Graceovi parfém ve spreji. „Tohle to překryje,“ dodala.

Grace si váhavě postříkal kalhoty, košili i sako.

„A teď smrdíš, jako kdyby ses vrátil z bordelu,“ okomentoval to Norman Potting.

„Tak ti mockrát děkuju,“ řekla na to Bella a rozhořčeně se na něj zadívala.

„Ne snad, že bych na to byl odborník,“ zamumlal Potting a poměrně neúspěšně se tak snažil situaci napravit. „Nedávno jsem četl, že v Koreji jedí psy,“ dodal ještě.

„No to by stačilo, Normane,“ pronesl Roy Grace přísně a vrátil se k programu napsanému na počítači. „Tak nejdřív ty, Bello. Můžeš nám říct, co jsi zjistila o tom, jestli Joanna Wilsonová vůbec kdy odjela do Ameriky? Ten můj člověk s ničím nepřišel.“

„Kontaktovala jsem toho pracovníka kanceláře okresního státního zástupce v New Yorku, jak jsi mi poradil, Royi. Asi před hodinou mi poslal e-mail, v němž píše, že před 11. září měla veškeré záležitosti týkající se přistěhovalců na starost Imigrační a naturalizační agentura. Pak se ovšem spojila s americkou celní správou a od té doby se nazývá Imigrační a celní služba. Ten tvůj známý říká, že pokud nepřijela do Států na základě víza umožňujícího dlouhodobý pobyt, nebudou mít o ní žádné záznamy. Prověřil celá 90. léta a nenašel, že by tam kdy na základě takového víza přijela. To, jestli do Států vůbec přijela, se ale nijak zjistit nedá.“

„Díky. Emmo-Jane, jak jsi postoupila s tím rodokmenem? Vypátrala jsi nějaké příbuzné Joanny Wilsonové?“

„No, nezdá se, že by jich měla moc. Našla jsem homosexuálního nevlastního bratra – a to je kousek. Užívá jména Mitzi Dufors, táhne mu na šedesát, nosí až moc krátké kožené kraťasy a všude má samý piercing. Vystupuje v jakési homosexuální show v jednom brightonském gay klubu. Pro svou zesnulou nevlastní sestru neměl moc lichotivých slov.“

„Chlápkovi, co ve středním věku nosí kožený kraťasy, nemůžeš věřit,“ skočil jí do řeči Norman Potting.

„Normane!“ pronesl Grace a zdvižením obočí adresoval Pottingovi varovný výstřel.

„Ty taky zrovna nejseš expert přes módu, Normane,“ odsekla Bella.

„Nechte toho oba!“ okřikl je Grace.

Potting pokrčil rameny jako nevrle dítě.

„Ještě něco nám ten nevlastní bratr řekl?“

„Povídal, že Joanna zdědila asi rok předtím, co odjela do Ameriky, po matce malý dům v Brentwoodu. Myslí si, že výnos z jeho prodeje investovala do své herecké kariéry v Americe.“

„Měli bychom zjistit, o kolik šlo peněz a co se s nimi stalo. Dobrá práce, Emmo-Jane.“

Grace si udělal pár poznámek a pak přešel k Bransonovi. „Glenne, zastihli jste s Bellou Klingerovy?“

Branson se zazubil. „Stephena Klingera jsme myslím zastihli v pravou chvíli, po obědě – byl nalitej jako slíva a měl pěkně rozpovídáno. Řekl nám, že Joannu Wilsonovu nikdo neměl moc rád – přijde mi, že to spíš byla taková šlapka. Dávala Ronniemu to, co mají chlapi rádi, a když ho pustila k vodě – tak to alespoň vypadalo – a odjela do Států, nikdo se tím nijak zvlášť netrápil. Klinger mi potvrdil, že se Ronnie znovu oženil, s Lorraine. Poslušně vyčkal, až uplyne lhůta, kdy lze po svévolném opuštění společné domácnosti jedním z manželů manželství rozvést. Když Ronnie zemřel, nebyla prý Lorraine k utěšení. A celou věc údajně zhoršovalo to, že ji nechal v pěkný finanční bryndě.“

Grace si to poznamenal.

„Nejdřív jí zabavili auto, pak dům. Zdá se, že Wilson byl po finanční stránce dost nezodpovědný člověk. Nic neměl, vůbec žádná aktiva. Vdovu po něm nakonec vystěhovali z nóbl domu v Hoveu a nezbylo jí než si pronajmout byt. A za rok a pár měsíců, v listopadu 2002, napsala dopis na rozloučenou a skočila do moře z trajektu Newhaven – Dieppe.“ Branson se na chvíli odmlčel. „Navštívili jsme taky paní Klingerovou a ta víceméně potvrdila to, co nám řekl její manžel.“

„A může někdo z jejích příbuzných potvrdit, že na tom po psychické stránce byla opravdu tak špatně?“ zeptal se Grace.

„Jo, má sestru, která pracuje jako letuška u British Airways. Zrovna jsem s ní mluvil. Jenže byla v práci a nemohla hovořit. Mám s ní na zítřek sjednanou schůzku. Ale i ona do značné míry potvrdila to, co říkal Klinger. Vzala Lorraine do New Yorku, hned jak obnovili lety. Celý týden tam chodily po městě s velkou fotografií Ronnieho. Jako spousty jiných.“

„Takže je přesvědčená, že Ronnie toho 11. září zemřel.“

„Na sto procent,“ potvrdil Glenn. „Ronnie měl schůzku v Jižní věži s jakýmsi Donaldem Hatcookem. Všichni v Hatcookově patře zahynuli – patrně téměř okamžitě.“ Pak se Branson podíval do svých poznámek. „Ještě jsem měl proklepnout toho chlápka jménem Chad Skeggs.“

„Ano. A co jsi zjistil?“

„Shání ho brightonská kriminálka. Potřebuje ho vyslechnout kvůli obvinění ze sexuálně motivovaného napadení mladé ženy v roce 1990. Ta dívka tvrdí, že spolu odešli z klubu a vraceli se domů. A pak ji Skeggs pořádně zbil. Patrně v tom hrály nějakou úlohu sadomasochistické praktiky. Ta dívka nebyla zezačátku proti, ale on pak už nepřestal. Výsledkem bylo dost ošklivé ublížení na zdraví a obvinění ze znásilnění. Tehdy se ale dospělo k závěru, že není ve veřejném zájmu, aby se pro něj jezdilo do Austrálie. Takže ho v Anglii asi jen tak neuvidíme, ledaže by byl hodně hloupý.“

Grace se otočil k detektivu-konstáblu Nichollovi. „A co máš ty, Nicku?“

„No, je to docela zajímavé,“ začal. „Když jsem v celostátních databázích pátral po Wilsonovi a nezjistil nic, co bychom nevěděli, napadlo mě, že podnikatel jako on, který měl luxusní dům v Hoveu 4, patrně určitě uzavřel nějakou životní pojistku. Trochu jsem se v tom šťoural a zjistil, že Ronnie Wilson životní pojistku skutečně měl, a to na částku více než půldruhého milionu liber. Uzavřel ji v roce 1999 u pojišťovny Norwich Union.“

„A jeho manželka o ní patrně nevěděla?“ přepokládal Grace.

„Já myslím, že věděla,“ odvětil Nick Nicholl. „V březnu 2002 jí vyplatili plnou sumu.“

„Když byla v pronajatém bytě a ve finanční nouzi?“ divil se Grace.

„A nejen to,“ pokračoval Nicholl. „V červenci 2002, deset měsíců po smrti jejího manžela, dostala dva a půl milionu dolarů z fondu na odškodnění rodinných příslušníků obětí 11. září.“

„A tři měsíce potom skočila z trajektu,“ připomněla Lizzie Mantleová.

„Údajně skočila z trajektu Newhaven – Dieppe,“ opravil ji Nick Nicholl. „Sussexská policie ji stále má na seznamu pohřešovaných. Prošel jsem si její spis a tehdejší vyšetřovatel nebyl úplně přesvědčený o tom, že se zabila. Od té doby ale stopa vychladla.“ Poté Nicholl ještě dodal: „A vyšetřovatel ustanovený pojišťovnou k tomu, aby rozhodl, existuje-li nárok na proplacení Ronnieho pojistky, nebyl z učiněného závěru také nijak zvlášť nadšený. Jenomže tu byl velký politický tlak na to, aby pozůstalí po obětech 11. září byli rychle odškodněni.“

„Dva miliony pět set tisíc dolarů – to by podle tehdejšího kurzu bylo v librách asi milion a tři čtvrtě,“ podotkl Norman Potting.

„Takže zemřela v největší chudobě a v bance přitom měla přes tři miliony?“ shrnula Bella.

„Za tyhle prachy by sis koupila pěknou horu čokoládovejch bonbónů, co?“ poznamenal směrem k ní Norman Potting.

„Jenomže ty peníze nebyly v bance,“ upozornil je Nick Nicholl a pozdvihl dva šanony s písemnostmi. „Díky Stevovi jsem to sehnal o trochu dřív, než bývá obvyklé.“

Děkovně mávl rukou směrem ke třicetiletému detektivu-konstáblu Mackiemu, který seděl o kousek dál, oblečený v džínách a bílé košili.

Mackie hovořil tiše, leč s autoritou, a působil dojmem pořádkumilovného a výkonného člověka, což se na něm Graceovi líbilo. „Můj bratr pracuje pro banku HSBC. Trochu tu mou žádost popotlačil.“

Nick Nicholl vyndal z jednoho z šanonů stoh dokumentů. „To jsou výpisy ze společného účtu Ronnieho a Lorraine Wilsonových sahající až do roku 2000. Učet se postupně stále více dostává do minusu a jen občas na něj přicházejí menší částky.“ Nicholl vrátil výpisy do šanonu a zdvihl šanon druhý. „Tohle je mnohem zajímavější. Týká se to bankovního účtu, který si v prosinci 2001 otevřela na své vlastní jméno Lorraine Wilsonová.“

„Patrně aby tam uložila ty peníze z životní pojistky?“ vydedukovala Lizzie Mantleová.

Nick Nicholl přikývl. Na Gracea tím vším učinil velký dojem. Normálně tomu mladému muži scházela sebedůvěra, ale momentálně se zdálo, že je opravdu ve formě.

„Ano, byly tam vloženy v březnu 2002.“

„Nechápu, jak to mohli tak rychle vyplatit,“ zajímalo Lizzie Mantleovou. „Měla jsem za to, že když se nenajde tělo, musí se sedm let čekat a teprve potom může být pohřešovaná osoba prohlášena za mrtvou.“ Když mluvila, vyhýbala se očím Roye Gracea, protože věděla, jak citlivé je pro něj osobně tohle téma.

„Z iniciativy newyorského starosty Giulianiho byla uzavřena mezinárodní dohoda,“ vysvětlil Steve Mackie, „která tuto lhůtu u pozůstalých po obětech z 11. září zrušila, a platby tak urychlila.“

Nick Nicholl před sebe rozložil několik výpisů, jako když rozdává při nějaké hře karty. „A tady to právě začíná být zajímavé. Ona celá suma získaná z životní pojistky, oněch půldruhého milionu liber, byla během tří měsíců z účtu zcela vybrána. V hotovosti, po různě vysokých sumách.“

„A co s tím udělala?“ zeptal se Grace.

Nick Nicholl rozhodil rukama. „Její sestra z toho byla naprosto a dočista konsternovaná, když jsem jí to řekl. Nechtěla tomu uvěřit. Lorraine prý žila jen z toho, co jí dala ona a přátelé.“

„A co to odškodné za toho 11. září?“ zajímal se Grace.

„To přišlo na účet v červenci 2002,“ odpověděl Nicholl a zdvihl příslušný výpis. „A stalo se totéž. Peníze byly v hotovosti, po různě velkých částkách, vybírány. A to v období mezi jejich příchodem na účet a dobou, která o několik týdnů předcházela napsání dopisu na rozloučenou.“

Celý tým se mračil. Glenn Branson si ťukal do zubů propiskou. Lizzie Mantleová, která si chvilku cosi pilně zapisovala, zdvihla oči.

„A tušíme, k čemu ty peníze použila?“ zeptala se. „Neřekla třeba někomu v bance, k čemu tu částku potřebuje? Když vybírala tak vysoké sumy v hotovosti, patrně se jí zeptali, za jakým je to účelem.“

„Banka má zásadu ptát se klientů, kteří vybírají velké sumy v hotovosti, nejsou-li pod nějakým tlakem,“ vysvětlil detektiv-konstábl Mackie. „Když se jí zeptali, řekla jim, že když manžel zemřel, banka jí nijak nepomohla a že by tedy teď byla blázen, kdyby u nich ty peníze nechávala.“

„Patrně ostrá dáma,“ poznamenala Lizzie Mantleová.

„Neobjevuje se nám tu jistý totožný model?“ vstoupil do diskuse Norman Potting. „Wilsonová první žena dědí, řekne přátelům, že odjíždí do Ameriky, a skončí ve stoce. Pak dědí druhá Wilsonová žena a skončí v La Manchi.“

Grace souhlasně pokýval hlavou a dospěl k názoru, že je čas, aby zveřejnil nejnovější informaci, kterou získal díky Cassianu Pewovi. „Jisté světlo by na věc mohlo vrhnout tohle,“ oznámil a pokračoval. „Minulý měsíc nalezla policie v Geelongu, nedaleko Melbourne, v australském státě Victoria tělo ženy. Bylo v kufru auta, které leželo potopené na dně řeky. Podle odhadu patologa byla dotyčná mrtvá maximálně dva roky. Ta žena měla prsní implantáty ze série, která byla v červnu 1997 dodána do Nuffieldské nemocnice ve Woodingdeanu. Příjemcem implantátu onoho konkrétního výrobního čísla byla Lorraine Wilsonová.“

Grace se na chvíli odmlčel, aby mohli všichni informaci vstřebat.

„Takže z La Manche plavala až do Austrálie a tam pokračovala proti proudu nějaký řeky, že?“ okomentoval to Glenn Branson. „A v plavkách měla schovaný ty tři miliony liber.“

„A to není všechno,“ pokračoval Roy Grace. „Byla čtyři měsíce těhotná. Australská policie nenašla ve své databázi DNA shodující se s DNA matky ani DNA, jež by se shodovala s tou částí DNA, kterou mělo nenarozené dítě po otci. Napadlo je tedy, jestli se shodná DNA nenachází v Celostátní britské databázi DNA. A na výsledek právě čekáme. Zítra budeme vědět, jestli se v databázi našla shodná.“

„Vypadá to, že máme problém, Houstone,“ pronesl Norman Potting.

„Anebo možná stopu,“ opravil ho Grace. „Pitva v Melbourne naznačila, že pravděpodobnou příčinou smrti bylo uškrcení,“ pokračoval. „K tomu závěru přivedl patologa fakt, že Lorraine Wilsonová měla zlomenou jazylku – kost tvaru U ve spodní části krku.“

„A stejná je též pravděpodobná příčina smrti Joanny Wilsonové,“ připomněl Nick Nicholl.

„Dobrá paměť,“ pochválil ho Grace. „Dneska jsi ve vrcholné formě. Jsem rád, že tvůj mozek neotupěl těmi bezesnými nocemi.“

Nicholl se začervenal a vypadal, že je spokojený sám se sebou.

„Ronnie Wilson si na mrtvého nevede zle,“ prohodil Norman Potting. „Když dokázal uškrtit svou ženu.“

„Pro tohle tvrzení nemáme dost důkazů,“ upozornil ho Grace, i když soukromě si myslel totéž. „Dobře. Takže co podnikneme. Jestliže utratila tři miliony liber v hotovosti během několika měsíců, někdo o tom bude vědět. Glenne a Bello, chci, abyste se na to podívali. Začněte znovu u Klingerových. Zjistěte co nejvíc o kruzích, v nichž se Wilsonovi pohybovali. Za co utráceli peníze? Nevěnovali se hazardu? Nekoupili si nějakou nemovitost v cizině? Nebo loď? Tři a čtvrt milionu liber, to je hodně peněz – a před pěti lety měly ještě větší hodnotu.“

Branson a Bella přikývli.

„Steve, mohl bys využít svých bankovních konexí a obdobně rychle zjistit, co se stalo s dědictvím paní Wilsonové? Chápu, že už je to deset let a že už o tom nemusí být žádné záznamy. Ale i tak zkus zjistit co nejvíc.“

Grace se odmlčel, podíval se do poznámek a pokračoval: „Zítra letím do New Yorku a uvidím, co tam zjistím. Zpátky poletím přes noc, ve čtvrtek v noci, takže bych tady měl v pátek ráno být. A po vás, Normane a Nicku, chci, abyste letěli do Austrálie.“

Potting vypadal, že je z té informace šťastný jako blecha, ale Nicholl se tvářil, jako by mu to dělalo starosti.

„Rezervoval jsem vám letenky na zítřejší večerní let. Cestou ztratíte jeden den a dorazíte tam v pátek ráno melbournského času. Budete mít celý den na vyšetřování a díky časovému posunu nám budete moct na poradě v pátek ráno oznámit výsledky vyšetřování. Vypadáš, jako by tě něco trápilo, Nicku? Nedokážeš se odtrhnout od svých otcovských povinností?“

Nicholl přikývl.

„Ale poletíš?“

Znovu přikývl, tentokrát energičtěji.

„Byl tam už někdo z vás?“

„Ne, ale mám bratrance v Perthu,“ odpověděl Nick Nicholl.

„To je z Melbourne asi tak daleko jako z Brightonu,“ upozornila ho Bella.

„Takže nebudu mít čas ho navštívit?“

„Nejedeš tam na dovolenou. Jedeš tam odvést práci,“ pokáral ho Grace.

Nick Nicholl přikývl.

„Vyrážíme po stopách mrtvé,“ pronesl Norman Potting.

A Graceovi jeho nos říkal, že možná též po stopách mrtvého.

kapitola 79

ŘÍJEN 2007

Z porady šel Roy Grace přímo do kanceláře a zatelefonoval Cleo. Řekl jí, že přijde později, než plánoval, protože to tady ještě musí dodělat a pak musí jít domů a sbalit si tam tašku. V New Yorku byl už několikrát. Dvakrát se Sandy – jednou nakupovat na Vánoce a jednou u příležitosti pátého výročí jejich svatby – a v ostatních případech pracovně. To město ale za všech okolností navštěvoval rád. Obzvlášť se těšil na to, že uvidí své dva přátele od policie, Dennise Bakera a Pata Lynche.

Poznal je před sedmi lety, když byl jako detektiv-inspektor poslán do New Yorku v souvislosti s vyšetřováním jedné vraždy. To bylo rok před 11. září. Dennis a Pat byli příslušníci newyorské policie, pracovali v Brooklynu a byli mezi prvními, kteří se dne 11. 9. dostavili na místo neštěstí. Pochyboval o tom, že by v celém New Yorku existoval někdo kvalifikovanější k tomu, aby mu zjistil, zda onoho strašného dne Ronnie Wilson opravdu zahynul, než právě oni dva.

Cleo byla v pohodě a k tomu milá a veselá. Řekla mu, ať přijde, jak to stihne, a ujišťovala ho, že na něj čeká velmi, velmi, ale opravdu velmi sexy odměna. Jelikož už se stačil přesvědčit, jak skvělé její sexy odměny jsou, byl si jistý tím, že to za ten účet z čistírny – kam jeho oblek po návštěvě psího výcvikového kurzu a po šrapnelu vrženém Humphreyem v autě musel putovat – určitě bude stát.

Pak obrátil svou pozornost k e-mailům. Na pár naléhavých odpověděl a rozhodl se, že zbytek nechá na dopoledne, na cestu letadlem.

A pak, zrovna když se chystal pustit do papírování, se ozvalo zaklepání na dveře a bez vyzvání vešel dovnitř s bolestným výrazem na tváři Cassian Pewe. Stál před Graceovým stolem, sako mělo přehozené přes rameno, horní knoflíček u košile rozepnutý a kravatu povolenou.

„Promiň, Royi, že tě takhle přepadám, ale mě se to trochu dotklo.“

Grace zdvihl prst a naznačil tak, že potřebuje dočíst nějaké písemné sdělení. Teprve potom zvedl k Pewovi oči. „Dotklo? Nerozumím. Co?“

„Slyšel jsem, že posíláš detektiva-seržanta Pottinga a detektiva-konstábla Nicholla zítra do Melbourne. Je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

Pewe si zaklepal na hrudník. „A co já? Já jsem to začal. Takže bych určitě měl být jedním z těch, co tam pojedou?“

„Promiň, ale není mi jasné, co myslíš tím, že jsi to začal? Myslel jsem, že jsi jen vzal jeden telefonát od Interpolu?“

„Royi,“ pronesl prosebným hlasem, kterým jako by říkal, že Grace byl vždycky jeho nejlepším, ale opravdu nejlepším přítelem, „byla to moje iniciativa, že se všechno tak rychle rozhýbalo.“

Grace přikývl, popuzený přístupem toho muže i tím, že ho vyrušil od práce. „Ano, a já si toho vážím. Ale musíš pochopit, že tady v Sussexu se držíme zásad týmové práce. Ty máš na starost vychladlé případy – a já vedu živé vyšetřování. Informace, kterou jsi nám poskytl, nám patrně dost pomůže a toho, že jsi zareagoval rychle, jsem si povšiml.“

A teď už vypadni a nech mě pracovat, chtělo se mu říct, ale nevyslovil to.

„To mě těší. Myslím si jen, že bych měl být členem týmu, který do Austrálie pojede.“

„Lepší bude, když zůstaneš tady,“ ukončil debatu Grace. „Je to můj rozkaz.“

Pewe se na něj zlostně zahleděl a v náhlém záchvatu vzteku odsekl: „Myslím, že toho budeš litovat, Royi.“

Pak rozzuřeně odešel z Graceovy kanceláře.

kapitola 80

ŘÍJEN 2007

Bylo úterý večer, osm hodin. Ricky potmě seděl ve své dodávce. Stála na druhé straně ulice naproti bytu Abbyiny matky, na tomtéž výhodně položeném místě, kde předtím čekal. Viděl odtud jak na vchod do domu, tak na ulici, kterou by Abby musela použít, kdyby chtěla vyklouznout zadním, požárním východem.

Chlad mu lezl do kostí. Chtěl jen všechno zpátky, chtěl, aby mu Abby nakonec zmizela z očí a on se z téhle zatracené, mokré, studené a bohem zapomenuté země, dostal někam, kde věčně svítí slunce.

V uplynulých třech hodinách neviděl skoro živou duši. Matně si vzpomínal, že Eastbourne má pověst města, kam se lidé stěhují na důchod a kde co do věkové skladby převažují mrtví a lidé těsně před smrtí. Dneska večer to zde vypadalo, jako kdyby po smrti byli všichni obyvatelé. Na prázdné chodníky tu dopadalo uliční světlo. Strašný plýtvání, pomyslel si. Někdo by se měl zamyslet nad tím, kolik uhlí se spálí, aby se tady nazdařbůh svítilo.

Abby byla uvnitř, v teple a se svou matkou. Měl pocit, že tam zůstane na noc, ale neodvažoval se opustit svoje stanoviště a vydat se do hospody na drink nebo na tři, dokud nebude mít v tomhle směru úplnou jistotu.

Asi před dvěma hodinami zachytil signál jejího nového mobilního telefonu, když volala na matčin nový telefon, aby vyzkoušela jeho zvonění, hlasitost, a dala tak matce své číslo. Díky tomu hovoru měl nyní obě nová čísla uložená.

Když testovaly telefony, uslyšel v pozadí zvuk televize. Přišlo mu to jako nějaký nekonečný seriál – jakýsi muž a žena se tam hádali v autě. Tak ta čubka a její máma si hezky v pohodlí a teplíčku čučí na telku a nabíjejí si ty dva svý nový mobily, který si pořídily za jeho peníze.

Odposlechové zařízení ustavičně pípalo. Abby obtelefonovávala domovy pro seniory a hledala takový, který by její matku okamžitě na čtyři týdny přijal, než bude volný pokoj v tom domově, který jí předtím vybrala.

Vyptávala se na zdravotní péči, lékaře, čas podávání denních jídel, suroviny, z nichž se jídla připravují, na možnost cvičení, na to, jestli je tam bazén, sauna, jestli je to blízko hlavní silnice nebo někde v klidném prostředí, jestli je tam zahrada, kam se dá dostat na kolečkovém křesle, jestli jsou tam pokoje s vlastní koupelnou. Postupně probírala jednotlivé body na svém seznamu. Důkladně. To, že je ta čubka důkladná, on sám už na vlastní kůži pocítil.

A čí jsou ty peníze, kterými se to zaplatí?

Poslouchal, jak si na dopoledne domlouvá návštěvu tří ze zařízení. Předpokládal, že dopoledne tedy nechá matku doma samotnou. A také počítal s tím, že matka nezapomněla, že k ní má přijít zámečník.

Až to s ní vyřídí, nebude už potřebovat domov pro seniory. Spíš márnici.

kapitola 81

ŘÍJEN 2007

V 8.20 příští den ráno přišel inspektor Stephen Curry v doprovodu seržanta lana Browna do malé konferenční místnosti v objektu vazebního bloku za budovou Sussex House. V ruce svíral poznámky k dnešní ranní poradě, které obsahovaly souhrnný přehled všech podstatnějších trestných činů, k nimž za uplynulých čtyřiadvacet hodin došlo v jeho obvodu.

Přidal se k nim seržant Morley a seržantka, která měla ten den ranní směnu – menší, podsaditá policistka s vlasy mašinkou sestřihanými výrazně nakrátko a ještě výraznějším nadšením pro svou práci. Jmenovala se Mary Gregsonová.

Okamžitě se pustili do práce, kterou měli před sebou. Curry začal procházet všechny klíčové body svodky: došlo k ohavnému rasistickému incidentu, kdy byl mladý muslimský student cestou z univerzity ošklivě zbit před rychlým občerstvením s nočním provozem na Park Road v Coldeanu; na Lewes Road došlo ke smrtelné dopravní nehodě motocyklisty s chodcem a na Broadwayi ve Whitehawku k přepadení; a v Preston Parku byl zbit mladý muž, přičemž tento incident byl motivován nenávistí vůči homosexuálům.

Všechny události Curry podrobně prošel, zabýval se otázkou jejich nebezpečnosti a kontroloval, řečeno jeho vlastní terminologií, jestli někde neudělali nějakou kravinu, které by se v 9.30 mohl při přezkumu případů chytit superintendent.

Poté se zabývali momentálně pohřešovanými osobami a domlouvali se na vyšetřovacích postupech. Mary podrobně informovala o případu osoby propuštěné na policejní kauci, jež se má dnes dostavit a vyslechnout si obvinění, a připomněla Currymu, že v 11 hodin se má sejít s právníkem královské prokuratury ve věci podezřelého, kterého zatkli poté, co během uplynulých několika směn došlo k záplavě krádeží kabelek.

Pak si inspektor náhle ještě na něco vzpomněl: „Johne – včera jsem s tebou mluvil o tom, že je třeba zajít zajednou ženou do Kemp Townu. Nikde jsem to ve svodce neviděl – jak se jmenovala? – Katherine Jennigsová. Došlo k nějakému posunu?“

Morley se najednou začervenal „Proboha, promiňte, šéfe. Nic jsem v tom nepodnikl. Přišlo to zmizení Gemmy Buxtonové – omlouvám se – dnes to bude mít přednost před vším ostatním. Zanesu to do počítače a během dopoledne tam někoho pošlu.“

„Hodný,“ řekl na to Curry a pak se znovu podíval na hodinky. Sakra. Skoro 9.05. Vyskočil a rozloučil se slovy: „Na shledanou později.“

„Tak si to u pana ředitele pěkně užijte,“ řekla na to Mary a drze se zazubila.

„Třeba se z vás dneska konečně stane jeho oblíbený žák!“ dodal Morley.

„Pokud jde o podřízené, má tak děravou paměť jako ty,“ opáčil. „Takže něco takového nepředpokládám.“

kapitola 82

ŘÍJEN 2007

Ricky trhavě spal. Usnul po několika půllitrech piva, která si dopřál v rušné hospodě na nábřeží. S trhnutím se probudil pokaždé, když spatřil reflektory auta, zaslechl nějaké vozidlo, kroky nebo zavírání dveří. Seděl na místě spolujezdce, aby – kdyby šel náhodou okolo nějaký zvídavý strážník – nevypadal jako opilý řidič. Dodávku opustil jen několikrát, aby se v jedné uličce vymočil.

V šest ráno, ještě potmě, opět odjel, aby si našel nějakou dělnickou restauraci. Tam si dal snídani a za hodinu se vrátil na svou pozorovatelnu.

Jak se sakra do téhle situace dostal? Opakovaně se ptal sám sebe. Jak se mohl nechat tou čubkou oblafnout? Hrála to na něj šikovně. Chodila k němu a dokonale hrála nadrženou malou couru. Dovolila, aby si s ní dělal všechno, co chtěl, a předstírala, že se jí to líbí. Možná se jí to opravdu líbilo. Celou tu dobu z něj ale nenápadně tahala informace. Ženské jsou mazané. Vědí, jak s muži manipulovat.

A on udělal tu zatracenou chybu, že jí to řekl, protože se chtěl před ní vytáhnout. Myslel si, že to na ni udělá dojem.

A místo toho, jednou v noci, když byl nafetovaný a nalitý, mu vybílila kvartýr a utekla. Zoufale to potřeboval zpátky. Finančně na tom byl bídně, byl až po uši v dluzích a byznys mu moc nešlapal. A tohle byla jeho šance. Padla mu do klína, jenže pak mu to ta čubka vyfoukla a zdrhla s tím.

Jedna věc mu však nahrávala: svět, v němž utíkala, byl menší, než si myslela. Ať už s tím, co má, půjde za kýmkoli, budou jí klást otázky. Spoustu otázek. Měl tušení, že už to možná začala zjišťovat, a proto pořád trčela tady. A nyní začal její problémy zhoršovat jeho příjezd do Brightonu.

#

V 9.30 zastavil před vchodem do činžovního domu místní, eastbournský taxík. Řidič vystoupil a zazvonil. Za pár minut se objevila Abby. Sama.

Dobře.

Skvěle.

Jela na první ze tří schůzek, které si na dopoledne sjednala v domovech pro seniory. Nechávala matku samotnou – a určitě jí přísně nakázala, aby neotvírala nikomu, kromě zámečníka.

Sledoval, jak Abby nastupuje do taxíku a odjíždí. Nehýbal se. Věděl, jak nevyzpytatelné ženy jsou. Klidně by se mohla za pět minut vrátit, protože si něco zapomněla. Měl spoustu času. Bude pryč minimálně hodinu a půl, ale nejspíš tři anebo ještě víc. Musí jen být ještě chvilku trpělivý, aby měl jistotu, že je čistý vzduch.

A ten nebude potřebovat nijak zvlášť dlouho.

kapitola 83

ŘÍJEN 2007

Glenn Branson stiskl tlačítko zvonku a odstoupil o pár desítek centimetrů, aby na něj bezpečnostní kamera dobře viděla. Tepaná železná dvoudílná brána sebou několikrát škubla a pak se začala tiše rozvírat. Branson nastoupil zpátky do služebního vozu a projel mezi dvěma impozantními cihlovými pilíři na kruhovou příjezdovou a zároveň výjezdovou cestu, přičemž pod pneumatikami jeho vozu křupal štěrk. Zastavil za stříbrným sporťákem značky Mercedes a stříbrnou limuzínou, kterou byl opět mercedes, třídy S, jež byly zaparkované vedle sebe.

„Dobrý místo, co?“ pronesl. „Jeho medák pěkně ladí s jejím a tak podobně.“

Bella Moyová přikývla a do tváře se jí začínala vracet barva. Glennův způsob řízení ji totálně vyděsil. Glenna měla ráda a nechtěla ho urazit, ale kdyby mohla jít zpátky do kanceláře pěšky anebo se vracet bosá po žhavém uhlí, dala by tomu přednost.

Luxusní dům před nimi napodoboval z části dům georgiánský a z části řecký chrám. Vepředu měl po celé šířce sloupořadí. Tak za takovéhle bydlení by Ari dala všechno na světě, pomyslel si Glenn. Zvláštní, že když se brali, nezdálo se, že by Ari nějak zvlášť záleželo na penězích. To se ale všechno změnilo zhruba v době, kdy Sammy, kterému bylo nyní osm, nastoupil do školy. Nepochybně si začala povídat s jinými matkami, viděla jejich luxusní auta a navštívila některé z jejich přepychových domů.

Ale domy jako tenhle fascinovaly i jeho. Glennovi připadalo, že domy mívají okolo sebe auru. V téhle čtvrti i jinde ve městě byla celá řada domů, které byly stejně velké a luxusní, avšak působily dojmem, že v nich žijí obyčejní, slušní občané. Jen občas zahlédl člověk místo jako tohle, které se zdálo být až přespříliš přepychové a schválně či bezděčně vysílalo signály, jež člověku říkaly, že ten dům nebyl pořízen za počestně vydělané peníze.

„Chtěla bys tady bydlet, Bello?“ zeptal se.

„Zvykla bych si,“ usmála se a pak vypadala, jako kdyby po takovém domě trošičku přece jen toužila.

Ze strany se na ni podíval. Byla to pohledná žena, spleť hnědých vlasů lemovala její veselý obličej a na prsteníčku neměla snubní prstýnek. Vždycky nosila trochu staromódní šaty, jako kdyby nestála o to, aby vypadala co možná nejlépe, a Glenn by ji v tomhle směru hrozně rád předělal. Dneska měla na sobě bílou blůzu a přes ni svetr s výstřihem do V, který byl celý v námořnické modři, k tomu černé vlněné kalhoty, pevné černé boty a krátký zelený flaušový kabát.

O svém soukromém životě nikdy nemluvila a Glenn často přemýšlel o tom, s kým vlastně bydlí. S mužem, se ženou, se skupinkou spolubydlících. Jeden z kolegů se kdysi zmínil o tom, že Bella pečuje o svou starou matku, ale sama Bella o něčem takovém nikdy nemluvila.

„Teď si nějak nemůžu vzpomenout, kde že to vlastně bydlíš,“ prohodil, když vystupovali z auta. Poryv větru přitom pozdvihl šosy jeho kabátu v barvě velbloudí srsti.

„V Hangletonu,“ odpověděla.

„Aha.“

To na ni docela sedělo. Hangleton byla příjemná, převážně obytná čtvrť, protnutá dálnicí a golfovým hřištěm. Bylo zde hodně malých jednopatrových a přízemních domků s opečovávanými zahrádkami. Přesně ten typ klidné a bezpečné čtvrti, kde může žena žít se svou postarší matkou. Najednou si představoval smutnou Bellu, jak se doma stará o nemocnou, křehkou starou paní a jakýkoli jiný život si nahrazuje žvýkáním svých oblíbených čokoládových bonbonů značky Malterser. Zkrátka cosi jako opuštěný domácí mazlíček v kleci.

Branson zazvonil na zvonek a filipínská služebná je vpustila do domu. Dovedla je do oranžérie s vysokým stropem, odkud byly vidět terasovitě uspořádané trávníky s nekonečně dlouhým bazénem a tenisovým kurtem.

Tam je posadila do křesel rozmístěných kolem mramorového konferenčního stolku a nabídla jim pití. Pak přišli Stephen a Sue Klingerovi.

Stephen byl vysoký, hubený, poněkud chladně vyhlížející muž, kterému nechybělo moc do padesáti, s šedivějícími vlasy drsně sčesanými dozadu a tvářemi prokvetlými změtí fialových pijáckých žilek. Měl na sobě oblek s tenoučkým proužkem a draze vyhlížející mokasíny. Jakmile podal Bransonovi ruku, podíval se na hodinky.

„Musím bohužel za deset minut odjet,“ upozornil je. Jeho hlas byl tvrdý a nevýrazný, zcela odlišný od toho Stephena Klingera, s nímž si Glenn povídal včera v kanceláři po tom, co bylo zcela jistě hodně těžkým obědem.

„Žádný problém, pane, máme pro vás a paní Klingerovou jen pár stručných otázek. Vážíme si toho, že jste si na nás opět našli čas,“ odvětil Branson.

Vděčně na Sue Klingerovou již podruhé pohlédl a ona se tajnůstkářsky zaculila, jako kdyby si toho povšimla. Je to vážně kus, pomyslel si. Bylo jí něco málo přes čtyřicet, měla skvělou postavu, oblečená byla do hnědé značkové teplákové soupravy z jemné bavlny a obutá byla do tenisek, které vypadaly, jako kdyby je právě vyndala z krabice.

A měla oči, které lákaly do postele a kterých si Branson již dvakrát za sebou v rychlém sledu povšiml, načež se je snažil ze všech sil ignorovat. Otevřel si zápisníky a rozhodl se soustředit na oči Stephena Klingera, v nichž bude patrně snazší číst.

Služebná přinesla kávu a vodu.

„Můžeme nejdřív maličko zopakovat, co už jsme si řekli? Jak dlouho jste byli s Ronniem Wilsonem přátelé?“ zeptal se Branson.

Klinger posunul oči kousek doleva. „To jsme – to jsme byli dospívající kluci,“ odpověděl. „Je to takových sedmadvacet – ne – třicet let. Zhruba.“

Glenn se rozhodl provést ještě jednu kontrolu a pronesl: „A včera jste nám říkal, že vztah s jeho první ženou Joannou byl komplikovaný, ale s Lorraine že to bylo lepší?“

Než promluvil, jeho oči se opět posunuly drobet doleva.

Šlo o neurolingvistický experiment, který se Glenn naučil od Roye Gracea a který mu někdy hodně pomáhal při posuzování toho, zdali někdo mluví pravdu či nikoli. Lidský mozek je rozdělen na levou a pravou hemisféru. V jedné je sídlo dlouhodobé paměti, zatímco v druhé probíhají kreativní procesy. Když člověku položíte otázku, jeho oči se téměř bez výjimky vydají k té hemisféře, kterou zrovna používá. U některých lidí je však úložiště vzpomínek v pravé hemisféře a u některých v levé; kreativní hemisférou je vždy hemisféra druhá.

Nyní tedy Branson věděl, že když se oči Stephena Klingera vydají při odpovědi na nějakou otázku doleva, směřují do oblasti paměti, což znamená, že mu Klinger pravděpodobně říká pravdu. Pokud se oči posunou doprava, pak to bude znamenat, že Klinger lže. Nebyla to stoprocentně spolehlivá technika, ale mohl to být dobrý indikátor.

Branson se naklonil dopředu, neboť služebná před něj právě položila jeho šálek, talířek a porcelánový džbánek s mlékem, a pokračoval další otázkou: „A podle vašeho názoru, pane Klingere, myslíte si, že by byl Ronnie Wilson schopen zavraždit některou ze svých manželek?“

Šokovaný výraz v Klingerově tváři nebyl předstíraný. A stejně tak i opožděně se dostavivší reakce jeho manželky. „Ne, Ronnie, ne. Občas se sice dokázal pořádně rozčílit, ale…,“ pronášel Klinger a jeho oči přitom zůstávaly bez hnutí uprostřed. Pak pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Měl laskavé srdce,“ dodala Sue. „Rád pečoval o své přátele. Nemyslím si, že by toho byl schopen – ne, to si rozhodně nemyslím.“

„Máme určité informace, o které bychom se s vámi rádi podělili. V této fázi je to důvěrné, i když za několik dní bude v tomto smyslu vydáno tiskové prohlášení.“

Branson pohlédl na Bellu, jako kdyby jí poskytoval příležitost pokračovat, ale ona mu dala najevo, že je spokojená a že může mluvit dál.

Branson si nalil mléko do kávy a pronesl: „Zdá se, že Joanna Wilsonová do Ameriky vůbec neodjela. Její tělo bylo v pátek nalezeno ve stoce uprostřed Brightonu. Leželo tam už dlouho. A zdá se, že byla uškrcená.“

Nyní Klingerovi vypadali opravdu šokované.

„A do prdele!“ pronesla Sue.

„Není to ta, co byla v pondělí v Argu?“ zeptal se Stephen.

Bella mu na to přikývla.

„A vy říkáte – že – že s tím měl Ronnie něco společného?“ otázal se.

„Pokračoval bych, když dovolíte,“ vzal si opět slovo Branson. „Včera jsme se rovněž dověděli, že se našlo tělo Lorraine Wilsonové.“

Sue Klingerová zbledla. „V La Manchi?“

„Ne, v jedné řece kousek od Melbourne, v Austrálii.“

Oba Klingerovi se na něj jen mlčky a ohromeně dívali. Někde v domě zazvonil telefon. Nikdo se ani nepohnul, aby ho šel zvednout. Glenn se napil kávy.

„Od Melbourne?“ zopakovala nakonec Sue Klingerová. „V Austrálii?“

„Jak se tam proboha z kanálu La Manche dostala?“ divil se Stephen a vypadal naprosto konsternované.

Zvonění přestalo. „Pitva ukázala, že byla mrtvá dva roky, pane – takže to nevypadá, že by v roce 2002 spáchala sebevraždu skokem z trajektu.“

„Ona místo toho skočila do nějaké řeky v Austrálii?“ zeptal se Klinger.

„To si nemyslím,“ odvětil Branson. „Měla zlámaný vaz a byla nacpaná v kufru auta.“ Zbytek informací, které měl, zatajil.

Oba Klingerovi bez hnutí seděli a vstřebávali to, co si právě vyslechli. Ticho nakonec prolomil Stephen. „A kdo jí to udělal? A proč? Chcete říct, že stejná osoba zabila Joannu i Lorraine?“

„To se v téhle fázi říct nedá. Ale zdá se, že obě byly zabity podobným způsobem.“

„A kdo – kdo by zabíjel Joannu – a pak Lorraine?“ přemýšlela nahlas Sue. Nervózně si začala kroutit kolem zápěstí zlatým náramkem.

„Věděl někdo z vás o tom, že Joanna Wilsonová zdědila po matce dům, který krátce před svou smrtí prodala?“ zeptal se Glenn. „Jeho hodnota se blížila sto sedmdesáti pěti tisícům liber. Teď se snažíme zjistit, co se s těmi penězi stalo.“

„Zřejmě s nimi byly, hned jak došly na účet, zaplaceny Ronnieho dluhy,“ prohlásil Stephen. „Toho starýho mizeru jsem měl rád, ale s penězma to moc neuměl, jestli mi rozumíte. Pořád něco spřádal a dojednával, ale nikdy mu to pořádně nevyšlo. Chtěl být velkým hráčem, ale neměl na to schopnosti.“

„To je trošku tvrdé, Steve,“ mírnila ho Sue a otočila obličej k manželovi. „Ronnie měl dobrý nápady.“ Podívala se na detektivy a zaťukala si na hlavu. „Byl vynalézavý. Jednou vymyslel věcičku, která vysávala z otevřených lahví vína vzduch. Zrovna si to dával patentovat, když vtom přišli s tím – jak se to jmenuje? – Vacu Vinem a ten ovládl celý trh.“

„Jo, jenomže Vacu Vin byl z umělý hmoty,“ vložil se do debaty Stephen. „A ten trouba Ronnie vyrobil tu svou věc z kovu. Každý by mu řekl, že kovy s vínem reagují.“

„Sám jsi ale tehdy říkal, že je to šikovný nápad, ne?“

„Jo, ale do žádnýho podniku, který vede Ronnie, bych nikdy nic neinvestoval. Dvakrát jsem to udělal a v obou případech to skončilo fiaskem.“ Pak pokrčil rameny. „Aby vám byznys fungoval, potřebujete víc než jen dobrý nápad.“ Podíval se na hodinky a trochu znervózněl.

„Manželé Klingerovi,“ oslovila je Bella, „věděli jste, že Lorraine dostala několik měsíců – před svou údajnou sebevraždou – značnou částku peněz?“

Sue energicky zavrtěla hlavou. „V žádném případě. Věděla bych to jako první. Ronnie ji chudinku nechal ve strašný situaci. Musela znova pracovat na Gatwicku. Kvůli Ronnieho dluhům nemohla dostat žádný úvěr. Nedokázala dát dohromady ani dost peněz na to, aby si koupila auto. Dokonce jsem jí v jednu chvíli půjčila pár stovek, aby se udržela nad vodou.“

„No, možná vás to oba překvapí,“ vzal si zase slovo Glenn Branson, „ale Ronnie Wilson měl životní pojistku u pojišťovny Norwich Union, z níž bylo v březnu 2002 vyplaceno Lorraine Wilsonové více než půl druhého milionu liber.“

Jejich šok byl přímo hmatatelný. A pak ho Branson ještě umocnil.

„A později, v červenci 2002, obdržela paní Wilsonová platbu v hodnotě téměř dva a půl milionu dolarů z fondu na odškodnění pozůstalých po obětech 11. září. Podle tehdejšího kurzu to odpovídalo sumě jeden a tři čtvrtě milionu liber.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Tomu nevěřím. Tomu prostě nevěřím!“ vrtěla hlavou Sue. „Vím, že když zmizela, nebyli policisté, s nimiž jsme hovořili, úplně přesvědčeni o tom, že spáchala sebevraždu skokem z lodi. Neřekli proč. Možná věděli něco, co my ne. Ale Stephen a já a všichni naši přátelé jsme věřili tomu, že je mrtvá. Nikomu z nás se už potom neozvala.“

„Jestliže to, co říkáte, je pravda, pak je to…“ Stephen Klinger se zarazil uprostřed věty.

„Všechno vybrala, v hotovosti, v různě vysokých částkách, mezi dobou, kdy ty peníze dostala, a listopadem 2002, kdy zmizela,“ doplnila Bella.

„V hotovosti?“ zopakoval Stephen Klinger.

„Netuší někdo z vás, jestli Wilsonovy – nebo spíš Ronnieho – nemohl někdo vydírat?“ zajímal se Glenn.

„Lorraine a já jsme k sobě měli hodně blízko,“ prohlásila Sue. „Myslím, že by mi to řekla – víte – že by se mi svěřila.“

Asi tak, jako se ti svěřila s těmi třemi a čtvrt miliony! pomyslel si Branson.

Stephen Klinger náhle zabodl prst do vzduchu. „Je tu jedna věc – třeba ji to mohl Ronnie naučit. Rád obchodoval se známkami.“

„Se známkami?“ zopakoval Glenn. „Myslíte s poštovními známkami?“

Klinger přikývl. „Drahými. Vždycky je prodával anebo kupoval za hotové. Asi si myslel, že takhle mu finanční úřad nebude moc jen tak lehce koukat pod prsty.“

„Za více než tři miliony by musela být strašná spousta známek,“ podotkla Bella.

Stephen Klinger zavrtěl hlavou. „Nemusela. Vzpomínám si, jak jednou večer v hospodě otevřel Ronnie peněženku a ukazoval mi známku, jednu jedinou známku, měl ji zabalenou v kousku hedvábného papíru, a říkal mi, že za tuhle jednu jedinou známku, zaplatil padesát táců. A počítal s tím, že najde kupce, který mu za ni dá šedesát. Ale byl to smolař, takže za ni nakonec určitě dostal tak s bídou čtyřicet.“

„A netušíte, kde pan Wilson ty známky kupoval anebo prodával?“

„Pro menší věci využíval, jak mi řekl, služeb několika místních obchodníků se známkami. Vím o firmě Hawkes na Queens Road. A zmiňoval se i o pár firmách v Londýně a taky v New Yorku. Jo, a taky mi říkal, že jeden opravdu velký hráč v tyhle branži obchoduje z domova – na jméno si už nevzpomínám, ale je to tady za rohem, na Dyke Road. Někdo od Hawkese by vám to jméno určitě řekl.“

Glenn si to poznamenal.

„A taky říkal, že svět lidí, kteří obchodujou s těmi nejdražšími známkami, je hodně malý. Jakmile někdo něco velkého koupí nebo prodá, ostatní z téhle branže o tom hned vědí. Takže, jestli ty peníze utratila za známky, někdo si to určitě bude pamatovat.“

„A někdo si patrně bude taky pamatovat, pokud ty známky zase zpátky prodala,“ dodala Bella.

kapitola 84

ŘÍJEN 2007

Duncan Troutt měl dnes první den hlídkovou službu jako plnoprávný policista. Byl na to dost hrdý, pociťoval jisté sebevědomí, ale po pravdě řečeno byl taky nervózní, aby něco nezpackal. Měl drobnou postavu, vysoký byl stopětasedmdesát centimetrů a vážil jen třiašedesát kilo, ale uměl se o sebe postarat. Byl již dlouhou dobu fanouškem bojových umění a získal celou řadu certifikátů z kickboxu, taikwonda a kung-fu.

Jeho přítelkyně Sonia mu dala zarámovaný plakát, kde se pravilo:

I KDYBYCH MĚL KRÁČET ÚDOLÍM SMRTI,

NIČEHO ZLÉHO SE NEBOJÍM,

NEBOŤ JSEM NEJPRORADNĚJŠÍM ZKURVYSYNEM

TOHOTO ÚDOLÍ.

Nejproradnější zkurvysyn se momentálně nacházel na křižovatce Marine Parade a Arundel Road v nejvýchodnější výspě Brightonu a Hoveu. Nebylo to zrovna údolí. Spíš taková menší proláklina. Na ulicích panoval momentálně klid. Zhruba za hodinu se začnou objevovat drogově závislí. Jeden ze statistických údajů, který by místní rada pro turistiku jen nerada šířila, říkal, že město má největší počet narkomanů aplikujících si drogu nitrožilně – a také největší počet úmrtí v důsledku užívání drog – na hlavu v celé Velké Británii. A Troutt byl upozorněn na to, že neúměrně velká část z nich zjevně žije právě v jeho obvodu. Ve vysílačce to zapraskalo a Troutt uslyšel svůj volací znak. Vzrušeně se ohlásil a uslyšel hlas seržanta Morleye.

„Všechno v pořádku, Dunacane?“

„Ano, seržante. Zatím ano, seržante.“

Trouttův obvod sahal od nábřeží Kemp Townu až k sídlišti Whitehawk, kde historicky vzato bydlely některé z nejdrsnějších a nejvíce násilnických rodin města – ale také mnoho slušných lidí. A nedávné iniciativy v oblasti terénní policejní práce zde vedly k výrazným pozitivním změnám. Změť terasovitě uspořádaných uliček mezi Kemp Townem a Whitehawkem v sobě skrývala pomíjivý svět penzionů a laciných hotelů, prosperující komunity stálých obyvatel města, včetně jedné z největších gay komunit v Británii, a k tomu desítky restaurací, hospod a menších, na řetězcích nezávislých obchodů. Sídlilo zde také několik škol stejně jako městská nemocnice.

„Potřebuji, abys prověřil jednu osobu, o niž se zajímáme. Ženu, která má údajně z něčeho strach.“ Pak mu nastínil okolnosti.

Troutt si vytáhl svůj zbrusu nový zápisník, zapsal si do něj jméno, Katherine Jenningsová, a adresu.

„Přišlo to od inspektora a k němu se to dostalo patrně od nějaké vysoké šarže, jestli mi rozumíš.“

„Absolutně, seržante. Jsem už dost blízko – za chvíli se tam zastavím.“

Konstáblův krok získal díky tomu na naléhavosti. Troutt momentálně kráčel po větrné nábřežní promenádě Marine Parade a nato zahnul doleva, směrem pryč od moře.

Na udané adrese se nacházel velký osmipatrový činžák. Na silnici zde vedle řady zaparkovaných vozidel momentálně stál náklaďák nějaké stavební společnosti a dodávka výtahářské firmy. Troutt minul šedý ford focus, který měl za stěračem lístek s pokutou za špatné parkování, přešel silnici a došel ke vchodu. Tam ustoupil na stranu a pustil před sebe dva muže, kteří nesli velký kus sádrokartonu. Pak se podíval na panel se zvonky. U čísla 82 nebylo žádné jméno. Konstábl stiskl tlačítko. Nikdo se neozval.

Na spodní části panelu byl zvonek na domovníka, ale protože vchodové dveře byly otevřené a čímsi zaklíněné, rozhodl sejít dovnitř. Na dveřích výtahu visela cedule s nápisem MIMO PROVOZ, a tak se Troutt vydal po schodech. Opatrně postupoval vzhůru po kusech zaprášeného igelitu a byl trošku naštvaný, že mu ten prach umaže boty, které si včera večer pečlivě vyleštil. Přímo nad sebou slyšel kladivo, rány, zvuk vrtačky a v pátém patře se musel vypořádat s překážkovou dráhou ze stavebního materiálu.

Pokračoval v cestě nahoru a došel až do osmého patra. Dveře do bytu Katherine Jenningsové byly přesně před ním. Pohled na tři samostatné zámky a kukátko v něm probudil zvědavost. Dva zámky nebyly nic neobvyklého, jak věděl z návštěvy některých brightonských bytů či domů, které se nacházely v ohniscích trestné činnosti a do nichž se někdo již opakovaně vloupal. Tři zámky ale byly už příliš. Troutt se na ně zblízka podíval a zjistil, že všechny vypadají dost masivně.

Ty se asi něčeho bojíš, holka, pomyslel si, když zvonil.

Nikdo mu neotevřel. Zkusil to ještě několikrát, trpělivě vyčkával a pak se rozhodl jít si povídat s domovníkem.

Když se vrátil do malého vestibulu v přízemí, vešli do domu dva muži. Jednomu bylo přes třicet, měl příjemné vystupování, na sobě kombinézu, která měla na náprsní kapse nápis Stanwell – údržba výtahů, a opasek umožňující připínání nářadí. Druhý byl buřičský vyhlížející šedesátník, který měl přes montérky nataženou špinavou mikinu. V ruce držel staromódní mobil a za nehty měl špínu.

Řemeslník se na Troutta překvapeně usmál. „No vy jste sakra rychlej!“

Starší muž pozdvihl telefon. „Já zrovna vás volal, necelá minuta je to!“ Díky jeho hrdelnímu přízvuku to znělo spíš jako stížnost.

„Volal? Mně?“

„Kvůli tomu výtahu.“

„Promiňte, vy jste?“ pronesl Troutt.

„Domovník.“

„Já jsem tady bohužel v jiné věci,“ vysvětlil Trout. „Ale jestli mi řeknete, co máte za problém, milerád vám pomůžu.“

„Je to jednoduché,“ převzal iniciativu mladší z mužů. „S mechanismem výtahu si někdo hrál. Záměrně ho poničil. Vypadá to jako nějaká sabotáž. A poškodil taky alarm a telefon v kabině – jsou tam přeřezané dráty.“

Nyní měl Trouttovu plnou pozornost. Konstábl si vytáhl zápisník.

„Můžete mi říct podrobnosti?“

„Já vám to radši ukážu. Jste technický typ?“

Troutt pokrčil rameny. „Zkuste to se mnou.“

„Vezmu vás do strojovny, tam vám to vysvětlím. Na podlaze jsou tam stříkačky. Ale podstatnější je, že si někdo pohrával s mechanismem brzdy, když byl výtah v provozu.“

„Dobře. Ale nejdřív si musím na chvíli promluvit tady s tím pánem.“

Výtahář přikývl. „Musím někde zaparkovat dodávku. Ti dopravní strážníci jsou dneska jak gestapo.“

Zatímco odcházel, obrátil se Troutt k domovníkovi. „V bytě 82 vám bydlí nějaká Katherine Jenningsová?“

„Ona nová. Je tady jen pár týdnů. Krátkodobý nájem.“

„Můžete mi o ní něco říct?“

„Já moc s ní nemluvil, jen v neděli, když ona uvíznula v tom výtahu. Ona má hodně peněz. Já můžu vám říct, kolik platí za nájem.“

„Kdo si myslíte, že poškodil ten výtah? Místní výrostci? A nebo to nějak souvisí s ní?“

Domovník pokrčil rameny. „Já myslím, že on možná nechce přiznat, že to technická závada. Možná sebe chrání, anebo svou firmu?“

Troutt přikývl a nechtěl to rozvádět. Až se podívá do strojovny, udělá si vlastní úsudek.

„Takže vy nevíte, čím se živí?“

Domovník zavrtěl hlavou.

„Je vdaná? Má děti?“

„Ona sama.“

„A nemáte představu o tom, kdy a kam chodí?“

„Bydlím na druhý straně bloku. Nájemníky z tohohle křídla vidím, jen když oni potřebují něco. Ona nějaký problém s policií?“

„Ne, nic takového.“ Pak se na toho muže usmál, aby ho uklidnil. „Měl bych se představit – policejní konstábl Troutt. Jsem jedním z nových pochůzkářů ve vašem obvodu.“ Nato vytáhl svou navštívenku.

Domovník si ji vzal a nedůvěřivě si ji prohlížel, jako kdyby byla od nějakého vlezlého obchodního zástupce firmy provádějící výměny oken. „Doufám, že se tu někdy objevíte v pátek nebo v sobotu v noci. Minulej pátek nějaký prevíti malí nám popelnici zapálili tady,“ vrčel.

„Ano, a přesně s tím souvisí ta nová iniciativa,“ vysvětloval mladý konstábl zapáleně.

„Já uvěřím, až já uvidím.“

kapitola 85

ŘÍJEN 2007

„Nazdar, starouši, už jsi odstartoval?“

Grace stál v ponožkách na jižním terminálu letiště Gatwick a sledoval, jak jeho boty položené na pásu vyjíždějí na druhé straně skeneru. U ucha držel mobil a odpovídal: „Zatím vyrazily jen ty my zatracený boty. Tohle mě tak štve,“ pokračoval. „Pokaždý, když člověk letí, musí si sundávat víc a víc věcí. A to jenom proto, že si chtěl nějakej cvok asi před pěti lety zapálit tkaničky! A musel jsem si nechat odbavit tašku s věcma na noc, protože je podle novejch předpisů moc velká. Což znamená, že na ni budu muset po přistání zase čekat. Strašný plejtvání časem!“

„Takže ses asi ani moc dobře nevyspal, viď?“

Grace se při vzpomínce na velmi sladkou noc s Cleo doširoka usmál. „Vlastně ani ne, bylo to o moc lepší než ta minulá noc. Neztřískal jsem se s žádným nešťastníkem, kterej by si mi vylejval svý srdce.“

Glenn to rýpnutí ignoroval a řekl na to: „A pes tě tentokrát nepozvracel?“

Grace, který měl na sobě oblek, protože chtěl po příletu do New Yorku vypadat jako člověk, jenž přijíždí služebně, se zrovna snažil zavázat si pravou tkaničku a telefon si přitom stále tisknul ramenem k uchu. Pak to přestal zkoušet vestoje a posadil se na to. „Ne, jen se místo toho vydělal na podlahu.“

„Jseš v pořádku, člověče? Máš nějakej přidušenej hlas.“

„Jsem v pořádku. Jen se snažím zpátky si nazout ty pitomý boty. Voláš kvůli něčemu důležitýmu, anebo si chceš jen tak poklábosit?“

„Co víš o známkách?“ zeptal se Branson.

„Na pohledy, nebo na dopisy?“

„Moc vtipný.“

„Něco bych ti mohl říct o známkách britských kolonií,“ pokračoval Grace. „Taťka je sbíral – na obálkách s razítkem dne vydání. Sháněl je pro mě, když jsem byl kluk. Nemají žádnou cenu. Matka mě po otcově smrti požádala, abych celou tu sbírku odnesl k jednomu obchodníkovi se známkama – dal by mi za ně jen pár šprdlíků. Jestli uvažuješ o nějakým koníčku, mohl bys zkusit sbírat motýly – anebo co takhle sledovat vlaky?“

„Jo, jo! Už jsi skončil?“

Grace cosi zavrčel.

„Poslouchej! Bella a já jsme byli včera u těch Klingerových, jo? A ty peníze, všechny ty finanční transakce, který Lorraine Wilsonová udělala – ty tři miliony liber a něco, jo? Myslím, že za ně nakoupila známky.“

„Fakt?“

Grace si najednou přestal zavazovat botu a soustředil se. Přemýšlel o rozhovoru, který vedl s úterý s Terrym Biglowem.

Potom, co Ronnie umřel, byla ve strašným stavu.… Firma, co u ní měli hypotéku, jim sebrala barák a lidi z berňáku všecko vostatní, teda kromě pár známek.

„Jo. Stephen Klinger mi řekl, že svět, kde se kšeftuje s drahejma známkama, je malej. Jako že tam každej každýho zná.“

„A dal ti seznam místních obchodníků?“

„Nějaký jména, to jo.“

„Poslouchej, Glenne. Každá uzavřená skupina se většinou v takovýhle situaci ještě víc semkne, aby chránila sama sebe i toho, o kom má poskytnout informaci. Tak jdi na to a zkus tu jejich hradbu mlčení prorazit, rozumíš?“

„Mhm.“

„Řekni jim, že jde o vyšetřování vraždy, a jestli budou zatajovat informace, mohou být taky nakonec obviněni ze spolupachatelství. Donuť je promluvit, i kdybys na ně měl jít s beranidlem.“

„Ano, šéfe. Příjemnej let. A že pozdravuju New York. A pěknej pobyt.“

„Pošlu ti pohlednici.“

„A nezapomeň na ni přilepit známku.“

kapitola 86

ŘÍJEN 2007

Bella se vysílačkou spojila s jedním z rešeršérů Operace Dingo a požádala ho, aby jí vypracoval úplný seznam všech obchodníků se známkami v oblasti Brightonu a Hoveu. Pak zamířili na Queen’s Road k dealerovi, o němž se zmiňoval Stephen Klinger. Řídil opět Glenn.

Firma Hawkes, nacházející se kousek od nádraží, vypadala jako jedna z těch, které na témže místě sídlí odpradávna. Měla výklad, jaký se nikdy nemění, a jenom občas v něm přibude nějaká nová věc. Výklad byl plný kolekcí mincí v krabičkách, medailí, známek s razítkem prvního dne vydání v plastových obalech a starých pohlednic.

Rychle vešli dovnitř, aby zmizeli ze sílícího mrholení. Spatřili dvě ženy mezi třiceti a čtyřiceti, které byly patrně sestry, měly světlé vlasy, byly pohledné a vůbec nevypadaly tak, jak si Branson obchodníky se známkami představoval. Myslel si, že známky jsou doménou spíše podivínských mužů.

Ženy byly pohrouženy v hovor a detektivů si nevšímaly, jako kdyby byly zvyklé na lidi, kteří vymetáním obchodů pouze zabíjejí čas. Glenn a Bella se rozhlíželi a zdvořile čekali, až skončí. Vnitřek byl ještě více přeplněný různorodými věcmi než výloha. Většinu podlahy zaujímaly stoly na kozách, na nichž stály kartónové krabice naplněné starými pohlednicemi s neslušnými náměty anebo s dávno zmizelými sceneriemi z Brightonu.

Ženy najednou přestaly mluvit a podívaly se na ně. Branson vytáhl průkaz.

„Já jsem detektiv-seržant Branson ze sussexské kriminálky a tohle je moje kolegyně detektiv-seržant Moyová. Rádi bychom si promluvili s majitelem. To je jedna z vás?“

„Ano,“ odpověděla příjemným, ale trochu rezervovaným tónem ta z dvojice, která vypadala o něco starší. „Já jsem Jacqueline Hawkesová. O co se jedná?“

„Říkají vám něco jména Ronnie a Lorraine Wilsonovi?“

Vypadala překvapeně a pohlédla na druhou ženu. „Ronnie Wison? Mamka s ním před pár lety obchodovala. Dobře si ho pamatuju. Pořád sem chodil a snažil se smlouvat. Je ale mrtvý, ne? Mám dojem, že zemřel toho 11. září.“

„Ano,“ odvětila Bella, která nechtěla nic dalšího prozradit.

„A měl zájem o velké obchody? Na vysoké úrovni?“ zeptal se Branson. „Myslím, jestli obchodoval s velmi vzácnými známkami?“

Zavrtěla hlavou. „Tady ne. S nejdražšími věcmi moc neobchodujeme – nemáme je na skladě. Jsme jen maloobchodní prodejna v centru.“

„A do jaké hodnoty maximálně jdete?“

„Většinou malé věci. Známky v hodnotě několika set liber jsou asi to nejdražší, čím se zabýváme. Ledaže by někdo nabízel něco, co by byl opravdu kup. Potom bychom možná šly i výš.“

„A Lorraine Wilsonová se tu někdy objevila?“

Jacqueline chvíli přemýšlela a pak pokývala hlavou. „Ano, objevila – ale už si nepamatuju kdy přesně. Muselo to asi být ne moc dlouho po tom, co zemřel její manžel. Chtěla prodat nějaké jeho známky. Koupily jsme je – ne za moc – odhadem tak za pár set liber.“

„A nemluvila s vámi někdy o nějakém mnohem větším obchodě? O tom, že by chtěla za známky utratit opravdu velké peníze?“

„Co myslíte tím opravdu velké peníze?“

„Stovky tisíc.“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy.“

„Kdyby za vámi někdo přišel a chtěl nakoupit známky, řekněme, za několik set tisíc, co byste udělala?“

„Nasměrovala bych na nějakou londýnskou aukci nebo k nějakému obchodníkovi, co se na takovéhle transakce specializuje, a doufala, že bude natolik slušný a dá mi alespoň malou provizi!“

„A kam byste ho poslala tady?“

Pokrčila rameny. „V Brighotnu je jenom jeden člověk, který obchoduje na úrovni, o níž mluvíte. Je to Hugo Hegarty. Je už trochu v letech, ale vím, že pořád obchoduje.“

„A máte na něj adresu?“

„Ano. Dám vám ji.“

Dyke Road, která plynule přecházela v Dyke Road Avenue, vedla jako páteř téměř od centra až k okraji venkovské oblasti zvané Downs a tvořila část hranice mezi Brightonem a Hovem. Kromě několika úseků, kde ji lemovaly obchody, kanceláře a restaurace, byla po většinu délky ulicí obytnou se samostatně stojícími domky, které byly s narůstající vzdáleností od centra více a více luxusní.

K Bellině úlevě byl hustý provoz, což nutilo Glenna, aby jel klidným, plazivým tempem. Nahlas oznamovala čísla domů, které míjeli, a nakonec pronesla: „Teď to přijde, nalevo.“

Opět byl u domu kruhová příjezdová a výjezdová cesta, která jak by v téhle čtvrti byla přímo povinným symbolem společenského postavení. Ale na rozdíl od domu Klingerových neměl tenhle dům žádnou elektrickou bránu, nýbrž jen dřevěnou, která vypadala, jako by ji nikdo celá léta nezavíral. Příjezdová cesta byla úplně ucpaná auty, takže Branson zaparkoval venku na ulici, dvěma koly na chodníku. Byl si vědom toho, že blokuje stezku pro cyklisty, ale nemohl s tím nic dělat.

Vcházeli dovnitř a míjeli postarší kabriolet značky BMW, ještě starší saab, špinavý šedý aston martin DB7 a dva volkswageny golf. Branson si v duchu říkal, jestli Hegarty neobchoduje kromě známek také s auty.

Vklouzli pod přístřešek nad vchodem a zazvonili. Když se impozantní dubové dveře otevřely, Glenn Branson nevěřil svým očím. Muž, který otevřel, byl dokonalým dvojníkem jednoho z jeho oblíbených filmových herců všech dob, Richarda Harrise. Branson byl tak konsternovaný, že když hledal průkaz, ztratil na chvíli řeč.

Ten muž měl jeden z oněch zbrázděných obličejů, u nichž se těžko odhaduje věk. Mohlo mu být tak mezi pětašedesáti až téměř osmdesáti. Jeho vlasy, které se barvou blížily spíš bílé než šedé, byly dlouhé a poněkud neučesané. Na sobě měl kriketový svetr, natažený přes sportovní košili, a tepláky.

„Detektiv-seržant Branson a detektiv-seržant Moyová ze sussexské kriminálky,“ představil je Glenn. „Mohli bychom si popovídat s panem Hegartym? To jste vy?“

„To záleží na tom, jakého Hegartyho sháníte,“ odvětil s vyhýbavým úsměvem. „Jednoho z mých synů, nebo mě?“

„S panem Hugem Hegartym,“ upřesnila Bella.

„Tak to jsem já.“ Muž se podíval na hodinky. „Za dvacet minut ale musím jít hrát tenis.“

„Potřebujeme jen pár minut, pane,“ řekla na to Bella. „Chceme si popovídat o někom, s kým jste před několika lety obchodoval – o Ronniem Wilsonovi.“

Oči Huga Hegartyho se zúžily a náhle vypadal ustaraně. „Ronnie. Bože dobrý! Víte, že je mrtvý?“ Chvíli váhal a pak ustoupil o krok zpět a o něco vlídnějším tónem pronesl. „Nechcete jít dál? Venku je ošklivé počasí.“

Vešli do dlouhé, dubovým dřevem obložené haly, kde visely pěkné olejomalby. Pak následovali Hegartyho do obdobně obložené pracovny, kde se nacházela pohovka potažená karmínovou kůží a ozdobená kovovými cvočky a k ní patřící polohovací křeslo. Oknem, jehož tabulky byly zalité do olova, bylo vidět na bazén, velký trávník, lemovaný podzimně vyhlížejícími keři a holými květinovými záhony, a na střechu sousedního domu, jenž se skrýval za plotem z prken sesazených těsně k sobě. Kdesi přímo nad nimi kvílel a bouchal vysavač.

Byl to hezky uspořádaný pokoj. Police byly obtíženy věcmi, které vypadaly jako golfové trofeje, a na psacím stole stála řada fotografií. Jedna z nich zachycovala hezkou ženu se stříbřitými vlasy, patrně Hegartyho manželku, další dvě pak dva dospívající chlapce, dvě obdobně staré dívky a jedno novorozeně. Vedle pijákové kolíbky ležela ohromná lupa.

Hegarty jim pokynul k pohovce a sám si dřepl na kraj křesla. „Chudák Ronnie. Strašná věc, to všechno. Ještě štěstí, že jsem ten den byl tady.“ Pak se nervózně zasmál. „Tak jak vám mohu pomoci?“

Branson si povšiml řady tlustých, těžce vyhlížejících katalogů známek od Stanleyho Gibbonse, a zhruba deseti dalších katalogů, jež byly vyrovnány v knihovně. „Týká se to vyšetřování, které provádíme a které má jistou souvislost s panem Wilsonem,“ odpověděl Branson. „Řekli nám, že obchodujete s cennými známkami. Je to pravda, pane?“

Hegarty přikývl a pak maličko zamítavě stáhl obličej. „Teď už možná tolik ne. Na trhu je to těžké. V současné době víc obchoduji s realitami a akciemi než se známkami. Ale pořád do toho trochu dělám. Rád držím prst na tepu.“

V očích měl jiskru, což se Bransonovi líbilo. Richard Harris měl tutéž jiskru – byla to součást kouzla tohoto velkého herce. „Řekl byste, že jste s panem Wilsonem hodně obchodoval?“

Hegarty pokrčil rameny. „Trochu ano, tu a tam za ta léta. S Ronniem nebylo zrovna nejlehčí obchodovat.“

„V jakém ohledu?“

„No, víte, abych to řekl natvrdo, původ některých jeho věcí byl pochybný.“

Branson si to poznamenal. „Chcete říct, že jste měl dojem, že některé z jeho obchodů nejsou čisté?“

„Část z toho, co mi nabízel, bych nekoupil za žádnou cenu. Kolikrát jsem si říkal, kde asi ty známky, co mi nosí, bere a jestli za ně opravdu zaplatil to, co za ně požaduje.“ Pokrčil rameny. „Ale byznysu docela dobře rozuměl a já mu taky prodal některé dobré věci. Vždycky platil hotově a na dřevo. Ale…“ Jeho hlas umlkl a Hegarty nato opět zavrtěl hlavou. „Abych byl upřímný, musím říct, že nepatřil k mým oblíbeným zákazníkům. Lidi, s nimiž obchoduji, se snažím opečovávat. Jak vždycky říkám, s člověkem můžete uzavřít tisíc obchodů, ale ošidíte ho jen jednou.“

Glenn se usmál, ale už nic neřekl.

Bella se nato pokusila posunout věci vpřed. „Pane Hegarty, kontaktovala vás paní Wilsonová – paní Lorraine Wilsonová – po Ronnieho smrti?“

Hegarty vteřinu zaváhal a jeho oči ostražitě pohlédly nejdřív na jednoho a pak na druhého z policistů, jako kdyby bylo najednou v sázce hodně. „Ano,“ odpověděl jednoznačně.

„Můžete nám říct, proč vás kontaktovala?“

„No, teď na tom myslím už nezáleží – je už taky dlouho mrtvá. Ale slíbil jsem jí, že to uchovám v tajnosti, víte?“

Branson, který nezapomínal na Graceovy instrukce, se mu to pokusil podat co možná nejtaktněji. „Vyšetřujeme vraždu, pane Hegarty. Potřebujeme všechny informace, které nám můžete poskytnout.“

Hegarty vypadal šokované. „Vraždu? O tom jsem neměl tušení. A kruci! Kdo – kdo je obětí?“

„To vám bohužel momentálně nemůžeme prozradit.“

„No, dobře, samozřejmě,“ řekl na to. Viditelně zbledl. „Musím si to trochu srovnat v hlavě.“ Chvíli přemýšlel. „Stalo se to, navštívila mě – myslím, že to bylo asi v únoru nebo v březnu 2002 – nebo možná v dubnu – můžu to pro vás dohledat v záznamech. Řekla, že její manžel, když zemřel, po sobě zanechal ohromné dluhy a že jim vzali i tu poslední penny a zabavili dům. Přišlo mi to, upřímně řečeno, trochu kruté, takhle pronásledovat vdovu.“

Podíval se na ně, jako kdyby od nich čekal souhlas, ale nedočkal se žádné reakce.

Pokračoval tedy. „Řekla mi, že právě zjistila, že by měla dostat nějaké peníze z životní pojistky, a měla strach, aby se jich věřitelé také nezmocnili. Patrně spolupodepsala celou řadu osobních záruk za půjčky. A tak chtěla ty peníze přeměnit ve známky, které, jak zcela správně předpokládala, se dají snáz ukrýt. To bylo něco, co se myslím naučila od svého manžela.“

„Kolik peněz to bylo?“ zeptala se Bella.

„No, první částka činila plus minus půl druhého milionu liber. A pak přišla ještě jednou se stejnou nebo možná ještě vyšší částkou, z fondu pro odškodnění pozůstalých po obětech 11. září, jak mi řekla.“

Branson měl radost, že částky, které Hegarty uváděl, přesně seděly s jeho dříve získanými informacemi. Vyplývalo z toho, že mluví pravdu.

„A ona vás požádala, abyste ty peníze proměnil ve známky?“ zeptal se.

„Ono se to snáz řekne, než udělá,“ konstatoval. „Takovéhle utrácení peněz upoutává pozornost, víte. A tak jsem ty její nákupy kryl já. Rozptýlil jsem ty peníze po světě poštovních známek a prohlašoval jsem, že nakupuju pro anonymního sběratele. To není nic neobvyklého. V posledních letech se do kvalitních známek zbláznili Číňané – jediná špatná věc je na tom to, že jim někteří obchodníci podstrčili bezcenný šunt.“ Hegarty zdvihl varovně prst. „Dokonce i někteří z nanejvýš uznávaných obchodníků.“

„Můžete nám dát seznam všech známek, které jste jí prodal?“ zeptala se Bella.

„Ano, ale budete mi muset dát trochu času. Začnu po tenise – takže byste to mohli mít dneska odpoledne zhruba v době odpoledního čaje. Bude to stačit?“

„To bude perfektní,“ řekl na to Branson.

„A co by nám nesmírně pomohlo,“ dodala Bella, „je seznam lidí, za nimiž mohla jít, když potřebovala ty známky zase později proměnit v hotovost. Tedy lidí, kteří měli dost peněz na to, aby ty známky od ní mohli koupit.“

„Dám vám seznam obchodníků,“ odpověděl. „A pár soukromých sběratelů, jako jsem já. Nezbylo nás moc. Pár z mých starých přátel v téhle branži je už bohužel po smrti.“

„Znáte nějaké obchodníky nebo sběratele v Austrálii?“ zeptala se Bella.

„V Austrálii?“ zamračil se. „V Austrálii? Počkejte moment. Samozřejmě. Tam byl někdo, koho Ronnie znal, někdo, kdo tam před několik lety, v polovině devadesátých let, emigroval. Jmenoval se Skeggs. Chad Skeggs. Vždycky obchodoval s drahými kusy. V Melbourne má zásilkový obchod. Občas mi pošle katalog.“

„A kupujete od něj někdy něco?“

Hegarty zavrtěl hlavou. „Ne, není to s ním bezpečné. Jednou mě natáhl. Jestli si dobře pamatuju, jednou jsem od něj koupil nějaké australské známky z doby před rokem 1913. Ale nebyly vůbec v tom stavu, o jakém mluvil po telefonu. A když jsem si stěžoval, tak mi řekl, ať ho klidně zažaluju.“ Hegarty zoufale rozhodil rukama. „Ta částka za to nestála a on to věděl. Pár tisíc – za právníka bych zaplatil víc. Nechápu, jak je možné, že v tomhle oboru stále ještě podniká.“

„A ještě na někoho z Austrálie si vzpomenete?“ zeptala se Bella.

„Víte co, úplný seznam vám dám dneska odpoledne. Můžete se zastavit, řekněme, tak ve čtyři?“

„Určitě. Děkujeme vám, pane Hegarty,“ ukončil rozhovor Branson.

Když vstávali, Hegarty se k nim spiklenecky naklonil, jako kdyby to nemělo být určeno pro uši nikoho jiného. „Třeba mi nebudete moci pomoct,“ začal, „ale zeptám se. Jedna z vašich kamer, co sledují dodržování rychlosti, mě před pár dny vyfotografovala. Na Old Shoreham Road. Vy byste se asi za mě nemohli u někoho kompetentního přimluvit, viďte?“

Branson se na něj udiveně zadíval a odpověděl: „Bohužel ne, pane.“

„Tak to nic, s tím si nedělejte starosti. Jen mě napadlo, že za zeptání člověk nic nedá,“ pronesl a smutně se na ně usmál.

kapitola 87

ŘÍJEN 2007

Abby seděla vzadu v taxíku a znovu a znovu si pročítala esemesku, která jí právě přišla. Zvedla jí náladu a vykouzlila jí na tváři úsměv.

Pamatuj… Pracuj, jako když nepotřebuješ peníze. Miluj, jako když ti nikdy nikdo neublížil. Tancuj, jako když se nikdo nedívá.

Taxíkář jí taky zvedl náladu. Býval prý boxer, sdělil jí, nikdy nebyl nijak zvlášť úspěšný, ale pořád trochu trénoval a vedl k tomuto sportu i děti. Má rozpláclý boxerský obličej, pomyslela si, jako kdyby někdy v životě narazil obličejem v rychlosti přes sto padesát kilometrů za hodinu do betonové zdi. Během páteční cesty z třetího domova pro seniory, který Abby toho rána navštívila, jí rovněž řekl, že má starou matku se zdravotními problémy, ale tyhle domovy si z finančních důvodů nemůže dovolit.

Abby si nedokázala vzpomenout na žádný citát, kterým by na esemesku odpověděla, a tak místo toho napsala:

Brzy! Už se nemůžu dočkat. Móóóc se mi po tobě stýská.

Xxxxxx

Bylo krátce po jedné hodině, když zastavili před matčiným činžákem. Abby se rozhlédla, jestli někde neuvidí Rickyho, ale vzduch byl čistý. Požádala řidiče, aby počkal a nechal běžet taxametr. První dva domovy, jež to ráno viděla, byly strašné, ale ten třetí byl fajn, a co bylo nejdůležitější, připadal jí bezpečný. A co bylo vůbec nejlepší, měl volné místo. Abby se rozhodla, že tam matku odveze hned teď.

Potřebovala jen naházet jí pár věcí do tašky. Věděla, jak pomalá matka je, ale udělá to všechno za ni a rychle ji vypakuje ven. Matce se to možná nebude líbit, ale na pár týdnů se s tím bude muset smířit. Alespoň tam bude v bezpečí. Abby se nemohla pořád spoléhat na služby matčiny nové pečovatelky, oné proslulé Doris, jejíž příjmení Abby ani neznala.

Až bude matka v bezpečí, uskuteční plán, který vymyslela během uplynulých několika hodin. Jeho první částí bylo zmizet odsud, co možná nejdřív. A druhou částí najít někoho, komu se bude moct svěřit. Potřebovala někoho, komu by mohla stoprocentně důvěřovat.

Kolika neznámým lidem lze věřit, že u sebe schovají všechno, co na světě má, a neutečou s tím tak, jako to udělala ona?

Ten řidič taxíku se zdál být dobrým typem takového člověka. Abby měla pocit, že kdyby to bylo třeba, mohla by mu důvěřovat. Ale dokázal by sám držet Rickyho v patřičných mezích, anebo by k tomu potřeboval pár lidí? To ale znamenalo, že bude muset vkládat veškerou svou důvěru do jednoho člověka, kterého zná třicet minut, a do dalších, které nikdy nepotkala. Byl to přespříliš velký hazard, vzhledem k tomu, čím až doposud prošla.

Momentálně však neměla nic moc jiného na vybranou. Nájem jejího bytu byl zaplacen na tři měsíce dopředu, z nichž stále zbývaly ještě dva, a ukousl nejvíc z jejích peněžních rezerv. A předplacení pokoje pro matku v domově Bexhill Lawns Rest House na jeden měsíc dopředu, což učinila dneska dopoledne, jí po finanční stránce také nijak nepomohlo. Na kartě měla dost peněz na to, aby mohla na pár měsíců zalézt do nějakého laciného hotelu. Potom ale bude muset sáhnout do svých finančních rezerv. A aby to mohla udělat, musí se vyhnout Rickymu.

Děkovala bohu za onu šťastnou náhodu, jež spočívala v tom, že tyto zdroje dosud neumístila do bezpečnostní schránky, kterou si nedávno pronajala.

Mělo jí dojít – z toho všeho, co o Rickym věděla – že s elektronikou umí kouzla. Jednou v noci se chlubil, že pro něj pracují recepční z nejlepších hotelů v Melbourne a Sydney a posílají mu plastové karty od dveří hotelových pokojů, které při odjezdu z hotelu vracejí hosté. Použité dveřní karty totiž obsahovaly údaje z kreditních karet hostů a také jejich adresy. A Ricky, jak sdělil Abby, znal člověka, který tyhle údaje velmi ochotně kupoval. A tenhleten podvod, neboli datově služby, jak tomu s oblibou říkal, mu vynášel víc než jeho legitimní podnikání.

Vešla do vchodu a pokračovala po chodbě k matčinu bytu. Předtím matce dvakrát zavolala, aby se ujistila, je-li v pořádku. Poprvé asi v půl jedenácté, kdy jí matka řekla, že volal zámečník a ohlásil se na jedenáctou. A podruhé před hodinou, kdy jí matka oznámila, že ten člověk už se dostavil.

Abby ke svému úžasu zjistila, že stále klíčem odemkne zámek. Ještě víc ji znepokojovalo, že nikde neviděla známky toho, že by zde ten řemeslník skutečně byl. Nervózně na matku zavolala a pak spěchala předsíní do obýváku.

K jejímu překvapení v pokoji chyběl koberec. Červený koberec, který si pamatovala z dětství a na který včera rozlila rýžový pudink, byl pryč. Zůstalo jen pár kousků odrbané podkladové tkaniny na holých, hrubých prknech.

Na chvíli se jí zakymácel celý svět, když se marně pokoušela nalézt souvislost mezi novými zámky a potřebou odstranit za tím účelem koberec. Něco jí tady rozhodně nehrálo.

„Mami, mami!!!“ volala pro případ, že by její matka byla v kuchyni, na záchodě nebo v ložnici.

Kde je Doris? Copak neslíbila, že zůstane s matkou v bytě?

Posupně, v narůstající panice, vbíhala do jedné místnosti za druhou. Pak z bytu vyběhla, brala schody po dvou a nato zazvonila na zvonek Dorisina bytu. A k tomu ještě na dveře zabušila pěstí.

Po chvíli, která jí připadala jako věčnost, uslyšela známé zachrastění bezpečnostního řetízku a dveře se jako předtím o pár centimetrů pootevřely. Doris, v ohromných tmavých brýlích, ostražitě nakoukla ven, pak ji přivítala úsměvem a dveře otevřela víc.

„Dobrý den, má milá!“

Díky veselosti jejího pozdravu se Abby okamžitě ulevilo a na chvíli byla přesvědčená, že jí Doris řekne, že je matka u ní v bytě.

„Dobrý den, jen mě napadlo, jestli nevíte, co se dělo dole?“

„S tím zámečníkem?“

Takže dorazil. „Ano.“

„Právě na tom pracuje, drahoušku. Zdá se to být okouzlující mladý muž. Je něco v nepořádku?“

„Zkontrolovala jste jeho totožnost, jak jsem vám řekla?“

„Ano, drahoušku, měl průkaz té společnosti. Měla jsem u sebe lupu, abych to dokázala přečíst. Firma Lockworks, že?“

V tu chvíli začal Abby zvonit telefon. Podívala se na displej a uviděla, že je to matčino nové číslo. Pohlédla zpátky na Doris.

„To je v pořádku, díky.“

Doris zvedla prst. „Něco se mi pálí na sporáku, drahoušku. Když tak se ještě zastavte, kdybyste mě potřebovala.“

Když Doris zavírala dveře, přijala Abby hovor.

Byl to matčin hlas. Klepal se, nebylo s ním něco v pořádku a byl udýchaný, jako kdyby matka něco předčítala z nějakého scénáře.

„Abby,“ začala. „Chce s tebou mluvit Ricky. Předám ti ho. Prosím, udělej přesně to, co chce.“

Pak telefon oněměl.

Abby horečně volala zpátky. Spadla do hlasové schránky. A téměř okamžitě měla další hovor. Nápis na displeji říkal: Skryté číslo volá.

Byl to Ricky.

kapitola 88

ŘÍJEN 2007

„Kde je má matka?“ zaječela Abby do telefonu, ještě než měl Ricky příležitost promluvit. „Kde je, ty zmetku? KDE JE?“

Dveře za ní se otevřely, vykoukl z nich jakýsi postarší muž a pak se dveře zase hlučně zavřely.

Abby, která byla – s odstupem několika hodin – bez sebe z toho, že byla tak hloupá a nechala matku samotnou s tou starou sousedkou, spěchala do relativního soukromí schodiště.

„Chci s ní teď mluvit. Kde je?“

„Tvoje matka je v pořádku, Abby,“ odpověděl. „Je jako v bavlnce, anebo spíš v koberci – jestli přemýšlíš o tom, kam zmizela.“

S telefonem přitisknutým k uchu klopýtala Abby zpátky po schodech, vcházela do matčina bytu a zavírala za sebou dveře. Prošla jimi do obýváku a znovu se zadívala na holá prkna prosvítající skrz kusy podkladové tkaniny. Slzy jí proudem tekly po tvářích. Třásla se, začínala mít pocit, jako kdyby byla mimo své tělo, což byly první známky dostavujícího se náporu paniky.

„Zavolám policii, Ricky,“ oznámila. „Na ničem jiném už mi nezáleží. Jo? Jdu hned zavolat policii.“

„Myslím, že to neuděláš, Abby,“ odvětil klidně. „Na to jsi moc mazaná. Co bys jim asi řekla? Ukradla jsem tomu muži všechno. Teď mě dohnal a drží mou matku jako rukojmí. Budeš muset určitý věci vysvětlovat, Abby. V dnešním západním světě, kde existujou všechny možné předpisy proti praní špinavých peněz, musí člověk jakýkoli velký majetek nebo finanční částky zdůvodnit. A jak vysvětlíš to, co máš? Že sis to vydělala jako servírka v melbournským baru?“

„To je mi úplně jedno, Ricky. Jasný?“ zařvala na něj do telefonu.

Chvíli bylo ticho. Pak Ricky řekl: „Já myslím, že ti to není jedno. To, co jsi mi udělala, nebylo z náhlýho pohnutí mysli. Plánovali jste to dlouho a pečlivě, ty a Dave, viď. Neradil ti náhodou, i v jaký poloze máš se mnou souložit? Anebo jsi snad v tý době spala jen se mnou?“

„To nemá nic společnýho s mojí matkou. Přivez ji zpátky. Přivez ji sem a promluvíme si!“

„Ne, ty mi vrátíš, cos mi vzala, a pak si promluvíme.“

Nápor paniky zesílil. Zhluboka polykala doušky vzduchu. Hlava ji pálila. Měla pocit, jako by vyplouvala ze svého těla, jako kdyby na ní její tělo hodlalo zemřít. Na straně do čehosi narazila, byl to konec pohovky, a zoufale sevřela jedno z jejích opěradel. Pak sebou hodila směrem na pohovku a s motající se hlavou se na ní usadila.

„Zavěšuju,“ lapala po dechu. „A volám policii.“

Ale i když ta slova říkala, cítila, že z jejího hlasu zmizela přesvědčivost a že to vycítil i on.

„Ano a pak co?“

„To je mi jedno. To je mi zatraceně jedno!“ Jako dítě, které má záchvat vzteku, několikrát a pokaždé hlasitěji zopakovala: „To je mi zatraceně jedno!“

„To by ti nemělo být jedno. Protože najdou chronicky nemocnou ženu, která spáchala sebevraždu, a její dcera, zlodějka, nebude s pohádkou o muži, kterého okradla a který to celé narafičil, zrovna v pozici, aby usedla na lavici svědků a přesvědčila soud o pravdivosti svých tvrzení. Tak si popřemejšlej, jak z toho ven, ty čubko mazaná. Nechám tě trochu zklidnit, tvojí mámě uvařím hrnek čaje a pak ti zas zavolám.“

„Ne – počkej!“ vykřikla.

Ricky ale zavěsil.

Pak si náhle vzpomněla, že venku čeká taxík se zapnutým taxametrem.

kapitola 89

ŘÍJEN 2007

Když Roy Grace čekal, až bude uveden do pohybu pás přivážející zavazadla, poslal Cleo krátkou esemesku, kterou ji informoval o tom, že v pořádku doletěl. Podle jeho výpočtu mělo být v Británii 18.15. Tedy čtvrt hodiny před začátkem večerní porady Operace Dingo.

Zavolal detektivu-inspektorovi Lizzie Mantleové, aby zjistil nejnovější informace, ale jak její přímá pevná linka, tak číslo na mobil ho házely do hlasové schránky. Pak zkusil Glenna Bransona, který vzal telefon po druhém zazvonění.

„Už máš zase obutý boty?“

„Jo, kvůli tomu ti volám. Myslel jsem, že by tě to mohlo potěšit.“

„A kde jseš? Užs přistál, jo? Kennedyho letiště?“

„Newark. Čekám na tašku.“

„No, to se máš dobře, odletíš si do New Yorku a nás všechny necháš v první linií.“

„Poslal bych tě do Austrálie, ale nemyslím si, že by to v tvý současný situaci bylo zrovna nejchytřejší.“

„Momentálně platí, že čím dál jsem od Ari, tím je spokojenější. Ale o tom ti víc řeknu, až se vrátíš.“

Ušetři mě toho, pomyslel si Grace. Ačkoli by pro toho muže, kterého měl tak rád, udělal cokoli, jen aby mu pomohl, byl vždycky nervózní, když mu – anebo někomu jinému – radil ve věcech, které mohly ovlivnit život jeho rodiny. Co o tom sakra vlastně ví? A jaký příklad jeho vlastní manželství představovalo? Nic z toho ale nyní neřekl.

„Tak mi pověz, co je novýho?“

„No, my jsme tvrdě makali, zatímco ty sis sedm hodin pěkně hověl, usrkával šampaňský a díval se na filmy.“

„Seděl jsem v ekonomický třídě, bojoval jsem s křečema, listeriózou, hlubokou žilní trombózou a nefungovaly mi sluchátka. Ale jinak se víceméně nepleteš.“

„Jó, kdo chce bejt nahoře, musí něco přetrpět.“

„Jo. A taky to stojí majlant. Ale konec řečiček.“

Branson mu potom vyprávěl o návštěvě obchodníků se známkami – firmy Hawkes a Huga Hegartyho.

Grace pozorně naslouchal. „Takže opravdu známky! Proměnila ten balík peněz na známky.“

„Přesně tak. Přenášejí se snáz než peníze. Kvůli tomu to udělala. A taky kvůli všem nařízením proti praní špinavejch peněz. Na letištích mají psy, který dokážou vyčuchat peníze. A tři čtvrtě milionu navíc zabere hodně místa. Ale na známky ve stejný hodnotě stačí jen pár obálek formátu A4.“

„A tušíme, co s nimi udělala?“

„Ne. Zatím ne. Ale vyrazili jsme za sestrou Lorraine Wilsonové.“

„A měla nám co říct?“

„Jo, docela dost věcí.“

Ozvalo se zapípání a pás se uvedl do pohybu. Do Gracea strčili dva ohromní tlustí chlapi a pak mu s vozíkem na zavazadla do nohou nacouvala jakási starší žena. Ustoupil tedy o něco zpátky a dostal se tak mimo dav, který pás obklopil, a zároveň na místo, kde měl okolo sebe dost prostoru na to, aby mohl zavazadla na páse sledovat. Před lety krátce pracoval na letišti Gatwick a věděl proto, že krádeže kufrů z pásu jsou docela běžné.

„Slyším tam u tebe nějaký hluk,“ upozornil ho Branson.

„Já tě slyším dobře. Povídej!“

„Tak za prvé. Ta sestra letěla s Lorraine Wilsonovou do New Yorku týden po 11. září – hned, jak obnovili lety. A šly do hotelu, kde Ronnie bydlel, do W?“

„Do W?“ nechápal Grace. „Do W co?“

„To je jeho jméno.“

„Jenom W?“

„Ty snad žiješ někde v jeskyni nebo co, starouši? Měl bys mě na plnej úvazek zaměstnat jako poradce v oblasti životního stylu. W je řetězec luxusních hotelů, který je momentálně dost in.“

„Můj plat mi na takový hotely nestačí.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že bys o něm nikdy neslyšel.“

„No, tak vidíš, další z mnoha nevyřešených záhad života. Chceš mi vyprávět ještě o nějaký další věci, o který jsem nikdy v životě neslyšel?“

„Jo, ještě něco málo mám. V tom hotelovým pokoji byla pořád ještě část jeho osobních věcí. Vedení hotelu z Ronnieho žádnou velkou radost nemělo, protože ta kreditka, kterou jim předložil, byla pěkně vyždímaná.“

„A to ani nebrali ohled na to, že je mrtvý?“

„Tehdy to ještě asi nevěděli. Pokoj si rezervoval jen na dvě noci a dovolil jim, aby si z kreditky stáhli, kolik bude nakonec třeba. Jeho pas a zpáteční letenka do Británie zůstaly každopádně v hotelovým sejfu.“

Ke své úlevě Grace náhle uviděl, že vyjíždí jeho taška. „Počkej vteřinu.“ Rychle vyrazil k pásu, tašku popadl a pak řekl: „Dobrý, můžeme pokračovat.“

„A tak šly na molo 92, kde newyorská policie zřídila takový centrum pro pozůstalý. Lidi tam nosili věci jako hřebeny, aby tak policie získala vzorky DNA pravděpodobných obětí a mohla těla nebo jejich části identifikovat. Taky tam vystavovali osobní věci, který v troskách našli. Lorraine tam šla se sestrou, ale policie v téhle fázi zatím nenašla žádnou věc, která by umožnila Ronnieho identifikovat.“

Grace si odtáhl tašku pryč z davu, na nějaké klidnější místo, a počkal, až skončí letištní hlášení. Pak se teprve mohl zeptat: „Co peníze, který Lorraine dostala?“

„O tom až později – za chvíli musím běžet na poradu.“

„Řekni Lizzie Mantleové, aby mi pak zavolala.“

„Řeknu. Ale nejdřív si musíš ještě něco poslechnout. Mám velkej posun. Lorraine nějak vymámila od policisty na molu 92 patnáct set dolarů. Tuhle částku rozdávali každýmu, kdo někoho ztratil a ocitl se ve finanční tísni.“

„Ale ona si je tehdy zasloužila. Byla na tom finančně dost mizerně, ne?“

„Jo. A za pár týdnů po tom, co se vrátily do Británie, měla Lorraine telefonát – záchranáři prohledávající trosky Světovýho obchodního centra našli ohořelou náprsní tašku, a v té byl Ronnieho řidičák, a taky mobil, který Ronniemu, jak se ukázalo, patřil. Fotografie těchhle věcí a obsahu náprsní tašky poslali Lorraine, aby je mohla oficiálně identifikovat.“

„Což udělala?“

„Jo. A pak dostala ty peníze – velkou částku z životní pojistky a odškodný. A teď to přijde. Když jsme o těch penězích řekli sestře, dost ji to překvapilo. Byla z toho úplně paf. Pořádněji to vzalo.“

„Hrála to?“

„Myslím, že ne, a Bella to vidí stejně. Údiv se u ní střídal se vztekem. Jednu chvíli pěkně vybuchla a řekla nám přitom, že aby mohla pomoct Lorraine, musela udělat průlom do vlastních úspor – a to bylo podle bankovních záznamů dost dlouho po tom, co Lorraine přišel na účet ten první balík peněz.“

„Takže k sobě ty sestry moc upřímný nejsou?“

„Mně se zdá, že ta neupřímnost je jen na straně Lorraine. Ale teď přijde to nejlepší. To se ti určitě bude líbit.“

Ozvalo se další letištní hlášení a Grace na Bransona křikl, aby na chvíli přestal a pokračoval, až to hlášení skončí.

„Laboratoř dneska odpoledne oznámila, že našla osobu, jejíž DNA se shoduje s otcovskou částí DNA plodu, který nosila Lorraine Wilsonová. Takže myslím máme otce!“

„Koho?“ zeptal se Grace vzrušeně.

„No, jestli se nepleteme, tak to není nikdo jiný než Ronnie Wilson.“

Grace chvíli mlčel a v krvi mu stoupala hladina adrenalinu. Byl vzrušený tím, že se ve svém odhadu nemýlil. „A s jakou jistotou to víme?“

„Díky plodu máme v tomto případě k dispozici polovinu DNA otce. Protože známe jen polovinu DNA, je klidně možný, že se potencionálních otců podaří najít víc. Ale když uvážíme, kdo je matka, pak pravděpodobnost toho, že by otcem byl někdo jiný, je podle mě tak malá, že nestojí za to, abychom se jí zabývali.“

„A odkud pochází Ronnieho DNA?“

„Z kartáče na vlasy, který vdova předala newyorské policii, když přijela do New Yorku. Získaný DNA profil byl jako obvykle předán zpět britské policii, která ho vložila do celostátní databáze.“

„Což znamená,“ shrnul věc Grace, „že buď náš přítel Ronnie Wilson po sobě zanechal nějaké zmražené spermie, které si jeho žena, jež patrně nebyla zase tak mrtvá, jak se zdálo, implantovala. Anebo…“

„Já jsem pro tu variantu anebo,“ přerušil ho Branson.

„No, takhle na dálku se mi taky víc zamlouvá ta druhá varianta,“ souhlasil Grace.

„Ode mě jseš sice daleko, ale k vyřešení tý záhady máš momentálně mnohem blíž. Ať už máš na sobě boty, nebo ne.“

kapitola 90

ŘÍJEN 2007

Abby slyšela, jak někde zvoní telefon, blízko a naléhavě. Pak sebou trhla a uvědomila si, že je to její vlastní telefon. Zmatená se posadila a snažila se přijít na to, kde je.

Na obličeji cítila chladivý vzduch, ale přitom se silně potila. Byla v temnotě a kolem sebe viděla v přízračném oranžovém oparu jen stíny. Když se pohnula, zaskřípala pod ní pružina. Sedí na pohovce v matčině bytě, uvědomila si. Panebože, jak dlouho spala?

Rozhlížela se kolem sebe a měla strach, že se Ricky vrátil a je tady. Uviděla zář displeje telefonu a sáhla po něm. Strach spirálovitě vzlínající v jejím žaludku při pohledu na slova Skryté číslo zesílil. Hodiny na displeji říkaly 18.30.

Abby si přitiskla telefon k uchu. „Ano?“

„Tak už sis o tom popřemejšlela, viď?“ pronesl Ricky.

Mozkem jí prolétl panický strach. Kde Ricky sakra je? Musí se odtud rychle dostat. Na tomhle místě představovala snadný terč. Ví Ricky, kde zrovna je? Není snad někde venku?

Než odpověděla, chvíli čekala a snažila si srovnat v hlavě myšlenky. Rozhodla se nerozsvěcet, aby mu – pro případ, že by byl na ulici – neukázala, kde je. Síťovanými záclonami pronikala dovnitř dostatečná zář od lamp pouličního osvětlení, takže Abby momentálně na všechno uvnitř viděla.

„Kde je má matka?“ zeptala se a povšimla si, že se jí chvěje hlas.

„Je v pořádku.“

„Nic nevydrží. Jestli ji necháš nastydnout, dostane zápal plic…“

„Už jsem ti říkal, že je jako v bavlnce. A pěkně v teploučku,“ přerušil jí svou odpovědí Ricky.

Abby se ta slova pranic nelíbila. „Chci s ní mluvit.“

„Samozřejmě. A já chci to, cos mi ukradla. Takže je to jednoduchý. Přineseš mi to, anebo mi řekneš, kde to je, a můžeš si mámu odvézt zpátky domů.“

„A jak vím, že ti můžu důvěřovat?“

„Od tebe to teda sedí!“ vysmíval se jí. „Myslím si, že ani nevíš, co to slovo znamená.“

„Podívej, co se stalo, stalo se,“ odpověděla. „Vrátím ti, co zbylo.“

V tónu jeho hlasu byl náhle znát neklid. „Co myslíš tím, co zbylo? Chci to všechno. Všechno. Jinak na dohodu nepřistoupím.“

„Nemůžeš dostat všechno. Můžu ti dát jen to, co mám.“

„Tak proto v tý bezpečnostní schránce nic nebylo, co? Tys to utratila?“

„Všechno ne,“ zariskovala.

„Ty bezcitná kurvo. Ty mi radši dovolíš, abych zabil tvou mámu, viď? Radši necháš zabít svou mámu, než abys mi to vrátila! Tolik pro tebe znamenají prachy.“

„Ano,“ odpověděla. „Máš docela pravdu, Ricky. Nechám.“

A pak mu zavěsila.

kapitola 91

ŘÍJEN 2007

Abby běžela přes temný pokoj, klopýtla o koženou taburetku a pak si ohmatávala cestu do koupelny. Našla umyvadlo a vyzvracela se do něj. Měla rozházený žaludek a nervy napnuté k prasknutí.

Spláchla zvratky, vypláchla si ústa a zhluboka dýchala. Jen ať nemám další záchvat paniky. Držela se za kraj umyvadla a oči jí vlhly. Děsila ji představa, že se sem Ricky každou chvíli určitě vláme.

Musí odtud a nesmí zapomínat na to, proč to dělá. Jde jí o to, aby její nemocná a stará matka mohla žít co možná nejkvalitnějším životem. Bez peněz budou poslední roky matčina života nepředstavitelně smutné. Musí si to nechat.

A myslet na to, co má před sebou: čeká, až jí Dave pošle esemesku, že může vyrazit.

Od toho, aby zajistila matce budoucnost, pro kterou stojí za to žít, ji dělila jen jedna transakce. A jí od života, jaký si vždycky přála, jedna cesta letadlem.

Ricky byl odporný. Byl to sadista. Násilník. Ale vrah? To si nemyslela.

Věděla, že se mu musí postavit. Ukázat mu, že má sílu se bránit. To je jediný jazyk, jakému násilník rozumí. A on nebyl hloupý. Chtěl všechno zpátky. Nemělo pro něj cenu ubližovat staré, nemocné paní.

Bože, prosím.

Abby se vrátila do obýváku a čekala, až zazvoní telefon. Byla připravená ho típnout. Pak se srdcem až v krku, protože měla hrůzu z toho, že dělá velkou chybu, se vykradla z bytu na ještě temnější chodbu a pak po požárním schodišti k prvním dveřím.

#

Za pár minut vytočila z bytu sousedky Doris jiné číslo. Hovor vzal dobře artikulující mužský hlas.

„Mohla bych mluvit s panem Hugem Hegartym?“ zeptala se.

„U telefonu.“

„Omlouvám se, že vám volám takhle večer, pane Hegarty,“ začala Abby, „ale mám sbírku známek, kterou chci prodat.“

„Ano?“ pronesl to slovo tak, jako kdyby byl hluboce zamyšlen. „A co mi o ní můžete říci?“

Abby mu každou známku podrobně popsala. Znala je natolik dobře, že je v paměti viděla tak zřetelně jako na fotografii. Párkrát ji přerušil a vyžádal si určitou konkrétní informaci.

Když skončila, Hugo Hegarty náhle podivně zmlkl.

kapitola 92

ŘÍJEN 2007

Ricky seděl ve své dodávce v odlehlém kempu, který našel na internetu, a přemýšlel. Déšť, jenž bubnoval na střechu, ho dobře kryl. Po rozbahněném poli nebude v lijáku nikdo courat a strkat noc do věcí, do kterých mu nic není.

Místo si vybral dobře. Jen málo kilometrů od Eastbournu, ve venkovské oblasti Downs, na okraji vesničky Afriston, známé z pohlednic. Tábořiště mělo podobu velké, stromy porostlé plochy. Nalézalo se za deštěm smáčeným tenisovým klubem a člověk se tam dostal po opuštěné polní cestě, tři čtvrtě kilometru dlouhé.

Na tenis či na kempování nebyla ani vhodná roční doba, ani počasí, což znamenalo, že nikde nebudou žádné zvědavé oči. Majitel kempu taky nevypadal nijak zvlášť zvědavě. Přijel se dvěma malými kluky, kteří se v autě pořád hádali, vzal si dopředu patnáct liber za tři noci a ukázal Rickymu, kde jsou toalety a sprcha. Dal mu číslo na mobil a řekl mu, že se tu zítra možná objeví, aby se podíval, jestli do kempu nepřijel někdo další.

V kempu bylo už jen jedno další vozidlo. Velký obytný automobil s holandskou poznávací značkou. A Ricky schválně zaparkoval dost daleko od něj.

Měl dost potravin, mléka a vody na několik dní – vše nakoupil u jedné benzínky. Odtrhl víčko plechovky s ležákem a jedním dlouhým douškem jí polovinu vypil. Potřeboval alkohol, aby si zklidnil nervy. Pak si zapálil cigaretu a třikrát z ní v rychlém sledu potáhl. Trochu spustil okénko, aby odklepl popel ven, avšak vítr mu ho okamžitě foukl zpátky do obličeje. Okénko tedy zavřel a škubl přitom nosními dírkami. Zvenku vycházel nějaký nepříjemný zápach.

Znovu potáhl z cigarety a lokl si piva. Telefonní hovor, který před chvilkou vedl s Abby, ho dost zneklidnil. Tím, jak mu zavěsila. Tím, jak tu čubku znovu špatně odhadl.

Byl vyděšený představou, že to, co řekla, myslí vážně. Ta slova si v hlavě pořád a pořád opakoval.

Vrátím ti, co mi zbylo.

Kolik toho utratila? Rozfofrovala? Určitě blufuje. Nebylo možné, aby za dobu, co byla na útěku, utratila víc než několik set tisíc. Blufuje.

Bude muset přitlačit na pilu. Přimět ji, aby odkryla karty. Možná si myslí, že je tvrdá, ale Ricky o tom měl své pochybnosti.

Dokouřil a nedopalek vyhodil ven. Pak, když zavíral okénko, ho znovu cosi udeřilo do nosu. Zápach byl stále silnější a vtíravější. S velkou jistotou vycházel z vnitřku dodávky. Byl to zřetelně kyselý zápach moči.

Do prdele, ne!

Ta stará se pomočila.

Zapnul vnitřní osvětlení, opustil sedačku a vlezl do zadní části dodávky. Ta stará paní vypadala komicky. Hlava jí trčela z konce svinutého koberce, takže žena připomínala nějakou ošklivou klubající se kuklu.

Co možná nejjemněji jí z úst sundal lepicí pásku – nechtěl jí ubližovat víc, než bylo nutné. Už tak byla dost vystresovaná a Ricky měl strach, že by mu mohla umřít.

„Vy jste se počurala?“

Dvě malá vyděšená očka na něj pohlédla. „Jsem nemocná,“ pronesla slabým hlasem. „Jsem inkontinentní, promiňte.“

Začala se o něj pokoušet panika. „Znamená to, že můžete udělat i to druhý?“

Zaváhala a pak omluvně přikývla.

„No, takto je skvělý,“ pronesl. „To je opravdu skvělý!“

kapitola 93

ŘÍJEN 2007

Když se Glenn Branson vracel krátce po podvečerní poradě ve věci Operace Dingo ke svému stolu, zazvonil mu mobil. Číslo volajícího, které se na displeji objevilo, bylo neznámé brightonské číslo.

„Detektiv-seržant Branson,“ představil se. Pak okamžitě rozpoznal poněkud vychytralý hlas na druhém konci.

„Omlouvám se, detektive-seržante, že volám tak pozdě.“

„To vůbec nevadí, pane Hegarty. Co pro váš můžu udělat?“ říkal do telefonu Glenn a pokračoval v chůzi.

„Je na to teď vhodná chvíle?“

„Naprosto.“

„No, stala se ta nejneuvěřitelnější věc,“ začal. „Vzpomínáte si, jak jste za mnou s vaší velmi okouzlující kolegyní odpoledne ještě jednou přišli a já vám dal ten seznam? Seznam a popis všech známek, které jsem v roce 2002 koupil pro Lorraine Wilsonovou?“

„Ano.“

„No – podívejte – mohla by to být jen jedna z těch vzácných shod náhod, ale jsem v téhle branži už přespříliš dlouho, takže si opravdu nemyslím, že je to náhoda.“

Glenn dorazil ke dveřím vyšetřovací místnosti číslo 1 a vešel dovnitř. „Mhm.“

„Zrovna mi volala nějaká žena – podle hlasu mladá žena a poněkud nervózní. Zeptala se mě, jestli bych dokázal prodat soubor známek vysoké hodnoty, který má. Požádal jsem ji o podrobnosti a to, co mi popsala, je přesně totéž – zdůrazňuji přesně totéž – co jsem nakoupil pro Lorraine Wilsonovou. Chybí jen pár kousků, které mohly být během doby prodány.“

Branson, který stále držel telefon u ucha, došel ke svému pracovišti, posadil se a postupně si začínal uvědomovat význam toho, co slyší. „Jste si opravdu jistý, že to není jen shoda náhod?“ zeptal se.

„No, jedná se většinou o naprosto nepoužité známky ze vzácných tiskových desek, o které by stáli všichni sběratelé, a k tomu několik jednotlivin. Pochybuju ovšem, že bych si po pěti letech pamatoval, jestli jsou na těch několika použitých známkách stejná razítka. Ale abych vás trochu uvedl do obrazu, jsou to dvě červené jednopennyovky z tiskové desky 77 – mám za to, že poslední prodejní cena dosáhla sto šedesáti tisíc liber. Pak několik černých jednopennyovek z tiskových desek 10 a 11 – tam se cena pohybuje mezi dvanácti a třinácti tisíci za kus – dají se velmi snadno prodat. Pak poměrně velký počet modrých dvoupennyovek a k tomu spousta dalších vzácných známek. Kdyby šlo o jednu nebo dvě z těchhle známek, tak by to mohla být náhoda, ale stejné známky a stejný počet?“

„Zní to opravdu trochu divně, pane, to ano.“

„Abych byl upřímný,“ pokračoval Hegarty, „kdybych neprocházel své záznamy, abych vám sestavil ten seznam, těžko bych si uvědomil, že to takhle přesně sedí.“

„Zní to, jako když máme velké štěstí. Děkuji, že jste nám to řekl. Neptal jste se jí, kde je získala?“

Hegarty ztlumil hlas, jako kdyby byl nervózní, že by to mohl někdo zaslechnout. „Říkala, že je zdědila od tety v Melbourne a že jí někdo na nějaké party v Melbourne řekl, že já jsem jedním z obchodníků, s nimiž by si měla promluvit.“

„S vámi, a ne s někým v Austrálii?“

„Prý jí řekli, že v Británii nebo ve Spojených státech dostane lepší cenu. A protože se sem chce zpátky nastěhovat, aby se starala o svou starou matku, napadlo ji, že nejdřív zkusí mě. Přijde zítra dopoledne v deset hodin a známky mi ukáže. Myslel jsem si, že bych jí položil několik diskrétních otázek.“

Branson se podíval do svých poznámek. „A nemáte zájem o jejich koupi?“

Branson skoro cítil, jak se Hegartymu rozzářily oči.

„No, říkala, že je potřebuje rychle prodat – a to je obvykle nejlepší čas na nákup. Jen málo obchodníků by mělo dost hotovosti na to, aby ty známky mohlo naráz koupit – obvyklejší by bylo rozdělit je na části a ty prodat v aukci. Ale já bych se chtěl nejdřív přesvědčit, jestli máte ke všem věrohodný doklad o jejich nabytí. Hrozně nerad bych za ně vydal tu ohromnou sumu peněz a pak se dočkal toho, že za pár hodin na moje dveře zaklepou vaši hoši. A proto vám volám.“

Samozřejmé. To není tak, že by Hugo Hegarty byl řádný občan. To on si jen kryje vlastní záda, pomyslel si Glenn Branson.

„A jakou hodnotu ty známky podle vás mají, pane Hegarty?“

„Z pohledu kupujícího, nebo prodávajícího?“ Teď Hegarty působil ještě vychytraleji.

„Z obou.“

„No, souhrnná katalogová hodnota by se při dnešních cenách pohybovala kolem čtyř – čtyř a půl milionu. Takže jako prodávající bych o takovou cenu usiloval.“

„Liber?“

„Ach ano, liber.“

Branson byl konsternován. Původní suma tři a čtvrt milionu, kterou Lorraine Wilsonová měla, se tak zvýšila o zhruba třicet procent – a to potom, co byl podstatný počet známek patrně prodán.

„A jako kupující, pane Hegarty?“

Hegarty byl najednou málomluvný. „Cena, kterou bych za ně byl ochoten zaplatit, by závisela na jejich původu. Potřeboval bych víc informací.“

Bransonův mozek pracoval na plné obrátky. „Přijde k vám zítra dopoledne v deset? Je to jisté?“

„Ano?“

„Jak se jmenuje?“

„Katherine Jenningsová.“

„Dala vám adresu nebo telefonní číslo?“

„Ne, nedala.“

Branson si to zapsal, poděkoval mu a zavěsil. Pak si k sobě přitáhl klávesnici, zaťukal cosi do kláves, aby se dostal ke svodce událostí, a zadal jméno Katherine Jenningsová.

Za pár vteřin počítač ohlásil jeden výskyt.

kapitola 94

ŘÍJEN 2007

Roy Grace seděl na zadním sedadle šedého fordu crown victoria v civilním provedení. Když vjížděli do Lincolnova tunelu, říkal si, jestli by dostatečně zkušený cestovatel dokázal určité světové velkoměsto poznat jen podle hluku tamější dopravy.

Londýnu dominovalo ustavičné vrčení benzinových a rachocení dieselových motorů spolu s kňučivým zvukem nové generace autobusů volvo. V New Yorku to bylo zcela jiné – většinou jen ustavičné buch-buch-buch pneumatik na žebrovaném, rozpraskaném nebo vybouleném povrchu silnic a k tomu houkání klaksonů.

Teď zrovna za nimi troubil ohromný náklaďák.

Detektiv-vyšetřovatel Dennis Baker, který řídil, zdvihl ruku k vnitřnímu zpětnému zrcátku a ukázal řidiči náklaďáku svůj zdvižený prostředník, což doprovodil slovy: „Jdi do prdele, ty debile!“

Grace se zasmál. Dennis ale pokračoval ve stejném duchu.

„Co mám prokristapána dělat, ty vole? Přejet po střeše tomu trouboví přede mnou, nebo co? Ježíšmarja!“

Detektiv-vyšetřovatel Pat Lynch, který seděl na sedadle spolujezdce, byl již dlouho zvyklý na to, jak jeho kamarád řídí. Bez komentáře se tedy otočil k Royovi. „Rád tě zase vidím, člověče. To je ale doba, co jsme se neviděli. Strááášně dlouhá doba!“

Roy měl stejný pocit. Oblíbil si ty chlapíky hned ve chvíli, kdy se s nimi seznámil. To bylo v listopadu 2000, když ho jeho nadřízení poslali do New Yorku, aby tam vyslechl homosexuálního amerického bankéře, jehož partnera našli uškrceného v jednom bytě v Kemp Townu. Bankéř nebyl nikdy obviněn a za pár let zemřel na předávkování drogami. Roy s Dennisem a Patem na případu nějaký čas pracovali a od té doby zůstávali v kontaktu.

Pat měl na sobě džíny, riflovou bundu a pod ní bezovou košili, navlečenou přes bílé tričko. Díky svému obličeji poďobanému od neštovic a rovným, chlapecky ostříhaným vlasům vypadal patřičně drsně, jako nějaký tvrďák z filmu, nicméně jeho povaha byla překvapivě mírná a laskavá. Život začal jako přístavní dělník a jeho mohutná, silná postava mu přitom dobře posloužila.

Dennis měl na sobě těžkou černou bundu s reliéfním nápisem Skupina pro vyšetřování neuzavřených vražd a znakem newyorské policie. Pod bundou měl modrou košili a i on byl oblečený do džín. Byl menší než Pat, šlachovitější, měl pronikavé oči a byl blázen do bojových umění. Před lety dosáhl desátého, nejvyššího, danu v šotokan karate a v oblasti pouličních rvaček platil u newyorské policie za legendu.

Onoho 11. září v 8.46, když do Světového obchodního centra narazilo první letadlo, se ti dva nacházeli na Policejní stanici pro obvod Brooklyn na ulici Williamsburg East. Od místa katastrofy je dělila doslova jediná míle – stačilo jim jen přejet Brooklynský most. A tak tam se svým šéfem okamžitě zamířili a přijeli zrovna ve chvíli, kdy druhé letadlo narazilo do Jižní věže. Celé týdny pak patřili do týmu, který prohledával trosky na místě katastrofy, tedy řečeno jejich slovy přímo „v útrobách bestie“. Dennis byl poté přeložen k týmu provádějícímu vyšetřování na místě katastrofy, Pat do centra pro pozůstalé na molu 92.

V následujících letech se u obou mužů, kteří byli v nesmírně dobré fyzické kondici, objevilo astma a duševní problémy související s prodělaným traumatem, a tak byli z drsného a bouřlivého světa newyorské policie přeloženi do klidnějších vod Jednotky speciálního vyšetřování při Úřadu okresního státního zástupce.

Pat Gracea rychle seznámil s náplní jejich současné práce, která spočívala zejména v přepravě a následném výslechu gangsterů. Americké podsvětí tak znali líp než kdokoli jiný. Pat mluvil o tom, že mafie už nemá tu šťávu, co měla. A zločinci víc spolupracují než kdysi. Kdo by se nechtěl dohodnout, zauvažoval Pat, když mu hrozí dvacet let až doživotí?

A Grace doufal, že v následujících čtyřiadvaceti hodinách najdou někoho, kdo znal Ronnieho Wilsona a kdo mu pomáhal. A jestliže mu někdo může pomoct hledat člověka, který – jak si byl Grace stále jistější – někdy během událostí 11. září nebo po nich schválně zmizel, pak to byli právě tihle dva.

„Vypadáš mladší než dřív,“ změnil náhle Pat téma. „Ty jseš určitě zamilovaný.“

„Ta tvoje žena, ta se nikdy nenašla, viď?“ zeptal se Dennis.

„Ne,“ odpověděl krátce Grace. O Sandy se mu mluvit nechtělo.

„Bledá závist,“ dodal Pat. „Stálo ho majlant, než se tý svý zbavil.“

Grace se zasmál a v tu chvíli ohlásil jeho telefon zapípáním příchod esemesky. Grace se podíval na displej.

Jsem ráda, žes v pořádku doletěl. Stýská se mi. Humphreymu taky. Nemá na koho zvracet. XXX

Zasmál se a zatoužil přitom po Cleo. Pak si na něco vzpomněl. „Kdybychom měli pět minut, mohli bychom se stavit v nějakým velkým hračkářství? Jako je Toys R Us? Potřebuju vánoční dárek pro svou kmotřenku. Je blázen do panenek Bratz.“

„Největší je na Times Square. Můžeme tam teď zajet a pak pokračovat do W, kde bychom myslím měli začít,“ nabídl Pat.

„Díky,“ odpověděl Grace, který se díval z okénka ven. Nacházeli se zrovna na jakémsi silničním nájezdu a míjeli vratce vyhlížející lešení. Z průduchu podzemní dráhy vycházela pára.

Venku bylo průzračné podzimní odpoledne s modrou oblohou bez mráčku. Někteří lidé měli na sobě kabáty anebo těžké bundy, a čím více se blížili k Manhattanu, tím víc se zdálo, že všichni spěchají. Polovina chvátajících mužů měla na sobě obleky, košile bez kravat a na tváři zamračený pohled. Většina z nich držela u ucha mobil a v druhé ruce kelímek kávy Starbucks s typickým hnědým proužkem, jako kdyby šlo o nějaký nezbytný kultovní předmět.

„S Patem jsme pro tebe připravili dost dobrý program,“ přistoupil k věci Dennis.

„Jo,“ potvrdil Pat. „I když teď pracujeme pro prokuraturu, prokážeme ti jako kamarádovi a kolegovi laskavost a protáhneme tě New Yorkem.“

„Toho si moc vážím. Mluvil jsem se zástupcem FBI v Londýně,“ odpověděl Grace. „Ví, že tady jsem a co dělám. Jestli mi můj tip vyjde, budeme se pak stejně muset oficiálně obrátit na newyorskou policii.“

Dennis zatroubil na černý explorer před nimi, který měl puštěné blinkry a stál zpola mimo vozovku. Jeho řidič patně hledal nějakou adresu. „Jeď do háje! No tak, hejbni sebou, ty idiote!“

„Rezervovali jsme ti pokoj v hotelu Marriott Financial Center – je to kousek od místa tragédie, v Battery Park City. Napadlo nás, že by to pro tebe mohla být dobrá základna, protože většina míst, která asi budeš chtít navštívit, jsou odtamtud jen kousek.“

„A taky proto, abys nasál atmosféru. Bylo to tam ošklivě poničené. A všechno je tam teď zbrusu nové. Ale na Ground Zero, jak uvidíš, se pořád pracuje.“

„Víš, že se pořád ještě nacházejí části těl?“ pronesl Pat. „Po šesti letech, chápeš? Minulý měsíc třeba na střeše Deutsche Bank. Lidem to nedochází. Nemají ani páru o tom, jakou pohromu ta letadla napáchala.“

„Přímo naproti patologii je prostor, co vypadá jako ohromný stan. A v něm osm chladírenských náklaďáků,“ vyprávěl Dennis. „Stojí tam už šest let. Je v nich dvacet tisíc neidentifikovaných částí těl. Věřil bys tomu? Dvacet tisíc!“

„Umřel mi tam bratranec,“ pokračoval Pat. „To víš, ne? Pracoval pro finanční firmu Cantor Fitzgerald.“ Pak zdvihl zápěstí, aby ukázal stříbrný náramek. „Vidíš, jsou tam jeho iniciály. T. J. H. Každý z nás jeden dostal, nosíme ho, abychom tak uctili jeho památku.“

„Každý v New Yorku toho dne někoho ztratil,“ dodal Denis a prudce trhnul volantem, aby se vyhnul ženě přecházející mimo přechod. „Sakra ženská, ty chceš asi na vlastní kůži poznat nárazník od fordky, co? To není nic příjemnýho, to mi věř.“

„Ještě než jsi přijel, udělali jsme, co bylo v našich silách,“ vrátil se k tématu Pat. „Prověřili jsme ten hotel, kde tvůj Ronnie Wilson bydlel. Je tam stejný ředitel jako tehdy, což je dobré. Sjednali jsme ti s ním schůzku. Rád si s tebou promluví, ale nezjistili jsme nic, co bychom už nevěděli. Některé z Wilsonových věcí v pokoji zůstaly – pas, letenky, nějaké spodní prádlo. Teď jsou v jednom ze skladišť věcí po obětech 11. září.“

Vtom Graceovi zazvonil telefon. Grace se omluvil a hovor přijal: „Roy Grace.“

„Nazdar, starý brachu, kde teď jseš? Dáváš si zmrzlinu na střeše Empire State Building?“

„Moc vtipný. Jsem zrovna v dopravní zácpě.“

„No, dobře. Došlo k zajímavýmu posunu. Zatímco ty si užíváš, my si mužem zadky ošoupat. Říká ti něco jméno Katherine Jenningsová?“

Grace se na chvíli zamyslel. Po letu si připadal trochu unavený a jeho mozek nebyl zrovna bystrý. Pak si vzpomněl. Bylo to jméno té ženy z Kemp Townu, o které se mu zmínil Kevin Spinella. Jméno, jež předal Stevu Currymu.

„A co s ní je?“

„Snaží se prodat sbírku známek, která má cenu asi tak čtyři miliony liber. Obchodník, kterýho oslovila, se jmenuje Hugo Hegarty a známky poznal. Ještě je neviděl, jenom s ní o nich mluvil po telefonu, ale až na pár chybějících to jsou stejný známky, jaký Lorraine Wilsonová nakoupila v roce 2002.“

„A zeptal se té ženy, kde je sehnala?“

Branson mu zopakoval, co mu řekl Hegarty, a dodal. „A na jméno Katherine Jenningsová jsem narazil ve svodce.“

„To kvůli mně,“ řekl na to. Pak chvíli mlčel a vzpomínal na rozhovor, který ono pondělí vedl se Spinellou. Reportér mu řekl, že Katherine Jenningsová mu připadala vystrašená. Může mít člověk strach kvůli tomu, že vlastní známky v hodnotě čtyři miliony liber? přemýšlel Grace. Kdyby on sám takovýhle balík ve známkách měl, byl by naopak asi dost v pohodě, tedy pokud by ty známky byly někde v bezpečí.

Proč tedy byla vystrašená? Něco tady zřetelně smrdělo.

„Myslím, že bychom ji měli sledovat, Glenne. A máme výhodu, že víme, kde bydlí.“

„Třeba už odtamtud vzala roha,“ odpověděl Branson. „Ale na zítřek si domluvila schůzku u Hegartyho doma. A přinese tam ty známky.“

„Skvělé,“ řekl na to Grace. „Spoj se s Lizzie, řekni jí, že jsme spolu mluvili a že navrhuju, aby se na ni hoši navěsili u Hegartyho.“ Grace se podíval na hodinky. „Je dost času, aby se to stihlo zařídit.“

Glenn Branson se taky podíval na hodinky. Zajistit sledování neznamenalo jen zavolat Lizzie Mantleové. Byla to složitější záležitost než jen dvouminutový hovor. Branson bude muset napsat zprávu, v níž podrobně rozebere důvody žádosti o sledovací jednotku a potenciální přínos sledování pro Operaci Dingo. A potom se bude muset připravit na poradu. Takže domů se ještě nějakou tu hodinu nedostane. Což bude znamenat, že Ari se něj zase naštve.

Takže všechno při starém.

Když Roy Grace dotelefonoval, naklonil se dopředu. „Hoši,“ začal, „nemohli byste mi připravit seznam zdejších obchodníků se známkami?“

„Začínáš s novým koníčkem?“ zavtipkoval Denis.

„Jen potírám zločin,“ odvětil Grace.

„Sakra, člověče,“ otočil se k němu Pat. „Ty tvoje vtipy se ani trochu nezlepšily.“

„To je trochu smutný, ne?“ hořce se zasmál Grace.

kapitola 95

ŘÍJEN 2007

Letuška zrovna prováděla bezpečnostní instruktáž. Norman Potting se naklonil k Nicku Nichollovi, který seděl vedle něj v zadní části Boeingu 747 a pronesl: „Tyhlety bezpečnostní pokyny jsou jen snůška žvástů.“

Mladý detektiv-konstábl, který měl z létání hrůzu a nechtěl to před Gracem přiznat, hltal každičké slovo, jež k němu reproduktory přicházelo. Odvrátil obličej, aby se tak vyhnul Pottingovu nepříjemně páchnoucímu dechu, a zdvihl oči vzhůru – přesně do míst, odkud měla v případě nouze vypadnout kyslíková maska.

„Třeba ta poloha, co má člověk v případě nebezpečí zaujmout – víš, co člověku zamlčujou?“ pokračoval Potting, který se nenechal odradit faktem, že Nicholl na jeho první poznámku nijak nereagoval.

Nicholl jen zavrtěl hlavou a pozorně sledoval správné upínání pásků na záchranné vestě, aby si vše pokud možno zapamatoval.

„V některých situacích tě skutečně zachrání, to jo. Ale nikdy ti neřeknou,“ vysvětloval Potting, „že je dobrá taky k tomu, aby ochránila čelistní kosti. A oběti se pak můžou podle zubů snáz identifikovat.“

„Tak ti mockrát děkuju,“ zahučel Nicholl a nespouštěl přitom oči z letušky, která ukazovala, kde se na vestě nachází píšťalka.

„A pokud jde o záchrannou vestu, tak to je prostě výsměch,“ stále vedl svou Potting. „Víš, kolik cestujících všech aerolinek v celé historii letectví bez úhony přežilo nouzové přistání na vodu?“

Nick Nicholl myslel na svou ženu Julii a na jejich malého synka Liama. Možná že už je nikdy neuvidí.

„Kolik?“ polkl.

Potting se špičkou palce dotkl ukazováčku a vytvořil tak kroužek.

„Nula. Zilch. Nadá. Ani jeden.“

Někdo musí být první, pomyslel si Nicholl a pevně se té myšlenky držel, jako kdyby to byl záchranný člun.

Potting nato začal číst jakýsi pánský časopis, který si koupil na letišti. Nicholl naopak studoval zalaminovaný list s bezpečnostními pokyny, ujasňoval si polohu nouzových východů a s radostí zjistil, že ho od nejbližšího dělí jen dvě řady. Byl také rád, že sedí v zadní části letadla. Pamatoval si totiž, že jednou v novinách četl o letecké katastrofě, při níž se letadlu odlomila ocasní část a všichni cestující, kteří se tam nacházeli, přežili.

„Mhmmmmmmm!“ pronesl obdivně Potting.

Nicholl sjel pohledem dolů. Jeho kolega měl časopis otevřený na prostředním dvojlistě, kde se nacházela fotografie jakési nahé blondýny s ňadry jako balony. S roztaženýma nohama a rukama ležela na posteli s nebesy a za zápěstí a kotníky byla pomocí pruhů černého sametu přivázána k jednotlivým sloupkům postele. Ochlupení kolem jejího přirození, které bylo výrazně vystouplé, jako kdyby šlo o poupata nějaké květiny vložená mezi nohy, bylo pečlivě vyholené do podoby úzkého proužku.

Okolo zrovna procházela letuška, která kontrolovala, jestli mají cestující zapnuté bezpečnostní pásy. Pohlédla i na Nicholla s Pottingem a elegantně pokračovala dál.

Nick cítil, jak se z té trapné situace červená. „Normane,“ zašeptal. „Myslím, že bys měl ten časopis odložit.“

„Doufám, že v Melbourne najdeme taky pár takových!“ pronesl. „Mohli bychom se tam trochu pobavit, co říkáš? Třeba na Bondi Beach.“

„Bondi Beach je v Sydney, ne v Melbourne. A myslím, že jsi tím tu letušku uvedl do rozpaků.“

„Aleje to kus, co?“ pronesl a bezostyšně prsty kopíroval křivky oné nahotiny.

Letuška se právě vracela. Oběma ji adresovala zběžný a poněkud ledový pohled a spěchala dál.

„Myslel jsem, že jsi šťastně ženatý muž, Normane,“ poznamenal Nicholl.

„Až se jednoho dne přestanu dívat po ženských, hochu, pak chci, aby mě někdo odvedl někam do polí a tam zastřelil,“ prohlásil. Nato se doširoka usmál a k Nichollově úlevě otočil v časopise na jinou stranu. Úleva to však byla jen pomíjivá.

Další stránka byla totiž mnohem horší.

kapitola 96

ŘÍJEN 2007

Abby seděla ve vlaku, který směřoval do Brightonu, a hluboko v krku jako by měla knedlík. Žaludek měla sevřený. Třásla se, snažila se přestat plakat a všechno to v sobě zadržet. Kde je její matka? Kam ji ten zmetek odvezl?

Její hodinky ukazovaly 20.30. Skoro dvě hodiny od chvíle, kdy Rickymu típla hovor. Znovu vytočila matčino číslo. A znovu spadla do hlasové schránky.

Nebyla si úplně jistá, jaké léky její matka bere – viděla antidepresiva, prášky proti svalovým křečím, zácpě, refluxu – ale pochybovala, že by si s tím Ricky dělal starost. Bez léků se matčin stav bude rychle zhoršovat a začnou zase ty prudké výkyvy nálady – od euforie k hluboké depresi.

Abby si nadávala za to, že byla tak hloupá a nechala matku samotnou. To už ji sakra mohla klidně vzít s sebou.

Zavolej mi, Ricky. Prosím, zavolej mi.

Hořce litovala toho, že mu zavěsila a uvědomovala si, že to pořádně nepromýšlela. Ricky věděl, že první bude panikařit ona, ne on. Bude jí ale muset zavolat, bude s ní muset navázat kontakt. Křehká stará paní nebyla kořist, o niž by stál.

Z nádraží si vzala taxíka a zastavila se v jedné večerce, kde si koupila baterku. Držela se ve stínu a opatrně zahnula do své ulice. Tam, ve světle uliční lampy, uviděla Rickyho pronajatý ford focus. Měl na sobě botičku. A na čelním skle a bočním okénku řidiče velké policejní nálepky, které varovaly vlastníka vozidla od pokusu s vozidlem odjet.

Obezřetně přistoupila k autu. Rozhlédla se, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, a pak zpod stěrače vytáhla pokutový lístek. Za pomoci baterky přečetla čas vystavení: 10.03. Takže auto zde stojí celý den. Což znamená, že je k přepravě její matky nepoužil. Samozřejmě že ne – vždyť má přece dodávku.

Patrně se ale chystá vrátit. Možná že už tu je. Nějak o tom ale pochybovala. Určitě má ve městě nějaké místo, kde může přebývat, i kdyby to měla být jen garáž či sklad.

Okna jejího bytu byla úplně temná. Přešla ulici ke vchodu a stiskla tlačítko Hassanova zvonku a doufala, že bude soused doma. Ozvalo se zapraskání a po něm Hassanův hlas.

„Dobrý den, tady je Katherine Jenningsová z bytu 82. Promiňte, že vás obtěžuju, ale zapomněla jsem si klíč od vchodu. Mohl byste mě pustit dovnitř?“

„Žádný problém!“

O pár chvil později se ozvalo pronikavé zabzučení, Abby se opřela do dveří a ty povolily. Když vešla dovnitř, všimla si, že je do její schránky nacpaná hromada letáků. Lepší bude se jich nedotýkat, rozhodla se, protože nechtěla dát nějak najevo, že tu byla.

Výtah měl na dveřích nalepenou velkou ceduli s nápisem MIMO PROVOZ. Začala stoupat po spoře osvětleném schodišti, v každém patře se zastavila a poslouchala, jestli někde neuslyší nějaký pohyb. Přála si přitom, aby měla u sebe ten pepřový sprej. Ve třetím patře ucítila čerstvě řezané dřevo – vůně přicházela od zedníků ve čtvrtém patře. Vystoupala ještě jedno patro a pak ji začaly zrazovat nervy. Měla pokušení zaklepat na Hassanovy dveře a požádat ho, jestli by nešel dál s ní.

Nakonec se ale dostala až nahoru. Zastavila se a opět chvíli poslouchala, jestli neuslyší nějaký hluk. Na patře byly ještě dva byty, ale za tu krátkou dobu, co tu bydlela, do nich neviděla nikoho vejít ani z nich vyjít. Naprosté ticho. Přistoupila ke kotouči, připevněnému ke zdi, na němž byla navinutá požární hadice, a začala hadici rozmotávat. Rozvinula asi pět otáček a pak zahlédla náhradní klíče, které ležely tam, kde je předtím schovala. Namotala tedy hadici zpátky, opřela se do požárních dveří a vyšla na podestu svého patra.

Pak chvíli bez hnutí stála. Byla hodně vyděšená. Co když je uvnitř?

Samozřejmě že není. Je s její matkou v nějakém doupěti, kde ji vězní. Ale stejně vsunovala jednotlivé klíče do zámků co možná nejtišeji a se stejnou tichostí klíči otáčela a otvírala dveře, aby tak neprozradila svou přítomnost.

Když vstupovala dovnitř, začaly na ni vyskakovat stíny. Dveře za sebou nechala otevřené dokořán a nerozsvěcela. Pak dveřmi bouchla, aby ho vyplašila, kdyby byl uvnitř a třeba usnul, a pak je zase otevřela. Bouchla jimi ještě jednou a znovu je otevřela. Naprosté ticho.

Zasvítila baterkou do předsíně. Igelitka s nářadím, kterým jí Ricky hrozil a které patrně ukradl řemeslníkům dole, ležela stále na podlaze před dveřmi do koupelny pro hosty.

Všechna světla nechala zhasnutá, to pro případ, že by byl někde venku a dům sledoval, a postupně prošla, místnost po místnosti, celý byt. Na konferenčním stolku v obýváku našla pepřový sprej a strčila si ho do kapsy. Pak odspěchala ke dveřím bytu a zajistila je na bezpečnostní řetízek.

Měla žízeň a hlad, a tak do sebe obrátila colu a broskvový jogurt, jež našla v lednici. Pak vešla do koupelny pro hosty, zavřela za sebou dveře a rozsvítila tam. Místnost neměla žádné okno, které by vedlo ven, takže zde byla v bezpečí.

Prošla kolem záchodové mísy a veliké skleněné stěny sprchy a otevřela dveře do malé komory, kde byla natěsnaná pračka a sušička. Na polici vlevo měla své nářadí. Sundala si kladívko a majzlík a vrátila se s nimi do koupelny.

Pak naposledy s hrdostí pohlédla na svůj krásný vlastnoruční výtvor, ostří majzlíku přiložila na cement mezi dvěma obkladačkami zhruba uprostřed výšky zdi a prudce do majzlíku kladivem udeřila. A pak znovu.

Za pár minut odstranila dost obkladaček na to, aby mohla sáhnout do dutiny za nimi. Pocítila ohromnou úlevu, když se její prsty dotkly voděvzdorného bublinkového obalu, který pečlivě omotala kolem obálky formátu A4 s výstelkou, předtím než ji do dutiny vložila. To všechno udělala hned ten den, kdy se do bytu nastěhovala.

Domovník by z té škody, kterou na zdi koupelny napáchala, asi velkou radost neměl. Kdyby měla čas, dokázala by zeď spravit tak dokonale, že by spoje nebyly vůbec vidět. Tyhle věci se naučila od otce. Oněch pár poškozených dlaždiček však momentálně představovalo nejméně podstatný z jejích problémů.

Převlékla si spodní prádlo a podruhé za tento týden si sbalila do kufru všechno, co by mohla potřebovat. Pak se připojila k internetu a začala vyhledávat levné hotely v Brightonu a Hoveu.

Když si hotel vybrala, zavolala si opět taxíka.

kapitola 97

ŘÍJEN 2007

Ta stařena začínala představovat větší problém, než Ricky předpokládal. Ricky stál v maličké kuchyňce dřevěné budovy, která v Tempu plnila úlohu tenisového klubu, toalet a sprch zároveň.

Vždyť ona už je na tom pitomým záchodě přes čtvrt hodiny.

Vyšel ze dveří do lijáku a začínal mít pocit, že zabít ji by mohla být nejlepší alternativa. Přitom neklidně hleděl přes pole na ten nizozemský obytný vůz. Za zataženými záclonkami bylo vidět světlo. Ricky jen doufal, že ty lidi ve voze nenapadne použít vybavení téhle budovy zrovna teď. Na druhou stranu si však byl jistý, že je ta stařena natolik vystrašená z jeho výhrůžek, že se určitě neodváží nikomu nic říct anebo udělat nějakou hloupost.

Uplynuly další tři minuty. Ricky se znovu podíval na hodinky. 21.30. Abby mu zavěsila před třemi hodinami. Tři hodiny mohla přemýšlet o tom, co se stalo. A dostávat rozum?

Teď by mohla být vhodná chvíle.

Rozevřel svůj mobil a odeslal Abby fotografii, kterou předtím pořídil. Byla na ní hlava její matky trčící z role koberce. Fotografii doplnil slovy:

Jako v bavlnce.

kapitola 98

ŘÍJEN 2007

Roy seděl s Patem a Dennisem u dřevěného stolu restaurační části ohromného, uvnitř zdmi nerozčleněného pivovaru s názvem Chelsea Brewing Company, který vlastnil Patův bratranec. Po pravé ruce měl dlouhý dřevěný bar a za ním řady lesknoucích se měděných tanků vysokých jako domy a míle nerezových nebo hliníkových trubek a rour. Díky svým akrům dřevěné podlahy a bezvadné čistotě působil pivovar spíš jako muzeum než jako horečně pracující závod.

Návštěva tohoto místa se stala rituálem, povinnou zastávkou za účelem doplnění tekutin během každé z Royových cest do New Yorku. Pat byl na úspěch svého bratrance zjevně hrdý a každého Angličana se s oblibou snažil přesvědčit o tom, že americké pivo je lepší.

Před každým ze tří policistů stálo šest různých variant piva v ochutnávkových sklenicích, Ty byly umístěny v modrém kruhu na speciálně navrženém prostírání, kde si mohl člověk přečíst i jména jednotlivých piv. Patův bratranec, jménem rovněž Patrick, podsaditý, brýlatý a nadšený čtyřicátník, zrovna vysvětloval odlišné pivovarnické postupy, které vedou k přípravě jednotlivých druhů piv.

Roy ho poslouchal jen na půl ucha. Byl unavený. Podle britského času bylo už hodně pozdě v noci. Dnešek nic nevynesl – jen jedna nula za druhou. Tedy kromě úspěšné koupě panenky Bratz pro jeho kmotřenku. Podle Graceova názoru vypadala ta panenka předčasně vyspěle a připomínala mu spíš Barbie pracující v erotickém průmyslu. Co on ale ví, uvědomil si, o vkusu devítiletých?

Ředitel hotelu W neřekl Graceovi nic, co by už nevěděl, tedy kromě informace, že se Ronnie v jedenáct hodin díval na placený pornofilm, pokud ovšem tahle informace měla vůbec nějakou cenu.

Nikdo ze sedmi obchodníků se známkami, které toho odpoledne navštívil, Wilsonovo jméno neznal ani Wilsona na fotografii nepoznal.

Zatímco Patův bratranec melodickým hlasem přednášel o vědě, která se skrývá za pivem, jež Graceovi chutnalo nejvíc, bylo to lehké světlé pivo Checker Cab Blonde Ale, hleděl Grace oknem do noci. Viděl lana a plachty lodí v jachetním přístavu a za přístavem pak temnotu Hudsonu a světla New Jersey. New York byl tak ohromný! Tolik lidí sem přijíždělo a zase odsud odjíždělo! Když tady žijete, každý den vídáte tisíce obličejů. Jak pravděpodobné tedy je, že se najde někoho, kdo si bude pamatovat jeden obličej, který zahlédl před šesti lety?

Musí se ale snažit. Musí užívat onu starou dobrou policejní metodu a chodit od domu k domu. Pravděpodobnost, že by tady Ronnie stále byl, je malá. S větší pravděpodobností se nachází v Austrálii – nejnovější důkaz tomu rozhodně nasvědčoval. Grace se tedy pokusil rychle spočítat, kolik je teď v Austrálii hodin, zatímco Patrick přešel k výkladu o tom, jak se dosahuje jemné karamelové příchutě piva s názvem Večerní červánky.

Bylo sedm hodin večer. V Melbourne bylo o deset hodin víc než v New Yorku, a tam bylo zase o pět hodin víc, nebo o pět hodin méně než v Británii? Prokristapána. Royovi se z těch výpočtů motala hlava.

A celou dobu zdvořile přikyvoval směrem k Patrickovi přednášejícímu o pivu.

V Melbourne musí být o patnáct hodin víc, rozřešil nakonec Grace onen rébus. Takže je tam dopoledne. Grace doufal, že melbournská policie začala ještě před příletem Normana a Nicka prověřovat, jestli Ronnie Wilson někdy v době od září 2001 vstoupil na území Austrálie.

S Austrálií souviselo ještě něco, vzpomněl si Grace náhle, pokradmu vytáhl svůj zápisník a otočil o několik stránek zpátky, k poznámkám, které si udělal při rozhovoru s Terrym Biglowem. Konkrétně mu šlo o seznam přátel a známých Ronnieho Wilsona. Chad Skeggs, zapsal si tehdy. Emigroval do Austrálie. Pod vlivem toho, co mu řekl Branson, i skutečnosti, že se Ronnie Wilson pravděpodobně nalézá v Austrálii, dospěl Grace k závěru, že prvořadým úkolem Pottinga a Nicholla bude nalézt právě Chada Skeggse.

Patrick nakonec domluvil a vyrazil Royovi pro jeho vlastní džbánek piva Checker Cabs. Všichni tři detektivové nato pozdvihli sklenice.

„Děkuji vám za váš čas, hoši, a vážím si toho,“ pronesl Grace. „A dneska to bude na mě.“

„Jseš u mýho bratrance,“ nesouhlasil Pat. „Nebudeš platit ani cent.“

„Když jseš u nás v New Yorku, jseš náš host,“ dodal Dennis. „Ale, pozor, kamaráde, až přijedeme do Anglie, tak to aby sis radši vzal druhou hypotéku!“

Pak Pat náhle zesmutněl. „Povídal jsem ti někdy o psech pro dobrou náladu?“

Grace zavrtěl hlavou.

„Říkali lidem, aby tam brali psy – na místo tý tragédie, víš. Aby si je ti, co trosky prohledávali, mohli hladit.“

Dennis pokýval hlavou a souhlasně dodal: „Proto jim tak říkali – psi pro dobrou náladu.“

„Byla to určitá terapie,“ pokračoval Pat. „My všichni jsme nacházeli takový strašný věci. Předpokládalo se, že když budeme hladit psy, budeme mít dobrý pocit z kontaktu s něčím živým, s něčím spokojeným.“

„A víš, myslím, že to fungovalo,“ navázal Dennis. „Celá ta věc, ta tragédie, probudila v lidech tohohle města dobrý srdce.“

„Jo, a probudila taky spoustu různejch šmejdů,“ připomněl mu Pat. „Na molu 92 jsme rozdávali od patnácti set do dvou a půl tisíce dolarů, podle konkrétní situace, lidem, co se ocitli v bezprostřední nouzi a potřebovali pomoct.“ Nato Pat pokrčil rameny a pokračoval. „No a netrvalo dlouho a různý šmejdi se to domákli. Několik jich přišlo a podfouklo nás. Namluvili nám, že přišli o nejbližší příbuzný, který vůbec neměli.“

„Ale dostali jsme je,“ konstatoval Dennis se smutným uspokojením. „Později jsme je dostali. Chvíli to trvalo, ale jednoho každýho z těch vykuků jsme dostali.“

„Vzešlo z toho ale taky hodně dobrýho,“ řekl na to Pat. „Vrátilo to městu srdce a duši. Myslím, že lidi jsou teď tady o trochu laskavější.“

„A některý lidi o dost bohatší,“ upozornil Dennis.

Pat přikývl. „To je jistý.“

Dennis se najednou pro sebe zasmál. „Rachel, moje žena, má strejdu v Garment Districtu, newyorským centru módy. Má dílnu na výrobu výšivek – vyrábí věci pro obchody se suvenýry. Pár týdnů po jedenáctým září jsem se u něj zastavil. Je to takovej malej židovskej chlapík, Hymie se jmenuje. Je mu dvaaosmdesát a pořád pracuje čtrnáct hodin denně. Milejšího člověka snad ani nemůžete potkat. Jeho rodina unikla holocaustu a dostala se až sem. Není člověka, kterýmu by nepomohl. No, zkrátka, přijdu tam a nikdy jsem neviděl, aby tam měli takovej fofr. Pracovala tam spousta lidí, všude kolem hromady triček, mikin, baseballek. A všichni tam šili, žehlili, potiskovali, balili.“

Dennis se napil piva a zavrtěl hlavou.

„Museli přijmout další zaměstnance. Nezvládali pokrývat objednávky. Všechny ty věci připomínaly Dvojčata. Zeptal jsem se Hymieho, jak se mu vede. Seděl uprostřed toho všeho chaosu, mírně se usmíval a odpověděl mi, že obchody se hýbou dobře, že nikdy nebyly lepší.“ Dennis pokýval hlavou a tak trochu hořce pokrčil rameny. „Chápeš? Z každýho neštěstí můžeš vytěžit nějakej ten dolar.“

kapitola 99

2. LISTOPADU 2001

Lorraine ležela v posteli a byla úplně vzhůru. Prášky na spaní, které jí doktor předepsal, byly asi tak účinné jako dvojité espreso. V pokoji byla televize, jen taková ubohá, malá, přenosná – jediná, kterou exekutor nezabavil, protože na ní nebyl žádný dluh. Dávali nějaký starý film. Nezachytila jeho název, ale televizi měla zapnutou pořád, jako kdyby obrazovka byla tapeta. Líbilo se jí její světlo, zvuky, její společnost.

Steve McQueen a Faye Dunawayová spolu hráli šachy v nějakém šik bejváku, kde bylo jen intimní osvětlení. Atmosféra mezi nimi byla silně nabitá erotikou všech možných odstínů.

Lorraine a Ronnie spolu také kdysi hrávali šachy. Lorraine vzpomínala na ty první roky, kdy do sebe byli zbláznění a občas se chovali dost nevázaně. Hrávali třeba svlékací šachy. Ronnie ji vždycky rozdrtil, takže skončila nahá a on úplně oblečený. Anebo svlékací Scrabble.

To už nikdy nebude, uvědomila si a popotáhla.

Těžko se na cokoli soustředila. Mozek se dal jen obtížně k čemukoli přemluvit. Ustavičně jen myslela na Ronnieho. Chyběl jí. Při těch vzácných příležitostech, kdy spala dostatečně dlouho na to, aby se jí zdály sny, se jí zdálo právě o něm. A v těch snech byl živý, smál se a říkal jí, že byla hloupá husa, když si myslela, že je mrtvý.

Pořád se ještě třásla z obsahu obálky, kterou jí na konci září doručila společnost FedEx a v níž se nacházely fotografie Ronnieho náprsní tašky a mobilu. Nejhorší byl snímek ohořelé náprsní tašky. Takže chudák Ronnie uhořel?

Náhle ji zaplavila ohromná vlna zármutku. Začala plakat. Křečovitě se držela polštáře a vzlykáním si vylévala ze svého srdce žal.

„Ronnie,“ šeptala. „Ronnie, můj drahoušku Ronnie. Tolik jsem tě milovala. Tolik.“

Za pár minut se uklidnila. Lehla si na záda a sledovala film poblikávající na obrazovce. A pak ke své naprosté a totální hrůze uviděla, že se dveře ložnice otevírají. Dovnitř vcházela postava. Vysoký, černý stín. Muž, jehož tvář byla skrytá pod kapucí bundy. Kráčel směrem k ní.

V hrůze se na posteli posunula dozadu a začala na nočním stolku šátrat po něčem, co by mohla použít jako zbraň. Sklenice s vodou jí přitom spadla na podlahu. Pokusila se zakřičet, ale než ji z hrdla stačil vyjít i ten sebeslabší zvuk, na ústa se jí pevně přitiskla mužova dlaň.

A pak uslyšela Ronnieho hlas. Pronikavý, ale zároveň tlumený.

„To jsem já!“ pronesl. „To jsem já, Lorraine, drahoušku, to jsem já. Jsem v pořádku!“

Oddálil ruku a shodil si kapuci.

Prudce chmátla po vypínači lampičky u postele. A naprosto konsternované na něj civěla. Civěla na přízrak, který si nechal narůst vousy a oholil si hlavu. Na přízrak, který měl vůni Ronnieho kůže, Ronnieho vlasů a Ronnieho kolínské. Který bral její obličej do dlaní, jež se jí dotýkaly stejně jako Ronnieho dlaně.

Civěla na něj naprosto a dočista zmateně a v nitru se jí stále více a více rozhořívala radost. „Ronnie? Jsi to ty?“

„Samozřejmě že jsem to já!“

Znovu na něj civěla. S otevřenou pusou. Civěla. A civěla. Pak zavrtěla hlavou a chvíli mlčela.

„Všichni říkali – říkali, že jsi mrtvý.“

„A taky že jo,“ odpověděl. „Jsem.“

Políbil ji. Jeho dech páchl cigaretami, alkoholem a čímsi mírně česnekovým. Ale v tu chvíli to byla ta nejkrásnější vůně na světě.

„Poslali mi fotky tvý peněženky a mobilu.“

Oči se mu rozzářily jako děcku. „Skvělý! To je kurva tak skvělý! Oni je našli.“

Jeho reakce ji zmátla. Dělá si legraci? Všechno ji v tu chvíli mátlo. Sáhla si na obličej. Po tváři se jí začaly řinout slzy.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ pronesla, něžně mu sahala na líce, dotýkala se jeho nosu, hladila ho na čele. „Jseš to ty. Jseš to opravdu ty.“

„To, víš, že jo, ty huso hloupá!“

„A jak – jak se ti – jak se ti podařilo přežít?“

„Protože jsem na tebe myslel a nechtěl tě opustit.“

„A proč – proč jsi nezavolal? Byls zraněný?“

„To je na dlouhý vyprávění.“

Přitáhla si ho k sobě a políbila ho. Políbila ho, jako kdyby poprvé objevovala jeho ústa. Prozkoumávala každou jejich část. Pak se od něj na chvíli odtáhla a téměř bez dechu se zasmála.

„Jseš to opravdu ty.“

Jeho ruce si našly cestu pod její noční košili a začaly prozkoumávat její ňadra. Poté co si je dala zvětšit, byl z nich Ronnie nějaký čas úplně pryč, pak ale o ně zjevně přestal ztrácet zájem, tak jako postupně ztrácel zájem téměř o všechno. Ale dnes večer bylo tohle zjevení, tenhle Ronnie v její ložnici, mužem naprosto jiným. Starým Ronniem, jak si ho pamatovala, ze šťastnějších dob. Ronniem, který zemřel a vrátil se?

Svlékal se. Rozvazoval si tenisky. Spouštěl kalhoty. Měl ohromnou erekci. Sundal si bundu, černý rolák, stáhl ponožky. Odhodil dozadu lůžkoviny a drsněji vytáhl noční košili nad stehna.

Pak nad ni poklekl a začal ji dráždit svými prsty tak, až zvlhla. Hledal její poštěváček, tak jako to kdysi dělával, tak úžasně skvěle, jak to dělával, a začal na něm pracovat. Navlhčil si prst o rty i o ni a postupně ji jím rozpaloval. Naklonil se dopředu, rozvázal jí vepředu noční košili, vyprostil z ní její ňadra, každé z nich dlouho a střídavě líbal a přitom na ní stále pracoval svými prsty.

A potom do ní začal vsouvat svůj úd, který jí přišel větší a tvrdší než kdy předtím.

„RONNIE!“ vykřikla rozkoší.

Okamžitě jí přitiskl prst na rty. „Pšššš!“ zašeptal. „Nejsem tady. Jsem jen duch.“

Objala pažemi jeho hlavu a přitáhla si jeho obličej co možná nejvíce ke svému, až cítila jeho ostré vousy na své kůži, což milovala. Tlačila se proti němu, tlačila a tlačila a tlačila, a cítila, jak do ní vniká dál, hloub a ještě hloub.

„Ronnie!“ těžce mu zavzdychala do ucha. Dýchala rychleji a rychleji, dosahovala vrcholu a cítila, jak i on v ní exploduje.

Oba pak jen bez hnutí leželi a lapali po dechu. V televizi pořád běžel ten film. Teplovzdušné topidlo rozfoukávalo za ustavičného vrčení po místnosti svůj horký vzduch.

„Nevěděla jsem, že duchové bývají nadržení,“ zašeptala. „Můžu si tě vyvolat každou noc?“

„Musíme si promluvit,“ oznámil.

kapitola 100

ŘÍJEN 2007

Policejní konstábl Duncan Troutt se cítil to dopoledne, dopoledne druhého svého dne ve funkci plnoprávného policisty, o něco méně sebevědomě. A doufal, že tento den bude akčnější než včera, kdy většinou jen ukazoval cestu zahraničním studentům a představil se v několika firmách svého obvodu, zejména vedoucímu indické restaurace, kterého nedávno zbili a útok nafilmovali kamerou v mobilu, načež záběry skončily na YouTube.

Když krátce po deváté zahýbal do ulice Lower Arundel Terrace, řekl si, že ještě jednou navštíví Katherine Jenningsovou. Třeba se mu ji podaří zastihnout. Ve svodce se dočetl, že kolega, který měl večerní směnu, se ji snažil dvakrát zastihnout doma, v sedm a v deset večer, ale neměl štěstí. Telefonát na informace o telefonních číslech nevynesl žádné telefonní číslo osoby na této adrese, ať už v seznamu uvedené, nebo neuvedené.

Když kráčel po chodníku, postupně pozoroval jednotlivé domy a kontroloval zaparkovaná auta, nejsou-li na nich patrné známky vloupání, zaskřehotali mu nad hlavou dva racci. Podíval se na ně a chvíli upřeně hleděl na hrozivě temnou oblohu. Ulice se ještě leskly od deště včera v noci a teď to vypadalo, že každou chvíli zase začne pršet.

Krátce před tím, než dospěl ke vchodu domu číslo 29, povšiml si na opačné straně ulice šedého fordu focus, který měl botičku. To auto mu připomnělo něco ze včerejška. Došlo mu, že ho tam viděl s pokutovým lístkem za stěračem. Přešel k autu, lístek vytáhl, otřepal kapky z jeho celofánového obalu a přečetl datum a čas. Byl vystaven včera v 10.03. Což znamenalo, že to auto tady je už déle než čtyřiadvacet hodin.

Existovala samozřejmě celá řada nevinných vysvětlení. Nejpravděpodobnější znělo, že si někdo neuvědomil, že pro parkování v těchhle ulicích je třeba mít zvláštní povolení, které se vydává osobám, jež zde mají trvalý pobyt. Nejpodezřelejší mu však připadala poloha vozidla nedaleko bytu ženy, kterou měl prověřit a která, jak se zdálo, zmizela, i když třeba jen dočasně.

Vysílačkou požádal, aby vozidlo prověřili v policejním počítačovém systému, pak přešel silnici zase zpátky a zazvonil na zvonek Katherine Jenningsové. A jako předtím žádná odezva.

Řekl si, že to později ještě zkusí, a pokračoval v hlídkové službě směrem k Marine Parade, kde odbočil doleva. Za pár minut se jeho vysílačka se zapraskáním probudila. Onen ford focus byl registrován na autopůjčovnu Avis. Poděkoval operátorovi a o nové informaci chvíli přemýšlel. Lidé, kteří si půjčují auta, často ignorují dopravní předpisy. Možná že ten, kdo si auto pronajal, se ani neobtěžoval nechat si botičku sundat. Anebo neměl čas.

Pořád tu ale mohla být nějaká souvislost s Katherine Jenningsovou, ať už jakkoli slabá. Když spadly první kapky deště, zavolal vysílačkou svému bezprostřednímu nadřízenému, seržantu Ianu Brownovi, který měl obvod Východní Brighton po kriminální stránce na starost, vysvětlil mu, proč se mu to vozidlo nezdá, a požádal ho, aby se někdo spojil s Avisem a zjistil, kdo si ho vypůjčil.

„Patrně o nic nepůjde, pane,“ dodal, protože nechtěl vypadat jako blázen.

„Děláš dobře, že takovéhle věci prověřuješ,“ uklidňoval ho seržant. „Velká část dobré policejní práce vychází z těch nejmenších detailů. Nikdo se po tobě nebude vozit kvůli tomu, že si věcí kolem sebe přespříliš všímáš. Daleko horší je naopak přehlédnout něco, na čem záleží.“

Troutt mu poděkoval a pokračoval v cestě. Za třicet minut mu seržant vysílačkou sděloval: „Auto si pronajal Australan jménem Chad Skeggs. Bydlí v Melbourne, řidičák má australský.“

Trout se ukryl pod přístřešek před vchodem, aby tak ochránil svůj zápisník před deštěm, a pečlivě si to jméno zapsal. Pak ho seržantovi ještě hláskoval, aby se ujistil, že ho má napsané správně.

„Říká ti to jméno něco?“ zeptal se seržant.

„Ne, pane.“

„Mně taky ne.“

Přesto se však seržant Brown rozhodl vložit tu věc do svodky. Co kdyby.

kapitola 101

ŘÍJEN 2007

Abby v lijáku mlčky seděla na zadním sedadle taxíku a upřeně hleděla na displej svého mobilu.

Mezi pulovrem a tričkem měla zastrčenou velkou bublinkovou obálku. Okolo břicha měla pevně utažený pásek, aby jí obálka nevypadla – a aby ji nikdo neviděl. A v přední kapse džin cítila uklidňující vybouleninu, kterou vytvářel pepřový sprej.

Taxíkář odbočil doprava, opustil hoveské nábřeží se sochou královny Viktorie a pokračoval po Drive, po široké ulici lemované z obou stran drahými bytovými domy. Abby však neviděla nic z toho, co se nacházelo za okny vozu. Nevnímala vlastně skoro vůbec nic. Před vlhkýma očima měla jeden jediný výjev; jeden jediný výjev, který spaloval její mozek.

Fotografie, kterou dostala na mobil. Fotografie svinutého koberce, z nějž trčela hlava její matky. A pod ní slova:

Jako v bavlnce.

Její emoce se ustavičně proměňovaly. Slepý vztek na Rickyho střídal nejhrozivější možný strach o život její matky.

A k tomu pocit viny plynoucí z toho, že právě ona tohle všechno způsobila.

Byla tak unavená, že pro ni bylo těžké logicky uvažovat. Celou noc nezamhouřila oko. Byla na příjmu. Naslouchala neustávajícímu hluku motorových vozidel jedoucích po nábřeží, jež se nacházelo, co by kamenem dohodil od okna jejího hotelu. Slyšela sirény. Náklaďáky. Autobusy. Alarm nějakého auta, který se ustavičně spouštěl. Ranní křik racků. A takto ji postupně odtikávaly jednotlivé hodiny. Jednotlivé půlhodiny. Čtvrthodiny.

Čekala, až jí Ricky zavolá.

Nebo jí pošle nějakou další esemesku. Ale nic. Znalo ho. Věděla, že psychologické hry jsou jeho styl. Věděla, že má rád hry, při nichž se vyčkává. Vzpomněla si, jak podruhé přišla do jeho bytu. Byla to jejich druhá tajná schůzka, anebo si to alespoň on myslel. Ona byla tehdy tak hloupá – nebo naivní – že mu dovolila, aby ji při sexu spoutal. Ten zmetek ji v chladné místnosti nahou svázal, pak ji přivedl vibrátorem ke krátkému orgasmu, potom jí nafackoval a šest hodin ji tam nechal ležet s roubíkem v puse. Pak se vrátil a znásilnil ji.

A potom jí řekl, že právě tohle chtěla.

To, co ona chtěla – anebo přesněji spíš Dave – se jí tehdy rozhodně získat nepodařilo. To trvalo mnohem déle.

Obavy měla momentálně z toho, že nevěděla, kde jsou Rickyho hranice – a měla podezření, že nic takového u něj neexistuje. Byla přesvědčená, že Ricky je klidně schopen zabít její matku, aby všechno dostal zpátky. A ji samotnou taky.

A patrně z toho mít ještě potěšení.

Zrovna si představovala, jakou úzkost musí její matka právě pociťovat, když vtom si se škubnutím uvědomila, že dorazili k Hegartyho impozantnímu domu.

Zaplatila řidiči a obezřetně nakoukla ven skrz zadní sklo a potom skrz sklo čelní. Kousek před nimi stála dodávka montérů Britského Telecomu, kteří asi někde něco spravovali, a ještě o kousek dál malé modré auto, zaparkované částečně na obrubníku. Po Rickyho fordu focus ani po Rickym nebylo nikde ani stopy.

Dvakrát si zkontrolovala číslo domu a moc litovala toho, že si s sebou nevzala svůj malý deštník. Pak, s hlavou skloněnou proti dešti, spěchala otevřenou branou kolem skupiny aut do temného krytého vchodu. Tam chvíli stála, vytahovala obálku zpod oblečení a upravovala se. Nato zazvonila.

A za pár minut už seděla na velké kožené pohovce karmínové barvy v Hegartyho pracovně. Obchodník, oblečený v široké kostkované košili, manšestrákách barvy sloní kůže a kožených pantoflích, seděl u stolu a ohromnou lupou s obrubou ze želvoviny pečlivě zkoumal každou známku.

Pohled na známky ji vždycky vzrušoval, protože na nich bylo cosi mystického. Byly tak maličké, tak staré, tak jemné, a přesto tak cenné. Většina z nich měla černou, modrou anebo rezavě červenou barvu a byla na nich hlava královny Viktorie. Ale byly tam zastoupeny i jiné barvy a hlavy jiných panovníků.

Hegartyho manželka, hezká, elegantně oblečená šedesátnice, s hezky upravenými vlasy, přinesla Abby šálek čaje a talířek s dietními suchary a potom zase odešla.

Na chování toho muže bylo něco, z čeho byla neklidná. Dave jí řekl, aby ty známky přinesla sem, že Hugo Hegarty je obchodník, který jí za ně nabídne tu nejlepší cenu a bude klást nejméně otázek, takže jí nezbylo než věřit, že tomu tak je. Měla z něj však nedobrý pocit, který nedokázala blíže pojmenovat.

Potřebovala je rychle prodat. Čím dříve bude mít peníze v bance, tím lepší bude její vyjednávači pozice ve vztahu k Rickymu. Po celou tu dobu, co je měla u sebe, představovaly důkaz, který by Ricky mohl proti ní použít. Kdyby chtěl opravdu ztropit povyk, mohl by jít na policii. Pak by ale byli poraženými všichni. Ricky byl ale natolik zlomyslný, že by se Abby vůbec nedivila, kdyby v případě hrozící porážky udělal přesně tohle.

Bez známek ale nebude mít nic, čím by mohl svou verzi podložit. A ona zatím bude mít své peníze bezpečně uložené – a chráněné hradbou správců jejího majetku – v některé bance v Panamě, která je daňovým rájem. Navíc nespolupracuje s úřady jiných zemí.

Vlastnictví však v každém případě představovalo devět desetin práva.

Bylo chybou čekat. Měla je prodat, hned jak přijela do Anglie nebo do New Yorku. Dave chtěl ale počkat, dokud nebudou mít jistotu, že Ricky netuší, kde Abby je. A teď se jim tahle strategie zle vymstila.

Najednou zazvonil Hegartyho telefon. „Haló?“ pronesl do něj. Pak začal jeho hlas být náhle křečovitý a trochu neohrabaný. „Počkejte chvilku, ano? Vezmu si to vedle.“

#

Glenn Branson seděl u stolu, u ucha měl telefon a čekal, až se k Hugo Hegarty znovu ohlásí.

„Promiňte, seržante,“ ozval se po několika minutách. „Ta mladá dáma byla v mé kanceláři. Předpokládám, že se to týkají?“

„Možná ano. Zrovna jsem procházel dopolední svodku – do počítače vložené informace o všem, co se stalo – a narazil jsem tam na něco, co by mohlo být důležité. Samozřejmě že to nemusí vůbec nic znamenat. Včera jste nám dal jedno jméno, pan – jakýsi pan Chad Skeggs.“

Hegarty, který netušil, co přijde dál, na to zareagoval váhavým „Ano“.

„No a my jsme dostali zprávu, že vozidlo pronajaté kýmsi tohoto jména, Australanem z Melbourne, bylo viděno naproti bytu, kde žije Katherine Jenningsová.“

„Vážně? To je ale velmi zajímavé. Opravdu zajímavé!“

„Myslíte, že by tu mohla být nějaká souvislost, pane Hegarty?“

„Řekl bych, že určitě ano, seržante. Asi taková jako mezi hnijící rybou a zápachem.“

kapitola 102

2. LISTOPADU 2001

V brzkých ranních hodinách, když Lorraine ležela v posteli, byla vzhůru a poslouchala, jak Ronnie chrápe, se její radost a úleva začaly měnit v hněv.

Později, když už byl vzhůru i on a trval na tom, aby byly zatažené závěsy v ložnici a rolety v kuchyni, se do něj u stolu se snídaní pustila. Proč jí tomu všemu utrpení vystavil? Určitě jí mohl krátce zavolat, rychle všechno vysvětlit a ona by nemusela prožívat skoro dva měsíce to peklo.

Pak se rozplakala.

„Nemohl jsem riskovat,“ odpověděl a objal její obličej. „Musíš to pochopit, miláčku. Stačilo, aby se ti na účtu objevil jeden telefonát z New Yorku a mohlo by to začít vyvolávat otázky. Vyšetřovatelé pojišťoven jsou bývalí poldové – nejsou to žádní hlupáci. A já potřeboval mít jistotu, že se budeš chovat jako truchlící vdova.“

„Jo, přesně takhle jsem se sakra chovala,“ odsekla a otírala si oči. „Oscara bych si za to krucinál zasloužila.“

„Toho si zasloužíš, až to budeme mít všechno za sebou.“

Sevřela jeho silné, chlupaté zápěstí a přitáhla si Ronnieho k obličeji. „Cítím se s tebou tak bezpečná, Ronnie. Prosím, nechoď pryč. Mohl by ses tady schovat.“

„Jo, jasně.“

„Mohl bys.“

Zavrtěl hlavou.

„Copak nemůžeme udělat nic, abychom o tenhle dům nepřišli? Pověz mi o těch penězích, co mají přijít?“ Zapálila si cigaretu a zhluboka vdechla cigaretový kouř.

„Mám životní pojistku, u Norwich Union, na jeden a půl milionu liber. Pojistka je v bezpečnostní schránce v bance. Klíč je v mý kanceláři. Vypadá to, že u obětí jedenáctého září budou zvláštní úlevy. Pojišťovny budou vyplácet pojistky, i když se těla nenajdou, a nebude se muset sedm let čekat.“

„Jeden a půl milionu! Mohla bych tu pojistku ukázat řediteli banky, aby mi posečkali.“

„Zkusit to můžeš, ale já vím, co ti ten zmetek řekne. Řekne ti, že není jisté, že ti to vyplatí, anebo kdy ti to vyplatí, protože pojišťovny se vždycky hrozně vykrucují.“

„Takže i tahle se může vykrucovat?“

„Ne, myslím, že to bude v pohodě. Je to přespříliš emotivní, tahle situace. Ale určitě si na tebe pořádně posvítí. Takže se budeš muset držet svýho příběhu. Snaž se vzbudit dojem, že se jim snažíš pomoct, ale řekni jen to, co bude nezbytně nutný. A pak tady bude to odškodnění pozůstalých po obětech jedenáctýho září. Údajně se můžeme těšit na dva půl milionu dolarů.“

„Dva a půl milionu?“

Vzrušeně přikývl.

Civěla na něj a v duchu rychle počítala. „To by bylo asi jeden a tři čtvrtě milionu liber? Takže mluvíme zhruba tak o třech a čtvrt milionu liber?“

„Zhruba. A bez daně. Za jeden rok námahy.“

Chvíli jen tiše seděla. Když nakonec promluvila, byl v jejím hlase znát obdiv. „Ty jsi neuvěřitelný.“

„Spíš jsem přežil.“

„A proto tě miluju. Vždycky jsem v tebe věřila. Vždycky, víš?“

Políbil ji. „Vím.“

„Jsme bohatí.“

„Skoro. Budeme. Ale musíme postupovat nenápadně a opatrně…“

„V těch vousech vypadáš zvláštně.“

„Jo?“

„Tak nějak mladší.“

„A míň mrtvý než starý Ronnie?“

„Včera v noci jsi byl mnohem míň mrtvý než jindy.“

„Dlouho jsem na to čekal.“

„A teď mluvíš o tom, že budeme muset čekat rok? Anebo možná ještě dýl?“

„Fond pro odškodnění pozůstalých bude v případech nouze vyplácet rychle. A ty jsi v nouzi.“

„Budou přednostně odškodňovat Američany.“

Zavrtěl hlavou. „Podle toho, co jsem slyšel, tak ne.“

„Tři a čtvrt milionu liber!“ zopakovala zasněně a odklepla na talířek popel z cigarety. „Za to si koupíš spoustu novejch hadříků.“

„Budeme muset investovat.“

„Mám svý plány. Nejdřív musím zmizet ze země – a ty taky.“

Vyskočil, odešel do haly a vrátil se s menším batohem. Vyndal z něj hnědou obálku, kterou položil na stůl a nato posunul směrem k Lorraine.

„Už nejsem Ronnie Wilson. Budeš si na to muset zvyknout. Teď jsem David Nelson. A za rok nebudeš ani ty Lorraine Wilsonová.“

V obálce byly dva pasy. Jeden byl australský. Na fotografii byla ona, ale skoro se nepoznávala. Vlasy měla tmavě hnědé, krátké a na obličeji brýle. Jméno uvnitř říkalo Margaret Nelsonová.

„Máš v něm vízový razítko povolující trvalý pobyt v Austrálii. Platí pět let.“

„Margaret?“ zopakovala. „Proč Margaret?“

„Anebo Maggie!“

Zavrtěla hlavou. „Musím být Margaret – Maggie?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Napořád.“

„Skvělý,“ řekla na to. „To nemám ani možnost vybrat si vlastní jméno?“

„Když ses narodila, taky jsi ji neměla, ty huso hloupá!“

Pochybovačně to jméno nahlas zopakovala: „Margaret Nelsonova.“

„Nelsonova je dobrý příjmení – nóbl.“

Pak vytáhla z obálky druhý pas. „A co je tohle?“

Uvnitř byla rovněž její fotografie, na téhle ale měla šedé vlasy a vypadala o dvacet let starší. Jméno v pasu znělo Anita Marshová.

Zmateně na něj pohlédla.

„Mám to promyšlený. Lidi si pamatují hezký ženský, hlavně chlapi. Starý báby jsou téměř neviditelný. Až přijde čas, koupíš si v předprodeji dva lístky na trajekt Newhaven – Dieppe, na noční spoj. Jeden lístek na svý jméno, druhý na jméno Anita Marshová. A zarezervuješ si kabinu na jméno Anita Marshová, jasný?“

„Nemám si to napsat?“

„Ne, musíš si to zapamatovat. Budu tě kontaktovat. Hodněkrát to s tebou před tím projdu. Musíš napsat dopis na rozloučenou – napíšeš, že beze mě už nedokážeš unést život, že jsi nešťastná z toho, že znova musíš pracovat na Gatwicku, že tě život vysává – a doktor potvrdí, že jsi brala antidepresiva a takový ty věci.“

„Jo, v tom lhát rozhodně nebudu.“

„Takže nastoupíš na trajekt jako Lorraine Wilsonová. Musíš opravdu vypadat co nejvíc hezky a postarat se o to, aby tě vidělo hodně lidí. Tašku s věcma na převlíknutí hodíš do kabiny rezervovaný na jméno Anita Marshová. Pak půjdeš do baru a začneš vytvářet dojem, že jsi smutná, budeš hodně pít a nebudeš mít náladu se s kýmkoli bavit. Plavba trvá čtyři a čtvrt hodiny, takže budeš mít dost času. Když budete uprostřed kanálu, odejdi z baru a barmanovi řekni, že se jdeš projít na palubu. Místo toho půjdeš do kabiny a převlíkneš se za Anitu Marshovou. Vezmeš si paruku a šaty, co nosí starý ženský. Svoje šaty, pas a mobil potom hodíš přes palubu.“

Lorraine na něj naprosto konsternované hleděla.

„V Dieppe nastoupíš do vlaku do Paříže. Tam roztrháš pas na jméno Anita Marshová a koupíš si letenku do Melbourne jako Margaret Nelsonova. A v Austrálii na tebe budu čekat.“

„Ty jsi sakra myslel úplně na všechno, viď?“

Neodkázal hned rozeznat, jestli z toho má radost, anebo je naštvaná.

„No, jo, neměl jsem vlastně nic moc na práci.“

„Slib mi jednu věc – všechny ty peníze – nehodláš je zase utopit v nějakým tvým úžasným plánu, viď?“

„V žádným případě. Už jsem se poučil, miláčku. Hodně jsem o tom přemejšlel. Problém je v tom, že jakmile se ocitneš v dluzích, jedeš ve spirále. A teď jsme se z ní dostali, teď můžeme začít znovu. Začít v Austrálii a pak klidně odjet někam jinam a užívat si život na výsluní. Zní mi to dobře! Peníze můžeme koneckonců dát do banky a žít jen z úroků.“

Nedůvěřivě se na Ronnieho podívala.

On nato ukázal na obálku. „Je tam pro tebe ještě něco.“

Vytáhla tenký celofánový sáček. Uvnitř byla směs samostatných poštovních známek.

„Abys to dokázala překlepat,“ vysvětlil. „Všechny ty výdaje. A mohla si občas koupit něco, co ti zvedne náladu. Je tady jednolibrový Somerset House z roku 1911 – má cenu patnáct set liber. Pak jednopennyovka z roku 1881, za tu bys měla dostat asi pět set liber. Celkem je tam asi pět táců. Odneseš je k jednomu chlapíkovi, se kterým se znám – on ti dá nejlepší cenu. Až přijdou ty velký peníze, tenhle chlápek ti je přemění na známky. Hraje fér. A dostaneme od něj nejlepší cenu.“

„A on nic neví?“

„Proboha, ne.“ Ronnie utrhl bílý proužek papíru ze zadní strany časopisu Hello, který ležel na kuchyňském stole. Napsal na něj jméno Hugo Hegarty a pak ještě telefonní číslo a adresu tohoto muže. „Až mu řekneš, co se mi stalo, mělo by mu to být líto. Byl to dobrý zákazník.“

„V několika posledních týdnech jsme dostali pár kondolencí nebo kondolenčních dopisů.“

„Rád bych se na ně podíval a přečetl si, co o mně kdo píše.“

„Samý hezký věci.“ Lorraine se smutně zasmála. „Sue říkala, že bych měla začít uvažovat o pohřbu. Zrovna moc velká rakev by ale na něj potřeba nebyla, co? Na peněženku a mobil.“

Oba se tomu zasmáli. Pak si Lorriane otřela slzy, které se jí opět začaly řinout po tváři.

„Aspoň že se tomu můžeme zasmát,“ řekla na to. „To je dobře, ne?“

Obešel stůl a pevněji objal. „Jo, dobře.“

„Proč zrovna Austrálie?“

„Je to dostatečně daleko. Můžeme tam být anonymní. A taky tam mám jednoho starýho kamaráda. Odjel tam před třemi lety. Můžu mu důvěřovat. Promění známky zpátky na peníze – a nebude se na nic ptát.“

„Kdo je to?“

„Chad Skeggs.“

Vyděšeně na něj pohlédla, jako kdyby ji postřelili. „Ricky Skeggs?“

„Jo. Chodila jsi s ním přede mnou, viď? Po všech svejch kočkách chtěl, aby mu říkali Ricky. Jako kdyby to bylo nějaký privilegium. V byznysu Chad, pro kamarády Chad, ale pro svý holky Ricky. V některejch věcech byl důslednej.“

„Je to stejný jméno,“ vysvětlila. „Obojí jsou zdrobněliny od Richarda.“

„Jo, ale vždyť je to vlastně jedno.“

„Ne, není to jedno, Ronnie. A já jsem s ním nechodila. Byla jsem s ním jen jednou. Pokusil se mě znásilnit, vzpomínáš? Všechno jsem ti o tom vyprávěla.“

„Jo. Znásilnění – to byla jeho představa o předehře.“

„Mluvím vážně. Určitě jsem ti o tom vyprávěla. Bylo to na začátku devadesátých let. Měl porsche. Jednou v noci si v něm se mnou vyjel…“

„Na to porsche si vzpomínám. Devět set jedenáct targa. Černý. Pracoval jsem pro Brighton Connoisseur Cars – znova jsme ho vyrobili z vodepsanýho auta, který někdo vobtočil kolem stromu. Uřízli jsme zadek a spojili ho s předkem z jinýho auta. A levně mu to pak střelili. Byl to životu nebezpečnej stroj.“

„Tys to prodal svýmu kamarádovi?“

„Věděl, že je nebezpečný a že s ním nemá jezdit rychle. Chtěl se s ním jen vytahovat – a lákat na něj kočky, jakos byla ty.“

„Ano, a po pár skleničkách v baru jsem si myslela, že si s tím zajedem něco sníst. Místo toho mě zavezl někam do Downs, řekl mi, že holkám, s kterejma to dělal, dovoluje, aby mu říkaly Ricky, pak se rozepnul a nařídil mi, abych mu ho vykouřila. Nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Parchant hrubej.“

„A když jsem mu nato řekla, aby mě odvezl domů, začal mě tahat z auta ven, řval na mě, že jsem nevděčná kurva a že mi ukáže, jak se pořádně šuká. Poškrábala jsem ho na tváři, pak jsem zmáčkla klakson a najednou se směrem k nám začaly blížit světla nějakýho auta. Zpanikařil a odvezl mě domů.“

„A?“

„Neřekl přitom ani slovo. Vystoupila jsem z auta a bylo to. Občas jsem ho vídala ve městě, pokaždý s nějakou jinou. Pak mi někdo řekl, že odjel do Austrálie. Ale ani to podle mě není dost daleko.“

Ronnie rozpačitě mlčel. Lorraine típla cigaretu, z níž zbýval už jen filtr, a zapálila si další. Nakonec Ronnie promluvil. „Chad je v pohodě. Tu noc byl asi jen trochu stříknutej. A moc si o sobě myslí, vždycky si o sobě moc myslel. Uvidíš, že už trochu změknul. Věkem.“

Lorraine dlouho mlčela.

„To bude v pořádku, miláčku,“ uklidňoval ji Ronnie. „Bude to fungovat. Kolik lidí má příležitost začít život úplně znova?“

„Začít znova,“ hořce zopakovala Lorraine, „když člověk, na kterým máme být závislí, se mě pokusil znásilnit.“

„Máš lepší plán?“ vyštěkl Ronnie náhle. „Pověz, máš snad lepší plán?“

Lorraine se na něj podívala. Vypadal jinak, než když odjížděl do New Yorku. A ne jen fyzicky. Nešlo jen o to, že měl vousy a vyholenou hlavu. Jako by se v něm změnilo i něco jiného. Zdál se být asertivnější, tvrdší.

Anebo ho možná, díky dlouhému odloučení, poprvé viděla takového, jaký skutečně byl.

Ne, odpověděla neochotně, nemá lepší plán.

kapitola 103

ŘÍJEN 2007

Abby, která čekala na kožené pohovce v pracovně Huga Hegartyho, si trochu vyfoukala čaj a napila se ho. Pak si vzala suchar. Nesnídala a měla pocit, že rychle potřebuje dostat od těla nějaký cukr. Přišlo jí, že Hegarty se vrátil až za dlouho.

„Promiňte mi to,“ pronesl zdvořile a posadil se zpátky za svůj stůl. Pak znovu pár chvil zkoumal známky. „Mají vynikající kvalitu,“ pronesl. „Naprosto nepoškozené. Jde o velmi cennou sbírku.“

„Děkuji,“ usmála se Abby.

„A vy to chcete všechno prodat?“

„Ano.“

„A jakou cenu máte na mysli?“

„Katalogová cena je něco přes čtyři miliony,“ odpověděla.

„Ano, to by tak odpovídalo. Ale obávám se, že katalogovou cenu vám nikdo nezaplatí. Každý, kdo takovéhle známky nakupuje, chce mít nějakou marži. A čím lepší je původ, tím nižší je samozřejmě marže.“

„Jste ochoten je koupit?“ zeptala se. „Se slevou?“

„Mohla byste mi podrobně vysvětlit, jak jste k nim přišla? Včera večer jste mi říkala, že jste vyklízeli dům po tetě?“

„Ano.“

„V Sydney, v Austrálii?“

Přikývla.

„A jak se vaše teta jmenovala?“

„Anně Jenningsová.“

„A můžete mi nějak prokázat, že jste vlastníkem těch známek a jak jste se jím stala?“

„A co byste chtěl?“

„Kopii poslední vůle. Třeba by mi ji mohl notář, který vyřizuje tetinu pozůstalost, odfaxovat? Nevím vlastně, kolik je tam teď hodin.“ Hegarty pohlédl na hodinky. „Teď tam myslím mají hlubokou noc. Ale zítra by to mohl udělat.“

„Kolik byste mi za tu sbírku zaplatil?“

„Když bude mít košer původ? Tak asi dva a půl. Milionu.“

„A bez dokladu o původu? Teď a tady na dřevo?“

Zavrtěl hlavou a kysele se usmál. „Takhle bohužel nefunguji.“

„Řekli mi, že vy jste člověk, za kterým bych měla zajít.“

„Ne, já ne, už to nezkoušejte. Podívejte, mladá dámo, dám vám jednu radu. Rozdrobte tu sbírku. Lidé vám budou klást otázky. Pořádně ji rozdrobte. V Británii pár obchodníků se známkami přece jen je. Jednu tady tomu, druhou jinému. Možné byste mohla navštívit i pár obchodníků v cizině. A smlouvejte s nimi. Nemusíte přistupovat na jejich ceny, když se vám nebudou zamlouvat. Prodávejte v tichosti pár let, a tímhle způsobem nevzbudíte žádnou pozornost.“

Pečlivě shrnul známky dohromady a téměř s nábožnou úctou je vsouval zpátky do jejich ochranných obalů.

Zničená Abby se slabým hlasem zeptala. „A mohl byste mi doporučit nějaké obchodníky tady v Británii?“

„Ano, nechte mě chvilku přemýšlet.“ Když vkládala známky zpátky do bublinkové obálky, odříkal jí několik jmen. A Abby si je zapsala. A pak, jako kdyby ho ještě něco napadlo, dodal: „A samozřejmě kdokoli další, kdo vám vytane na mysli.“

„Kdo?“

„Slyšel jsem, že je ve městě Chad Skeggs,“ pronesl a tvrdě na ni pohlédl.

Abby si nedokázala pomoct. Její obličej získal barvu červené řepy. Pak ho požádala, jestli by jí nezavolal taxíka.

#

Hugo Hegarty vyprovodil Abby ke dveřím. Panovalo mezi nimi mrazivé ticho a Abby nevymyslela nic lepšího, jak je prolomit, než neohrabané: „Není to, jak si myslíte.“

„To je přesně problém s Chadem Skeggsem,“ řekl na to. „Nikdy to není tak, jak si člověk myslí.“

Když odešla, zamířil rovnou do své pracovny a znovu zatelefonoval detektivu-seržantu Bransonovi. Předchozí rozhovor nemohl již o nic moc doplnit. Dodal jen jméno tety té mladé ženy, Anně Jenningsová.

Nic z toho, co mohl udělat, aby se Chadu Skeggsovi pomstil, mu však nepřipadalo dostatečné. Vůbec nic.

kapitola 104

ŘÍJEN 2007

Abby otevřela zadní dveře taxíku, silně rozrušená setkáním s Hugem Hegartym, a smutně se rozhlédla po Dyke Road Avenue.

Dodávka Britského Telecomu tam stále byla a totéž platilo o malém, tmavě modrém autu zaparkovaném ještě o kousek dál. Nastoupila dozadu a zavřela za sebou dveře.

„Grand Hotel?“ ujišťovala se řidička.

Abby přikývla. Byla to falešná adresa, kterou schválně udala, když telefonovala z Hegartyho kanceláře. Nechtěla totiž, aby Hegarty věděl, kde bydlí. Cestou do toho hotelu si někde vystoupí.

Opřela se a přemýšlela. Ricky se neozval. Dave se mýlil. Prodat známky bude mnohem těžší, než jí říkal. A bude to trvat mnohem déle.

Náhle jí začal zvonit telefon. Displej ukazoval, že je to její matka. Když hovor přijímala, bylo jí špatně od strachu. Telefon si přitom tiskla co nejvíc k uchu, protože si byla vědoma toho, že taxíkářka bude poslouchat.

„Mami!“ zvolala.

Její matka se zdála být dezorientovaná a hluboce sklíčená. Její dech měl podobu krátkých křečovitých explozí. „Prosím, Abby, prosím, musím dostat léky. Začínám mít…“ Odmlčela se, prudce se nadechla a pak těžce vydechla. „Křeče. Já – prosím – nemělas mu to brát. To nebylo dobře…“ Znovu zprudka vydechla.

Pak hovor skončil.

Abby horečně vyťukávala matčino číslo, ale stejně jako předtím se okamžitě dostávala do hlasové schránky.

Třásla se, upřeně hleděla na displej mobilu a předpokládala, že přístroj každou chvíli ožije hovorem od Rickyho. Mobil ale mlčel.

Zavřela oči. Kolik toho její matka unese? Kolik toho ještě dokáže vydržet?

Parchante. Ty parchante, parchante, parchante, parchante, parchante!

Ricky byl mazaný. Zatraceně mazaný. Až přespříliš. A vyhrával. Věděl, že známky se jí snadno prodat nepodaří, a že je tudíž Abby s největší pravděpodobností stále ještě má. Její plán zbavit se ho pomocí nějaké menší částky v hotovosti a říct mu, že většinu převedla Daveovi na účet, nepřipadal nyní v úvahu.

Už nevěděla, co má dělat.

Podívala se znovu na telefon a přála si, aby zazvonil.

Jednu věc ale přece jen udělat může a musí ji udělat co možná nejrychleji. Musí zastavit matčino utrpení, i kdyby to mělo znamenat dohodu s Rickym. Což bude na druhou stranu znamenat, že mu bude muset dát to, co chce. Anebo minimálně téměř všechno.

Pak dostala nápad. Naklonila se k taxíkářce a zeptala se: „Neznáte nějaké místní obchodníky se známkami?“

Na taxíkářčině jmenovce stálo „Sally Bidwellová“.

„Jeden je v Queen’s Road, kousek od nádraží, firma Hawkes. A jeden je myslím v Shorehamu. A jeden je určitě v Lanes, na ulici Prince Alberta,“ odpověděla Sally Bidwellová.

„Zavezte mě do Queen’s Road,“ řekla na to Abby. „To je nejblíž.“

„Vy jste sběratelka, že?“

„Dělám do toho jen tak amatérsky,“ odpověděla Abby, sáhla si pod kabát a rozepnula si pásek.

„Vždycky jsem si myslela, že je to koníček spíš pro kluky.“

„Ano,“ souhlasila Abby zdvořile.

Vytáhla obálku, držela ji dole, pod zorným polem vnitřního zpětného zrcátka, šátrala v ní a hledala známky menší hodnoty. Vyndala aršík se čtyřmi známkami, na nichž byly maltézské kříže. Měly hodnotu asi tisíc liber. A pak několik aršíků známek, na nichž byl slavný most Sydney Harbour Bridge, z nichž každý měl hodnotu čtyři sta liber. Nechala si je a zbytek vložila zase do obálky, kterou si pod svetrem opět pevně připnula k tělu páskem.

Za pár minut zastavil taxík před firmou Hawkes. Abby zaplatila a vystoupila. Známky měla v kabátu, v celofánovém obalu, aby je nepoškodil déšť. Kolem přeburácel autobus a pak si koutkem oka všimla, že kolem projelo malé modré auto, asi nějaký renault nebo peugeot, pomyslela si. Vepředu seděli dva muži, přičemž ten na sedadle spolujezdce cosi říkal do vysílačky. Auto vypadalo hodně podobně jako to, které bylo zaparkované poblíž Hegartyho domu. Anebo už začínala být paranoidní?

V obchodě nebyli žádní zákazníci. U stolu tam seděla žena s dlouhými světlými vlasy a četla místní noviny. Abby se docela líbilo, že místo působí tak trochu omšele. Rozhodně nevypadalo luxusně, a tedy nikoli jako místo, kde člověku kladou složité otázky, pokud jde o původ známek, a kde je třeba prokazovat vlastnické právo k nim.

„Ráda bych prodala pár známek,“ oznámila Abby.

„Máte je s sebou?“

Abby je ženě podala. „Tyhle ty se sydneyským mostem už jsem nějakou dobu neviděla. Můžu si jít zkontrolovat pár věcí? Nevadí vám, když si je na chvíli odnesu dozadu?“

„To je v pořádku.“

Žena si známky odnesla otevřenými dveřmi do zadní místnosti a posadila se ke stolu, nad nímž bylo velké zvětšovací sklo. Abby ji sledovala, jak si známky pokládá na stůl a každou z nich pečlivě zkoumá.

Pak se Abbyiny oči zatoulaly na první stranu Argu. Titulek zde říkal:

DRUHÁ ZAVRAŽDĚNÁ ŽENA V SOUVISLOSTI S OBĚTÍ 11. ZÁŘÍ

Poté si všimla fotografií pod titulkem a ztuhla.

Na nejmenší byla hezká, ale tvrdě vyhlížející blondýnka, které pár let chybělo do třiceti a která svůdně hleděla do objektivu fotoaparátu, jako kdyby se chtěla vyspat s tím, kdo stál za ním. Popisek u obrázku říkal Joanna Wilsonová. Největší fotografie zachycovala jinou ženu, asi o deset let starší. Měla vlnité blond vlasy a atraktivní, příjemný a upřímný úsměv, ale zároveň na ní bylo cosi nóbl, jako kdyby měla peníze, ale neměla moc vkus. Jméno pod fotografií znělo Lorraine Wilsonová.

Abby ale civěla na fotografii uprostřed. Měla na ni doslova přilepené oči. Dívala se na ten obličej a pak na to jméno, Ronald Wilson, a pak zase na ten obličej. A potom zase na to jméno.

Přečetla si první odstavec článku.

Tělo dvaačtyřicetileté ženy, jež bylo nalezeno v kufru auta vhozeného do řeky kousek od Geelongu nedaleko australského Melbourne, bylo identifikováno jako tělo Lorraine Wilsonové, vdovy po brightonském podnikateli Ronaldu Wilsonovi, jednom ze 67 britských občanů, kteří zahynuli při útoku na Světové obchodní centrum dne 11. září.

Rychle to přečetla ještě jednou. Měla pocit, jako kdyby kdosi náhle ztlumil v jejím nitru všechna světla. Pak četla dál:

Kosterní pozůstatky Joanny Wilsonové, 29, objevili v pátek večer v odvodňovací stoce dělnici, kteří hloubili základy pro výstavbu komplexu New England Quarter ve středu Brightonu. Byla to Wilsonova první žena, potvrdila Argu dnes dopoledne detektiv-inspektor Elizabeth Mantleová ze sussexské kriminálky, vyšetřovatelka případu.

Sussexská policie je zmatena výsledky soudní expertizy, podle níž leželo tělo Lorraine Wilsonové v řece Barwon přibližně dva roky. Jak jsme v té době v našem listu uvedli, paní Wilsonova spáchala údajně v listopadu 2002 sebevraždu, když v noci zmizela z trajektu Newhaven – Dieppe. Koroner však tehdy nemohl případ uzavřít, neboť nebylo objeveno její tělo. Detektiv-inspektor Mantleová uvedla, že vyšetřování „sebevraždy“ Lorraine Wilsonové bude okamžitě obnoveno.

Abby se opakovaně dívala na jednotlivé fotografie. Její oči však nakonec utkvěly na fotografii muže uprostřed. Najednou měla pocit, jako kdyby se podlaha, na níž stála, začala prudce naklánět. Udělala několik kroků doleva, aby nesklouzla dolů, a pevně se chytila kraje stolu. Zdi jakoby se v tu chvíli daly do pohybu a začaly okolo ní kroužit.

Jakýsi odhmotněný hlas se náhle zeptal. „Jste v pořádku? Haló?“

Vtom ve dveřích zahlédla onu světlovlasou obchodnici se známkami. Proletěla jí kolem očí, jako kdyby to byla obsluha pouťového kolotoče. A okolo Abby se všechno znovu začalo točit.

„Nechtěla byste si sednout?“ nabídl jí onen hlas.

Kolotoč začínal zpomalovat. Abby se třásla zimou a zároveň se potila.

„Jsem už v pořádku,“ vyrazila ze sebe a znovu se podívala na noviny.

„Zajímavý příběh,“ pronesla ta žena, kývla hlavou směrem k novinám a pak se s obavami znovu zadívala na Abby. „Taky obchodoval se známkami. Znala jsem ho.“

„Aha.“

Abby znovu civěla na snímek. A skoro neslyšela hlas té ženy, která jí za její známky nabízela dva tisíce tři sta padesát liber. Abby vzala peníze – v hotovosti, v padesátilibrovkách – a nacpala si je do kapes.

kapitola 105

ŘÍJEN 2007

Abby vyšla v omámení na ulici. Telefon jí začal zvonit, ale všimla si toho až po chvíli.

„Ano, haló?“ vyhrkla do něj.

Byl to Ricky. Kvůli hluku projíždějících aut ho skoro neslyšela. „Počkej,“ řekla do telefonu a spěchala deštěm po ulici, až zahlédla krytý vchod. Vklouzla pod stříšku a pronesla: „Promiň, co jsi říkal?“

„Mám strach o tvou matku.“

Chvíli jí trvalo, než dokázala odpovědět. Než dokázala spolknout vzlyknutí. Než dokázala zpomalit dýchání.

„Prosím,“ lapala po dechu, „řekni mi, kde je, Ricky, anebo mi ji přivez.“

„Potřebuje léky, Abby.“

„Seženu je. Jen mi řekni, kam je mám přivézt.“

„To není tak jednoduchý.“

Těsně před ní zastavil autobus, následovaný kolonou vozidel. Jeho motor byl příliš hlučný na to, aby mohla mluvit nebo něco slyšet. Rychle vykročila do deště, spěchala po ulici a nato se schovala do krytého vchodu dalšího obchodu. Tón, kterým pronesl tu větu To není tak jednoduchý, se jí nelíbil.

Náhle ji zachvátil strašlivý, panický strach. Strach z toho, že je její matka mrtvá. Nezabily ji od té doby, co spolu naposledy mluvily, ty křeče?

Začala brečet, nedokázala si pomoct. Nejdřív šok z toho, co si přečetla, a teď tohle. Už to nedokázala dál zvládat.

„Je v pořádku? Prosím, řekni mi jen, jestli je v pořádku.“

„Ne, není v pořádku.“

„Ale je naživu?“

„Zatím.“

Pak Ricky hovor ukončil.

„Ne!“ vykřikla. „Prosím tě, ne!“

Opírala se o dveře do obchodu a bylo jí jedno, jestli se na ni někdo zevnitř dívá. Déšť a slzy ji bodaly do očí a téměř ji oslepovaly. Ale ne tolik, aby neviděla malé hnědé auto, které pomalu projíždělo kolem.

Uvnitř byli dva muži, ten na sedadle spolujezdce telefonoval. Oba měli krátký sestřih: jeden měl hlavu vyholenou, druhý vlasy na temeni nakrátko sestříhané strojkem. Vojenské typy. Nebo policejní typy.

Dívali se stejným směrem jako ti dva muži, kteří kolem ní projeli v modrém autě, než vešla do obchodu firmy Hawkes. Za dobu, co byla na útěku, se naučila pozorněji si všímat všeho okolo ní. A na těch dvou autech se jí něco nelíbilo.

Spolujezdec vždycky s někým na dálku komunikoval.

Osádky se vždycky dívaly jejím směrem, když kolem ní projížděly.

Že by Hugo Hegarty zavolal policii? Že by ji sledovali?

Obě auta směřovala v hustém provozu na jih. Nebyly tu ale ještě nějaké jiné vozy? Směřující naopak na sever? Anebo někdo pěší?

Divoce se začala rozhlížet všemi směry. Pak rychle vystartovala na sever, prudce zahnula nalevo do uličky a opatrně proběhla kolem řady páchnoucích popelnic. Na druhé straně další ulice uviděla úzkou uličku, jež stoupala vzhůru mezi dvěma řadami domů. Ohlédla se přes rameno, ale neviděla, že by ji někdo sledoval. Spěchala tedy do onoho úzkého prostoru. Déšť trochu polevoval. Znala tuhle čtvrť jako své boty, protože nějaký čas, ve své předešlé životní etapě, žila v bytě nedaleko vrchu Seven Dials.

Běžela rychle. Každých pár kroků kontrolovala, že má obálku zasunutou za opaskem a peníze bezpečně nacpané v kapse, a ohlížela se přes rameno. Utíkala do kopce ulicí s řadovými domky, lemovanou stromy. V tomhle strašném počasí bylo venku nebo na ulici jen málo lidí, kteří by si jí mohli všimnout. Fyzická námaha a dešťové kapky dopadající na její obličej jí trochu pomohly vyčistit hlavu.

Pomohly jí myslet.

Abby mířila do kopce směrem k Seven Dials, pak zahnula doprava, běžela další obytnou ulicí a vynořila se nad nádražím. Chvíli stála kousek od silnice, aby na ni nebylo vidět z aut. Pozorovala, jak okolo postupně projíždí několik osobních a firemních vozidel, pak rychle přeběhla Buckingham Road a vběhla do další ulice přímo nad nádražím. Běžela dolů a pak zase obezřetně vyčkávala, než přešla hlavní silnici – New England Street. Nato opět vyrazila do kopce, do spleti obytných ulic s řadovými domky, kde se nacházel celý les reklamních tabulí realitních kanceláří.

Začalo ji píchat v boku, a tak na chvíli zastavila a pak běh nahradila chůzí. Lapala po dechu a silně se potila. Déšť nyní skoro úplně ustal. Foukal ale silný větřík, který jí dělal dobře a ochlazoval jí obličej.

Teď už dokázala myslet logicky, logičtěji než před pár hodinami, jako kdyby šok, který způsobil ten článek v Argu, znovu nastartoval její zaseklou diskovou mechaniku. Cílevědomě rázovala dál. Držela se přitom v odlehlých uličkách, ustavičně se ohlížela, jestli někde neuvidí modré auto nebo hnědé auto nebo nějaké jiné auto, ve kterém budou dva muži. Nespatřila ale nic, co by ji znepokojovalo.

Viděl Argus taky Ricky? Nemohl být ten příběh i v jiných novinách? Určitě si to přečte. Ať už je, kde je, určitě má přístup k novinám, rádiu a televizi.

Vešla do trafiky a rychle prohlédla na několik celostátních deníků. Nikde jinde to zatím nebylo. Koupila si Argus, stála před obchodem a znovu hleděla do tváře toho muže na titulní straně. Ve svých citech měla úplný zmatek.

Pak, stále jako by přibitá k témuž místu na ulici, si znovu celý článek přečetla. Vyplňoval jí mezery, pokud šlo o Daveovu minulost. Vysvětloval ono mlčení, vyhýbavé odpovědi, rychlé změny tématu, kdykoli se na ty věci zeptala. A též ony narážky, které Ricky dělal, aby tak otestoval, kolik toho Abby o Daveovi ví.

Kolik toho o něm ví Ricky?

Udělala pár kroků a pak se posadila na vlhký domovní schod a položila si hlavu do dlaní. Cítila se vyděšenější než kdykoli v životě. Měla hrozný strach nejen o svou matku, ale o celou svou budoucnost.

Život je hra, říkával jí s oblibou Dave. Rád jí to připomínal. Hra. Celé to začalo jako hra.

V životě nejde o oběti, Abby. Jde o vítěze a poražené.

Slzy ji znovu začaly zamlžovat oči. V uších i v srdci jí zněl lítostivý hlas její matky. Vytočila matčino číslo, pak Rickyho, ale zbytečně.

Zavolej mi zpátky. Prosím, zavolej mi zpátky. Dohodneme se.

Za několik minut vstala, scházela z kopce a pak pokračovala ulicí, na jejímž konci byly za zábradlím vidět koleje trati Londýn – Brighton. Pokračovala dolů po kamenných schodech, prošla krátkým tunelem, a vystoupala k pokladně nádraží Preston Park Station.

Bylo to malé nádraží, využívané především lidmi dojíždějícími za prací. Takže zde bylo rušno jen ve špičce a po většinu dne téměř mrtvo. Jestli ji policie sledovala, jestli si jí všimla v centru, kousek od brightonského hlavního nádraží, tak ji možná hledají právě tam. Tady na ni budou těžko čekat, pomyslela si.

Život je hra.

Studovala jízdní řád a vymýšlela, jak se dostat do Eastbournu, a vyhnout se přitom brightonskému hlavnímu nádraží, a pak na letiště Gatwick, což byla součást jejího nového plánu, který jí krystalizoval v hlavě.

Její telefon najednou pípnul. Vytáhla ho a doufala, že to bude zpráva od Rickyho. Nebyla. Pravilo se v ní:

Mlčeti zlato? X

Náhle si uvědomila, že neodpověděla na jeho poslední zprávu. Chvíli přemýšlela a pak napsala:

Problém, x

Za pár minut, když nastupovala do vlaku, její telefon znovu zapípal a objevila se na něm tato odpověď:

Láska, stejně jako řeka, si proklestí novou cestu, kdekoli se jen setká s překážkou.

Usedla na sedačku a byla přespříliš otřesená, než aby dokázala vymyslet nějaký citát, kterým by mohla odpovědět. Místo toho odpověděla jen pouhým x – symbolem polibku.

Pak smutně hleděla z okénka kupé na křídový sráz, postupně se zdvihající po obou stranách vlaku, který právě vyjížděl ze stanice. Zaplavil ji ledový, temný strach.

kapitola 106

ŘÍJEN 2007

Interiér hotelu Marriott Financial Center měl moderní a tak trochu zen-buddhistickou atmosféru. To si pomyslel Roy Grace, když se v recepci odhlásil a nesl svou tašku přes foyer ven. Všechno zde působilo velmi nově. Lampy na stolech vypadaly jako obrácené matné sklenice od martini. Štíhlé bílé vázy na černých stolcích měly nožky tak elegantní a dokonalé, že se zdálo, jako kdyby ani nebyly někým navrženy, ale spíše zde vyrostly.

Graceovi se nechtělo věřit, že tohle místo, přímo na okraji katastrofou postižené lokality, přezdívané Ground Zero, bylo 11. září silně poškozeno. Přišlo mu důležité, pevné a nezničitelné, jako kdyby tady bylo vždycky a vždycky být mělo.

Prošel kolem skupinky byznysmenů v tmavých oblecích a kravatách, kteří o čemsi vážně rozprávěli. Pat Lynch už na něj čekal. Stál na červeném koberci uprostřed podlahy z mramoru krémové barvy. Byl oblečený neformálně. Měl na sobě zelenou ochrannou vestu navlečenou přes tričko a k tomu modré džíny a masivní černé boty. Vyboulenina upozorňovala na místo, kde měl schovanou zbraň.

Pat zdvihl ruce na pozdrav. „Všechno vyřízeno? Dennis parkuje venku. Všichni jsme připravení.“

Grace ho následoval do otáčivých dveří. Když z nich na druhé straně vyšel do vlhkého říjnového rána, svět se náhle změnil. Okolo se v několika paralelních pruzích valily proudy vozidel. Přímo před Royem bublal domíchávač betonu. Portýr tam zrovna třem japonským byznysmenům přidržoval dveře taxíku. Jeho eleganci kazila igelitová koupací čepice, kterou měl nataženou přes čapku se štítkem, jež tvořila součást jeho uniformy.

Během krátké cesty po chodníku k fordu crown victoria ukázal Dennis nahoru, na široký kus oblohy. Na jedné straně jej ohraničovaly řídce rozeseté mrakodrapy, na straně druhé mnohem hustší masa výškových budov centrálního New Yorku. Z nízké zelené budovy, která tvarem připomínala jeden velký průduch, se linula pára nebo kouř. Skoro přímo před nimi bylo cosi, co vypadalo jako provizorní most přes ulici.

„Vidíš ten prostor, kamaráde?“ zeptal se Pat a ukázal na oblohu.

Grace přikývl.

„Tak tam byly naše věže.“ Pohlédl na hodinky a pokračoval. „Ráno jedenáctýho září o půl hodiny dřív by ses díval na Světový obchodní centrum. Neviděl bys nebe, viděl bys ty krásný budovy.“

Pak šel s Royem kolem auta na roh ulice a ukázal mu na začazenou kostru výškové budovy napravo. Visely z ní ohromné pruhy nějakého tmavého materiálu, které zakrývaly vnějšek stavby jako nějaké obří černé vertikální žaluzie.

„Vyprávěl jsem ti o budově Deutsche Bank, kde se nedávno našly další části těl? To je ona. Nedávno jsme tam ztratili dva hasiče – v létě, v srpnu. A víš, co je na tom zajímavý? Oba byli 11. září na Ground Zero. Šli do Světovýho obchodního centra a přežili to. Přežili to. A pak tady za šest let umřou.“

„Moc smutný,“ řekl na to Roy. „Ironie osudu.“

„Jo, ironie. Člověka napadá, jestli celý tohle místo nepřináší smůlu – víš, jestli není prokletý.“

Nastoupili do fordu crown victoria. Hnědá dodávka společnosti UPS, zabývající se přepravou zásilek, se právě snažila zacouvat do stísněného prostoru před nimi. Dennis, který seděl za volantem, vesele pozdravil zdvižením ruky Roye.

„Ahoj! Jak se vede?“ Pak se podíval na dodávku, která zrovna podruhé najela na obrubník, nebezpečně se přiblížila k poštovní schránce a po centimetrech se zase sunula vpřed. „No tak, ženská, řídíš sakra dodávku a ne nějakýho slona!“

Dodávka znovu začala couvat. A ještě více se přiblížila k poštovní schránce.

„Proboha, ženská!“ vykřikl Dennis. „Bacha na tu schránku! Je to federální majetek. Poškozování trestné!“

„Takže další obchodníci se známkami?“ pronesl Pat a snažil se tak zaměřit na úkol, který měli před sebou.

„Mám jich na seznamu dalších šest.“

„Když nebudeme mít dneska štěstí, tak můžeme pátrání rozšířit. Dennis a já si to vezmeme na starost,“ nabídl Pat.

„Děkuju.“

„To pro nás není žádný problém.“

Dennis s nimi projížděl okolo místa katastrofy. Grace pozorně hleděl na ocelové ploty, betonové bariéry, buňky sloužící jako skladovací a kancelářské prostory, jeřáby tyčící se vzhůru jako krky žiraf, na řady reflektorů na vysokých tyčích. Prostor byl ohromný. Ohromný až k nepochopení. Grace si vzpomněl na to, jak ti dva tenhle prostor nazvali útrobami bestie. Nyní to však byla podivně tichá bestie. Chyběl tu obvyklý lomoz stavenišť. Navzdory veškerým pracím, které zde probíhaly, působilo místo dojmem, jako kdyby zde panovalo téměř nábožné ticho.

„Víš, přemýšlel jsem o tý ženě v Austrálii. O tý v řece,“ začal Pat a otočil se k Royovi.

„Máš teorii?“

„Jasně. Bylo jí horko, a tak skočila do řeky. Jenomže nevěděla, že je pod hladinou auto s otevřeným kufrem. Skočila přímo do kufru a zlomila si vaz. Náraz způsobil, že se auto trochu zhlouplo dolů a pak zase nahoru. A tlak vody a proud víko zavřel. Bum!“

„Je to jasný jak facka!“ zařehtal se Dennis.

„Jo, přesně tak,“ souhlasil Pat, „jasný jak facka.“

„Kdybyste od nás chtěli vyřešit nějaký případy, stačí, když nám pošlete spisy,“ dodal Dennis.

Grace se snažil ignorovat jejich žerty a soustředit se na nejnovější informaci, kterou dostal od Glenna Bransona. Mluvili spolu před pár minutami, ještě než odešel z hotelu. Glenn mu řekl, že firma Hawkes vyplatila Katherine Jenningsové za pár známek dva tisíce tři sta padesát liber, potom co Hegarty odmítl přijmout její nabídku. A pak, když z obchodu odešla, ji sledovací tým ztratil.

Že by je prokoukla? Že by si všimla toho, že ji sledují? přemítal Grace. Asi těžko, hoši byli dost dobří. Ale vyloučit se to nedalo. Pak mu hlavou prolétla další myšlenka. Pronajaté auto Chada Skeggse parkovalo před jejím bytem. Od té doby, co tam to auto bylo, se do bytu nevrátila. Že by utíkala před Skeggsem?

Hegarty řekl Glennovi, že Katherine Jenningsová se mu zdála být vystrašená a hodně nervózní. Zítra ráno, až bude v Melbourne zase den, Branson zjistí, jestli tam nedávno skutečně zemřel někdo jménem Anně Jenningsová, a pokud ano, jestli ta osoba mohla být tak bohatá, že by vlastnila známky v hodnotě přes tři miliony liber a zapomněla na to.

Začínalo se mu zdát, jako kdyby se instinkt Kevina Spinelly, pokud šlo o tu mladou ženu, nemýlil.

Najednou Dennis prudce zabrzdil. Roy se podíval z okénka, protože ho zajímalo, kde jsou. Kolem šel orientálně vyhlížející muž v bílém pracovním oděvu kuchaře. Na hlavě měl baseballku obrácenou štítkem dozadu. Byla to úzká ulice, na obou stranách měla pískovcem obložené – a pro zámožné lidi příznačné – domy a nad vchody do obchodů řadu křiklavě barevných markýz. Za řadou markýz byla ještě jedna, jež měla na sobě elegantním černým písmem napsáno:

ABE MILLER A SPOL. ZNÁMKY A MINCE

Dennis zastavil auto před obchodem, a protože to bylo hned za značkou zákaz stání, strčil za čelní sklo velkou ceduli z tvrdého papíru, na níž bylo neuměle napsáno slovo POLICIE. Pak všichni tři vešli dovnitř.

Interiér působil přepychově a Graceovi připomínal nějaký staromódní klub gentlemanů. Byl obložený tmavým lesklým dřevem, nacházela se tam dvě černá kožená křesla, tlustý koberec a ve vzduchu visela silná vůně leštidla na nábytek. Jenom skříňky s prosklenými dvířky, v nichž se nalézal nevelký výběr dosti staře vyhlížejících známek, a pult s prosklenou deskou, pod níž ležela na fialovém sametu řada mincí, napovídaly, že se jedná o obchod.

Jakmile za trojicí policistů zapadly vchodové dveře, vešel dveřmi skrytými v obložení vysoký, ohromně otylý padesátník a přivítal je širokým úsměvem. Oblečený byl tak, aby to odpovídalo prostorám – jeho mohutné tělo bylo celé zahaleno do dobře střiženého obleku s vestičkou a s proužkem křídové barvy. Oblek doplňovala okázalá kravata s logem jakési vysoké školy. Hlavu měl dotyčný skoro úplně holou, tedy s výjimkou úzké ofiny, která mu sahala asi do poloviny čela. Připomínala volánek a vyhlížela drobet komicky. Kde končila mužova trojitá brada a začínal jeho krk, to se nedalo říct.

„Dobrý den, pánové,“ pronesl přívětivě, a to vyšším hlasem, než Grace čekal. „Jsem Abe Miller. Jak vám mohu dnes pomoci?“

Dennis a Pat ukázali své odznaky a představili Roye Gracea. Abe Miller zůstal i nadále přívětivý a nedal najevo žádné zklamání z toho, že nejsou zákazníci.

Grace, kterému ten člověk připadal příliš velký a neohrabaný na to, aby mohl zacházet se věcmi tak jemnými, jako jsou drahé známky a mince, ukázal obchodníkovi tři různé fotografie Ronnieho Wilsona, jež s sebou přinesl. Vzápětí Grace pocítil vzrušení, neboť si v obličeji Abea Millera povšiml záblesku, jenž svědčil o tom, že obchodník Wilsona poznává. Miller se na snímky poté podíval podruhé a pak ještě jednou.

„Měl být v New Yorku někdy kolem jedenáctého září,“ napověděl mu Grace.

„Viděl jsem ho,“ pronesl a zamyšleně pokyvoval hlavou. „Nechte mě přemýšlet.“ Pak zdvihl prst do vzduchu. „Jsem si dost jistý, že si na něj vzpomínám. A víte proč?“ Policisté se po sobě podívali.

Grace zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Protože to byla první osoba, která sem po jedenáctém září vešla.“

„Jmenuje se Ronald Wilson,“ řekl Grace. „Ronald nebo Ronnie.“

„Jméno mi nic neříká. Dojdu se na to dozadu podívat. Dejte mi dvě minuty.“

Zmizel zadními dveřmi a vrátil se asi za minutu. V ruce držel staromódně vyhlížející kartotéční list, na němž byly inkoustem napsané poznámky.

„Tady,“ pronesl. Položil kartotéční list na pult a chvilku z něj předčítal. „Středa 12. září 2001.“ Pak zvedl oči k trojici policistů. „Koupil jsem od něj čtyři známky.“ Nato pokračoval ve čtení. „Každá z nich byl Edward, nepoužitý, dokonalý stav. Perfektní lep, nepoškozený nálepkou k lepení do alb.“ Pak se zlomyslně zazubil. „Zaplatil jsem dva tisíce babek za každou. Skvělý kup!“ Potom se opět podíval na kartotéční list. „Prodal jsem je za pár týdnů. A pěkně jsem na nich vydělal. Neměl je tehdy, ten den, prodávat. Všichni jsme si mysleli, že se snad sakra blíží konec světa.“

Poté se Abe Miller znovu zahleděl na kartotéční list a zamračil se.

„Říkal jste Ronald Wilson?“

„Ano,“ odpověděl Grace.

„Ne, pane, ne. To nebylo jeho jméno. Tohle jméno mi neudal. Napsal jsem si David Nelson. Jo, to bylo jeho jméno. Pan David Nelson.“

„A nedal vám nějakou adresu nebo telefonní číslo?“ zeptal se Grace.

„Ne, pane, nedal.“

Jakmile byli zpátky na ulici, zavolal Grace Glennu Bransonovi. Dal mu za úkol zařídit, aby Norman Potting a Nick Nicholl přednostně zjistili, jestli v Austrálii existují záznamy o přistěhovalcích, které by sahaly až do roku 2001, a pokud ano, jestli v nich figuruje jméno David Nelson.

Ze setkání s Abem Millerem měl dobrý pocit. Ale jedinou slabinou toho všeho

– slabinou, které si Glenn hned povšiml a o níž sám Grace již předtím přemýšlel

– byla otázka, jestli Ronnie Wilson stále používá jméno David Nelson a též jestli anebo kdy odjel do Austrálie. Možná že se z něj od té doby stala osoba ještě jiného jména.

Asi o hodinu později, když se chystali vstoupit na pracoviště patologů, v barvách břidlicově modré a šedé, zavolal Graceovi Glenn Branson a jeho hlas zněl vzrušeně. „Došlo k posunu!“

„Povídej.“

„Předtím jsem ti říkal, že jsme Katherine Jenningsovou ztratili. Že hochům, co ji sledovali, vyklouzla. A představ si, co se stalo. Před hodinou sama přišla na policejní stanici v John Street.“

Ta slova zapůsobila jako elektrický šok. „Cože? Proč?“

„Říká, že jí unesli matku. Nemocnou, slabou, starou paní. A ten chlap prý hrozí, že ji zabije.“

„Mluvil jsi sní?“

„Mluvil tam s ní jeden kriminalista – a zjistil, že muž, kterého z únosu obviňuje, není nikdo jiný než Chad Skeggs!“

„A do prdele!“

„Čekal jsem, že se ti to bude líbit.“

„A co se děje teď?“

„Poslal jsem pro ni Bellu a jednu policistku z týmu pro pomoc rodinným příslušníkům obětí. Mají ji sem přivézt.“

„Až si s ní promluvíš, tak mi zavolej.“

„V kolik se vracíš?“

„Odlítám v šest – to je v jedenáct večer vašeho času.“

Bransonův hlas se náhle změnil. „Možná u tebe budu muset přespat, starouši. Ari je pěkně nakvašená. Včera jsem přišel domů až o půlnoci.“

„Tak jí řekni, že jseš policajt, a ne nějaká zatracená chůva.“

„Řekni jí to sám. Nechceš, abych ti ji dal k uchu?“

„Klíč je na obvyklým místě,“ odpověděl Grace chvatně.

kapitola 107

ŘÍJEN 2007

Abbyin telefon stále mlčel. Bylo to, jako kdyby její spojení se světem přestalo fungovat. Ricky se jí už tři hodiny neozval. Smutně se dívala z okna prázdného vagónu a v ruce svírala igelitovou tašku, do níž nastrkala všechny léky, které jen v matčině koupelně a ložnici našla. Doris řekla, že matku dala do domova pro seniory, protože má strach, že se o sebe nedokáže sama postarat, a slíbila, že jí zavolá matčinu novou adresu a telefonní číslo. Doris odpověděla, že je smutné, když člověk ztrácí souseda, ale že má její matka štěstí, že má takovou skvělou a starostlivou dceru.

Docela ironie, pomyslela si Abby.

Větší a větší část oblohy získávala modrou barvu. Velká oblaka po ní rychle plula, jako kdyby měla nějaké naléhavé poslání. Nastávalo hezké, ale větrné podzimní odpoledne. V takovémto počasí se velmi ráda procházela u moře, zejména pod útesy čtvrti Black Rock, kolem jachetního přístavu a směrem k Rottingdeanu.

I matka ráda chodila na procházky. Někdy chodili v neděli odpoledne jako rodina, matka, otec a ona. Hrozně se jí líbilo, když vrcholil příliv, vlny se tříštily na vlnolamech a někdy se rozbíjely o samotnou zeď nábřeží a zasypávaly kolemjdoucí kapkami.

Někde v mlhách jejího dětství existovala doba, kdy, jak si pamatovala, se cítila spokojená. Bylo to ještě předtím, než začala s otcem chodit do těch velkých domů, kde pracoval? Než si začala všímat toho, že existují lidé, kteří jsou jiní, kteří mají jiné životy?

Bylo to tehdy? To byl její bod zlomu?

Jak se vlak vracel k Brightonu, viděla vlevo v dálce nevysoké vrchy oblasti Downs. S Brightonem bylo spjato mnoho jejích vzpomínek. Stále zde žili její přátelé. Přátelé, kteří ani nevěděli, že je tady. Lidi, které by moc ráda viděla. Více než kdy jindy toužila nyní po společnosti přátel. Aby si mohla vylít srdce někomu, koho se tohle všechno netýkalo. Někomu, kdo dokázal logicky uvažovat a říct jí, jestli je blázen, anebo není. Bála se ale, že na tohle všechno je už teď příliš pozdě.

Přátelé představovali tu část jejího života, která nebyla hrou. Existovaly ale situace, kdy bylo nutné se jich vzdát, ať už to bylo jakkoli tvrdé.

Oči jí začínaly vlhnout. V žaludku měla nepříjemný pocit. Celý den nic nejedla, kromě sucharu v domě Huga Hegartyho a coly, kterou před chvíli vypila na peróně nádraží Gatwick. A měla přespříliš sevřený žaludek na to, aby mohla pozřít něco dalšího.

Prosím, zavolej.

Projížděli Hassocksem. Za chvíli vjeli do Claytonského tunelu. Poslouchala burácení vlaku, jehož zvuk se odrážel od stěn tunelu. V okně viděla svůj vlastní bledý, vyděšený a civící odraz.

Když znovu vyjeli do světla – do svažující se zeleně vrchu Mill Hill napravo do ní – zjistila ke své hrůze, že má zmeškaný hovor.

Sakra.

Žádné číslo.

Pak telefon zazvonil znovu. Byl to Ricky.

„Tvoje matka mi dělá stále větší starosti, Abby. Asi už moc dlouho nevydrží.“

„Nech mě s ní promluvit, Ricky!“

Chvilku bylo ticho a pak odpověděl: „Myslím, že mluvit není schopná.“

V jejím nitru se rozprostřel nový, temnější strach. „Kde jsi?“ ptala se naléhavě. „Přijedu za tebou. Sejdu se s tebou kdekoli. Dám ti, co budeš chtít.“

„Jo, Abby. Já vím. Sejdem se zítra.“

„Zítra?“ zaječela na něj. „To sakra ne! Uděláme to teď, prosím. Musím ji odvézt do nemocnice.“

„Uděláme to, až to bude vyhovovat mně. Způsobilas mi dost nepříjemností. Teď si můžeš vyzkoušet, jaký to je.“

„Tohle není jen nějaká nepříjemnost, Ricky. Proboha tě prosím. Tohle je nemocná stará paní. Neudělala nic špatného. Nijak ti neublížila. Vyřiď si to se mnou, ne s ní.“

Vlak zpomaloval a blížil se ke stanici Preston Park, kde chtěla vystoupit.

„Bohužel mám, Abby, ji, ne tebe.“

„Tak se vyměníme.“

„Moc vtipný.“

„Ricky, prosím tě, musíme se sejít.“

„Sejdeme se. Zítra.“

„Ne! Teď! Prosím, dnes. Matka do zítřka nepřežije.“ Abby začínala být hysterická.

„To bude moc špatný, viď? Umře, a bude přitom vědět, že její dcera je zlodějka.“

„Proboha. Ty jsi ale necitelnej parchant.“

Ricky tu poznámku ignoroval a pokračoval: „Budeš potřebovat auto. Do bytu jsem ti poštou poslal klíč, od toho forda, co jsem si půjčil. Dojde zítra ráno.“

„Má na sobě botičku.“

„Pak si musíš něco půjčit sama.“

„Kde se sejdeme?“

„Ráno ti zavolám. Večer si půjč to auto. A vezmi s sebou ty známky, ano?“

„Nemůžeme se, prosím, sejít dneska odpoledne?“

Ricky hovor ukončil a vlak s trhnutím zastavil.

Abby vstala ze sedačky a nejistým krokem se přesouvala ke dveřím. V jedné ruce svírala kabelku a igelitku, druhou se, když sestupovala na peron, přidržovala zábradlí. Bylo 16.15.

Musí to všechno nějak zvládnout, říkala si. Musí. Nějak. Nějak.

Ale, bože, jak?

Když vycházela z nádraží a mířila ke stanovišti taxíků, myslela si, že bude zvracet.

K její hrůze tam žádný taxík nečekal. Nervózně se podívala na hodinky a pak vyťukala číslo jedné z místních taxislužeb. Pak vyťukala ještě jedno číslo, jedno, na něž volala už předtím. Ozval se tam týž mužský hlas.

„Firma South-East Philatelic.“

Bylo to jediný obchodník se známkami ve městě, jehož jméno jí Hugo Hegarty opomněl dát.

„Tady je Sarah Smithová,“ pronesla. „Jsem na cestě, zrovna čekám na taxík. V kolik zavíráte?“

„Až v půl šesté.“

Po čtvrt hodině nervózního vyčkávání se taxík nakonec objevil.

kapitola 108

ŘÍJEN 2007

Takzvané „Apartmá pro výslech svědků“ v budově sussexské kriminálky se skládalo ze dvou místností. Jedna měla velikost obýváku velmi malého rodinného domku. Druhá, kam se vešli vedle sebe jen dva lidé, byla užívána výhradně pro pozorování výslechu.

Větší místnost, kde seděl Glenn Branson spolu s Bellou Moyovou a velmi sklíčeně vyhlížející „Katherine Jenningsovou“, obsahovala tři křesla s červeným čalouněním, tvarem připomínající vědra, a nevýrazný konferenční stolek. Branson a Abby měli před sebou po hrnku kávy a Bella upíjela ze sklenice vody.

Na rozdíl od většiny ponurých výslechových místností důkladně opotřebované brightonské Centrální policejní stanice v John Street působila tahle prostora světle, a dokonce z ní byl i výhled ven.

„Nevadí vám, když to budeme natáčet?“ zeptal se Branson a hlavou ukázal směrem ke dvěma kamerám připevněným na zdi, které mířily dolů, tedy na ně. „Je to standardní postup.“ Co nedodal, byla skutečnost, že kopie záznamu se někdy dává psychologovi, aby vytvořil psychologický profil vyslýchaného. Z gest a mimiky svědků se toho totiž dá hodně vyčíst.

„V pořádku,“ odvětila hlasem slabším než šepot.

Několik chvil ji pečlivě zkoumal. Ačkoli její obličej byl vysátý a celý pomačkaný trápením, byla to nesmírně pohledná mladá žena. Mezi pětadvaceti a třiceti lety věku, odhadoval Branson. Její černé vlasy byly ostříhané až trochu moc nakrátko a byly zcela určitě nabarvené, protože obočí měla mnohem světlejší. Její tvář byla klasicky krásná, s vysokými lícními kostmi, velkým čelem a nádherným nosem, malým, jemně profilovaným a trošičku ohnutým vzhůru. Byl to nos, za jaký by méně šťastné ženy platily plastickým chirurgům tisíce. Věděl to, protože Ari mu jednou ukázala článek o plastických operacích nosů a on si od té doby všímal toho, nemá-li ta či ona žena na nose známky po chirurgickém zákroku.

Nejnápadnějším rysem té mladé ženy však byly její oči. Byly smaragdově zelené a byly to fascinující, kočičí oči. A navzdory jejímu zničenému výrazu v nich stále byla jiskra.

Žena, kterou měl Branson před sebou, také věděla, jak se obléct. Ve značkových džínách, kotníkových botách – i když ošoupaných a zaprášených – černém pleteném roláku s páskem, přes nějž měla oblečenou dlouhou, draze vyhlížející a fleecem podšitou bundu, byla jednoznačně šik. A kdyby byla o pár centimetrů vyšší, člověk by si řekl, že právě sestoupila z přehlídkového mola.

Branson se zrovna snažil začít výslech, když mladá žena zdvihla ruku. „To jméno, které jsem udala, není mé pravé jméno. Myslím, že bych to měla vysvětlit. Jmenuji se Abby Dawsonová.“

„A proč užíváte nepravé jméno?“ zeptala se Bella mírně.

„Podívejte, má matka umírá. Je ve strašném nebezpečí. Nemohli bychom prostě jen – jen…?“ Zakryla si dlaněmi obličej. „Chci říct, musíme to teď všechno rozebírat? Copak se k tomu nemůžeme – nemůžeme vrátit později?“

„Obávám, že budeme potřebovat všechna fakta, Abby,“ odvětila Bella. „Tak proč to jméno?“

„Protože…“ Pokrčila rameny. „Přijela jsem sem, zpátky do Anglie, protože jsem chtěla utéct před svým přítelem. Myslela jsem si, že když budu vystupovat pod jiným jménem, že mě hůř najde.“ Znovu pokrčila rameny a smutně se usmála. „Ale mýlila jsem se.“

„Dobře, Abby,“ řekl na to Glenn, „nechtěla byste nám přesně říct, co se stalo? Všechno, co potřebujeme vědět o vás, vaší matce a o muži, který ji, jak říkáte, unesl.“

Abby vytáhla ze své hnědé semišové kabelky kapesník a utřela si oči. Glenn zatím přemítal o tom, co asi je v té igelitce na potraviny, která ležela na zemi vedle ní.

„Zdědila jsem sbírku známek. Nic jsem o nich nevěděla – ale shodou okolností jsem v Melbourne začala chodit s tímhletím člověkem, s tím Rickym Skeggsem, který v dost velkém stylu obchodoval se vzácnými známkami a mincemi.“

„Má nějakou spojitost s Chadem Skeggsem?“ zeptal se Branson.

„Je to jeden a tentýž člověk.“

„Chad i Ricky jsou zdrobněliny od Richarda,“ vysvětlila Bella Glennovi.

„To jsem nevěděl.“

„Požádala jsem Rickyho, aby se na ně podíval a řekl mi, jestli mají nějakou cenu,“ pokračovala Abby. „Vzal je ode mne a za pár dní mi je vrátil. Řekl mi, že pár kousků má určitou cenu, ale většina jsou repliky vzácných známek – ke sběratelským účelům, ale bez ceny. Povídal, že bych za to všechno mohla dostat patrně pár tisíc australských dolarů.“

„Dobře,“ pronesl Glenn. Byl neklidný z jejích očí, ustavičně se totiž potulovaly po místnosti. Branson měl dojem, že poslouchá nacvičený výstup a ne něco, co vychází od srdce. „A věřila jste mu?“

„Neměla jsem důvod mu nevěřit,“ odpověděla Abby. „I když já nikdy nikomu moc nevěřím.“ Znovu pokrčila rameny. „Nemám to v povaze. A tak jsem si všechny ty známky okopírovala, než jsem mu je dala. A když jsem si ty kopie kontrolovala se známkami, které mi vracel, vypadaly sice stejně, ale byly tam nepatrné rozdíly. Vyrazila jsem na něj a on mi řekl, že se mi to jen zdá.“

„Bylo od vás chytré, že jste si udělala kopie,“ okomentovala to Bella.

Abby se nervózně podívala na hodinky a pak upila z kávy. „Asi za den jsem si v Rickyho bytě prohlížela odborné časopisy věnované známkám a přečetla si tam článek o aukci jedné vzácné známky, která se konala v Londýně. Šlo o červenou jednopennyovku z tiskové desky 77, která se vydražila za rekordní sumu sto šedesát tisíc liber. Připadala mi hodně podobná aršíku červených jednopennyovek, který jsem měla. Porovnala jsem fotografie v časopise s mými známkami a ke své úlevě jsem zjistila, že ty moje jsou velmi podobné, ale ne absolutně identické. Takže Ricky v té aukci mou známku neprodal. Začala jsem ale mít panickou hrůzu, že se je bude snažit prodat.“

„Proč jste si to myslela?“ sondovala Bella.

„V jeho chování, pokud šlo o ty známky, bylo něco, co mne velmi zneklidňovalo. Prostě jsem věděla, že mi lže.“ Pokrčila rameny. „No a za pár dní se pořádně nadopoval kokainem – pořád ho šňupal – a ráno usnul jako dřevo. Šla jsem k jeho počítači – nechal ho zapnutý – a našla tam několik e-mailů. Byly odeslány obchodníkům se známkami z celého světa. Nabízel jim v nich mé známky na prodej. Byl velmi šikovný. Rozdělil sbírku na jednotlivé známky a aršíky, aby se nedalo poznat, že jde o jeden celek.“

„Řekla jste mu to?“ zeptal se Glenn.

Zavrtěla hlavou. „Ne, když jsme se poprvé setkali, chlubil se mi tím, jak snadno se dají známky skrýt, že je to skvělý způsob jak prát peníze a přepravovat je po světě. Protože, i když je u vás celníci najdou, nemají ani tušení, jaká je jejich hodnota. Říkal taky, že nejlepší místo, kam schovávat známky, je kniha – nějaký vázaný román, něco takového, co je ochrání. A tak jsem mu prohledala knihovnu. A našla jsem je.“

Bella se usmála.

Branson pozoroval Abbyin obličej, její oči, vstřebával pronesená slova, ale neměl z nich dobrý pocit. Neříkala celou pravdu. Určitě něco vynechávala, ale netušil co. Zjevně však byla mazaná.

„A co se stalo pak?“ zeptal se.

„Vzala jsem roha. Sebrala jsem známky, vytratila se domů, sbalila si tašku a prvním ranním letadlem jsem odletěla do Sydney. Byla jsem vyděšená, protože jsem měla strach, že po mně půjde – dokáže být hrozně sadistický. Přes Los Angeles a pak přes New York jsem se dostala do Anglie.“

„Proč jste nešla na policii v Melbourne a neohlásila tam, co vám udělal?“

„Protože jsem se ho bála,“ odpověděla. „A navíc je hrozně chytrý. A velmi dobře lže. Měla jsem strach, že policii něco namluví a dostane tak známky zpátky. Anebo že mě bude pronásledovat a ublíží mi. Jednou už to udělal.“

Glenn a Bella na sebe zasvěceně pohlédli – věděli, co všechno má o Skeggsovi brightonská policie v záznamech.

„A já jsem hrozně moc potřebovala peníze,“ dodala Abby. „Moje matka je těžce nemocná – má roztroušenou sklerózu. Potřebuju peníze, aby mohla jít do domova.“

Glenn si povšiml způsobu, kterým tu poslední větu pronesla. Nedokázal to pojmenovat, ale pronesla ji tak, jak kdyby tím chtěla své jednání ospravedlnit. A zvláštní mu přišlo, že použila slovo potřebuju. Když vám někdo vezeme něco, co vám patří, pak nejde o to, jestli to potřebujete. Máte na to totiž právo.

„A vy říkáte, že pobyt vaší matky v domově důchodců vás bude stát miliony?“ zeptala se Bella.

„Je jí jen osmašedesát, i když vypadá mnohem starší,“ odpověděla Abby. „Může tam taky být dvacet let, možná víc. Nevím, kolik to bude stát.“ Zase se napila kávy. „Je to snad nějak důležité? Chci říct – jestli něco rychle neuděláme, tak nepřežije. Nepřežije.“ Zabořila si obličej do dlaní a opět zavzlykala.

Oba detektivové se na sebe podívali. Pak se Glenn Branson zeptal: „Nepotkala jste někdy člověka jménem David Nelson?“

„David Nelson?“ Zamračila se, otřela si oči a zavrtěla hlavou. „To jméno mi myslím něco říká.“ Zaváhala a pak pokračovala. „David Nelson? Myslím, že Ricky to jméno zmiňoval.“

Branson pokýval hlavou. Lhala.

„A ty známky – jsou teď v Anglii?“ zeptal se.

„Ano.“

„Kde?“

„V bezpečí, pod zámkem.“

Branson znovu pokýval hlavou. Teď mluvila pravdu.

kapitola 109

ŘÍJEN 2007

Vše, oč Nick Nicholl momentálně stál, byl pořádný noční spánek. Jeho problém spočíval v tom, že bylo půl deváté ráno a on seděl na zadním sedadle modrého policejního vozu značky Holden v civilním provedení, které v oslnivém slunci mířilo z letištního komplexu do centra Melbourne. Nacházeli se na široké několikaproudové hlavní silnici, která by klidně mohla být v USA, a ne v Austrálii, nebýt toho, že řidič, detektiv-seržant Troy Burg, seděl napravo.

Některé z dopravních značek byly podobné těm v Británii, ale jiné měly, jak si Nicholl povšiml, odlišnou barvu, hodně z nich modrou a oranžovou, a rychlostní limity na nich byly udávány v kilometrech. Upřeně se díval na tenkou černou skříňku na palubní desce, na dotykovou obrazovku počítače a na velká lesklá tlačítka okolo ní. Připadalo mu to jako dospělácká verze nějakého počítače pro děti. Ačkoli Liam na to ještě nebyl dost starý, Nick už se těšil, jak mu bude kupovat vzdělávací hračky.

Stýskalo se mu po něm. Stýskalo se mu po Julii. Vyhlídka, že víkend v Austrálii stráví bez nich, jen ve společnosti toho zatraceného Normana Pottinga, ho naplňovala hrůzou.

Přívětivý detektiv-starší seržant George Fletcher na předním sedadle se zdál být dobře informovaný a po několika zdvořilostech přešel k věci. Jeho málomluvný, o deset let mladší kolega mlčky řídil. Oba australští detektivové na sobě měli čerstvě vyžehlené bílé košile, vzorované modré kravaty a tmavé kalhoty od obleku.

Potting, který měl na sobě cosi, co vypadalo jako oblek moderní v době těsně po skončení druhé světové války, si potom, co vyšli z letištního terminálu, na chvíli zapálil dýmku, a nyní se proto od něj šířil po voze zápach zatuchlého oblečení, tabáku a vyčpělého alkoholu. Po dlouhé cestě však vypadal pozoruhodně svěží a mladý detektiv-konstábl, který měl na sobě rovněž oblek a kravatu, záviděl Pottingovi jeho fyzičku, která to umožňovala.

„OK,“ začal Fletcher, „neměli jsme moc času na přípravu, ale zahájili jsme vyšetřování ve všech liniích. První věc, kterou jsme obstarali, je seznam všech lidí jménem David Nelson, kteří podle imigračních záznamů vstoupili na území Austrálie od 11. září 2001. Z hlediska vámi udaného časového rámce se tu objevuje jedna obzvláště zajímavá položka. Nějaký David Nelson přiletěl 6. listopadu 2001 do Sydney z Kapského Města v Jihoafrické republice. Jeho datum narození zhruba odpovídá.“

„Udal nějakou adresu?“ zeptal se Norman Potting.

„Přiletěl na australský pas s vízem opravňujícím k pětiletému trvalému pobytu, takže jsme tuhle informaci od něj nevyžadovali. Nyní prověřujeme celostátní policejní počítačové databáze. Tam bychom měli zjistit, jestli má řidičský průkaz a jestli jsou na něj registrovaná nějaká vozidla. Také se dozvíme, jestli není známo, že by používal nějaké falešné jméno, a jeho poslední známou adresu.“

„Může být kdekoli, ne?“

„Ano, Normane, ale víme, že měl jednoho starého kamaráda, Chada Skeggse, v Melbourne,“ připomněl mu Nick Nicholl. „Takže je velká šance, že se vydal právě tam – a že tam možná stále je. Jestliže chceš zmizet a uchytit se v nějaké nové zemi, potřebuješ někoho, na koho se můžeš obrátit, někoho, komu můžeš důvěřovat.“

Potting se nad tím zamyslel. „To je rozumný argument,“ připustil trochu rozmrzele, jako kdyby nestál o to, aby se před těmi dvěma australskými detektivy jevil jeho služebně mladší kolega jako chytřejší.

„Na finančním úřadě prověřujeme, jestli měl přidělené daňové identifikační číslo. To u nás člověk potřebuje, aby mohl být zaměstnán.“

„Myslíte legálně zaměstnán?“

Burg se hořce usmál.

„A máme ještě něco, co by s tím mohlo souviset,“ pokračoval George Fletcher. „Paní Lorraine Wilsonová spáchala sebevraždu v úterý 19. listopadu 2002 v noci, že?“

„Údajně,“ řekl na to Potting.

„Za čtyři dny, 23. listopadu, dorazila do Sydney jistá paní Margaret Nelsonova. Nemusí to nic znamenat,“ dodal. „Ale věk uvedený v jejím pase zhruba odpovídá.“

„To zase není tak běžné jméno,“ poznamenal k tomu Nicholl.

„Není,“ souhlasil detektiv-starší seržant Fletcher. „Není vzácné, ale není taky běžné, řekl bych.“

„Myslím, že bychom měli společně projít program, který jsme pro vás připravili. Abychom věděli, jestli vám to, hoši, vyhovuje,“ vstoupil do debaty Troy Burg.

„Když bude na programu pivko a kočky, tak já jsem spokojenej,“ pronesl Potting a sám pro sebe se zasmál.

„Dvounohý, nebo čtyřnohý?“ zazubil se na něj Fletcher a očka mu dobrosrdečně zářila. V dálce uviděl Nick Nicholl shluk nestejně velkých výškových budov.

„Zítra vás, chlapi, zveme na malý pohoštění. George vám něco uvaří. Je to génius. Měl být kuchařem, ne policajtem,“ pronesl Burg a poprvé ožil.

„To já nedokážu uvařit ani vejce,“ odvětil Potting, „nikdy mi to nešlo.“

„Abyste to všechno stihli, budete na to podle mě potřebovat velkou část týdne,“ upozornil je George Fletcher.

Nick Nicholl při té představě v duchu zaúpěl.

„Sestavili jsme seznam míst, kam budete asi potřebovat zajet,“ pokračoval Fletcher. „Kdybyste chtěli něco vynechat, stačí říct. Vezmeme vás k řece Barwon, kde se našlo tělo paní Wilsonové. Pak byste si možná mohli chtít prohlídnout to auto – máme ho pořád u nás.“

„A komu patří to auto, co ji v něm našli?“ zeptal se Nick Nicholl.

„Mělo falešné poznávací značky a výrobní číslo bylo opilované. Tady se asi moc daleko nedostaneme,“ odpověděl Fletcher a přešel k dalšímu bodu. „Předpokládám, že budete chtít vidět ostatky paní Wilsonové, takže jsme vám domluvili schůzku s patologem.“

„To zní dobře,“ okomentoval to Potting. „Ale já bych začal Chadem Skeggsem.“

„Tam jedem teď,“ odpověděl Burg.

„Máte, chlapi, rádi červený víno?“ zeptal se George Fletcher. „Australský shiraz? Je pátek, a tak jsme si s Troyem mysleli, že bychom vás na oběd vzali tam, kam rádi chodíme.“

Nick Nicholl měl momentálně strašnou chuť na černou kávu, a ne na jakýkoli alkohol.

„To si pište, že jo,“ odpověděl Potting.

„George se v shirazu vyzná,“ doplnil Troy Burg.

„A uvidíme vás taky o víkendu, Troyi?“ zajímal se Potting.

„V neděli,“ odpověděl Fletcher. „Troy nemá zítra čas.“

„V neděli vás, hoši, vezmu k řece,“ navázal Troy. „Ukážu vám, kde se našlo to auto.“

„Nemůžeme tam zajet zítra?“ zeptal se Nicholl, kterému se nechtělo plýtvat drahocenným časem.

„V sobotu Troy většinou čas nemá,“ vysvětlil George Fletcher. „Řekni jim, co děláš v sobotu, Troyi?“

Detektiv-seržant maličko zčervenal a po chvíli odvětil: „Hraju na banjo na svatbách.“

„To snad ne?“ divil se Potting.

„Je hodně žádanej,“ dodal Fletcher.

„Relaxuju tak.“

„A co hraješ?“ zajímalo Normana Pottinga. „Tu slavnou skladbu Duelling Banjos? Z filmu Deliverance! Viděls ho?“

„Mhm, viděl.“

„Jak tam ti burani přivážou toho chlápka ke stromu a zezadu ho znásilní? A k tomu hraje banjo?“

Burg přikývl.

„Tohle by měli hrát na svatbách, a ne Svatební pochod,“ pokračoval Potting. „Když se chlap ožení, tak přesně takhle chudák dopadne. Jeho manželka se ho snaží přivázat ke stromu a dát mu pořádně na prdel.“

George Fletcher se tomu bodře zasmál.

„Víte, co má společnýho hurikán a ženská?“ zeptal se Potting, který se začínal rozjíždět.

Fletcher zavrtěl hlavou.

„Myslím, že jsem to slyšel,“ zamumlal Burg.

„Když přicházejí, tak jsou vlhký a divoký. A když odcházejí, tak vám vemou dům a auto.“

Nick Nicholl se nešťastně díval z auta. Ten vtip už slyšel v letadle. Dvakrát. Před sebou viděl řadu nízkých činžovních domů. Jeli ulicí přízemních obchodů. Před nimi projela bílá tramvaj. Za chvíli přejeli řeku Yarru a na širokém náměstí minuli geometricky souměrnou budovu, která vypadala jako kulturní centrum. Nyní vjížděli do rušného středu města.

Troy Burg zahnul do úzké, zastíněné ulice a zaparkoval před obchodem, jenž měl podle vývěsního štítu nabízet alkoholické nápoje. Když Nick Nicholl vystoupil z auta, všiml si, že obchod má průčelí s arkýřovou výlohou ve stylu regentství, které jako by bylo napodobeninou některého z obchodů se starožitnostmi v historické brightonské čtvrti Lanes. Ve výloze byly vystaveny vzácné známky a mince. Zlatým starodávným písmem bylo na horním okraji výlohy napsáno:

CHAD SKEGGS

MINCE A ZNÁMKY, MEZINÁRODNÍ OBCHODNÍK

A DRAŽITEL

Vešli dovnitř a přitom zacinkal zvonek. Za pultem se skleněnou deskou, pod níž byly vystaveny další známky a mince, stál vychrtlý opálený mladík. Bylo mu něco málo přes dvacet, měl odbarvené blond vlasy upravené do ostnů a velkou zlatou náušnici. Oblečený byl do trička s obrázkem surfu a vybledlých džin. Trojici pozdravil, jako kdyby to byli přátelé, které dlouho neviděl.

George Fletcher mu ukázal svůj průkaz. „Je tady pan Skeggs?“

„Ne, pane, je obchodně pryč.“

Norman Potting mu ukázal fotografii Ronnieho Wilsona a sledoval mladíkovy oči. Metodu, kterou Roy Grace odhaloval lháře, nikdy úplně nepochopil, ale i přesto měl dojem, že lháře dokáže dost dobře poznat.

„Viděl jste někdy tohohle muže?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ odpověděl Australan a vzápětí se dotkl nosu, čímž se prozradil.

„Podívejte se ještě jednou.“ Potting mu ukázal další dvě fotografie.

Mladík ještě víc zrozpačitěl. „Ne.“ Znovu se dotkl nosu.

„Já myslím, že ano,“ nenechal se odbýt Potting.

Pak se do věci vložil George Fletcher. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se prodavače.

„Skelter,“ odpověděl. „Barry Skelter.“ Pronesl to tak, že to znělo jako otázka.

„Dobře, Barry,“ pokračoval Fletcher. „Tihle pánové,“ ukázal na Pottinga a Nicholla, „jsou detektivové z Anglie. Pomáhají zdejší policii vyšetřovat vraždu. Rozumíš tomu?“

„Vyšetřovat vraždu? Ano.“

„Zatajování informací při vyšetřování vraždy je trestný čin. Jestli chceš slyšet odborný právnický termín, tak jde o maření výkonu spravedlnosti. V případě vyšetřování vraždy to obnáší minimálně takových pět let vězení. Ale když soudce nebude dobře naložený, tak tě může čekat taky deset až dvanáct let. Chci se jen ujistit, jestli je ti to jasný. Je ti to jasný?“

Skelter najednou změnil barvu. „Můžu ještě jednou vidět ty fotografie?“ zeptal se.

Potting mu je znovu ukázal.

„No, vlastně, víte, nemůžu to odpřísáhnout, ale myslím, že se podobá jednomu ze zákazníků pana Skeggse, když o tom teď tak přemýšlím.“

„Nepomohlo by ti v tom přemýšlení jméno David Nelson?“ zeptal se Potting.

„David Nelson? Ach, ano. David Nelson! Samozřejmě. Chci říct, trochu se změnil, dneska už vypadá jinak než na těch fotografiích. A proto jsem ho hned nepoznal, jestli mi rozumíte?“

„Rozumíme ti až moc dobře,“ řekl na to Potting. „A teď koukej mazat pro adresář vašich zákazníků, ano?“

Když byli zase venku, obrátil se Norman Potting k Georgi Fletcherovi.

„To bylo skvělý, Georgi,“ pronesl obdivně. „Deset až dvanáct let. To u vás takhle funguje?“

„To já sakra nevím,“ odpověděl Fletcher. „Vymyslel jsem si to. Ale zabralo to, ne?“

Poprvé od chvíle, co vstoupil na australskou půdu, se Nick Nicholl usmál.

kapitola 110

ŘÍJEN 2007

Krajina se rychle změnila. Před sebou uviděl Nick Nicholl třpytící se hladinu oceánu. Široká ulice, po níž teď sjížděli, působila dojmem, jako kdyby byla součástí nějakého letoviska. Po obou stranách tu stály obílené nízkopodlažní budovy. Ulice mu připomínala některé z ulic na španělském Costa del Sol – dál totiž jeho cestovatelské obzory doposud nesahaly.

„Přístav Melbourne,“ oznámil George Fletcher. „Tady se řeka Yarra vlévá do Hobsonovy zátoky. Všude kolem jsou drahé nemovitosti. Mladá, zámožná komunita. Bankéři, právníci, lidi z médií, takovýhle typy lidí. Kupujou si tu hezký byty s výhledem na moře, a když se ožení nebo vdají, tak se přesunou do něčeho většího o kousek dál.“

„Jako ty,“ rýpl si do kolegy Troy.

„Jako já. Až na to, že já si nemohl dovolit začít tady.“

Zaparkovali před jiným obchodem s alkoholem a pak vystoupali k elegantnímu vchodu malého bytového domu, kde George Fletcher zazvonil na domovníka.

Dveře se s cvaknutím otevřely a muži vešli do dlouhé chodby, pokryté elegantním kobercem, kde vládl mrazivý chlad, jejž měla na svědomí klimatizace. Za chvíli se objevil asi pětatřicetiletý muž s oholenou hlavou, který měl na sobě fialové tričko, široké, volné šortky a sandále oblíbené značky Crocs. „Přejete si?“

Fletcher opět ukázal muži svůj průkaz a pronesl: „Chtěli bychom si promluvit s jedním ze zdejších nájemníků, s panem Nelsonem z bytu 59.“

„Byt 59?“ zopakoval vesele. „To jste se trefili,“ vysvětlil a zdvihl ruku se svazkem klíčů. „Zrovna jsem se tam chystal jít. Pár lidí si mi stěžovalo na zápach. Aspoň si myslím, že vychází odtamtud. Pana Nelsona už jsem nějakou tu chvíli neviděl a schránku si taky už pár dní nevybral.“

Potting se zamračil. Informace od sousedů o velkém zápachu z vedlejšího bytu zřídkakdy věštily něco dobrého.

Nastoupili do výtahu, vyjeli do pátého patra a pak vyšli na chodbu, která silně páchla novým kobercem, ale ničím jiným. Když ale po chodbě kráčeli a blížili se k bytu na jejím druhém konci, začínaly jejich nosní dírky nabírat dosti odlišný zápach.

Zápach, který Norman Potting již dlouho znal, což však neznamenalo, že by mu byl příjemný. Nick Nicholl se s ním naopak ještě tolikrát nesetkal. Těžký, vtíravý zápach rozkládajícího se masa a vnitřních orgánů.

Domovník dal zdvižením obočí najevo, že jim nezbývá než doufat v nejlepší, a pak otevřel dveře. Zápach okamžitě zesílil. Nick Nicholl, který si zakryl nos kapesníkem, šel raději jako poslední.

Uvnitř bylo horko k zalknutí, klimatizace nebyla evidentně zapnutá. Nicholl se bojácně rozhlížel kolem sebe. Byl to ve všech ohledech pěkný byt. Na naleštěných prknech podlahy tu ležely bílé koberečky a stál elegantní moderní nábytek. Na zdech byla pověšená nezarámovaná plátna s erotickými motivy. Některá zachycovala ženský klín, jiná byla abstraktní.

V předsíni těžce visel ve vzduchu zápach hnijícího masa, který sílil s každým krokem, který těch pět mužů udělalo. Nick, jenž byl stále neklidnější z toho, co najdou, následoval své kolegy do prázdné ložnice. Velká postel zde byla neustlaná. Na stolku viděl sklenici a digitální radiobudík, který se zdál být vypnutý.

Pak přešli do místnosti, která vypadala jako pracovna přestavěná z pokoje pro hosty. Na psacím stole ležela klávesnice, myš, zálohovač hard disku, ale žádný počítač. V popelníku se nacházelo několik špačků, které tam zjevně už nějakou dobu byly. Z okna bylo vidět šedou zeď protější budovy. Na kraji stolu pak spočívala hromada faktur.

George Fletcher jednu z nich zvedl. Měla na sobě velká červená písmena.

„Elektřina,“ oznámil. „Poslední upomínka. Před několika týdny. Tak proto je tady tak horko. Patrně ho odstřihli.“

„Kvůli panu Nelsonovi za mnou byli už i majitelé bytu,“ potvrdil myšlenku domovník. „Dluží jim za nájem.“

„Už dlouho?“ zeptal se Burg.

„Několik měsíců.“

Nick Nicholl hledal rodinné fotografie, ale žádnou neviděl. Prohlížel si police vysoké knihovny a všiml si, že vedle katalogů známek stojí též několik básnických sbírek a slovník citátů.

Vstoupili do velké, nerozčleněné prostory, která sloužila jako obývák a jídelna dohromady. Přes široký balkon s grilem a skládacími lehátky a přes střechu sousedního tenisového kurtu bylo odtud vidět až k přístavu. Na druhém břehu zátoky rozpoznával Nick Nicholl mlhavé siluety průmyslových budov.

Pak následoval tři zbývající detektivy do elegantní, ale úzké kuchyně, a to už se musel zhoršujícímu se zápachu bránit zacpaným nosem. Slyšel také bzukot much. Na odkapávací desce dřezu stál hrnek s kávou či čajem, na němž se již stačila usadit plíseň. V drátěném košíku bylo shnilé ovoce pokryté taktéž šedou a zelenou plísní. Na podlaze u elegantní lednice kombinované s mrazákem si povšiml široké temné skvrny. George Fletcher otevřel spodní dvířka lednice a zápach se najednou ještě zhoršil. Nicholl civěl na zelené rozpadající se kusy masa na poličkách mrazáku a okomentoval to slovy: „Tak z oběda nic nebude, hoši.“

„Myslím, že někdo musel panu Nelsonovi říct, že se sem chystáme,“ pronesl Troy Burg.

Fletcher zavřel dveře. „Ten je pryč nadobro.“

„Myslíte, že vzal kramle?“ zeptal se Norman Potting.

„Ano, nepředpokládám, že by se sem v dohledné době chystal vrátit, jestli jste to myslel takhle,“ odpověděl detektiv-starší seržant.

kapitola 111

ŘÍJEN 2007

Letadlo přistálo na Gatwicku v 5.45, tedy o pětadvacet minut dřív, a to díky větru, který jim foukal do zad, jak hrdě oznámil kapitán. Royi Graceovi bylo mizerně. Při nočních letech vždycky vypil hodně alkoholu, protože doufal, že ho to uspí. Uspalo, ale vždycky jen na chvilku, a pak měl, jako dneska ráno, bolesti hlavy a šílenou žízeň. A k tomu byl nepříjemně nacpaný nechutnou snídaní.

Jestliže mu rychle přijede taška, uvažoval, mohl by se cestou na ranní poradu ještě zastavit doma, osprchovat se a převléknout. Neměl ale štěstí. Letadlo sice přistálo brzy, ale zpoždění pásu se zavazadly tuto výhodu eliminovalo, takže zeleným kanálem pro osoby, které nemají nic k proclení, táhl Grace svoji tašku až v 6.40. Pak zamířil k autobusům jedoucím na parkoviště pro dlouhodobé parkování. Když stál na zastávce, v suchém, ale mrazivém ranním vzduchu, zavolal Glennu Bransonovi, aby zjistil, co je nového.

Jeho přítel byl v telefonu nějaký divný. „Royi, chceš ještě jet domů?“

„Ne, jedu rovnou k vám. Co je novýho?“

Branson ho rychle informoval. Nejprve o tom, jakého pokroku dosáhl Norman Potting v Sydney. Během dne vyšlo najevo, že pasy, které vlastnili David Nelson a Margaret Nelsonova, byly padělky. A Nelson z bytu zmizel. Potting a Nicholl obcházeli všechny sousedy Davida Nelsona a snažili se získat víc informací o jeho životním stylu a okruhu přátel.

Pak Branson přešel ke Katherine Jenningsové. Ta čekala, až jí zavolá Skeggs a domluví si s ní čas a místo jejich schůzky, na níž mělo dojít k výměně známek za matku. Branson Graceovi sdělil, že v pohotovosti jsou dvě sledovací jednotky a v případě potřeby mají k dispozici až dvacet lidí.

„A ozbrojené jednotky?“ zajímal se Grace.

„Nemám informace, že by byl Skeggs ozbrojený,“ odpověděl. „Kdyby se to změnilo, zapojíme je taky.“

„Jsi v pořádku, kamaráde?“ zeptal se Grace, když Branson skončil. „Zdáš se mi být trochu nervózní. Zase Ari?“

Branson zaváhal. „Starosti mám spíš o tebe.“

„O mě?“

„No, spíš o tvůj dům.“

Grace trochu zneklidněl. „Co tím myslíš? Spal jsi tam v noci?“

„Jo, díky za to. Vážím si toho.“

Gracea napadlo, jestli jeho kamarád něco nerozbil. Třeba ten vzácný starožitný hrací automat, který Glenn nedokázal nechat na pokoji.

„Možná to nic neznamená, Royi, ale když jsem dneska ráno odjížděl, viděl jsem – nebo bych přísahal, že jsem viděl – Joan Majorovou. Jela tvou ulicí. Už bylo úplně světlo, takže jsem se nemohl splíst.“

„Joan Majorovou?“

„Jo, má takový to malý, trochu zvláštní MPV fiat – těch se moc nevidí.“

Glenn Branson měl skutečně záviděníhodný postřeh. Když řekl, že někoho zahlédl, tak se téměř nikdy nemýlil. Grace nastoupil s telefonem u ucha do autobusu. Bylo sice zvláštní, že Glenn viděl jet soudní archeoložku jeho ulicí, ale sotva to mohlo něco důležitého znamenat.

„Třeba vezla dítě do školy?“

„O tom pochybuju. Bydlí v Burghess Hill. Anebo ti chtěla něco přivízt?“

„To mi nedává smysl.“

„Anebo ji něco napadlo a chtěla se s tebou setkat.“

„A v koliks odjížděl?“

„Asi ve tři čtvrtě na sedm.“

„Takhle brzy ráno přece nepojedeš za někým domů. Když je to naléhavé, zavoláš mu.“

„Jo, jo. Taky bych to tak viděl.“

Grace poté Bransonovi řekl, že snad na poradu dorazí včas. Když ale došel k autu, rozhodl se, že pokud nebude ranní dopravní špička přespříliš zlá, zkusí ještě rychle zajet domů. Něco, co nedokázal pojmenovat, mu dělalo starost.

kapitola 112

ŘÍJEN 2007

V osm hodin, když telefon konečně zazvonil, byla Abby už dobré dvě hodiny vzhůru, oblečená a připravená. Celou noc nedokázala pořádně spát. Jen ležela na své tvrdé posteli a maličkém polštářku, slyšela zvuk aut projíždějících po nábřeží, občasné kvílení sirén, výkřiky nějakých opilých pacholků a bouchání dveří aut.

Až k smrti se bála o svou matku. Dokáže přežít další noc bez léků? Nepřivodí jí stres a křeče infarkt nebo mrtvici? Cítila se tak zatraceně bezmocná a věděla, že ten tyran Ricky na to hraje. Že na to sází.

Věděla ale také, že mu došlo, jak nevyzpytatelná dokáže být. Ukázala mu to v době, kdy spolu žili v Melbourne, i během posledních dní tady. Nemělo to být snadné. A on jí určitě nehodlal ani drobet věřit.

A kam jí přikáže přijít? Na nějaké mnohopodlažní parkoviště? Do městského parku? Do shorehamského přístavu? Snažila se vzpomenout si, kde se ve filmech předávají oběti únosů. Někdy je únosci vyhazují z jedoucích aut anebo nechávají v opuštěném a někde zaparkovaném autě.

Každá z jejích spekulací končila ve slepé uličce. Nevěděla, nedokázala předjímat. Ale v jedné věci měla jasno, naprosto, bezvýhradně a bez jakýchkoli diskusí: bude požadovat absolutní důkaz, bude chtít na vlastní oči vidět, že je její matka naživu, a teprve potom něco udělá.

Může důvěřovat policii? A co se stane, když si Ricky policistů všimne a zpanikaří?

Proti tomu stála otázka, jak moc může věřit Rickymu, že jí matku vrátí. Tedy jestli je matka stále ještě naživu. Už jen tím, že unesl starou paní a vystavil ji tomuhle utrpení, ukázal, jak ohromným a bezcitným mizerou je.

Na displeji se objevilo obvyklé Skryté číslo volá.

Stiskla tlačítko, aby hovor přijala.

kapitola 113

ŘÍJEN 2007

Když Grace projížděl krátce po osmé svou ulicí, nevěřícně zíral. I on nyní poznal výrazný, hranatý stříbrný fiat Joan Majorové, zaparkovaný před jeho domem. Nejvíc ho ale udivilo vozidlo na jeho příjezdové cestě. Byla to jedna z bílých dodávek oddělení vědecké podpory sussexské policie.

V ulici, za autem Joan Majorové, stál nevýrazný hnědý ford mondeo. Podle čísla Grace poznal, že jde o jeden ze služebních vozů, který používají pracovníci kriminálky. Co se to k čertu děje?

Zastavil, vyskočil z auta a vběhl do domu. Bylo tam ticho.

„Haló? Je tam někdo?“ zakřičel.

Žádná odpověď.

Prošel do kuchyně, aby zkontroloval, jestli automatické krmiči zařízení, připevněné ke kulatému akváriu s jeho zlatou rybičkou Marlonem, funguje. Pak vyhlédl z okna na zadní zahradu.

Pohledu, který se mu naskytl, se jeho oči zdráhaly uvěřit.

Joan Majorova a dva specialisté na ohledávání místa činu, které znal, tam chodili po trávníku. Soudní archeoložka, jež se nacházela uprostřed, držela v ruce dlouhý elektrický přístroj na kšandě přes rameno, který se tvarem podobal pádlu ke kánoi a ve střední části měl jakýsi velký displej. Jeden z ohledavačů stál po její levici a pozorně sledoval displej, druhý byl vlevo od ní a cosi si zapisoval do velkého bloku.

Ohromený Grace odemkl zadní dveře a vyběhl ven. „Hej! Haló! Joan, co to tu proboha děláte?“

Obličej Joan Majorové zrudl rozpaky. „A, dobrý den, Roy i. Mmm. Myslela jsem, že víte, že jsme tady.“

„Neměl jsem o tom ani tušení. Nechcete mě dostat do obrazu? Co je to?“ hlavou ukázal na onen přístroj. „Co se to tady sakra děje?“

„To je radar,“ odpověděla.

„Radar?“

„Dokáže nalézt předměty pod zemí.“

„A co s ním tady hledáte?“

Její obličej ještě víc zrudl. A pak, jako kdyby měl zlý sen, zahlédl koutkem oka jednoho z těch několika pracovníků kriminálky, které opravdu neměl rád. Celkem vzato, alespoň podle Graceovy zkušenosti, spolu většina policistů navzájem vycházela přiměřeně dobře. Jen občas narazil Grace na člověka, jehož chování mu šlo na nervy – a jeden takový mladý detektiv-konstábl, kterého nedokázal snést, právě procházel jeho zahradní brankou. Jmenoval se Alfonso Zafferone.

Nevrlému, arogantnímu Zafferonemu bylo necelých třicet let. Měl hezký vzhled Latinoameričana a lesklé rozcuchané vlasy. Byl oblečený do slizce elegantního světlehnědého obleku, přes který měl přehozený rovněž elegantní bezový plášť do deště. Ačkoli to byl bystrý detektiv, měl vážné problémy s chováním a Grace o něm, po poslední spolupráci, napsal sžíravý posudek.

Nyní si to k němu Zafferone rázoval přes trávník, v puse měl žvýkačku a v ruce držel papír, jaký Grace až moc dobře znal.

„Dobrý den, detektive-superintendente,“ pronesl. „Rád vás zase vidím.“ A nato se úlisně usmál.

„Nechcete mi říct, co se tady děje?“

Zafferone mu podal podepsaný dokument. „Příkaz k prohlídce,“ oznámil Zafferone.

„Mé zahrady?“

„A domu taky.“ Zaváhal a pak neochotně dodal: „Pane.“

Teď už byl Grace vzteky přímo bez sebe. Bylo to neskutečné. Absolutně neskutečné.

„To je nějaký vtip? Kterej blbec to má na svědomí?“

Zafferone se usmál, jako kdyby v tom měl prsty taky, a užíval si okamžiku, kdy měl v rukou moc. „Detektiv-superintendent Pewe.“

kapitola 114

ŘÍJEN 2007

Cassian Pewe seděl ve své kanceláři pouze v košili, četl si jakýsi programový dokument, když vtom se jeho dveře rozlétly a dovnitř vrazil Roy Grace s tváří pokroucenou hněvem. Práskl za sebou dveřmi, obě ruce položil na Pewův psací stůl a zlostně na Pewa civěl.

Pewe se opřel na své židli a defenzivně zdvihl ruce vzhůru. „Royi,“ začal, „dobré ráno!“

„Jak ses mohl opovážit?“ zařval na něj Grace. „Jak ses krucinál mohl opovážit? Čekáš, až odjedu, a uděláš tohle! Vždyť jsi mě kurva ponížil před mýma sousedama i celým sborem!“

„Uklidni se, prosím, Royi. Dovol mi to vysvětlit…“

„Uklidnit se? Já se sakra nehodlám vůbec uklidňovat. Já ti useknu tu tvou debilní palici a buduji používat jako podstavec na klobouky.“

„To má být výhrůžka?“

„Ano, je to výhrůžka, ty vlezdoprdelko. Utíkej za Alison Vosperovou a popros ji, ať ti utře nos a osuší oči, nebo co to spolu děláte.“

„Myslel jsem, že když budeš pryč – že to pro tebe nebude tolik nepříjemné.“

„Nepříjemné to bude tobě, Pewe. Toho budeš litovat.“

„Ten tón se mi nelíbí, Royi.“

„A mně se nelíbí, když mi barák prolejzá výjezdovka s nějakým debilním příkazem k domovní prohlídce. Okamžitě to zarazíš.“

„Je mi líto,“ odpověděl Pewe, který trochu nabyl odvahy, když pochopil, že ho Grace nemíní inzultovat. „Ale po rozhovoru s rodiči tvé někdejší ženy si nejsem jistý, že byly všechny aspekty jejího zmizení v minulosti prošetřeny tak důkladně, jak prošetřeny být měly.“

Na konci tohoto souvětí se usmál a Grace si říkal, že v životě asi nikdy nikoho tolik nenáviděl, jako nenávidí právě v této chvíli Cassiana Pewa.

„Vážně? A co tak novýho ti její rodiče řekli?“

„Její otec mi toho řekl docela dost.“

„Vyprávěl ti, jak byl jeho táta za války v RAF?“

„Vlastně ano,“ připustil Pewe.

„Vyprávěl ti o výpadech bombardérů, kterých se jeho otec účastnil?“

„Podrobně. Bylo to fascinující. Jeho otec byl asi charakter. Zúčastnil se některých akcí Dambusterů. Výjimečný muž.“

„Sandyin otec je opravdu výjimečný muž,“ potvrdil Grace. „Je to dokonalý fantasta. Jeho otec nikdy nebyl v 617. eskadře, přezdívané Dambusters. Byl to letecký mechanik, ne střelec. Nezúčastnil se jediné mise.“

Pewe chvíli mlčel a zdálo se, že je mu trochu trapně. Grace nato vyrazil pryč, přešel chodbu a vpochodoval přímo do kanceláře vrchního superintendenta. Postavil se před Skerrittův stůl, počkal, až jeho šéf dotelefonuje, a pak oznámil: „Jacku, potřebuju si s tebou promluvit.“

Skerritt mu nabídl židli. „Jak bylo v New Yorku?“

„Dobře,“ odpověděl. „Získal jsem zajímavé informace – rozešlu zprávu. Vrátil jsem se doslova před chvílí.“

„Tvoje Operace Dingo se, jak se zdá, docela pěkně rozjíždí. Dneska se prý chystá velká akce.“

„Ano, chystá.“

„Bude jí velet detektiv-inspektor Mantleová, anebo si velení převezmeš zpátky?“

„Myslím, že dneska budeme potřebovat všechny lidi,“ odpověděl Grace. „To, kdo všechno se zúčastní, bude do jisté míry záviset na terénu.“

Skerritt přikývl. „Tak o čem si chceš promluvit?“

„O detektivu-superintendentu Pewovi,“ oznámil.

„Já jsem si ho sem nevybral,“ řekl na to Skerritt a vrhl na Gracea výmluvný pohled.

„To je mi jasné.“ Grace věděl, že Skerritt toho člověka nemá rád skoro stejně jako on.

„Tak v čem je problém?“

Grace mu to vyprávěl.

Když skončil, Jack Skerritt zavrtěl nevěřícně hlavou. „Nemůžu uvěřit tomu, že to udělal za tvými zády. Jedna věc je opětovně otevřít vyšetřování, to může někdy být užitečné. Ale vůbec se mi nelíbí, jak k tomu přistupuje. Ani trochu. Jak dlouho už se Sandy pohřešuje?“

„Už to bude devět a půl roku.“

Skerritt se chvíli zamyslel a pak se podíval na hodinky. „Jdeš teď na vaši poradu?“

„Ano.“

„Tak víš co, já si s ním zatím promluvím. Přijď za mnou hned po poradě.“

Grace mu poděkoval, a když odcházel z kanceláře, zdvihl Skerritt telefon.

kapitola 115

ŘÍJEN 2007

V 9.15 stoupala Abby se svým černým terénním vozem honda diesel, který si podle Rickyho velmi konkrétních pokynů vypůjčila, na kopec k sídlu sussexské kriminálky. Měla pocit, jako kdyby byl její žaludek plný žhavých jehliček, a k tomu se třásla.

Hluboce, pravidelně dýchala a ze všech sil se snažila uklidnit a nedovolit tak, aby se dostavil další nápor paniky. Jak věděla, neměla k panice daleko. Měla slabý pocit oné odhmotněnosti, který byl vždycky předzvěstí paniky.

Bylo ironií, že budova společnosti Southern Deposit Security se nacházela zhruba půl kilometru od místa, kam mířila nyní.

Zastavila podle pokynů před ohromnou zelenou ocelovou branou a zatáhla ruční brzdu. Na sedadle spolujezdce ležela igelitka na potraviny, kterou včera naplnila matčinými léky. A uvnitř byla rovněž ona bublinková obálka. Abbyin kufr byl zpátky v jejím hotelovém pokoji.

Objevil se Glenn Branson a vesele zamával. Brána se začala klouzavě otvírat, až se objevila mezera široká natolik, aby jí mohla projet. Branson Abby ukázal, aby zaparkovala před řadou popelnic na kolečkách, a pak jí podržel dveře.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Smutně přikývla. Vzal ji kolem ramen, jako kdyby ji chtěl chránit. „To zvládneme,“ uklidňoval ji. „Jste, myslím, silná žena. V pořádku dostaneme vaši maminku zpátky. A dostaneme i vaše známky. Myslí si, že si vybral šikovné místo, ale to se plete. Je to hloupé místo.“

„Proč to říkáte?“

Vedl ji dveřmi ke strohému schodišti a pokračoval. „To místo si vybral proto, aby vás vyděsil. To je jeho hlavní cíl, ale neměl by. Jste už vyděšená dost, takže není nutné to přiostřovat. Nemá to důkladně promyšlené. Nedělá to tak, jak bych to dělal já.“

„A co když někoho z vás uvidí?“ zeptala se, když kráčela po chodbě, a snažila se s ním držet krok.

„Neuvidí. Ledaže bychom se ukázali sami. Uděláme to jen tehdy, když budete v nebezpečí.“

„Zabije ji,“ pronesla. „Je tak zlomyslný. Jestliže něco nevyjde, na just to udělá.“

„To víme. Máte ty známky?“

Abby pozdvihla směrem k Bransonovi nákupní tašku.

„Nechtěla jste riskovat a nechávat je na parkovišti policejní stanice?“ zazubil se. „Moudré rozhodnutí.“

kapitola 116

ŘÍJEN 2007

Když se Grace po poradě vrátil, seděl již Cassian Pewe u konferenčního stolu ve Skerrittově kanceláři. Oba muži si odmítli pohlédnout do očí.

Vrchní superintendent pokynul Graceovi, aby se posadil, a pak začal: „Cassian mi říká, že si uvědomuje chybu, kterou udělal, když u tebe doma uvedl do pohybu to, co uvedl. Ten tým už dostal příkaz odjet.“

Grace se na Pewa podíval. Jeho kolega zatvrzele hleděl do stolu, jako dítě, které někdo plísní. Nevypadal, že by něčeho litoval.

„Vysvětlil mi, že to dělal proto, aby ti pomohl,“ pokračoval Skerritt.

„Aby mi pomohl?“

„Měl pocit, že se za tvými zády šíří nezdravě velká šeptanda o Sandyině zmizení. Je to tak správně, Cassiane?“

Pewe neochotně přikývl. „Ano – mm – pane.“

„Říká, že si myslel, že kdyby na sto procent prokázal, že s jejím zmizením nemáš nic společného, navždy by to skončilo.“

„Nikdy jsem o žádné šeptandě nic neslyšel,“ řekl na to Grace.

„Při vší úctě, Royi,“ promluvil Pewe, „hezkých pár lidí si myslí, že původní vyšetřování bylo uspěchané a že ty máš prsty v tom, že bylo předčasně ukončeno. A ptají se proč.“

„Jmenuj mi aspoň jednoho!“

„To by vůči nim nebylo fér. Snažím se jen zrevidovat důkazy, použít nejmodernějších postupů a techniky, kterou máme k dispozici, abych tě úplně očistil.“

Grace se musel kousat do jazyka, aby nevyletěl. Nemohl věřit tomu, že je ten člověk tak arogantní. Teď ale nebyla vhodná chvíle začínat hádku. Potřeboval se odsud za pár minut dostat a odjet na místo, kde měla mít Abby v 10.30 dostaveníčko s Rickym.

„Jacku, můžeme se k tomu ještě vrátit? S tím vysvětlením moc spokojený nejsem, ale musím jet.“

„No, vlastně jsem si myslel, že by nebyl špatný nápad, kdyby jel Cassian s tebou, ve tvém autě. Mohl by v současné situaci poskytnout vašem týmu neocenitelnou pomoc.“ Pak se obrátil k Pewovi. „Jestli se nepletu, Cassiane, jsi zkušený vyjednavač s únosci?“

„To jsem, ano.“

Grace nevěřil svým uším. Bůh pomáhej všem ubohým rukojmím, o jejichž propuštění bude s únosci vyjednávat ten pitomec Pewe, pomyslel si.

„Mám za to, že by pro něj mohlo být přínosné, kdyby se seznámil s tím, jak to funguje u nás v Sussexu. Určitě děláme některé věci jinak než londýnská policie. Myslím, že by pro tebe, Cassiane, mohlo být poučné vidět, jak jeden z našich nejzkušenějších policistů řídí velkou operaci.“ Podíval se na Gracea a jeho pohled nemohl být výmluvnější.

Roy ale neměl náladu usmívat se.

kapitola 117

ŘÍJEN 2007

Už je to dlouho, co jsem tu naposledy jela, uvědomila si Abby, když se její auto proplétalo po vinoucí se silnici, která ustavičně stoupala mezi travnatými poli a rozlehlými strništi. Možná to způsobovaly její vybuzené nervy, ale barvy krajiny jí připadaly téměř nepřirozeně zářivé. Obloha měla barvu sytě modrého baldachýnu, po kterém jen tu a tam plulo pár maličkých mráčků. Abby měla skoro dojem, jako kdyby měla nasazené brýle se zabarvenými skly.

Pevně sevřela volant, neboť cítila, jak poryvy větru narážejí do auta a snaží se je vychýlit z jeho dráhy. V krku měla knedlík a jehličky v žaludku ji pálily ještě pronikavěji.

Malý tlak cítila i na hrudi. Maličký mikrofon zde držela na náležitém místě lepicí páska, která Abby při každém pohybu nepříjemně tahala za kůži. Jestlipak detektiv-seržant Branson nebo některý jeho kolega, který na druhém konci poslouchá, slyší i to, jak Abby zhluboka dýchá, říkala si.

Branson původně chtěl, aby měla v uchu sluchátko a mohla tak poslouchat pokyny, které jí budou dávat. Když mu ale řekla, že Ricky již předtím odposlouchával některé její hovory, došel Branson k závěru, že by to bylo příliš riskantní. Ale uslyší ji, uslyší každé její slovo. A stačí jen, aby je požádala o pomoc, a objeví se, ujišťoval ji.

Nepamatovala si, kdy se naposledy modlila, ale nyní se přistihla, že se najednou v duchu modlí. Drahý Bože, ať je, prosím, mamka v pořádku. Prosím, pomoz mi to všechno zvládnout. Prosím tě, drahý Bože.

Před ní se ploužilo auto, postarší kaštanová alfa romeo se dvěma muži uvnitř, přičemž spolujezdec mluvil do něčeho, co Abby připadalo jako mobil. Následovala ho do prudké levotočivé zatáčky, napravo míjela hotel a dole pod ním ústí řeky protékající mezi křídovými útesy zvanými Seven Sisters. Na alfě se rozsvítila brzdová světla – vůz zpomalil, aby mohla po úzkém mostě projet dodávka, a pak zase přidal. Silnice nyní začala stoupat.

Po pár minutách uviděla před sebou směrovou tabuli. Na alfě se znovu rozsvítila brzdová světla a pak začal blikat její pravý blinkr.

Na tabuli bylo napsáno CENTRUM A259 s šipkou ukazující rovně a pod tím POBŘEŽÍ, ÚTESY, BEACHY HEAD s šipkou ukazující doprava.

Následovala alfu romeo doprava. Ta i nadále jela šíleně pomalým tempem. Abby pohlédla na hodinky v autě i na své náramkové hodinky. Hodiny v autě šly o minutu pozdě, ale její byly přesné, protože si je nedlouho předtím řídila. 10.25. Už jen pět minut. Měla sto chutí začít předjíždět, protože se bála, aby nepřijela pozdě.

Pak zazvonil její telefon. Skryté číslo volá.

Přijala ho prostřednictvím mluvítka zapojeného do vestavěného elektrického zapalovače na cigarety. Instalovala ho tam policie, aby mohla slyšet i Abbyiny telefonní hovory.

„Ano?“ pronesla.

„Kde sakra jseš? Máš zpoždění.“

„Už jsem jen pár minut od tebe, Ricky. Ještě není půl jedenácté.“ Pak nervózně dodala. „Anebo ano?“

„Řekl jsem ti, že přijedeš na ten zatracenej útes v deset třicet.“

„Ricky, prosím tě, už jedu. Budu tam.“

„Tak se víc snaž.“

Náhle začal k Abbyině úlevě blikat na alfě levý blinkr a vůz zajel na odpočívadlo. Abby přidala a nyní jela rychleji, než jí bylo příjemné.

#

Zevnitř alfy sledoval Roy Grace, jak černá honda zrychluje na silnici plné zatáček. Cassian Pewe, na sedadle spolujezdce, pronášel do telefonu zabezpečeného proti odposlechu: „Cíl jedna kolem nás právě projel. Dvě míle od zóny.“

Hlas místního taktického velitele – vyššího policisty, který operaci řídil – odpověděl: „Cíl dvě s ní právě navázal kontakt. Pokračujte na pozici čtyři.“

„Pokračujeme na pozici čtyři,“ potvrdil Pewe a podíval se na topografickou mapu, kterou měl na kolenou. „Fajn,“ řekl směrem ke Graceovi, „vyjeď, jakmile bude z dohledu.“

Grace zařadil. Jakmile honda vyjela na hřeben kopce a zmizela za ním, sešlápl pedál plynu.

Pewe, který se ujistil, že je knoflík umožňující vysílání v poloze vypnuto, se pak obrátil ke kolegovi se slovy: „Royi, to, co superintendent říkal, je pravda, víš? Dělal jsem to jen proto, abych tě chránil.“

„Před kým?“ zeptal se Grace kousavě.

„Šeptanda nahlodává. Není nic horšího než podezření uvnitř policejního sboru.“

„Kecy.“

„Jestli to vidíš takhle, tak promiň. Nechci se kvůli tomu hádat.“

„Vážně? Abych byl upřímný, nevím, o co ti jde. Z nějakého důvodu si myslíš, že jsem zabil svou ženu, viď? Ty vážně věříš, že jsem ji zakopal na zahradě za domem? Proto jsi ji nechal prohledávat, ne? Abys našel ostatky mé ženy?“

„Nechal jsem ji prohledávat, abych dokázal, že tam nejsou. Abych ukončil spekulace.“

„To si nemyslím, Cassiane.“

kapitola 118

ŘÍJEN 2007

Abby vyjížděla na mys. Napravo měla otevřenou pastvinu porostlou trávou, několika shluky keřů a jedním hustým mlázím, která končila křídovými útesy a kolmým srázem do kanálu La Manche. Byl to jeden z nejprudších, nejvyšších a nejjistějších srázů na celých Britských ostrovech. Nalevo měla téměř ničím nerušený výhled na kilometry otevřené zemědělské krajiny. Viděla silnici vinoucí se do dálky. Její asfalt byl sytě černý a uprostřed měl jasně bílou přerušovanou čáru, která vypadala, jako kdyby ji silničáři namalovali právě dnes.

Detektiv-seržant Branson jí předtím řekl, že Ricky udělal při výběru tohohle místa chybu, ale momentálně nechápala jakou. Přišlo jí to jako šikovně vybrané místo. Ať už byl Ricky kdekoli, viděl na všechno, co se k němu z kteréhokoli směru přibližovalo.

Možná to detektiv řekl jen proto, aby ji uklidnil. A ona v tu chvíli uklidnit rozhodně potřebovala.

Nalevo, ve vzdálenosti asi tři čtvrtě kilometru, viděla skoro na nejvyšším bodě mysu budovu a něco, co vypadalo jako tyč s reklamní tabulí nějaké restaurace nebo hotelu. Když se přiblížila, rozpoznala střechu s červenými taškami a oblázkovou omítku. Pak dokázala přečíst i nápis.

HOTEL BEACHY HEAD

Vjeď na parkoviště hotelu Beachy Head a čekej, až tě kontaktuju, zněly jeho instrukce. Přesně v 10.30.

Místo vypadalo opuštěné. Byla tu skleněná autobusová čekárna, před níž stála modrobílá tabule, na které bylo velkým písmem napsáno: SAMARITÁNI. JSME TADY PRO VÁS VE DNE V NOCI a pod tím dvě telefonní čísla. Za čekárnou byla zaparkovaná oranžovo-žlutá zmrzlinářská dodávka, která měla otevřená prodejní okénka, a ještě o kousek dál náklaďáček společnosti Britský Telecom se dvěma muži v přilbách a reflexních vestách, kteří pracovali na anténním stožáru. U zadního vchodu do hotelu byla zaparkována dvě auta; Abby předpokládala, že patří personálu.

Zahnula doleva, zastavila na vzdálenějším konci parkoviště a pak vypnula motor. Za pár chvil jí zazvonil telefon.

„Dobře,“ pronesl Ricky. „Dobrá práce! Krásná krajina, co?“

Auto se ve větru zakolébalo.

„Kde jsi?“ řekla na to a rozhlížela se do všech směrů. „Kde je moje matka?“

„Kde jsou moje známky?“

„Mám je.“

„Já mám tvou matku. Užívá si ten výhled.“

„Chci ji vidět.“

„Já chci vidět ty známky.“

„Ne dřív, než budu vědět, že je moje matka v pořádku.“

„Dám ti ji k telefonu.“

Bylo ticho. Abby slyšela foukat vítr. Pak se ozval matčin hlas, byl slabý a chvěl se jako hlas nějakého přízraku.

„Abby?“

„Mami!“

„Jsi to ty, Abby?“ Matka se rozplakala. „Prosím, prosím, Abby. Prosím.“

„Jdu pro tebe, mami. Miluju tě.“

„Ať mi dá moje prášky. Musím dostat svoje prášky. Abby, prosím, proč nezařídíš, abych je dostala?“

Matčina slova způsobovala Abby bolest, kterou téměř nedokázala unést. Pak zase promluvil Ricky.

„Nastartuj. Zůstanu na příjmu.“

Nastartovala.

„Přidej plyn. Chci slyšet, že motor běží.“

Udělala, co řekl. Diesel hlasitě zarachotil.

„Teď vyjeď z parkoviště a zahni doprava. Po padesáti metrech uvidíš doleva odbočovat polní cestu. Vede k samotnýmu mysu. Zahni na ni.“

Zahnula prudce doleva a auto se na hrbolatém povrchu zakymácelo. Kola se chvíli naprázdno protáčela, protože na volném štěrku a v bahně ztratila svou hnací sílu, a pak se ocitla na trávě. Teď jí došlo, proč Ricky tolik trval na tom, aby si půjčila teréňák. Ačkoli nechápala, proč mu tolik záleželo na tom, aby to byl diesel. Úsporu paliva mohl mít v téhle situaci jen těžko na mysli. Napravo uviděla tabuli s nápisem: KRAJ ÚTESU.

„Vidíš před sebou tu skupinku stromů a keřů?“

Asi sto metrů před sebou zahlédla husté mlází. Nacházelo se na svahu klesajícím k okraji útesu. Keře a stromy tu ohýbal vítr.

„Ano.“

„Zastav.“

Zastavila.

„Zatáhni ruční brzdu. Nech běžet motor. A jen se dívej. Jsme tady. Mám zadní kola na kraji útesu. Když uděláš něco, co se mi nebude líbit, hodím tvou matku dozadu do dodávky a povolím ruční brzdu. Rozumíš tomu?“

Abby měla hrdlo tak sevřené, že ze sebe jen stěží dokázala vydat hlásku. „Ano.“

„Neslyšel jsem tě.“

„Řekla jsem ano.“

Slyšela zaburácení, jako když do telefonu foukne vítr. A pak tupé žuchnuti. A potom se v keři cosi pohnulo. Nejdřív se objevil Ricky, ve své baseballce a vousech a těžké fleecové bundě. A najednou měla Abby srdce až v krku, protože spatřila droboučkou, křehkou postavu své zmateně vyhlížející matky, která měla stále na sobě ten růžový župan, jaký měla oblečený ve chvíli, kdy ji Abby naposledy viděla.

Vítr župan rozvinoval a zdvihal matce na hlavě její jemné šedobílé vlasy, takže to vypadalo, jako kdyby jí z hlavy stoupaly stužky cigaretového kouře. Ricky ji pevně držel za paži a ona díky tomu stála.

Abby na to vše upřeně hleděla přes čelní sklo a mlhu ze slz. Udělala by v tu chvíli cokoli, naprosto cokoli, aby mohla mít matku zpátky ve svém náručí.

Aby mohla zabít Rickyho.

Chtělo se jí sešlápnout pedál, najet do něj a rozmačkat ho na kaši.

Mizeli zpátky do mlází. Ricky přitom s matkou, která zpola šla a zpola klopýtala, drsně cloumal. Křoviska se za nimi zavírala, jako kdyby je zahalovala mlha.

Abby sevřela vnitřní kličku dveří. Měla co dělat, aby z auta nevystoupila a nevyběhla za nimi. Ale ovládla se, bála se jeho výhrůžek. Byla ještě víc než předtím přesvědčená, že by Ricky matku opravdu zabil a ještě by z toho měl radost.

Možná by mu to v té jeho pochroumané mysli přišlo jako něco cennějšího než ty jeho známky.

A kde je detektiv-seržant Branson a jeho lidi? Musejí být blízko. Musejí být blízko. Ujišťoval ji, že budou. Určitě jsou dobře schovaní, pomyslela si. Neviděla totiž živou duši.

Ale poslouchají. Určitě ho slyšeli. Slyšeli jeho výhrůžku. Určitě nevběhnou do mlází a nepokusí se ho zatknout, že? Nemohou riskovat, že by nechal sjet dodávku z útesu.

Kvůli nějakým pár zatraceným známkám to přece riskovat nebudou?

V telefonu se znovu ozval jeho hlas. „Spokojená?“

„Můžu si ji teď, prosím, odvést, Ricky? Ty známky mám.“

„Řeknu ti, co uděláš. Poslouchej pozorně. Nebudu to opakovat, jasný?“

„Ano.“

„Necháš běžet motor auta. Telefon nebudeš zavěšovat a necháš ho ležet v autě, abych přes něj slyšel motor. Vystoupíš a necháš dveře dokořán otevřený. Vezmeš známky a uděláš dvacet kroků směrem ke mně a pak se zastavíš. Já k tobě dojdu. Vezmu si známky a pak nastoupím do tvýho auta. A ty nastoupíš do mý dodávky. Tvoje matka je v dodávce a je v pořádku. Musíš to udělat přesně takhle. Rozumíš?“

„Ano.“

„Až budeš v dodávce, podívám se na ty známky. Jestli se mi nebudou pozdávat, tak se rozjedu proti dodávce, jednou do ní autem strčím a srazím ji z útesu. Rozumíme si?“

„Ano. To, co ti dám, se ti bude líbit.“

„Dobře,“ řekl na to. „Pak nebudem mít žádnej problém.“

Abby, která nechtěla příliš hýbat hlavou pro případ, že by ji Ricky sledoval dalekohledem, se co možná nejdůkladněji rozhlížela kolem sebe. Viděla ale jen prázdnou, větrem bičovanou pastvinu a malou oblou cihlovou stavbu, patrně jakousi vyhlídkovou věž, s prázdnými lavičkami, a pár osamělých stromů. Tedy nic velkého na to, aby se tam mohl schovat člověk. Kde jsou tedy lidé detektiva-seržanta Bransona?

Po pár minutách zase uslyšela Rickyho. „Teď vystup z auta a udělej, co jsem ti řekl.“

Opřela se do dveří, ale musela překonat odpor větru. „Ty dveře otevřené nezůstanou!“ zakřičela v panice do mluvítka.

„Tak je něčím zakliň.“

„Čím?“

„Ježíšmarjá, ženská pitomá. Něco musíš mít v autě. Příručku. Papíry z půjčovny. Chci vidět, že necháváš dveře otevřený. Sleduju tě.“

Z kapsy auta vytáhla obálku s dokumenty týkající se výpůjčky vozu, opřela se do dveří, otevřela je a pohybovala s nimi, aby Ricky viděl, že jsou otevřené. Pak vystoupila. Vítr byl tak silný, že ji jeden jeho poryv málem povalil. Vytrhl jí dveře z ruky a zabouchl je. Trhnutím je zase otevřela, přeložila obálku vejpůl, aby z ní byl silnější klín, pak popadla obálku se známkami a pomalu dveře zavírala do té míry, jak to jen improvizovaný klín dovolil.

Pak začala nejistě dělat dvacet kroků směrem k mlází. Vítr jí bolestivě škubal kořínky vlasů, vyvolával bolest v uších a prudce čechral šaty. Její oči se rozhlížely do všech směrů. V ústech měla sucho. Strachy byla ztuhlá, ale plál v ní hněv. Pořád nikoho neviděla. Jenom Ricky kráčel směrem k ní.

Natáhl ruku, aby si se smutným úsměvem plným uspokojení vzal obálku. „Byl nejvyšší čas,“ pronesl a lačně Abby obálku vytrhl.

A když to dělal, Abby vší silou a se vší potlačovanou záští, kterou vůči němu cítila, vymrštila pravou nohu a tak tvrdě, jak jen to dokázala, kopla Rickyho do rozkroku. Tak tvrdě, že ji to samotnou zabolelo jako čert.

kapitola 119

ŘÍJEN 2007

Rickymu vyrazil z úst vzduch. Začal se svíjet a oči se mu přitom bolestí a šokem vypoulily. Pak mu Abby dala do obličeje facku takovou silou, že se skácel do strany. Znovu se ho pokusila kopnout do rozkroku, ale popadl ji za nohu a zkroutil jí ji tak silně a bolestivě, že spadla na mokrou trávu.

„Ty zasraná…“

Zarazil se, protože uslyšel hluk motoru.

Oba ho slyšeli.

Zpola nevěřícně civěl Ricky na zmrzlinářskou dodávku, která poskakovala po cestě směrem k nim. Kousek za ní vyrazilo zpoza budovy hotelu šest policistů v ochranných vestách a běželo směrem k nim.

Ricky se vyškrábal na nohy. „Ty kurvo! Uzavřeli jsme přece dohodu!“ zařval.

„Takovou jako s Davem?“ zaječela na něj odpověď.

Svíral známky a horečně s nimi klopýtal k hondě. Abby zase co možná nejrychleji běžela k mlází a ignorovala přitom bolest v noze. Za sebou slyšela řev motoru. Ohlédla se přes rameno. Byla to ta zmrzlinářská dodávka, v níž teď rozpoznávala dva muže. Skrz kmeny a větve nyní prosvítaly části bílé dodávky.

#

Zaslepený bolestí a vztekem naskočil Ricky do hondy, prudce zařadil, a ještě než zavřel dveře, povolil ruční brzdu. Tu zasranou kurvu ještě naučí!

Sešlápl plyn, nabíral rychlost a směřoval přímo proti mlází. V tu chvíli mu bylo jedno, jestli se z útesu zřítí i on. Hlavně aby tam sjela ta dodávka. Hlavně aby toho Abby do konce života litovala.

Náhle se před ním objevila ohromná rozmazaná barevná skvrna.

Ricky dupnul na brzdy, zablokoval kola a zaklel. Prudce trhl volantem doprava a zoufale se snažil vyhnout tomu zmrzlinářskému vozu, který právě zastavil podélně před mlázím, a znemožňoval mu tak narazit do dodávky uvnitř. Honda opsala široký oblouk, otočila se, zadkem vrazila do zadního nárazníku zmrzlinářské dodávky a utrhla ho.

Pak Ricky ke svému úleku uviděl, že k němu po trávě spěchají dvě malá auta, která považoval za vozidla zaměstnanců hotelu. Za jejich čelními skly a za mřížkami chladičů blikala modrá světla a do toho kvílely sirény.

Znovu sešlápl pedál až na podlahu, chvíli byl dezorientovaný a jen zatáčel a zatáčel. Jedno z aut se mu postavilo přes cestu. Prudce změnil směr, zezadu ho objel, sjel z příkrého břehu, kolébavě překonal škarpu a na její druhé straně vyjel na pevný asfalt silnice.

Potom si ke své hrůze všiml, že zprava se k němu rychle blíží modré majáky.

„Kurva! Do prdele!“

Začal panikařit. Trhl volantem doleva a dupl na pedál plynu.

#

Jediné z dveří staré rezavé dodávky, které větve a křoviska umožňovaly otevřít, byly dveře na straně řidiče. Abby je opatrně a plná úzkosti otevřela – měla při tom na zřeteli varování, že dodávka stojí na samém okraji srázu.

Zápach výkalů, tabáku a lidské špíny, který se na ni zevnitř vyvalil, ji donutil svraštit nos. „Mami? Mami?“ zavolala vzápětí.

Žádná odpověď. V panice se rychle vyzdvihla na přední sedadlo. Pak nastala ona strašlivá chvíle, kdy civěla do temné zadní části dodávky a měla dojem, že tam její matka není. Viděla jen nějaké elektropřístroje, lůžkoviny a rezervní kolo. Uvnitř byla zima jako v lednici. Dodávka se kývala ve větru a uvnitř byla slyšet bubnující ozvěna.

A přes ni najednou uslyšela slabé a ustrašené „Abby? Jsi to ty?“

Byla to bezpochyby ta nejsladší slova, jaká kdy v životě slyšela. „Mami!“ zvolala. „Kde jsi?“

Ozvalo se slabé: „Tady.“ Matka to pronesla překvapeně, jako kdyby chtěl říct: A kde jinde bych měla být?

Pak Abby natáhla krk nad horní okraj sedačky a uviděla matku. Byla zabalená do koberce, který ležel na podlaze dodávky hned za Abby. A matce z něj koukala jen hlava.

Přelezla sedačku – dodávka zaduněla, když se její nohy dotkly holé plechové podlahy – poklekla a políbila matku na vlhkou tvář.

„Jsi v pořádku? Jsi v pořádku, mami? Mám pro tebe léky. Odvezu tě do nemocnice.“

Sáhla matce na čelo. Bylo horké, vlhké a lepkavé.

„Myslím, že před minutou tu byl tvůj otec,“ zašeptala. „Zrovna odešel.“

Abby si uvědomila, že blouzní. Horečka, nebo nedostatek léků, anebo obojí. Usmála se skrz slzy.

„Tolik tě miluju, mami,“ pronesla. „Tolik.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla matka. „Jsem tu jako v bavlnce.“

#

Cassian Pewe na chvíli odložil radiotelefon a obrátil se ke Graceovi. „Cíl dvě je v autě cíle jedna, sám. Vrací se tudy. Zastav ho, jestli to jde, ale opatrně. Zezadu by se k nám měly blížit posily.“

Grace nastartoval. Oba muži měli odepnuté bezpečnostní pásy, což byla při sledování běžná praxe, aby bylo možné co nejrychleji vystoupit z auta. Když si ale Grace vyslechl, co se děje, napadlo ho, že by si je mohli zapnout. Než však stačil po tom svém sáhnout, Pewe oznámil: „Vidím ho.“

I Grace nyní tu černou hondu viděl, byla od nich asi čtyři sta metrů a rychle sjížděla zatáčkami z kopce. Slyšel dokonce, jak v zatáčkách kvílí její pneumatiky.

„Máme cíl dva na dohled,“ oznámil do radiotelefonu Pewe.

Taktický velitel na to řekl: „Prioritou je bezpečnost všech. Je-li to nutné, můžete, Royi, použít pro operaci vlastní vozidlo.“

K Pewově údivu Grace náhle prudce stočil svou alfu do strany a zablokoval tak s ní oba pruhy úzké silnice. A Pewe sám se ocitl přímo proti přijíždějícímu černému terénnímu vozu. Na straně, která bude absorbovat náraz, jestliže to auto nezastaví.

#

Ricky pevně sevřel volant. Pneumatiky skřípěly v dlouhé klesající levotočivé zatáčce, z níž se po obou stranách nedalo nikam vyjet, kdyby se v ní nedokázal udržet – po obou stranách jen prudce klesající břeh. Pak vjel do zatáčky pravotočivé.

A když z ní vyjížděl, uviděl před sebou kaštanovou alfu romeo, postavenou napříč silnice. Z bočního okénka na něj s vypoulenýma očima civěl jakýsi blonďák.

Dupnul na brzdy, a přiměl smýkající se auto k zastavení jen pár metrů od dveří alfy. Pak prudce zařadil zpátečku. Vtom zaslechl kvílení sirén. V dálce uviděl dva policejní range rovery se zapnutými majáky, které jako o závod sjížděly z kopce.

Pomocí třífázového manévru se na úzké silnici obrátil, prudce sešlápl plyn a vracel se tam, odkud přijel. Ve zpětném zrcátku viděl, že alfa romeo vyráží za ním a v závěsu za ní i ty dva range rovery. Jeho však víc zajímalo to, co bylo před ním. Anebo spíš před mlázím. Protože i kdyby tam pořád stála ta zmrzlinářská dodávka, prudký šťouchanec ze strany všechno vyřeší.

A pak už se jen vydá po té opuštěné polní cestě – nebyla to jen nějaká zatravněná cesta mezi poli vhodná nanejvýš pro povozy, ale stále ještě veřejná vedlejší komunikace, jak zjistil a osobně prověřil. A byl si jistý, že na ni policie určitě zapomněla.

Vyvázne z toho. A ta čubka pochopí, že si s ním nikdy, nikdy neměla zahrávat.

#

Roy Grace rychle dohnal líně se pohybující hondu, nalepil se na ni a udržoval si odstup několika metrů. Pewe zatím radiotelefonem ohlásil, že se blíží k hotelu Beachy Head.

Honda najednou odbočila prudce doprava, sjela ze silnice a zamířila nahoru na pastvinu, která oddělovala silnici od okraje útesu. Grace udělal totéž a zaúpěl, když spodek jeho vozu těžce dosedl na zem. Zaslechl a hmatatelně ucítil skřípavé drhnutí výfuku o zem i to, jak od auta cosi opadlo, ale skoro to nevnímal – tak moc se soustředil na hondu.

Před nimi byl nyní celý hrozen vozidel a lidí. Viděl vozidlo Britského Telecomu blokující silnici a hemžení policistů v jeho blízkosti. Viděl dva motocykly. Pewe zesílil hlasitost vysílačky.

Jakýsi hlas právě oznamoval: „Cíl dvě patrně míří zpátky k dodávce. Je za zmrzlinářským autem. Odřízněte ho. Cíl jedna je v dodávce s matkou.“

Pewe ukázal kamsi přes čelní sklo. „Je to tamhle, Royi. Tam jede.“

Grace viděl velké, oválné mlází, A kousek před ním byla zaparkovaná zmrzlinářská dodávka.

Cíl dvě přidával.

Grace podřadil a sešlápl plyn, alfa vystřelila dopředu. Vůz se v nějakém rygolu opět dotkl spodkem země, což oba nepřipoutané muže vymrštilo vzhůru, takže se hlavou udeřili o střechu.

„Promiň,“ pronesl Grace zasmušile a pomalu se dostával na úroveň hondy.

Jen několik centimetrů od dveří měl nyní chatrně vyhlížející zábradlí na okraji útesu. Na okamžik dokonce zahlédl i cíl dvě, muže v baseballce s hustými a dlouhými vousy. Na Graceově pravé straně skončilo zábradlí. Kolmý sráz teď vyznačovala jen křoviska.

Grace se prodíral nízkým podrostem a jen smutně doufal, že křoviska nezakrývají nějakou vchlípeninu útesu, kterou by se znenadání zřítil dolů.

Trochu ubral plyn a držel se vedle hondy. Snažil se dostat pár decimetrů před ni a donutit ji tak, aby se o něco vzdálila od okraje útesu. Mlází a zmrzlinářská dodávka se rychle přibližovaly.

Jako kdyby cíl dvě předjímal Graceovy myšlenky, zatočila honda trochu doprava a udeřila do dveří na straně spolujezdce. Pewe přitom vyjekl, neboť se alfa nebezpečně přiblížila ke kraji útesu.

Mlází se ještě více přiblížilo.

Honda do nich znovu šťouchla. Protože byla těžší a měla čumák o něco před nimi, opět je trochu posunula. Vůz bláznivě poskakoval po jakýchsi kamenech a nerovné zemi. Pak do nich honda strčila opět a posunula je ještě blíž ke kraji.

„Royi!“ zakňučel Pewe. Držel se nezapnutého pásu a hrůzou se zdál být celý zkoprnělý.

Byli v podstatě v obklíčení. Grace sešlápl plyn a alfa vyrazila dopředu. Mlází od nich dělilo už jen necelých dvě stě metrů. Grace vletěl hondě před čumák a pak, aby zamaskoval, že brzdí, nesešlápl brzdový pedál, ale vší silou zatáhl za ruční brzdu.

Zabralo to okamžitě a prudce, ale ne tak, jak předpokládal. Zadek alfy dostal smyk a auto se začalo sunout ke straně. Skoro okamžitě do něj zezadu narazila honda. Alfa se překlopila na střechu a začala se kutálet.

Síla nárazu vychýlila hondu doleva, řidič nad ní ztratil kontrolu a vůz se zaryl do zadku zmrzlinářské dodávky.

Grace cítil, jak letí – jako by bez tíže – vzduchem. Vzduchem, který byl kakofonií dunivých a ozvěnou opakovaných kovových zvuků.

Přistál s žuchnutím, které mu vyrazilo dech a narazilo všechny kosti v těle. Jeho momentálně bezvládné tělo se při tomto nesmírně tvrdém přistání několikrát otočilo. Bylo to, jako kdyby vyletěl z nějaké podivné pouťové atrakce. Nakonec dopadl obličejem do mokré trávy a ústa se mu zaryla do bláta.

Na okamžik nevěděl, je-li živý, nebo mrtvý. Zapraskalo mu v uších. Pak bylo chvíli ticho. Jen skučel vítr. A pak zaslechl strašné zaječení, ale netušil, odkud přichází.

Vyškrábal se na nohy, ale vzápětí zase upadl. Přišlo mu, jako kdyby někdo popadl celý mys a naklonil ho. Znovu se postavil, motala se mu hlava, vrávoral a rozhlížel se kolem sebe. Kapota hondy, nakloněná pod zvláštním úhlem, byla zabořená do zničené zadní části zmrzlinářské dodávky. Řidič hondy tlačil jakoby v mrákotách do dveří, zatímco dva policisté v ochranných vestách za ně tahali. Ze spodku dodávky vycházel kouř. Několik dalších policistů k ní běželo.

Pak zaslechl zase ono zaječení.

Kde je sakra jeho auto?

A najednou ho naplnila strašná hrůza, z níž se mu dělalo zle.

Ne! Ach, panebože, ne!

Znovu uslyšel to zaječení.

A pak zase.

Přicházelo z míst pod vrcholem útesu.

Doklopýtal ke kraji útesu a pak rychle udělal krok zpět. Celý život trpěl závratí a pohled na kolmý sráz směrem k moři pod ním byl víc, než dokázal snést.

„Pomóóóóóóóóóóóóóóóóóóc!“

Klekl si, začal lézt po čtyřech a přitom si uvědomil, že ho bolí celé tělo. Bolest ignoroval a takto postupoval až k okraji útesu, z nějž se díval přímo na spodek svého auta. Bylo zamotané v několika malých stromech, předkem k útesu, zadkem ven, a kolébalo se směrem nahoru a dolů jako rozkmitané prkno, z nějž se skáče do vody. Dvě jeho kola se stále ještě otáčela.

První část srázu měla podobu krátkého, prudkého a zalesněného svahu. Končila travnatou asi šest metrů širokou římsou a pak už následoval kolmý, několik set metrů vysoký sráz přímo ke skaliskům a k moři. Gracea to natolik vyděsilo, že couvl do míst, kde se cítil bezpečněji. Pak znovu uslyšel ono zaječení.

„Pomozte mi! Ach, bože, pomozte mi! Prosím, pomozte mi!“

To je Cassian Pewe, uvědomil si Grace. Neviděl ho ale.

Znovu se tedy připlazil ke kraji, přičemž musel opět bojovat se svým strachem. Nato se podíval dolů a zakřičel: „Cassiane? Kde jsi?“

„Ach, pomoz mi. Prosím, pomoz mi. Royi! Prosím, pomoz mi!“

Grace se zoufale ohlédl přes rameno. Ale všichni za ním se zdáli být zaměstnáni dodávkou a hondou, které vypadaly, že každou chvíli explodují.

Znovu pohlédl dolů.

„Padám. Proboha, já spadnu!“

Ona čirá hrůza v hlase toho muže ho pohnula k činu. Zhluboka se nadechl, sehnul se, chytil se větve, vyzkoušel ji a jen doufal, že ho sakra udrží. Pak se zhoupl přes okraj. Jeho kožené boty se okamžitě smekly po vlhké trávě a paže, kterou se držel za větev, sebou bolestivě škubla ve své kloubní jamce. A on si v tom okamžiku uvědomil, že jediná věc, jež brání tomu, aby sjel po tomto prudkém svahu až na travnatý kraj a pak dál do zapomnění, je tahle jediná větev, které se drží pravou rulou.

A ta větev začínala právě povolovat. Cítil, jak ji svou vahou odtrhává.

Byl opravdu vyděšený.

„Prosím, pomoz mi! Já spadnu!“ zaječel opět Pewe.

Roy, který sám panikařil, si rychle našel jinou větev. Držel se jí, zatímco proti němu foukal vítr, který jako by se ho snažil z útesu srazit, a sestoupil níž.

Nedívej se dolů, říkal si.

Kopl palcem do boku svahu a našel malý, kluzký úchyt. Pak si nalezl další větev. Nyní byl na úrovni špinavého, částečně zprohýbaného šasi svého vozu. Kola se přestala točit a auto se houpalo jako dětská houpačka.

„Cassiane, kde k čertu jsi?“ křičel a snažil se nedívat dolů pod auto.

Vítr mu ustavičně bral slova z úst.

Pewův hlas byl přidušený hrůzou. „Pod autem. Vidím tě. Prosím tě, pospěš si!“

Najednou, ke Graceově hrůze, začala větev, které se držel, povolovat. Jednu hroznou chvíli si myslel, že se po zádech zřítí dolů. Horečně chmátl po další větvi, popadl ji, ale praskla. Padal, klouzal kolem auta. Směrem k travnatému okraji a kolmému srázu. Popadl další větev, která byla pokrytá ostrými listy, jež klouzaly dlaní Graceovy ruky a spalovaly ji, ale byla mladá, pružná a houževnatá. Vydržela a skoro Graceovi vykloubila paži. Pak si levou rukou našel další a pevně se jí drapnul – nyní na ní visel a závisel jeho drahocenný život. Ke své úlevě zjistil, že je ta větev silnější a pevnější než ty předešlé.

Znovu slyšel zaječet Pewa.

Nad sebou uviděl ohromný stín. Bylo to jeho auto. Vězelo na plošince asi šest metrů nad ním. A nebezpečně se houpalo. Pewe visel hlavou dolů ze dveří spolujezdce. Nohu měl zamotanou do bezpečnostního pásu, což bylo momentálně jediné, co bránilo jeho pádu.

Grace se podíval dolů a okamžitě toho litoval. Byl na samotném okraji kolmého srázu k moři. Chvíli hleděl na vodu narážející do skalisek. Na svých pažích cítil smrtící sílu gravitace i prudký, neutichající vítr, který s ním ustavičně cloumal. Jen jedno uklouznutí. Jedno jediné uklouznutí.

Těžce oddychoval, byl vyděšený a pravou botou se snažil vykopat si oporu pro nohu. Větev v jeho pravé ruce se náhle trochu pohnula. Intenzivněji kopal do vlhké, křídovité hlíny a za pár chvil vytvořil prostoru tak velkou, že do ní mohl zasunout nohu a postavit se na ni.

Pewe znovu zaječel.

Za chvíli se mu pokusí pomoct. Nejdřív si ale musí zachránit vlastní život. Bude-li mrtvý, žádnému z nich to neposlouží.

„Royiiiiiiiiiiiiiii!“

Teď kopal levou botou a i ji se snažil zavrtat do hlíny. Po chvíli už mohl stát na obou nohou. Cítil se tak o trochu líp, i když pořád ne zrovna bezpečně.

„Já padám. Royiiiiiiii!“

Grace natahoval krk vzhůru, postupně, pomaloučku, až nakonec zahlédl asi tři metry nad sebou Pewa.

„Uklidni se!“ zakřičel na něj. „Snaž se nehýbat.“

Uslyšel hlasité prasknutí, jako když povolí nějaká větev. Jeho oči vystřelily vzhůru a on uviděl, že se auto naklonilo. Kleslo o několik centimetrů a nyní se houpalo ještě nebezpečněji. Sakra. Celá ta zatracená věc na něj spadne.

Opatrně, centimetr po centimetru, vytahoval vysílačku – hrozně se bál, aby mu neupadla – a zavolal z ní o pomoc. Ujistili ho, že pomoc už je na cestě, že do záchranné helikoptéry již nastupuje posádka.

Ježíš. To bude trvat věky.

„Prosím, nenech mě umřít!“ vzlykal Pewe.

Znovu pohlédl vzhůru, a co nejpečlivěji pohledem zkoumal zamotaný bezpečnostní pás. Zdálo se, že ho Pewe má dobře ovinutý okolo nohy. A vítr způsoboval, že dveře zůstávaly otevřené. Pak se podíval na to, jak se auto houpe. Houpalo se přespříliš. Větve se přitom napínaly, praskaly, lámaly. Byl to strašný zvuk. Jak dlouho ještě vydrží? Až prasknou, auto sjede po střeše ze svahu, který byl prudký jako nájezd lyžařského můstku, a pak sletí kolmo dolů do moře.

Pewe celou věc zhoršoval tím, že se každých pár chvil natahoval a snažil se dostat nahoru – neměl ale šanci.

„Cassiane, přestaň sebou mlet!“ zařval na něj tak, že málem ochraptěl. „Snaž se nehýbat. Potřebuju pomoc, abych tě mohl dostat nahoru. Sám se to udělat neodvážím. Nechci riskovat, že to auto spadne.“

„Nenech mě umřít, Royi, prosím!“ křičel Pewe a kroutil se jako ryba na háčku.

Dostavil se další prudký poryv větru. Grace se držel větví, jeho sako nadouval vítr, opíral se do něj jako do plachty a Graceovu situaci tím jen zhoršoval. Několik chvil, než vítr polevil, se Grace neodvažoval pohnout jediným svalem.

„Nenecháš mě umřít, viď, Royi?“ žadonil Pewe.

„Víš co, Cassiane?“ zahalekal na něj svou odpověď Grace. „Momentálně mi dělá větší starosti to moje pitomý auto!“

kapitola 120

ŘÍJEN 2007

Roy si lokl kávy. Bylo pondělí ráno, 8.30, a právě začala patnáctá porada Operace Dingo. Měl na čele náplast, která zakrývala řeznou ránu, jež si vyžádala pět stehů, a na dlaních obou rukou polštářky na puchýře. V těle snad neměl kost, která by ho nebolela.

„Říká se, že se prý příště pokusíš zdolat Everest, Royi,“ zavtipkoval některý z přítomných detektivů-konstáblů.

„Jo, a detektiv-superintendent Pewe se bude u cirkusu ucházet o místo provazochodce,“ odpověděl Grace a neubránil se úsměvu.

V nitru však byl hodně otřesený. A po pravdě řečeno nebylo moc důvodů k tomu, aby se usmíval. Chad Skeggs byl sice za mřížemi v zadržovacím bloku, Abby Dawsonová a její matka byly v pořádku a jako zázrakem nebyl ten pátek nikdo vážně zraněn. To vše ale bylo vedlejší. Vyšetřovali vraždu dvou žen a hlavní podezřelý byl bůhvíkde. A pokud stále ještě je v Austrálii, může si v klidu používat nějakou svou zcela novou identitu. A jak už předvedl, nové identity nebyly pro Ronnieho Wilsona patrně problém.

Celou tu temnotu projasňoval jen jediný sluneční paprsek.

„Určitého výsledku jsme dosáhli v Melbourne,“ pokračoval Grace. „Dneska ráno jsem mluvil s Normanem. Vyslechli dnes ženu, která tvrdí, že byla blízkou přítelkyní Maggie Nelsonové, ženy, kterou podle nás patrně ve skutečnosti byla Lorraine Wilsonová.“

„Jak jistí jsme si, že se z Ronnieho a Lorraine Wilsonových stali David a Margaret Nelsonovi, Royi?“ zeptala se Bella.

„Melbournská policie vyšťárala na úřadech, co vystavují řidičáky, na finančním úřadě i na imigrační službě velkou hromadu materiálu. Všechno do sebe, jak se zdá, hezky zapadá. Měli by mi, patrně dneska večer, poslat faxem zprávu.“

Bella si to poznamenala a pak z krabičky, kterou měla před sebou, vylovila kulatý čokoládový bonbon.

Grace se podíval do svých poznámek a pokračoval. „Jméno té ženy je Maxine Porterová. Její bývalý manžel je kriminálník, který je momentálně souzen za celou řadu daňových úniků a případů praní špinavých peněz a patrně ho čeká vysoký trest vězení. Před více než rokem jí dal kopačky a našel si mladší, to bylo asi tři měsíce před jeho zatčením, takže ona – jako zhrzená manželka – o všem, co věděla, ochotně promluvila. Podle ní se David Nelson objevil na scéně někdy kolem Vánoc roku 2001. Tomuhle okruhu obzvláště příjemných přátel, který patrně zahrnoval celé melbournské zločinecké bratrstvo první kategorie, ho patrně představil Chad Skeggs. A Nelson si v něm zřejmě vydobyl své vlastní místečko – jako obchodník se známkami.“

„No není to roztomilé?“ pronesl Glenn Branson. „U nás v Anglii se gangsteři probodávají noži a střílejí, zatímco v Austrálii si vyměňujou známky.“

Všichni se zasmáli.

„To si nemyslím,“ řekl na to Grace. „V uplynulém desetiletí se v Melbourne navzájem postřílelo celkem sedmatřicet gangsterů. To město má hodně temné podsvětí, podobně jako řada jiných míst.“

Jako například Brighton a Hove, pomyslel si.

„Ale zpátky k věci,“ pokračoval. „Lorraine – promiňte, chci říct Maggie Nelsonová – se svěřila své nejlepší přítelkyni s tím, že její manžel má milenku a ona neví, co má dělat. V Austrálii nebyla šťastná, ale uvedla, že s manželem za sebou spálili mosty, takže se do Británie vrátit nemůže. Myslím, že je důležité, co řekla, tedy že mosty spálili s manželem, tedy nejenom ona, nebo on.“

„A kdy to bylo, Royi?“ zajímala se Emma-Jane Boutwoodová.

„Někdy mezi červnem 2004 a dubnem 2005. Ty dvě ženy si spolu hodně povídaly. Obě měly manžele, kteří jim zahýbali, takže je hodně věcí spojovalo.“

Grace opět upil ze své kávy a znovu se podíval do svých poznámek. „Pak, v červnu 2005, Maggie Nelsonova zmizela, a když ji Maxine jednou telefonovala, David Nelson jí řekl, že ho jeho manželka opustila. Sbalila si prý věci a odjela do Anglie.“

„Přijde mi, jako by se vše odehrávalo podle stejného vzorce, ne?“ pronesla Lizzie Mantleová. „Wilson řekne svým přátelům v Anglii, že jeho první manželka Joanna odjela do Ameriky. Pak zase řekne svým přátelům v Austrálii, že jeho druhá žena odjela zpátky do Anglie. A všichni z přátel mu to věří!“

„No, tahle známá mu to zjevně nevěřila,“ poznamenal Grace.

„Tak proč nešla na policii?“ zeptala se Bella. „Muselo jí to přece určitě připadat podezřelé.“

„Protože lidé z jejího světa na policii nechodí,“ vysvětlila Lizzie Mantleová.

„Přesně tak,“ souhlasil Grace a hořce se na Mantleovou usmál. „A melbournskému podsvětí dominují muži ještě víc než tomu zdejšímu. Zítra ji budou znovu vyslýchat. Slíbila, že jim opatří seznam Nelsonových přátel a známých.“

„Tak to je skvělé,“ řekla na to Bella a vzala si další čokoládový bonbon. „Ale jestli se zdekoval někam do ciziny…“

„Já vím,“ pochopil ji Grace. „Ale můžeme zjistit, jestli nemá v cizině nějaká oblíbená místa, anebo jestli nemá slabost pro určitý luxusní hotel někde u moře.“

„Trochu jsem o tom přemýšlel,“ skočil mu do řeči Branson. „Nebo spíš Bella a já jsme o tom přemýšleli.“

„Dobře. Tak povídej.“

„V pátek a v sobotu jsme dost intenzivně vyslýchali Skeggse. A v bytě její matky v Eastbourne jsme včera dopoledne navštívili Abby Dawsonovou a zaznamenali její výpověď. Taky jsme jí vrátili ty známky, co jsme zabavili ve Skeggsově autě – pro jistotu jsem si je nejdřív okopíroval, abychom je měli zaregistrované. A ona mi podepsala dokument, v němž se zavazuje k tomu, že v případě potřeby známky předloží a že se jich nezbaví.“

„Dobrý nápad,“ pochválila ho Lizzie Mantleová.

„Díky. A teď ta věc. Bella a já si myslíme, že nám Abyy Dawsonová neříká pravdu. Říká nám to, co nám říct chce. Mně se ta její historka o tom, jak ke známkám přišla, moc nelíbí. Tvrdí, že je zdědila po tetičce ze Sydney jménem –“ Branson listoval svými poznámkami, až našel tu správnou stránku – „Anne Jenningsová. Prověřujeme to, ale neodpovídá to tomu, co vypověděl Skeggs.“

„A my víme, že on je zásadový člověk, který vždycky mluví pravdu,“ okomentoval to Grace.

„Já bych mu svěřil i svou poslední pětilibrovku,“ řekl na to s podobným sarkasmem Glenn. „Což je patrně všechno, co by někomu po obchodování s ním zbylo. Je to vážně všivák. Ale má nějaký vazby na Ronnieho a v tom to celý vězí, na to dám krk!“ Branson se rozhlédl po ostatních.

A Grace mu dal přikývnutím najevo, aby pokračoval.

„Hugo Hegarty je přesvědčený, že jsou to tytéž známky, které koupil pro Lorraine Wilsonovou.“

„Ale ne tak přesvědčený, aby na to přísahal u soudu, že?“ přerušila ho Lizzie Manelová.

„Ne, a to může být pro nás problém,“ odpověděl Branson. „Některé z jednotlivých kusů na sobě mají razítka – a on nemůže odpřísáhnout, že jsou to tytéž, které získal v roce 2002 pro Lorraine Wilsonovou, protože si nepoznamenal, jaká razítka na nich byla. Anebo do toho prostě nechce být zatažený.“

„A proč ne?“ zeptal se Grace.

„Všechny ty transakce proběhly v hotovosti. Mám tušení, že nechce moc vystrkovat hlavu, aby se o něj kromě policie nezačal zajímat finanční úřad.“

Grace přikývl; to dávalo smysl. „A jak velký nárok si na ně může dělat Skeggs?“

„Skeggse naštvalo, že mu Abby ty známky ukradla. Pořád se kvůli tomu vzteká. To byl podle něj důvod, proč unesl její matku – byla to prý jediná věc, kterou vymyslel, aby ji přivedl k rozumu,“ odvětil Glenn Branson.

„A to se ji nepokusil hezky poprosit, aby mu je vrátila?“

Branson se usmál. „Zeptal jsem se ho, jestli – pokud to tak bylo – ji nechce zažalovat za krádež. Najednou úplně zmlkl. Byl překvapený, hodně překvapený. Začal cosi mumlat o tom, že je to složitá věc. A když jsem na něj v tomhle směru tlačil, dostávalo se mi jen vyhýbavých odpovědí. Řekl mi, že by měl problém dokázat, že mu ty známky patří. A v jednu chvíli vybreptl něco v tom smyslu, že ji k tomu navedl David Nelson. Ale víc jsme z něj v tom ohledu nedostali. A proto jsme, navzdory našim výhradám, museli Abby známky vrátit. Dokud nebudeme mít důkaz, že tady nebo v Austrálii skutečně došlo k jejich krádeži, nemůžeme nic dělat.“

„To je moc zajímavé, to, co řekl,“ okomentoval to Grace.

„Víte, co si myslím?“ vzal si opět slovo Branson. „Že je tady někde nějaký milostný trojúhelník. V tom to asi celé je.“

„Nechceš to rozvést?“ zeptal se ho Grace.

„Nemůžu, teď ještě ne. Ale myslím si to.“

„Jestliže ji k tomu navedl David Nelson – Ronnie Wilson – pak to něco znamená,“ uvažoval nahlas Grace.

„Budeme se Skeggse snažit ještě zmáčknout, ale to, co ví, ho nutí držet jazyk za zuby,“ prohlásil Glenn.

„A co nasadit víc lidí na sledování Abby Dawsonové?“ navrhla detektiv-konstábl Boutwoodová.

Grace zavrtěl hlavou. „Příliš drahé. Myslím si, že David Nelson zřejmě opustil Austrálii, tedy jestli má aspoň trochu rozumu. Neriskne si ukázat svůj obličej v Anglii. Takže bych se vsadil, že se s ním Abby Dawsonová někde sejde. Rozešleme její fotku na všechna letiště a do všech přístavů. Jestli si koupí letenku nebo se objeví na pasové kontrole, pak ji budeme sledovat.“

„Dobrý nápad,“ zhodnotil myšlenku Glenn Branson.

„Souhlasím,“ přikývla detektiv-inspektor Mantieová.

kapitola 121

LISTOPAD 2007

Byl jeden z těch vzácných podzimních dní, kdy Anglie vypadá tak hezky, jak je to jen možné. Abby upřeně hleděla z okna na jasně modrou oblohu a na ranní slunce, které bylo sice nízko, ale stále zahřívalo její obličej.

Dvě patra pod ní, v důkladně sestříhané zahradě, pracoval zahradník – jakýmsi venkovním vysavačem vysával listí. Postarší muž ve zmačkaném plášti do deště pomalu a trhavě chodil po obvodu okrasného jezírka, kde byli nasazení koi kapři, a svým chodítkem rýpal do země před sebou, jako kdyby měl obavu z min. Malá bělovlasá paní seděla na lavičce v nejvyšší části terasovitě uspořádaných trávníků. Byla zabalená do prošívaného kabátu a zaujatě studovala jakousi stránku deníku Daily Telegraph.

Domov pro seniory Bexhill Lawns byl dražší než domov, s nímž původně počítala, nicméně byl s to ubytovat její matku hned, takže kdo by nyní počítal náklady?

Kromě toho byla radost vidět, jak spokojeně a dobře tu matka vypadá. Člověku se nechtělo ani věřit, že přesně před dvěma týdny vešla Abby do oné dodávky a pohlédla na zmatenou tvář své matky trčící ze svinutého koberce. Nyní se matka zdála být novým člověkem, člověkem, který začal novou životní etapu. Jako kdyby ji vše, čím prošla, nějak posílilo.

Abby se za matkou ohlédla. V krku měla tentýž knedlík jako vždycky, když se s matkou loučila. Pokaždé měla hrozný strach, že už ji nikdy neuvidí.

Mary Dawsonová seděla na dvoumístné pohovce ve velké, elegantně zařízené místnosti a vyplňovala jakýsi formulář v jednom z časopisů s různými soutěžemi, jež odebírala. Abby k ní přistoupila, něžněji položila ruku na rameno a pohlédla na ni.

„Co se snažíš vyhrát?“ zeptala se. Ubíhaly jim poslední minuty a její hlas byl proto přidušený. Za chvíli sem pro ni přijede taxík.

„Čtrnáct dní v luxusním hotelu na Mauriciu!“

„Ale mami, vždyť přece nemáš pas!“ pokárala ji Abby dobromyslně.

„Já vím, drahoušku, ale kdybych ho potřebovala, tak bys mi ho lehce obstarala, viď?“ pronesla a tak nějak zvláštně se na dceru podívala.

„Co tím myslíš?“

Usmála se jako rozpustilé dítě a odpověděla: „Ty víš zcela přesně, co tím myslím, drahoušku.“

Abby se začervenala. Její matka byla vždycky chytrá jako liška. Už dlouho, od nejranějšího dětství, před ní nedokázala nic zatajit.

„Neboj,“ dodala matka. „Nikam nepojedu. Jako alternativa je tam peněžní odměna.“

„Hrozně ráda bych ti obstarala pas,“ pronesla Abby. Seděla na pohovce, pokládala paži na matčina křehká ramena a líbala matku na tvář. „Hrozně ráda bych tě vzala s sebou.“

„Kam?“

Abby pokrčila rameny. „Až se někde usadím.“

„A nechala mě, aby ti převracela a sešněrovávala tvůj životní styl?“

Abby se zadumaně zasmála. „Ty bys mi můj styl nikdy nesešněrovávala.“

„Tvůj tatínek a já jsme nikdy nebyli moc na cestování. Když se tvoje zesnulá teta Anně odstěhovala před těmi všemi lety do Sydney, pořád nám říkala, jak skvělé to tam je a že bychom se tam měli taky přestěhovat. Ale tvůj táta vždycky cítil, že má kořeny tady. A já taky. Jsem ale na tebe hrdá, Abby. Moje matka vždycky říkávala, že jedna matka dokáže uživit sedm dětí, ale sedm dětí nedokáže nikdy uživit jednu matku. Tys mi dokázala, že se mýlila.“

Abby potlačovala slzy.

„Jsem na tebe opravdu hrdá. O moc víc už matka po dceři chtít nemůže. Možná kromě jedné věci.“ Matka na ni tázavě pohlédla.

„A to je?“ usmála se na matku Abby, která věděla, co přijde.

„Děti?“

„Možná jednou. Kdo ví. Pak si budeš muset obstarat pas a přijet za mnou.“

Matka se chvíli dívala na formulář v časopise. „Ne,“ prohlásila a rozhodně zavrtěla hlavou. Pak odložila pero, vzala dceřinu ruku do svých kostnatých prstů plných jaterních skvrn a pevně je sevřela.

Abby překvapila její síla.

„Vždycky si pamatuj jedno, má drahá Abby. Jestli se rozhodneš stát rodičem, pak nejdřív musíš dát svým dětem kořeny. A teprv potom křídla.“

kapitola 122

LISTOPAD 2007

Za půl druhé hodiny po odjezdu od své matky již Abby táhla kufr, který obsahoval všechno, co si s sebou odvážela z Brightonu, po nádraží v těsném sousedství londýnského letiště Gatwick a pak po eskalátoru vyjela do haly. Tam kufr uložila do úschovny zavazadel.

S sebou si nesla jen tu bublinkovou obálku, kterou jí v sobotu vrátil detektiv-seržant Branson a kterou měla schovanou v nákupní tašce, a svou kabelku. Přešla k přepážce letecké společnosti easyJet a zařadila se do krátké fronty. Bylo poledne.

#

Roy Grace se zrovna v kanceláři probíral hromadou faxových zpráv, které mu z Austrálie za posledních čtyřiadvacet hodin poslali Norman Potting a Nick Nicholl. Cítil se trochu provinile kvůli tomu, že Nicholla zdržuje tak dlouho v Austrálii, ale seznam kontaktů, který jim dala přítelkyně Lorraine Wilsonové, byl přespříliš dobrý na to, aby se mohl ignorovat.

Navzdory tomu všemu však neměli žádné pozitivní vodítko, pokud šlo o to, kde Ronnie Wilson momentálně je.

Grace se podíval na hodinky: 13.20. Oběd, který mu Eleanor koupila v supermarketu ASDA, ležel na psacím stole v igelitce. Sendvič s masem langusty a raketou, setou výrobcem jménem Healthy Option, jenž se specializoval na zdravou výživu, a k tomu jablko. Den po dni podléhal Grace tlaku, který na něj vyvíjela Cleo. Nutila ho, aby se pokusil zlepšit svou stravu. Ne snad že by po tomhle typu jídla pociťoval nějaký rozdíl. Jakmile sáhl do igelitky, zazvonil telefon.

Byl to Bill Warner, který měl nyní na starost kriminálku na letišti Gatwick.

Byli natolik dobří přátelé, že mohli přeskočit zdvořilosti a gatwický detektiv-inspektor mohl hned přejít k věci.

„Je tady žena, která vás zajímá. Abby Dawsonová, taktéž známá jako Katherine Jenningsová.“

„Ano?“

„Jsme si dost jisti tím, že se právě nechala odbavit do letu společnosti easy Jet směr Nice, odlet v 15.45. Porovnávali jsme její záběry na bezpečnostních kamerách s fotografiemi, co jste rozeslali.“

Byly to fotografie vytvořené ze záběrů, které pořídily kamery v Apartmá pro výslech svědků. Přísně vzato by je podle zákona o ochraně dat nesměl Grace použít bez Abbyina souhlasu, ale nedbal na to.

„Skvělé!“ zvolal. „Absolutně a zatraceně skvělé!“

„Co máme dělat?“

„Pozorujete její další pohyb, Bille. Je nesmírně důležité, aby netušila, že ji někdo sleduje. Chci, aby do toho letadla nastoupila, ale potřebuju tam k ní dostat své lidi – a taky zajistit podporu v Nice. Můžeš mi zjistit, jestli je ten let plný – a jestli bychom tam nemohli dostat dva policisty? A kdyby byl plný, nemohl bys zařídit, aby nějak vyšoupli dva pasažéry?“

„Nech to na mně. Už teď vím, že to letadlo je jen zpola plné. Spojím se s francouzskou policií. Chápu to dobře tak, že nás zajímá, s kým se sejde?“

„Přesně tak. Díky, Bille. A informuj mě.“

Grace radostí sevřel ruku v pěst a pak zavolal Glennu Bransonovi.

kapitola 123

LISTOPAD 2007

„Tak kdy tě zase uvidím? Řekni mi. Kdy?“

„Brzo!“

„Jak brzo je brzo!“

Ležela na něm a po jejich nahé kůži stékal pot vyvolaný úsilím, které v ranním horku vynaložili. Jeho vyčerpaný penis byl uvelebený v jejím ochlupení. Její malá kulatá ňadra se tiskla na jeho hruď a její oči upřeně hleděly do jeho ořechových očí. Byly naplněné smíchem a rozpustilostí. A tvrdostí. Tou určitě.

Byla chytrá. A byla kus.

Velmi bohatý kus.

Ta zatracená vlhkost se jí líbila. I to vtíravé horko, které způsobovalo, že se ustavičně potil. Trvala na tom, aby se milovali s dveřmi dokořán otevřenými na terasu a v pokoji pak bylo kvůli tomu snad sakra čtyřicet stupňů.

A teď mu bušila do hrudi pěstičkami a ptala se: „Jak brzo? Jak brzo?“

Odhrnul jí z obličeje vlasy černé jako uhel a políbil ji na rty růžové jako poupata. Byla tak hezká a měla skvělé tělo! Během těch měsíců, co byl zalezlý na Pattaya Beach a čekal, až mu Abby dá signál, že je na cestě, se naučil oceňovat tyhle štíhlé thajské dívky.

A jak to s nimi bylo úžasné! A pokud šlo o tuhle, měl navíc ohromnou kliku. Naprosto nečekanou! Měla totiž ještě víc než vše, o čem vždy snil. Asi tak o pětadvacet milionů amerických dolarů víc! Plus minus pár procent, pokud šlo o přepočet mezi dolary a thajskými bahty.

Potkal ji v jednom obchodě se známkami v Bangkoku a dali se jednoduše do řeči. Ukázalo se, že její manžel vlastnil řetězec nočních klubů. Zdědila ho po něm, když manžel tragicky zahynul při potápění – turista na vodních lyžích mu uťal hlavu od krku. Snažila se prodat jeho sbírku velmi vzácných známek. A Ronnie jí začal radit. Zajistil, aby ji přestali brát na hůl a aby dostala třikrát tolik, než kolik jí původně tvrdili, že za ty známky může dostat.

A od té doby s ní jednou nebo dvakrát za den souložil.

Z čehož ale pramenil problém. I když to nebyl žádný velký problém. Začínal mít tak trochu dost Abby. Nedokázal říct, kdy přesně k tomu došlo. Možná to bylo tím, jak se chovala – nebo vypadala – když začala plnit ty úkoly, jež se týkaly Rickyho. Napotřetí se jí to patrně začalo líbit.

A díky tomu si uvědomil, čeho je schopná.

Žena bez zábran. Udělá všechno, aby zbohatla, a jeho určitě využívá jen jako odrazový můstek.

Naštěstí byl o krok před ní. Dvakrát už to zbabral. Voda mu moc neposloužila. S tou stokou v Brightonu to nakonec kikslo. A kdo sakra mohl předvídat, že v Melbourne budou pokračovat sucha?

V Koh Samui je naštěstí k vypůjčení hodně člunů. A Jihočínské moře je hluboké.

Stačí odjet takových patnáct kilometrů na moře a není šance, že by se tělo někdy dostalo zpátky na břeh. Člun už měl zakotvený a vyčkával. Abby se to bude strašně líbit. Bude to ohromující. A za hubičku. Relativně. Ale co, člověk musí spekulovat, aby mohl akumulovat.

Políbil Pharu.

„Už dlouho ne,“ odpověděl. „Slibuju.“

kapitola 124

LISTOPAD 2007

Když opustila odbavovací přepážku společnosti easy Jet, nesledovala Abby směrovky s nápisem Odlety, ale zamířila zpátky do hlavní haly a vydala se na záchod.

Zamkla se v kabince, vytáhla z nákupní tašky bublinkovou obálku, roztrhla ji a vyklepala z ní její obsah – celofánový sáček s různými známkami; některé byly samostatné, jiný v aršících.

Většina z aršíků byla jen replikami těch, které Ricky tak strašně chtěl. Některé ze zbývajících aršíků či samostatných známek však byly pravé a vypadaly dost staře na to, aby dokázaly nadchnout i toho, kdo o filatelii nic nevěděl.

Vytáhla rovněž účtenku z obchodu South-East Philatelic, který navštívila před dvěma týdny. Zněla na částku sto čtyřicet dva liber. Bylo to patrně víc, než kolik chtěla za známky utratit, nicméně kolekce musela laikovi, do kteréžto kategorie detektiva-seržanta Bransona správně zařadila, připadat působivá.

Roztrhala známky a účtenku na kousky a spláchla je do záchodu. Pak si sundala džíny, vysoké boty a fleecovou bundu. Tam, kam jede, to už potřebovat nebude. Z nákupní tašky vytáhla blond paruku, ostříhanou a učesanou podobně, jako kdysi vypadaly její vlasy, a pomocí kosmetického zrcátka si ji trochu neohrabaně upravovala. Pak si oblékla letní šaty, které si koupila před pár dny, a lněné sáčko krémové barvy, jež s nimi pěkně ladilo, a nazula si hezké, bílé boty s otevřenou špičkou. Svůj nový vzhled doplnila lehce zabarvenými slunečními brýlemi značky Marc Jacobs.

Šaty, kterých se zbavila, nacpala do igelitky, pak vyšla z kabinky, upravila si v zrcadle vlasy, obálku hodila do koše a podívala se na hodinky. Bylo 13.35. Měla dobrý čas.

Pípnutí jejího telefonu náhle ohlásilo příchod esemesky.

Nemůžu se dočkat, až tě zítra uvidím. Už jen pár hodin. XX

Usmála se. Už jen pár hodin. Ano, ano, ano!

Téměř až skočným krokem se vrátila do úschovny zavazadel a vyzvedla si kufr, který tam před více než dvěma týdny uložila. Na kolečkách ho dotáhla za roh, tam ho odemkla, otevřela a vyndala z něj bublinkovou obálku. Pak strčila dovnitř igelitku se svými šaty, kufr zavřela a zamkla.

Nato se vrátila do odbavovacího prostoru a zamířila k sektoru užívanému společností British Airways a přistoupila k přepážce odbavující cestující první třídy. Šlo o výstřednost, kterou se rozhodla oslavit začátek svého nového života. O oslavu ve stylu, jímž plánovala dále žít.

Podala pas a letenku ženě za přepážkou a oznámila: „Sarah Smithová. Let 309 a pak pokračuji do Rio de Janeira.“

„Děkuji, madam,“ pronesla žena a prověřila údaje na svém terminálu.

Položila Abby několik obvyklých otázek ohledně bezpečnosti a opatřila její kufr visačkou. Ten se vzápětí s trhnutím posunul vpřed, spadl na pás a zmizel z dohledu.

„Poletí to včas?“ zeptala se Aby.

Žena se podívala na monitor. „Momentálně to vypadá, že ano. Odlet je v 15.15. Nástup bude zahájen ve 14.40. Bude to gate 54. Až projdete pasovou kontrolou do bezcelní zóny, směrovky vás navedou do salonku.“

Abby jí poděkovala a znovu se podívala na hodinky. V žaludku pociťovala hrozný neklid. Ještě musela udělat dvě věci, ale chtěla s tím počkat až na dobu těsně před odletem.

Vešla do salonku British Airways a nalila si sklenku bílého vína, aby si uklidnila nervy. Toužila po cigaretě, ale to bude muset počkat. Snědla pár malých sendvičů, pak se posadila před televizi, kde zrovna běžely zprávy, a pečlivě v duchu procházela seznam věcí, které měla udělat. Byla spokojená, že na nic nezapomněla. Ale pro jistotu ještě zkontrolovala, jestli při telefonování zatají její mobil všem účastníkům číslo.

Krátce po 14.40 se na obrazovce objevilo, že nástup do letadla již začal, ale rozhlas zatím ještě žádnou výzvu k nástupu nevydal. Přešla do klidnější části, vedle vstupu k záchodkům, kde nebyl poblíž nikdo, kdo by mohl její telefonát zaslechnout. Tam vyťukala číslo do vyšetřovací místnosti, které jí dal detektiv-seržant Branson pro případ, kdyby ho nemohla zastihnout na mobilu.

Zatímco telefon vyzváněl, měla nastražené uši, zdali nezaslechne ono ding-dong, které ohlašuje veškerá letištní hlášení. Nechtěla prozradit, kde se nachází.

„Vyšetřovací místnost, detektiv-konstábl Boutwoodová,“ ozval se na druhé straně mladý ženský hlas.

Abby se snažila co možná nejlépe zamaskovat svůj skutečný hlas a pokoušela se o co nejdokonalejší australský akcent. „Mám pro vás informaci, která se týká Ronnieho Wilsona,“ pronesla. „Bude na letišti v Koh Samui čekat na někoho, kdo přiletí letem 271 společnosti Bangkok Airways, který má přistát zítra v jedenáct hodin dopoledne místního času. Máte to?“

„Bangkok Airways, let 271, Koh Samui v 11 hodin dopoledne místního času. A kdo prosím volá?“

Abby zavěsila. Byla úplně zpocená a třásla se. Třásla se tolik, že pro ni bylo těžké napsat odpověď na esemesku, kterou předtím dostala. Dokonce musela několikrát mazat a opravovat chyby. Když skončila, esemesku si před odesláním ještě jednou přečetla.

Opravdová láska nemá šťastný konec,

protože opravdová láska nikdy nekončí.

Nechat jít je jedním ze způsobů,

jak říct Miluji tě, xx

A ona ho opravdu milovala. Strašně ho milovala. Ale ne tolik jako čtyři miliony liber.

A milovala jeho a ne ten jeho zlozvyk zabíjet ženy, které mu přivážejí peníze.

#

Nějaký čas po startu, kdy už měla v sobě jednu bloody mary a k tomu miniaturní vodku, otevřela Abby, pohodlně usazená v sedačce, bublinkovou obálku. Sedadlo vedle ní bylo prázdné, a tak se nemusela obávat zvědavých očí. Ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že poblíž není ani nikdo ze členů posádky, a pak opatrně vytáhla jednu z celofánových obálek.

Obsahovala aršík černých jednopennyovek. Upřeně hleděla na přísný profil královny Viktorie. Na slovo POSTAGE napsané ne zrovna pravidelnými písmeny. Na vybledlou barvu. Byly to unikátní známky, ale nebyly vůbec dokonalé. Ovšem jak jí Dave vysvětlil, jejich drobné vady je dělaly o to vzácnějšími.

A to platí i o celé řadě jiných věcí v životě, pomyslela si ve svém alkoholovém opojení. A kromě toho, kdo chce být dokonalý?

Znovu se na známky zahleděla a uvědomila si, že je to poprvé, kdy si je pořádně prohlíží. Byly opravdu zvláštní. Magické. Usmála se na ně a zašeptala. „Na shledanou, mé malé krasotinky. Brzy se zase uvidíme.“

Pak je opatrně vrátila zpět.

kapitola 125

LISTOPAD 2007

„Pěkná dovolená?“ zeptal se Roy Grace.

„Moc vtipný. Pláž jsem viděl jenom z okýnka letadla,“ odpověděl Glenn Branson.

„V Koh Samui je to prý moc krásné, aspoň jsem to slyšel.“

„Potil jsem se tam jako dveře od chlíva a celou dobu tam lilo jak z konve. A ještě mě něco kouslo do nohy – buď nějakej zmutovanej moskyt nebo pavouk. Hned to oteklo – chceš to vidět?“

„Ne, ale i tak díky.“

Detektiv-seržant, jenž seděl na židli před Graceovým stolem a kterému oblek a košile páchly tak, jako kdyby v nich spal, zavrtěl hlavou a zazubil se: „Ty jseš ale prevít, Gracei, viď?“

„A já zas nemůžu uvěřit tomu, jakej binec jsi mi udělal v mý sbírce desek. Dovolil jsem ti tam jednu noc přespat. Nechtěl jsem po tobě, abys mi všechny mý cédéčka vytahoval z obalů a nechával je ležet na podlaze.“

Branson měl alespoň tu slušnost, že zrozpačitěl. „Snažil jsem se ti je srovnat. A nějak se mi to sakra… Promiň.“ Lokal si kávy a potlačil zívnutí.

„Tak jak se daří vězni? V kolik jsi dorazil?“

Branson pohlédl na hodinky. „Asi ve tři čtvrtě na sedm,“ zívl. „Počítám, že jsme za ty dva tejdny rozfofrovali všechny finance, který měla sussexská kriminálka pro letošek rozpočtovaný na cesty do zahraničí.“

Grace se usmál. „Povídal Wilson něco?“

Branson si opět lokl kávy. „Víš, jestli se něco takovýho vůbec dá říct, přijde mi jako milej chlapík.“

„No, jasně. Je to nejmilejší člověk, jakýho si kdy potkal, viď? Má jen jednu malou vadu, vraždí svoje manželky místo toho, aby slušně pracoval.“ Grace pohlédl na svého kamaráda s předstíraným šokem v obličeji. „Ty jseš milej chlapík, Glenne. A já, kdybych v životě nepotkal tolik svinstva, bych byl milej chlapík taky. Ale Ronnie Wilson ne, to není milej chlapík. On jen umí u lidí vyvolat dojem, že takový je.“

Branson přikývl. „Jo. Nemyslel jsem to tak, jak jsem to řekl.“

„Potřebuješ se jít domů vyspat. Pak se osprchuj a zase sem přijď.“

„Jo. Ale docela dost mi toho napovídal. Měl filozofickou náladu a chtělo se mu mluvit. Mám pocit, že už má toho utíkání dost. Schovával se šest let. To proto souhlasil, že se s námi vrátí. I když pořád něco mlel o nějaký thajský kočce. Chtěl, abychom mu dovolili posílat jí esemesky.“

„A poučil jsi ho předtím, než začal mluvit?“

„Jo.“

„Hodnej.“

Znamenalo to, že cokoli Ronnie Wilson řekl v letadle, bude moct být použito jako důkaz u soudu.

„Něco ti řeknu, má pořádnej vztek na Skeggse. Chtěl mít jistotu, že když půjde ke dnu, stáhne s sebou i Skeggse.“

„Ano?“

„Z toho, co mi řekl, mi přijde, že mu Skeggs pomohl, když poprvé přijel do Austrálie.“

„Což jsme si mysleli i my,“ dodal Grace.

„Jo. A v nějaký chvíli získal Ronnie Wilson ten balík známek.“

„Od manželky?“

„V tomhle ohledu mluvil vyhýbavě.“

„To mě nepřekvapuje.“

„V každým případě je dal Skeggsovi, aby zajistil jejich prodej, a Skeggs se ho pokusil vzít na hůl. Chtěl devadesát procent jejich ceny, jinak hrozil, že Ronnieho udá. Skeggs měl ale jednu slabost. Měl zálusk na Ronnieho kočku – na tu, s kterou Wilson souložil po tom, co jeho žena, řečeno jeho slovy, táhla do prdele.“

„V kufru auta.“

„Přesně tak.“

„A tou kočkou byla Abby Dawsonová?“

„Ty jsi dneska bystrej, detektive-superintendente.“

„Protože jsem se na rozdíl od tebe vyspal. Takže Ronnie Wilson ji použije jako vějičku? Přiměje ji souložit se Skeggsem a ty známky mu zase šlohnout. Jsem na správný koleji?“

„Přímo na monorailu.“

„A myslíš, že by Abby zabil, jakmile by je dostal zpět?“ zeptal se Grace.

„Jako ty dvě předtím? Nepochybně. Je to hamoun, co jde přes mrtvoly.“

„Myslel jsem, žes před chvílí říkal, že je to milej chlapík.“

Branson úsměvem přiznal porážku. Pak náhle změnil téma. „Už sis koupil nový auto?“

„Ne. Pitomý pojišťovny. Nechtějí mi to uznat, protože šlo o honičku. Vedení se mi snaží pomoct, protože se to stalo při policejní akci.“ Pak se Grace zase vrátil k tématu a zeptal se. „Takže si myslíš, že Abby ty známky pořád má?“

„Určitě.“

„Hegarty je na sto procent přesvědčený, že ty známky, co sis okopíroval, jsou bez ceny.“

„Pak o tom ani trochu nepochybuju.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ pokračoval Grace. „Asi proto kopla Skeggse do rozkroku.“

Branson se zamračil. „Teď ti nerozumím.“

„Skeggse kopla při předávání známek proto, že potřebovala čas. Věděla, že mu dává šunt a že mu bude trvat jen pár vteřin, než na to přijde. Pustila se do něj proto, abychom mohli na scénu přijít my. Skvěle to na něj narafičila.“

Branson se na Gracea upřeně zadíval a pokýval hlavou, neboť mu pomalu začínalo svítat. „Je to potvora mazaná!“

„Je. A nikdo vlastně oficiálně neohlásil, že by mu byly ty známky ukradeny?“

„Přesně,“ pronesl Branson zadumaně. „A co pojišťovny? Ty, co vyplatily to odškodné a životní pojistku? Nemůžou si dělat na ty známky nárok, když byly nakoupený za jejich peníze?“

„Stejný problém – několikanásobná změna vlastnictví. Když to nedosvědčí Hegarty, jak to prokážou?“

Oba detektivové chvíli mlčky seděli. Branson se opět napil kávy a pronesl: „Slyšel jsem od Steva Mackieho, že prý Pewe žádá o přeložení.“

Grace se usmál. „Ano. Zpátky do Londýna. Tak jim přeju hodně štěstí!“

Po další odmlce se Glenn zeptal: „A co ta ženská? Kde myslíš, že teď je?“

„Víš, co si myslím? Myslím si, že teď asi leží někde na pláži v tropech, obrací do sebe margaritu a směje se od ucha k uchu.“

A byla to pravda.

kapitola 126

LISTOPAD 2007

Ta margarita byla jednou z nejlepších, jaké kdy pila. Koktejl chutnal ostře a silně; barman do něj dal to správné množství likéru Cointreau a osolil ji k dokonalosti. Po týdnu v tomhle hotelu již věděl, jak ho má ráda.

Milovala výhled na zátoku, který odtud měla. Ležela na lehátku na pláži s bílým pískem a pod sebou cítila tlustou a měkkou matraci. A milovala tuhle denní dobu – pozdní odpoledne, kdy horko nebylo již tak palčivé a kdy nepotřebovala stín slunečníku. Na chvíli odložila knížku, znovu si lokla a pozorovala žlutý člun s padákem, jak vyráží od dřevěného mola po rovné hladině, míří ven ze zátoky a zvedá svůj oranžovo-červený padák na jasnou oblohu.

Za pár minut by si mohla zase zaplavat. Přemýšlela, jestli půjde do moře nebo do ohromného, nekonečného hotelového bazénu, který byl o něco chladnější a více osvěžující. Takové těžké rozhodování!

Ustavičně myslela na svou matku, na Ronnieho a na Rickyho. Navzdory vzteku na Rickyho a šoku, který jí způsobil Ronnie, si nedokázala pomoct a bylo jí každého z nich trošičku líto, každého v jiném ohledu.

Ale ne zase tak líto.

„Baví vás ta knížka?“ zeptala se náhle žena na vedlejším lehátku.

Abby si jí všimla už dřív, když spala a na malém stolku vedle sebe měla výtisk románu, který Abby nedávno četla. Jmenoval se Věčný neklid a pod ním se skrýval Stopařův průvodce po Galaxii.

„Ano,“ odpověděla. „Ale hlavně jsem velkou fanynkou Douglase Adamse. Přečetla jsem snad všechno, co napsal.“

„Já taky!“

Byl to autor jednoho z Abbyiných oblíbených citátů, na nějž ovšem narazila teprve nedávno.

Zřídkakdy končím tam,

kam jsem chtěl jít,

ale téměř vždycky končím tam,

kde musím být.

A přesně takhle se právě cítila.

Znovu se napila. „Dělají tady nejlepší margarity na světě,“ prohlásila.

„Možná bych měla taky jednu ochutnat. Přijela jsem teprve dneska, takže jsem ještě nestačila vyzkoušet, jaké tady co je.“

„Je to tady skvělé. Je to ráj!“

„Taky mi to tak přijde.“

„Já jsem Sarah,“ usmála se Abby.

„Těší mě. Já jsem Sandy.“

PODĚKOVÁNÍ

Ačkoli jsou romány s Royem Gracem fikcí, prostředí jednotlivých policejních složek, v nichž mé postavy existují a fungují, je prostředím reálným. Za pomoc se psaním tohoto románu jsem jako vždy zavázán sussexskému policejnímu sboru a též newyorské policii a newyorské kanceláři okresního státního zástupce a rovněž policejním sborům australských států Victoria a Nový Jižní Wales.

Velké poděkovaní patří vrchnímu konstáblovi sussexské policie Martinu Richardovi za jeho laskavý souhlas s mým počínáním a detektivům-vrchním superintendentům Kevinu Moorovi a Grahamu Bartlettovi, kteří mi velkomyslně otevřeli tolik dveří. Zvláštní poděkování adresuji bývalému detektivu-vrchnímu superintendentovi Daveu Gaylorovi, jenž mi pomohl v tolika ohledech, že mu to nikdy nebudu schopen oplatit.

Mám-li vybrat ještě několik jmen pracovníků sussexské policie, kteří přispěli ke konečné podobě této knihy, potom děkuji (a omlouvám se, pokud jsem na někoho zapomněl) vrchnímu superintendentovi Peteru Collovi; Brianu Cookovi, vedoucímu sekce vědecké podpory; Tonymu Caseovi, vedoucímu pracovníkovi oddělení podpůrných služeb na ústředí kriminální policie; detektivu-vrchnímu inspektorovi Ianu Pollardovi; detektivu-inspektorovi Williamu Warnerovi; detektivu-seržantu Patricku Sweeneymu; inspektoru Stephenu Currymu; detektivu-inspektorovi Jasonu Tingleymu, oddělení shromažďování informací na ústředí kriminální policie; inspektoru Andrewovi Kundertovi; seržantu Philu Tylorovi, vedoucímu speciální jednotky pro vyšetřování trestných činů spjatých s nejmodernějšími technologiemi; Rayi Packhamovi, analytikovi se specializací na počítačové zločiny z téže jednotky; policejnímu konstáblovi Paulu Grzegorkovi z protidrogového oddělení; policejnímu konstáblovi Jamesi Bowesovi; policejnímu konstáblovi Daveu Curtisovi; inspektoru Philu Clarkeovi; seržantu Metu Doyleovi; policejnímu konstáblovi Tonymu Omotosovi; policejnímu konstáblovi Ianu Uppertonovi; policejnímu konstáblovi Andrewu Kingovi; seržantu Malcolmu (Choppymu) Wauchopeovi; policejnímu konstáblovi Darrenu Balcombovi; seržantu Seanu Mac Donaldovi; policejnímu konstáblovi Dannymu Swietlikovi; policejnímu konstáblovi Stevu Cheesmanovi; Ronu Kingovi, vrchnímu účetnímu sussexské policie, a Sue Hardové, pracovnici pro styk s médii a veřejností.

Děkuji také soudní archeoložce Lucy Sibunové. Dále pak Abigail Bradleyové ze společnosti Cellmark Forensics, provádějící testy DNA; essexskému soudnímu lékaři Dr. Peteru Deanovi; konzultantovi v oblasti patologie Dr. Nigelu Kirkhamovi; Dr. Andrewu Daveyovi; chirurgovi Dr. Andrewu Yellandovi; Dr. Jonathanu Pashovi; Stevu Cowlingovi a Christopheru Gebbiemu. Obzvláště a nesmírně jsem pak vděčný skvělému týmu patologického ústavu měst Brighton a Hove, Elsie Sweetmanové, Victoru Sindonovi a Seanu Didcottovi.

V New Yorku jsem ohromně zavázán detektivu-vyšetřovateli Dennisi Bootleovi z oddělení pro vyšetřování podvodů při kanceláři okresního státního zástupce; detektivu-vyšetřovateli Patricku Laniganovi z jednotky zvláštního vyšetřování při kanceláři okresního státního zástupce. V Austrálii pak mé obrovské díky patří detektivu-inspektorovi Luciu Elvisovi z oddělení vražd policie státu Victoria; detektivu-staršímu seržantovi Georgi Vickersovi a detektivu-seržantu Troyi Burgovi z carltonske kriminálky; detektivu-staršímu konstáblovi Damianu Jacksonovi; seržantu Edu Pollardovi z jednotky asistentů koronera při policii státu Victoria; Andree Petrieové z listu The Age a mé australské jazykové poradkyni Janet Vickersové.

Děkuji Gordonu Campingovi za jeho neocenitelné mistrovské lekce v oboru poštovní známky; Colinu Withamovi z banky HSBC; Peteru Baileyovi za jeho encyklopedické znalosti současného a minulého Brightonu; Peteru Wingateovi-Saulovi, Olimu Riggovi a Philu Whiteovi z hasičského sboru východního Sussexu; Robertu Frankisovi, který opět odhalil mé chyby v oblasti aut, a Chrisi Webbovi, který udržuje můj počítač Mac naživu navzdory tomu, jak tento přístroj trápím.

Velmi velké díky patří Anně-Lise Lindebladové, jež je po celou sérii románů s Royem Graceem mou neúnavnou a báječnou „neoficiální“ redaktorkou a recenzentkou, a Sue Ansellové, jejíž postřeh, pokud jde o detaily, mne ušetřil mnohých nepříjemností.

Po profesionální stránce mám opravdový tým snů: zastupuje mne Carole Blakeová spolu s Olim Munsonem, a úžasným způsobem mne propaguje Amelie Rowlandová z PR agentury Midas. Není zde dost místa na to, abych náležitě poděkoval všem z nakladatelství Macmillan. Stačí pouze říct, že je vrcholná radost být vydáván zrovna u nich a že je ohromnou výhrou mít za redaktora právě Stef Bierwerthovou. Ohromné díky patří také všem mým zahraničním vydavatelům. Danke! Merci! Grazie! Boľšoje spasibo. Gracias! Danku! Tack! Obrigado! Díky!

Neochvějnou oporu pro mne jako vždycky představovala Helena. Svou trpělivostí světice a ustavičnou moudrosti mne udržovala při životě.

Nakonec se musím rozloučit se svými psími přáteli jménem Sooty a Bertie, kteří se bohužel oba odebrali do psího nebe, a musím přivítat Oskara, jenž se přidal k Phoebe a spolu s ní ustavičně čeká pod stolem, připravený rozžvýkat na kusy jakoukoli stránku rukopisu, jež náhodou spadne na podlahu…

*

Peter James

Susex, Anglie

scary@pavilion.co.uk

www.peterjames.com

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai