Posedlost

Peter James

(1993)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Posedlost je psychologický triller o úspěšné a přitažlivé podnikatelce Alex, která po tragické smrti svého syna postupně podléhá pocitům hrůzy a neovladatelného děsu. V jejím zoufalství jí nepomůže ani medium, které uprostřed seance, náhle něčím vystrašené, odmítne odpovídat. Zničená Alex posedlá synovým křikem „Pomoz mi, mami!“ jen pomalu odkrývá závoj tajemství a uvědomuje si, jak málo svého krásného, ale podivínského syna znala. Přitažlivost díla umocňuje skutečnost, že se autor vždy drží přísné logiky a vychází z poznatků psychologie, psychiatrie a vědecky ověřených faktů. Není proto divu, že práva na zfilmování tohoto románu byla už prodána.

Peter James

Posedlost

1. kapitola

Fabián ležel zachumlaný v příjemně teplých přikrývkách a rozhrnutými závěsy se díval ven. Rudé šípy probodávaly rozednívající se oblohu, která byla celá růžová a krvavá.

Překulil se a chvíli si prohlížel dívku, která spala vedle něj. Pak vyklouzl z postele a nahý přešel k oknu přes hromádky oblečení, poházeného po podlaze. Hleděl ven na ranní mlhu a na husté kotouče dýmu valící se z vinic, pozůstatek po posledních zimních prořezávkách. Připomíná to krajinu po bitvě, pomyslel si a otřásl se, na štíhlém pevném těle mu naskočila husí kůže.

Vzduch byl příjemně provoněný ranní rosou a zvláštním, zvířecím pachem dívky, který cítil všude okolo. Poškrábal se a znovu neklidně vyhlédl z okna.

„Fabiáne?“ Někdo potichu zaťukal na dveře a vzápětí do nich nešikovně bouchl.

„Hned!“ Hlasivky se mu zadrhly, jak se snažil křičet a šeptat současně. Děvče se lehce pohnulo, zachvělo se jako lístek ve větru a pak se opět zklidnilo.

Natáhl si džíny, sportovní košili a svetr, zbytek oblečení nacpal do tašky. Nacákal si trochu vody na obličej, osušil se a napůl vykročil k dívce, pak se ale zastavil, zvedl tašku a vyšel z pokoje. Těžké dveře za sebou potichu zavřel.

Otto, Charles a Henry už čekali venku. Otto připomínal mohutného dravce, s tím svým zahnutým nosem, sahajícím až k bradě, s černými vlasy hladce ulízanými dozadu z poďobaného obličeje a v kabátu se vzorem rybí kosti, který na jeho vytáhlé postavě nehezky visel. Charles stál vedle a mnul si ruce, v kalných očích svůj obvyklý nechápavý výraz. Vypadal, jako kdyby se k němu ráno nečekaně připlížilo a překvapilo ho zezadu. „Páni, já mám kocovinu,“ zazíval. Henry se opíral o auto, ruce hluboko v kapsách a oči zavřené.

„Zaspal jsem,“ řekl Fabián omluvně, když odemykal auto a vytahoval stěrku na okna.

„Co takhle kafe, než vyrazíme?“ zeptal se Charles.

„Dáme si někde po cestě,“ řekl Fabián a stíral rosu z oken. Tady venku byla ještě téměř tma. Zahleděl se na výhružné siluety temných borovic, které se rýsovaly proti šedým, studeným zdem zámku. Mezi okny se pokusil nalézt to s rozhrnutými závěsy. Zdálo se mu, že za sklem zahlédl tvář a rychle pohled odvrátil. „První úsek pojedu já.“

Charles a Henry se vmáčkli na zadní sedadla, Otto se uvelebil vedle něj. Fabián nastartoval. Motor hlasitě naskočil, chvíli klapal, vystřeloval a kašlal, pak zhasl.

„To je krása,“ řekl Charles. „Dneska bude nádherný ráno.“

„Hmm, absolutně bezvadný,“ řekl na to Henry svým pomalým, hlubokým hlasem. Znovu zavřel oči. „Vzbuďte mě v Calais.“

„Radši bych jel na jih než na sever,“ řekl Otto a hrál si s bezpečnostním pásem. „Zatracený krám, nikdy nevím, jak to funguje.“ Motor škytl, znovu naskočil a chvíli divoce klapal. „Škoda, že tě taháme pryč, co, Fabiáne?“ rýpl si Charles. Fabián pokrčil rameny a rozsvítil světla.

„Stálo to s ní aspoň za to?“ vyptával se Otto. Fabián se usmál a neodpověděl. O děvčatech se nikdy nebavil.

Dívka stála u okna, ve tváři prázdný, vyčerpaný výraz, a sledovala, jak červený Golf mizí v mlze. Zlehka se dotkla levého ramene, zabolelo to jako čert. Přistoupila k toaletnímu stolku a pohlédla do zrcadla. Polekaně ucouvla, pak se zblízka zahleděla na rudé podlitiny na prsou, na šrám přes levou tvář a opuchlinu okolo druhého oka, na oteklé rty, celé rozbité a polepené zaschlou krví. Dlouho fascinovaně zírala do vlastních očí, neschopná odvrátit pohled. Pak si opatrně sáhla mezi nohy a při doteku sebou škubla bolestí. „No nazdar,“ zašeptala.

„Co myslíš, jakej budeme mít čas?“ zeptal se Charles.

„Když bude silnice takhle prázdná, můžeme být v Calais kolem čtvrté.“

„Seš ostrej chlápek, Fabiáne, co?“

„Ostrej, jo?“

„Ostrej.“

DIJON… MACON… LYONS… PARIS… Změť silničních ukazatelů se blýskla, jak to Fabián zprudka zatočil kolem nadjezdu. Cítil, jak se pneumatiky zakusují do asfaltu, cítil odpor volantu v rukou, ostrý řev zahřátého motoru a čisté vzrušení z volné, otevřené silnice před sebou. Jak se křivka vyrovnávala, sešlápl plyn a volkswagen vyrazil kupředu. Někdy měl až pocit, jako by se auto mělo každou chvíli vznést, osvobodit se od silnice a letět, letět přímo ke hvězdám. Sledoval ručičku otáčkoměru a pokaždé, když dosáhla červeného pole, prolétl rychlostmi až po pátý stupeň a sledoval, jak rychlost auta vzrůstá, plynový pedál stále pevně sešlápnutý až k podlaze. Stodvacetpět. Stotřicet.

„Jaký máš plány v tomhle semestru?“ zakřičel Fabián do řevu motoru a větru.

Otto a Charles na sebe pohlédli, nevěděli, komu byla otázka určena. Otto stiskl zapalovač a z pomuchlaného balíčku vyklepl Marlboro.

„Já plány nemám,“ řekl. „Zásadně plány nedělám.“

„Co tvoji rodiče?“ zeptal se Charles.

„Naši?“

„Jo.“

„No, dobrý,“ Fabián zaváhal.

„Pořád jsou od sebe. Co tvoje máma?“ Zvedl ruku, odsunul střechu a vpustil dovnitř proud ledového vzduchu a hluk, který pohltil Charlesovu odpověď. Díval se na slunce po pravé straně, připomínalo rudý balón, vycházející nad kopci Burgundska. Pod tím sluncem uzrají hrozny a z nich se vylisují vína, vynikající bílá a červená, krvavě rudá vína. Za dvacet let možná otevře láhev Clos de Vougeot, otočí se k někomu a řekne: „Viděl jsem slunce, které vešlo do této láhve, byl jsem u toho.“

Znovu ho obklopil pocit osudovosti. Sluneční balón byl náhle velice blízko. Zatoužil otevřít okno a trochu ho odstrčit. Sluneční paprsek přeběhl po přístrojové desce dolů, chvějící se, živý. Jako čerstvá krev, napadlo ho.

„Zkusím tenhle semestr hrát kriket,“ řekl Charles.

„Kriket,“ opakoval Otto a divně na něj pohlédl.

„Cambridge pro mě může být poslední šance, jak se k němu dostat.“

„Cože, kriket?“ zavolal Fabián.

„Jo!“ zavolal Charles v odpověď.

V dálce před sebou Fabián uviděl shluk rudých světel. Ještě nebylo dost vidět, nerozeznával přesně, o co jde. Několik aut stálo zaklíněno do sebe, blikalo tam jantarově žluté světlo a cosi se pohybovalo do středního pruhu. Fabián přejel do rychlého pruhu, trochu uvolnil nohu na plynovém pedálu a rozsvítil světla. „Nevěděl jsem, že hraješ.“

„Ve Winchesteru jsem hrál za První jedenáctku.“

„Za První jedenáctku buziků?“ ušklíbl se Fabián a na chvíli se otočil.

„Cože?“

„Buziků!“

„Fabiáne!“

Ottův hlas byl cizí, podivně přiškrcený. Fabián zmlkl a všechno se v něm napjalo. Otočil se zpátky na silnici.

Přímo na ně se řítila světla. Velké, blikající reflektory se tyčily vysoko nad nimi; auto jelo ve špatném směru, v rychlém pruhu.

„Náklaďák!“ vykřikl. „Panebože!“

Nohou divoce zmáčkl brzdový pedál, ale věděl už, že to nemá smysl, že je příliš pozdě. Oslepující září reflektorů zahlédl poslední dvě číslice poznávací značky: 75. Paříž, pomyslel si.

Pak byl najednou nad Golfem a shlížel dolů: otevřenou střechou viděl Ottu, Charlese i Henryho, pohybovali se škubavě jako loutky. Fascinovaně všechno sledoval jako ve zpomaleném filmu. Viděl, jak se Golf začal smuchlávat proti předku náklaďáku a náhle si všiml, že to vůbec není nákladní auto, ale osobní – Citroen, jeden z těch starých mohutných modelů, které se zdvihají strmě nahoru.

Nejdřív se zkroutil předek, pak vystřelila střecha, potom se přední sklo roztříštilo a tisíce úlomků se rozlétly po okolí. Vzduchem poletovaly různé předměty, velké i malé. Zadní dveře Citroenu se otevřely, jedny dovnitř, druhé ven a vůz se začal naklánět na bok. Zadní sedadlo bylo plné balíčků, které se začaly pomalu vznášet, narážely do střechy a rozevíraly se. Chlupaté postavičky, bílé, hnědé a černé, kroužily s rozepjatými pažemi vzduchem v podivném rituálním tanci. Medvídci, uvědomil si, když dopadly dolů, odrazily se a znovu dopadly.

Všude byl cítit benzín, hrozivě silný zápach. Na chvíli se obraz rozostřil, jako kdyby se díval přes zamlžené sklo, pak se rozlehl podivně tlumený výbuch, následovaný intenzivním, spalujícím žárem. Nejprve shořeli medvídci, pak se na laku aut začaly nadouvat a praskat bubliny.

Fabián se roztřásl horkem, celý se neovladatelně chvěl. Snažil se pohnout, ale nemohl. Všechno kolem se teď chvělo a přibližovalo se blíž, až k němu.

„Ne!“ vykřikl najednou. „Ne!“ Divoce se rozhlédl okolo a znovu se zazmítal.

„Carrie!“ křičel. „Carrie!“

Potom najednou horko zmizelo a on zase ujížděl silnicí. Okolo plálo oslnivě bílé světlo – že to slunce ale rychle vyšlo, pomyslel si. Svíral volant a cítil otřesy auta. Nemusel měnit rychlosti, auto jelo samo, osvobozené od silnice, klouzalo pouze po povrchu. Silniční značky zmizely, ukazatele, všechno. Letěl, mohl letět ke hvězdám! Stlačil volant k sobě, ale auto nevzlétlo, klouzalo dál tiše kupředu, směrem k blýskavému bodu v bílé mlze obzoru. Minul rozbité auto, doutnající u kraje silnice, pak autobus převrácený na bok, náklaďák s kabinou rozlomenou na dva kusy. Dvě auta stála vklíněná do sebe jako bojující brouci, celá zrezavělá a dávno opuštěná, kus dál hořelo auto a skrz plameny bylo vidět nezřetelné postavy. Světlo vpředu sílilo a jasnělo. Rozhlédl se. Ottovo sedadlo bylo prázdné.

„Kde je Otto?“

„Asi vypadl,“ odpověděl Charles.

„Zrovna si zapaloval cigaretu. Kde je ta cigareta?“

„Nejspíš si ji vzal s sebou.“

Charlesův hlas zněl podivně, jakoby zdaleka. Fabián se ohlédl. Zdálo se mu, že tam Charles a Henry jsou, ale nebyl si tím jistý. „Narazili jsme do toho auta, Charlesi?“

„Nevím. Asi jo.“

Oslnivé světlo teď přímo bodalo do očí. Fabián se natáhl pro brýle proti slunci. Vpředu v bílé mlze viděl stíny, pohybovaly se.

„Péage,“ řekl. „Chtělo by to prachy.“

„Ne,“ řekl Charles.

„Řekl bych, že peníze nepotřebujeme.“

Fabián cítil, jak auto stoupá vzhůru, pak z něj vypadl a vznášel se v bílé mlze. Byla teplá, ponořil se do ní a uviděl postavy, které mu kráčely vstříc.

Pak se opět rozpomněl a začal se třást. „Carrie!“ Snažil se na postavy zavolat, ale nevydal hlásku. „Carrie! Musíte mě pustit. Musíte!“ Postavy teď stály kolem něj a vlídně se usmívaly, rády, že ho vidí.

2. kapitola

Alexa sledovala číšníka, jak nalil trochu Chambertinu do sklenky jejího manžela, pak ustoupil a zůstal strnule stát. David sklenku pozvedl k tlumenému světlu, zakroužil jí a tříštil víno proti stěnám. Zkoumal stopy po kapkách, pak k vínu zhluboka přivoněl a zamračil se. Nalil si obsah sklenky do úst, hlasitě poválel po patře a začal žvýkat, jako kdyby měl v ústech místo vína tuhý kousek masa. Nevracej ho, Bože, ať ho nevrací, opakovala si Alexa v duchu, nesnesu to.

K její úlevě pouze pokývl číšníkovi, zkouška byla u konce.

„Chambertin 71,“ řekl David pyšně, jako kdyby to víno pocházelo z jeho vlastních sklepů.

„Aha,“ snažila se vypadat nadšeně, snažila se kvůli němu předstírat, že opravdu pozná dobré burgundské, že vůbec rozezná burgundské od claretu, což nikdy nedokázala a pochybovala, že by to kdy svedla.

„Díky, je moc dobré.“

„Jsi dneska nějak formální,“ řekl.

„Mám pocit, že jsem pozval staropanenskou tetičku na čaj.“

„Promiň, zkusím se polepšit.“ Dívala se mu na ruce. Jak mu zhrubly! Krátké prsty měl celé červené, neupravené, za nehty černé obloučky špíny. A ten jeho odřený tvídový oblek, otřepaná vlněná košile – byla to součást jeho nového vzhledu, nebo už na sebe opravdu vůbec nedbal? Prohlížela si jeho opálenou tvář, odpočatou a jakoby trochu koženou od stálého pobytu venku, dlouho nestříhané vlasy, které přecházely v houštinu vousů. Pozvedl svou sklenku směrem k ní.

„Na zdraví.“

Sklenice cinkly.

„Jestlipak víš, proč si lidé sklenkami přiťukávají?“ zeptal se David.

„To nevím.“

„Víno totiž můžeš vidět, čichat, dotknout se ho i ochutnat. Ale neslyšíš ho. Proto se ťuká sklenkami – aby bylo uspokojeno všech pět smyslů.“

„Pořád ten schopný muž od reklamy, máš to v krvi.“ Usmála se a vzala si cigaretu.

„A co telepatie? Dokážeš se s vínem dorozumět?“

„Jistě, jsem s ním v kontaktu neustále. Já ke svým vínům dokonce mluvím.“

„A odpovídají ti?“

„Moc toho nenamluví. Myslel jsem, že jsi přestala kouřit.“

„Přestala.“

„Vidíš, co s tebou dělá Londýn. Jenom tě ničí, nervuje. Děláš věci, se kterými jsi skončila a neděláš to, co sis slíbila.“

„Ale dělám.“

Přikývl s pochybovačným ušklíbnutím.

„No ano, to přece vím.“ Alexa se usmála a nadzvedla obočí. „Moc ti to sluší.“

Začervenala se, nikdy neuměla přijímat poklony.

„Děkuji,“ odpověděla trochu škrobeně.

„Ale jdi. Zas ta stará panna!“

„O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

Pokrčil rameny a přivoněl k vínu.

„Máš zprávy od Fabiána?“

„Teď několik dní ne. Ale zítra večer se má vrátit.“

„A kdy pojede na kolej?“

„O víkendu.“ Alexa viděla, jak se manželova tvář zakabonila. „O co jde?“

„Doufal jsem, že by mohl na víkend přijet. Budeme sázet.“

Alexa si s tváře odhrnula několik dlouhých, světlých praménků. David z jejího pohybu vycítil nelibost. Fabián byl choulostivý námět.

„Víš, miláčku,“ začal, „tohle odloučení je tak hloupé – opravdu bychom nemohli…?“

Ucítil hradbu mezi nimi, ještě než odpověděla.

Alexa si nervózně pohrávala s cigaretou, přetáčela jí, několikrát odklepla do popelníku.

„Hodně jsem o všem přemýšlela, Davide.“ Upustila cigaretu na růžový ubrus, rychle ji zvedla a oprášila stopu prstem.

„Chci rozvod.“

David zakroužil vínem ve sklenici, ale tentokrát nepozorně, takže několik kapek vystříklo a stékalo mu po ruce.

„Ty někoho máš?“

„Ne.“

Znovu si odhrnula vlasy s obličeje – trochu moc rychle, pomyslel si a pokoušel se vyčíst pravdu z její neproniknutelné tváře a modrých očí, sklopených k ubrusu. Že jí to ale sluší! Vědomí vlastního úspěchu i určitá tvrdost, která s ním přišla, ji změnily, ale k lepšímu. Nebyla už jen krásná, byla z ní zajímavá a elegantní žena.

„Vadilo by ti, kdybych tu zůstal přes noc?“

Zavrtěla hlavou. „Nechci, abys tu zůstal, Davide.“

„Je to můj dům.“

„Náš dům.“

Upil trochu vína a znovu k němu přivoněl, netrpělivě a zklamaně. „Pojedu zpátky do Sussexu.“

Vysadil ji v ulici King’s Road, tam, kde začínala slepá ulice. „Zavolám ti,“ rozloučil se.

Přikývla a kousla se do rtu, přemáhala lítost.

„To bude fajn.“

Přibouchla dvířka zabláceného landroveru, pospíchala pryč podél řady elegantních vstupních dveří empírových domů a pevně svírala oči na ochranu před deštěm i před svými slzami. Doma odhodila plášť na stolek a vešla do salónu. Chvíli neklidně přecházela sem a tam, pak pohlédla na hodinky. Půl dvanácté. Cítila se příliš rozrušená, než aby šla spát.

Otevřela dveře pod schodištěm a sešla úzkými, příkrými schody do suterénu. Prošla kuželem světla pod holou žárovkou a ocitla se mezi známými pachy vývojky a ustalovače své temné komory. Zavřela za sebou a zámek hlasitě cvakl, zaznělo to jako výstřel z pistole. Najednou si ostře uvědomovala ticho v místnosti a zauvažovala na chvilku, jestli není zvuk nějak spojen se světlem. Nešlo by vypnout hluk, když člověk vypne světlo? Naslouchala svým vlastním zvukům, svému dechu, šustění blůzy a na okamžik si ve své temné komoře připadala jako vetřelec.

Zapnula zvětšovací přístroj, sundala svitek negativu se sušicí šňůry a přiblížila ke světlu. Prohlédla si zblízka jedno z políček – zíral na ni černý válcovitý předmět s dvěma hlavami.

Rozstřihla negativ na čtyři díly a vložila do kontaktního rámečku. Rozsvítila červené světlo, z krabice vyndala jeden bromidový papír a vložila do rámu. „Jednadvacet, dvaadvacet, třiadvacet…“ Odpočítala patnáct vteřin, zhasla přístroj a papír vložila do vývojnice. Prudce s ní pohybovala, až se papír přesunul s hlasitým řachtáním na druhý konec plastikové misky.

Prohlížela si jedno políčko – zpočátku bylo bílé, pak se začaly vynořovat stříbřité šedé skvrny. Jako první se objevily perforační otvory, pak obrysy dvou oválů, jeden níž než druhý. Co to je? Mezi oběma ovály se začalo rýsovat něco dlouhého, jakoby zavěšeného, a pak jí to došlo.

„Ten mizera!“ ušklíbla se. Začaly se objevovat chlupy, pak samotný falus, tlustý a zplihlý, kůže na něm ochable visela a na konci měl malý zářez. Podobal se ošklivému, šklebícímu se hadu. Čí to může být? přemýšlela. Slona? Lidské to není, to určitě ne.

Vrtěla hlavou a usmívala se, vytáhla papír z vývojnice a ponořila ho do ustalovače. Chvíli lázní jemně pohybovala, pak se podívala na hodinky a počkala čtyřicet vteřin. Potom papír vytáhla a opláchla, sklízela věci a netrpělivě hlídala čas. Po pěti minutách papír vytáhla a kolíčky ho připevnila na sušicí šňůru. Hledělo na ni třicetšest pohlavních údů, všechny stejné, jenom pokaždé vyfotografované z trochu jiného úhlu.

Když stoupala vzhůru po schodech, ještě jednou se ušklíbla a cítila se lépe, jako kdyby dosáhla nějakého tajného vítězství nad Davidem.

Probudila se náhle, s obavami, jestli nezaspala. Natáhla se pro hodinky. Čtvrt na sedm. Uklidněně položila hlavu zpátky na polštář a zavřela oči. V dálce slyšela rachocení náklaďáku po King’s Road. Klaply dveře a znělo to jako jejich venkovní dveře. Chvilku napjatě naslouchala, ale pak usoudila, že se jí to jen zdálo a zavřela zase oči. Ještě hodina spánku. Potřebovala ji. Cítila tlak na prsou a v hlavě jí pulsovala bolest. Vždycky moc kouřila a pila, když se viděla s Davidem. Žít odděleně nebylo vůbec jednoduché, někdy se to zdálo mnohem těžší než zůstat spolu.

Před očima vycítila stín a roztřásla ji náhlá zima. Otevřela oči a uviděla Fabiána. Stál vedle postele a navzdory tmě jasně rozeznávala jeho rysy.

„Miláčku?“ oslovila ho.

„Ahoj, mami.“

Hleděla na něj, vypadal utrápeně a rozrušeně.

„Čekala jsem tě až večer.“

„Půjdu si lehnout, jsem strašně utahaný.“

„Zase jsi řídil celou noc.“

Fabián se usmál. „Spi dál, mami.“

„Potom si popovídáme,“ řekla a zavřela oči, čekala na klapnutí zavíraných dveří. Žádné klapnutí neslyšela. „Fabiáne, prosím tě, zavři dveře,“ zavolala. Otevřela oči a podívala se na dveře, byly zavřené. Zmateně se usmála a sklouzla zpátky do spánku.

Připadalo jí, že uplynul jen okamžik a probudil ji pronikavý bzukot velké masařky, nepříjemný a naléhavý, stále hlasitější. Šátrala po budíku, chtěla ho zastavit, než vzbudí Fabiána. Tápala rukou po nočním stolku a nahmatala klíče, knihu, sklenici vody a oprýskaný povrch faxu. Pronikavý bzukot neustával. Na okamžik se uvolnila a čekala, až přestane, ale pak si uvědomila, že sám nepřestane nikdy. Ty znamenité solární hodiny byly konstruovány tak, aby zvonily třeba do konce světa, když je nikdo nevypne. O důvod víc, aby neměla Davida ráda. Takový stupidní vánoční dárek, krutý a sadistický! Koupil jí ho, protože se mu takové věcičky líbily – na to, že se k civilizaci otočil zády, ho podobné sarapatičky zajímaly až moc.

Oblékla si teplákovou soupravu a tiše vyšla na chodbu, nechtěla Fabiána probudit. Byla ráda, že se vrátil a v duchu se rozhodla zařídit si na večer volno, aby mohli jít někam spolu, třeba do kina a pak do čínské restaurace. Byl teď v bezvadném věku, studoval druhým rokem vysokou školu a začínal jasněji chápat složitosti života, ale přitom ještě neztratil nadšení a elán mládí; byl výborný společník a kamarád.

Běžela svou obvyklou dvoumílovou trasu až k ulici Fulham Road a okolo Bromptonského hřbitova zpátky. Zdvihla noviny a mléko u dveří a vešla dovnitř. Překvapilo ji, že v hale nikde nevidí Fabiánovy poházené věci jako obvykle, ani venku si nevšimla jeho auta, ale možná musel zaparkovat v jiné ulici. Šla potichu nahoru, aby se osprchovala a oblékla.

Rozmýšlela se, jestli ho má vzbudit, než odejde, ale pak mu raději nechala v kuchyni načmáraný vzkaz:

„Miláčku, vrátím se v sedm. Jestli máš čas, můžeme do kina. Líbá máma.“ Pohlédla na hodinky a pospíchala do práce.

Než dojela k parkovišti v Poland Street, její nálada poklesla a změnila se v melancholii. Když vjížděla na rampu, automaticky pokývla zřízenci. Něco nebylo v pořádku, ale nevěděla, co. Cítila prázdno a smutek a v duchu za to dávala vinu Davidovi. Něco ve Fabiánově výrazu ji znepokojilo, měla pocit, že před ní skrývá nějaké tajemství, že se na ni všichni domluvili a ona je tou poslední, která ještě nic netuší.

3. kapitola

Alexa nevěřícně zírala na sekretářku, která jí na stůl přinášela už třetí stoh velkých obálek.

„To je všechno z dneška, Julie?“ Zdvihla jeden balíček a pochybovačně pohlédla na visačku. „Paní Alexa Hightowerová, Literární agentura Hightower“ stálo tam velkým roztřeseným písmem.

„Doufám, že to nepsal celé rukou.“

„Před pár minutami volal Filip Main. Ptal se, jestli jste vyluštila jeho vzkaz. Možná to měl být jenom žert, nevím.“

Alexa si vzpomněla na negativ, který vyvolala, a ušklíbla se. „Zavolám mu, až prohlédnu poštu.“

„To bude tak za měsíc!“

Alexa vzala nůž na papír a hledala skulinu v izolepě.

„Také volal nějaký Walter Fletcher – chtěl vědět, jestli jste už četla jeho rukopis.“

„Nic mi to neříká.“

„Trpce si stěžoval, že už ho máte skoro týden.“

Alexa pohlédla na regály vedle psacího stolu, vysoko napěchované rukopisy románů, her a filmových scénářů. „Walter Fletcher? A jak se to jmenovalo?“

„Vývoj kmenových tanců ve středověku.“

„To snad nemyslíte vážně!“ Alexa se napila kávy. „Vysvětlila jste mu, že se podobnými náměty nezabýváme?“

„Snažila jsem se. Je pevně přesvědčený, že to bude trhák.“

Alexa rozřízla obálku a vytáhla beztvarý štos zohýbaných papírů, halabala sepnutých svorkami. „Tohle je vaše,“ řekla a rovnou to předala sekretářce, která se prohnula pod nečekanou tíhou.

Julie si položila rukopis na stůl a hleděla na první stránku, těžko rozluštitelnou změť překlepů, pravopisných chyb, škrtů a červených podtrhnutí. „Řekla bych, že to ťukal bez pásky.“

„Berte to z té lepší stránky, Julie,“ řekla Alexa. „Aspoň že je to psané na stroji.“

Intercom zabzučel, zvedla sluchátko.

„Filip Main, pro vás.“

Zaváhala. „Dobrá, dejte mi ho.“ Stiskla tlačítko. „Jste blázen,“ řekla. „Dočista blázen.“

Naslouchala obvyklému zafunění, pak pročištění hrdla, které jí vždy znělo jako zachrochtání, pak dlouhému syčivému vdechnutí kouře z nezbytné cigarety. Přímo ho viděla, jak ji zasouvá a vysouvá z vousů prsty, žlutými od nikotinu.

„Rozuměla jste tomu?“ Jeho hluboký tichý hlas byl podbarven chlapeckým vzrušením.

„Rozuměla? Čemu jsem měla rozumět?“

Zafunění, zachrochtání, syčivý nádech.

„Zbrusu novému způsobu dorozumívání, novému jazyku. Konečně se osvobodíme od dialogu; tohle je náhodná komunikace, převtělená do filmového pásku. Nikdo se už nemusí unavovat mluvením, to je příliš otřelé. Uděláme filmy, nasekáme obrázky, pustíme je do světa. Rozhovor je příliš dominantní – nemáte šanci rozvíjet své myšlení, když musíte naslouchat dialogu, takhle si vyvoláte něčí obrázky a ony k vám promluví, osloví vaši duši.“

Alexa pohlédla na sekretářku a zaťukala si na čelo.

„Takže těch šestatřicet fotografií zvířecích genitálií mi mělo něco sdělit.“

Zachrochtání, syčivý nádech. „Ovšem.“

„Jediné, co mi sdělily, bylo, že jsou příliš malé.“ Zaslechla Juliino vyprsknutí.

„Orgány zvířat!“

„Orgány zvířat?“

„To je titul, napadl mě titul!“

„Čeho?“

„Nové knihy, napíšeme ji společně.“ Zachrochtání, syčivý nádech. „Dáme dohromady vaši fotografickou vášeň a mou posedlost pohlavními orgány.“

„Filipe, mám spoustu práce. Pátek je můj nejhorší den.“

„Necháte se ode mě příští týden pozvat na oběd?“

„Budu mít celý týden nabitý.“

„A co večeře?“

„Myslím, že oběd by byl vhodnější.“

„Nedůvěřujete mi?“ Jeho hlas zněl ublíženě.

„Úterý. Můžeme se sejít na rychlý oběd v úterý.“

„Vyzvednu vás v jednu, ano?“

„Dobrá.“

Alexa zavrtěla hlavou a položila sluchátko. „To byl Filip Main?“ zeptala se Julie.

Alexa s úsměvem přikývla. „Ten člověk je blázen, úplný cvok, ale kniha, kterou píše, bude ohromná, fantastická – jestli ji ovšem někdy dokončí.“

„A bude tomu někdo rozumět?“

„Ne, takže získá pár ocenění.“

Intercom znovu zabzučel.

„Ano?“

„Tady dole je policista, paní Hightowerová.“

„Policista?“ Instinktivně se zacítila provinile a pátrala v paměti, jestli neměla za stěračem lístek kvůli špatnému parkování. Nebo že by to bylo kvůli rychlé jízdě? O ničem nevěděla. „Co chce?“

„Rád by s vámi mluvil.“ Všimla si naléhavosti v hlase telefonistky. Že by i ji policista trochu polekal?

„Třeba napsal knihu,“ řekla Julie.

Alexa pokrčila rameny. „Poproste ho, ať jde nahoru.“

Za chvíli vešel, čepici v ruce a pohled upřený k zemi, ke svým nablýskaným polobotkám. Zvedl oči asi do úrovně Alexina psacího stolu. Vždyť je mladý, všimla si udiveně; čekala někoho staršího, ale tenhle byl asi ve věku jejího syna. Měl rozpláclý boxerský nos a mírné, modré oči, trochu ostýchavé. „Paní Hightowerová?“ zadíval se s očekáváním na obě ženy.

„Ano,“ řekla Alexa.

Pohlédl nervózně na Julii, pak na Alexu, spojil ruce za zády a přešlápl z nohy na nohu. „Mohl bych s vámi mluvit o samotě?“

„To je v pořádku, pane, má sekretářka je informována o všech záležitostech.“

Pohlédl na Julii, pak na Alexu. „Raději bych s vámi mluvil o samotě.“

Alexa pokývla Julii, ta vyšla z místnosti a zavřela za sebou. „Paní Hightowerová, jsem strážmistr Harper z Městské policie.“ Nervózně zamrkal. Alexa na něj tázavě hleděla, zmocňoval se jí nepříjemný pocit. „Máte syna – Fabiána, že?“

„Ano.“ Roztřásla ji zima. Dívala se mu přes rameno skrz žaluzie na protější střechy, všimla si deště, který stékal po okně a zanechával za sebou cestičky jako šnek.

Policista si rozepnul horní knoflík uniformy, pak ho zase zapnul. Upustil čepici na zem, zvedl ji a upravil se.

„Vlastní červený volkswagen Golf GT?“

Alexa přikývla. Co zas proboha vyvedl? Policie už tu byla kvůli němu jednou, asi před rokem a půl, někdo ho tenkrát udal pro nebezpečnou jízdu. Mechanicky přikývla, když policista přečetl jeho poznávací značku.

„Cestuje po Francii?“

„Ano. Byl lyžovat s přáteli, potom jel do Burgundska na večírek, dcera našeho přítele slavila jedenadvacetiny.“

Policista na ni hleděl, oči široce rozevřené, ústa mu poškubávala jako pod elektrickým proudem. Alexa od něj odvrátila pohled a uviděla se v obrazovce počítače. Vypadám staře, pomyslela si, bože, jak já najednou vypadám staře!

„Dostali jsme zprávu od policie – francouzského četnictva – é –policie v Maconu. Bohužel došlo k nehodě.“ Slova začala poletovat kolem její hlavy, každé jako by bylo uvězněné v bublině. Viděla je, slyšela, stále dokola a v různém pořadí. Odvezli. Nemocnice. Přijeli. Našli. Byli. Ale. Přijeli. Na. Mrtví. Ucítila, jak kolenem narazila do něčeho tvrdého, nohy jí podklesávaly. Zírala do policistovy tváře a viděla dvě tváře, pak čtyři.

„Nechcete šálek čaje?“

Kdo to řekl? On? Já? Nevěděla. Promluvila s námahou, ale snažila se být vlídná a zdvořilá; nechtěla, aby si muž proti ní připadal jako idiot, přestože v ní narůstal hněv. „Je mi líto,“ řekla. „Došlo zřejmě k omylu, k politováníhodnému omylu. Můj syn je doma, spí. Dneska ráno se vrátil, úplně v pořádku.“

4. kapitola

Strážmistr Harper se odporoučel v záplavě omluv a rozpaků. Alexa se posadila a s pohledem upřeným na cestičky dešťových kapek na okně vytáčela telefonní číslo k sobě domů.

Uslyšela cvaknutí, jak někdo zvednul sluchátko, potom monotónní hukot. V něm s obtížemi rozeznala hlas své uklízečky:

„Vydržte. Nechoďte pryč, prosím.“ Za chvíli hluk ustal a znovu se ozval hlas uklízečky, již srozumitelněji.

„Já omlouvám, musela ho vypnout. Paní Hightower není.“

„Mimso, to jsem já, Alexa Hightowerová.“

„Paní Hightower není, vy telefonujte na kancelář.“

Alexa trpělivě počkala, až to Mimsa dopoví a pak znovu opakovala, co už řekla předtím.

„Dobrý den, paní Hightower.“ Chvíli bylo ticho, jako by si Mimsa něco vyhledávala v konverzační příručce.

„Jak se máte?“ pronesla nakonec pomalu a vítězoslavně.

„Dobře. Zavolejte mi, prosím vás, Fabiána.“

„Pan Fabián? On není tady.“

„Ale ano, spí nahoře.“

„Ne, on nespí. Já právě uklízím jeho pokoj. Vy řekla, on vrátí dnes večer, já právě uklízím pokoj pro něho.“

Alexa zavěsila, popadla plášť a vyšla na chodbu. Nakoukla do dveří Juliiny kanceláře: „Vrátím se do hodiny.“

Julie na ni zvědavě pohlédla: „Stalo se něco?“

„Ne,“ usekla netrpělivě.

Zaparkovala ve druhé řadě, doběhla k domu. Sotva otevřela dveře, uslyšela hukot vysavače a ucítila pach čistících prostředků. Prošla bytem a zahlédla Mimsu v hlubokém předklonu, právě luxovala salón. Vyběhla do prvního patra a chodbou k Fabiánově ložnici. Před ní se zastavila a jemně zaťukala. Pak otevřela dveře. Postel byla ustlaná, nikde žádné kufry ani obvyklý nepořádek. Vonělo to tu čistotou, čerstvým vzduchem, nepoužíváním.

Rozhlédla se po pokoji a utkvěla pohledem na nepříjemně ponurém portrétu svého syna. Shlížel s obrazu stroze a arogantně, jednu ruku zasunutou v saku jako Napoleon. Oči byly namalované úplně špatně, byly chladné a kruté; vůbec se nepodobaly těm teplým očím, plným života, které měl Fabián ve skutečnosti. Obraz jí daroval loni k narozeninám, ale uvedl ji tím darem do rozpaků. Zkoušela ho pověsit všude možně, nikde se jí nelíbil a nakonec zůstal viset v jeho vlastním pokoji. Jak se teď Alexa na něj dívala, přeběhl jí po zádech mráz.

Šla se podívat do pokoje pro hosty, pak do koupelny, nikde žádná známka toho, že by se Fabián vrátil. Vešla do své ložnice a zatelefonovala manželovi.

„Můžu tě zavolat za chvíli?“ zeptal se.

„Mám něco moc důležitého.“

„Já také,“ odpověděla a uvědomila si, že její hlas zní trochu hystericky.

„Je u tebe Fabián?“

„Není,“ řekl netrpělivě.

„Jel přece na ty narozeniny do Arboisses. Ještě nemůže být zpátky v Anglii.“

„Davide, děje se něco moc divného.“

„Poslyš, zavolám tě za půl hodiny. Jsi v práci?“

„Ne, doma.“

Alexa si uvědomovala stále netrpělivější zvuk houkačky z ulice. Zavěsila a seběhla po schodech dolů. Mimsa polekaně vyskočila a uviděla ji.

„Paní Hightower, ach, vy mě ale polekala!“ Alexa vyběhla ven z domu.

„Promiňte, prosím vás,“ zavolala na mužíka s tenkými rty, který seděl v ohromném BMW a tvářil se nasupeně. Nasedla do svého mercedesu, vycouvala a pak zaparkovala na místo, které mužík s BMW uvolnil. Vrátila se do domu.

„Neviděla jsi Fabiána, Mimso?“

Mimsa zavrtěla hlavou; vrtěla celou horní půlí těla, jako kdyby měla osu někde v nohou.

„Já neviděla pana Fabiána. On ještě nevrátil.“

Alexa šla do salónu a posadila se na pohovku. Rozhlížela se po oranžových stěnách, myslela na to, jak hezky pokoj vypadá a jak zvláštní pocit je být doma po ránu ve všední den. Pohlédla na kytici rudých růží na stolku u dveří a usmála se. Přivezla jí je Interflora před třemi dny k narozeninám, ještě v nich byl zasunutý lístek od Fabiána. Rudé růže, jeho oblíbené květiny. Vždycky jí kupoval rudé růže. Zavřela oči a naslouchala hučení vysavače; chvílemi zněl naplno a pak zas tlumeně, jak ho Mimsa neúnavně posunovala po koberci sem a tam.

Ráno přece za ní přišel do pokoje, vždyť ho viděla. Proboha, viděla ho opravdu?

Zaslechla zvonek u hlavních dveří a nevšímala si toho. Zřejmě mlékař, Mimsa to vyřídí.

„Paní Hightower.“ Otevřela oči a uviděla Mimsu, celou rozrušenou.

„Policista zde.“ Mimsiny oči byly doširoka rozevřené a téměř jí vylézaly z důlků. Ukázala si palcem za rameno.

„To je v pořádku, Mimso, ať jde dál.“

Mimsa na ni stále vyděšeně zírala a Alexa se povzbudivě usmála a přikývla.

Za chvilku stál ve dveřích rozpačitý strážmistr Harper, čepici v ruce, ústa mu poškubávala jako králíkovi.

„Omlouvám se, že vás opět obtěžuji,“ řekl.

Alexa si odhrnula pramének vlasů z tváře a ukázala na židli. Posadil se a položil čepici na kolena.

„Máte krásný dům.“

Alexa přikývla a usmála se.

„Děkuji.“

„Víte, máme problém.“ Několikrát pootočil čepicí.

„Nevím, jak vám to mám říct. V Macomské nemocnici leží mladík, který byl při té – é – nehodě, pan Otto –“ vytáhl zápisník a nahlédl do něj. „Pan Otto von Essenberg. Tvrdí, že další tři lidé v autě byli pan Charles Heatfield, pan Henry Heatfield a pan Fabián Hightower; ale je možné, že je ještě v šoku.“

„Charles a Henry Heatfieldovi?“

„Ano.“

Přikývla.

„Znáte je?“

„Ovšem, jejich rodiče žijí v Hong Kongu. Charles studuje s Fabiánem v Cambridgi, Henry je jeho mladší bratr. Jsou v pořádku?“

Harper pobledl, zahleděl se na zem a zavrtěl hlavou.

„Já – é –, rozuměl jsem tomu tak, že –,“ potřásl hlavou „– zahynuli.“ Pohlédl zpátky na Alexu a mačkal čepici v ruce. „Říkala jste, že jste dnes ráno vašeho syna viděla.“

Alexa chabě přikývla.

„Omlouvám se, tohle je moc důležité.“ Opět odvrátil zrak. „Kde přesně jste ho viděla?“

„Vešel do mé ložnice.“

„V kolik hodin to asi bylo?“

„Okolo šesté. Myslím, že jsem se podívala na hodinky, ale nejsem si tím jistá.“

Pozorně si to zapsal a ruka se mu nepatrně chvěla.

„Okolo šesté?“

„Ano.“

„Zde?“

„Ano.“

„Ale teď tu není?“

„Ne.“ Cítila, jak nepravděpodobně to zní a kousla se do rtu. „Víte, kam odešel?“

Zavrtěla hlavou. Mluvilo se jí stále obtížněji. „Řekl vám něco?“

Alexa přikývla. „Řekl ‚Ahoj, mami‘. Pověděla jsem mu, jak jsem překvapená, že se vrátil tak brzy a on na to, že je unavený a jde si lehnout. Když jsem odcházela, byl ve svém pokoji.“

„Viděla jste ho?“

Alexa pohlédla přímo do policistových očí. „Ne, neviděla. Dveře byly zavřené a já ho nechtěla budit.“

„Pak jste šla do práce?“ Přikývla.

Opět si udělal poznámku. „V kolik hodin jste odešla?“

„Asi ve tři čtvrti na devět.“

„A v kolik přichází vaše uklízečka?“

„Asi ve čtvrt na deset.“

„Přišla dnes ráno včas?“

„Zeptám se jí.“ Alexa vyšla z pokoje.

„Mimso!“ Zavolala.

Mimsa, soustředěná na luxování, neslyšela. Alexa jí poklepala na rameno „Mimso!“

Uklízečka nadskočila. „Už druhýkrát vy mě dnes polekala. Nemáme prášek. Vy zapomněla?“

Alexa přikývla. „Ano, snad si příště vzpomenu.“

„Muž na mytí oken nepřišel. On potvora líná.“

„Mimso, v kolik hodin jste dnes ráno přišla? Je to velice důležité.“

„Dnes ráno já brzy. Za pět devět. Já chytila dřívější autobus – jindy nechytám, dělám snídani pro muže, dneska on neměl, šel k doktorům na testy, tak já chytila dřívější. Půjdu dřív, ano?“

„Dobře.“ Alexa přikývla a vrátila se do salónu.

„Byla tu za pět minut devět.“

„Jenom deset minut po vašem odchodu?“

Alexa přikývla.

„Promiňte, jestli to bude znít trochu neomaleně, ale není možné že jste si synův návrat domů jen představovala, chci říct, jestli jste ho neviděla ve snu?“

Zazvonil telefon. Chvilku naslouchala pronikavému hlasu zvonku, všednost toho zvuku ji uklidňovala. Zdvihla sluchátko. „Haló?“

„Ahoj, miláčku, omlouvám se.“

Přála si, aby jí manžel přestal říkat miláčku. Už jeho miláček není, proč stále předstírá, že je mezi nimi všechno v pořádku?

„Byli jsme právě uprostřed rozhodujícího pokusu – mám katalyzátor, který mi umožní vyrobit Chardonnay, které se vyrovná Chablis a přitom bude levnější. Umíš si představit opravdu dobré britské šampaňské?“

„Zní to lákavě,“ řekla bez zájmu.

„A to mám na mysli alespoň Premiér Cru Chablis! Spala jsi v noci dobře?“

„Ano,“ odpověděla překvapeně.

„Fajn. Ty jsi se dostal domů v pořádku?“

„Jistě, bez problémů. Počkej chvíli, prosím tě.“

Alexa v pozadí uslyšela nějaké volající hlasy.

„Poslyš, miláčku, musím do laboratoře – nějaký problém, hnědne nám to. Měl jsem dneska divný sen – aspoň si myslím, že to musel být sen. Vzbudilo mě to, okolo šesté ráno. Přísahal bych, že Fabián vešel ke mně do pokoje, řekl ‚Ahoj, tati‘ a pak zmizel. Když jsem se probudil, hledal jsem ho po celém domě, tak jsem byl přesvědčený, že u mě skutečně byl. Nejspíš mi venkovský život nesvědčí, asi jsem přepracovaný.“

5. kapitola

Hleděla na rakev ze světlého dubového dřeva s mosaznými držadly a na rudé růže, položené na víku. Sluneční paprsky probleskovaly barevnými skly kostelních oken, kněz měl vlídnou tvář a laskavým, jasným hlasem právě říkal: „Sklo našeho bytí se zakalilo smutkem.“

Začali zdvihat rakev; šlo to lehce. V ní ležel její syn a ona musela myslet na to, jak asi vypadá. Když byl David ve Francii, nedovolili mu, aby ho viděl. Řekli, že prý je popálený k nepoznání. Ucítila Davidovu ruku, jak ji pobízí kupředu. Copak to musím všechno snášet, pomyslela si v náhlém záchvatu paniky, musím projít tou uličkou zírajících tváří? Pak si uvědomila, že jsou to všechno přátelé a šla za manželem celá ochromená, přes clonu slz se snažila držet v pozadí; prošli ven a nastoupili do černého Daimleru.

Smuteční průvod se zastavil před úhledným krematoriem z červených cihel. Stáli na slunci a mlčky sledovali nosiče, kteří vynášeli rakev. Dva muži odnesli růže, ostatní přenesli rakev do budovy a položili ji před tmavomodrou oponu. Alexa k rakvi přistoupila a dala na víko jednu rudou růži. „Sbohem, miláčku,“ zašeptala se sklopenou hlavou.

Šla zpátky k Davidovi, do první lavice. Klekla si a zavřela oči; snažila se myslet na nějakou modlitbu, ale žádná se jí nevybavila. Slyšela, jak se sál zaplňuje lidmi, poslouchala tichou varhanní hudbu. Snažila se sledovat slova pohřebního obřadu, ale nevnímala nic jiného než náhlé klapnutí a šum rozhrnující se opony, do které pak rakev pomalu zajela.

Probrala se až mezi davem lidí ve svém domě a cítila se úplně vyčerpaná. Vyprázdnila sklenici šampaňského na jeden lok. Hned vedle ní hlasitě bouchla zátka, šampaňské pěnilo a stříkalo. Bezmocnou Alexu strhl ustupující dav, měla pocit, jako by ji odnášela mohutná příbojová vlna.

„Je mi to moc líto, Alexo,“ řekla jí žena v černém, kterou nepoznávala.

„Byl to bezvadný kluk,“ odpověděla Alexa. „Nějakému hlupákovi se nikdy nic podobného nestane.“ Hledala cigarety. Mezi lidmi zahlédla Sandy, jak se k ní prodírá. Rozcuchané, jako uhel černé vlasy měla smotané do podivného uzlu, který držely pohromadě jakési dlouhé jehly, podobné jehlicím na pletení. Alexa se od ní bez rozmyšlení odvrátila, Sandyny divadelní emoce byly právě teď nad její síly. Pak uviděla Ottovu dravčí tvář; shlížela na ni celá rozervaná, pouhá změť obvazů a leukoplastí.

„Děkuji vám, že jste přišel, Otto,“ řekla.

Přikývl, pousmání se změnilo v ošklivý úšklebek.

„Fabián mě o to požádal,“ odpověděl.

Alexa na něj zůstala zírat, ale on se už otočil zpět ke své společnosti.

Když zavřela dveře za posledním návštěvníkem, zhluboka vdechla kouř z cigarety a napila se. Cítila se teď o něco líp, díky alkoholu a dobré náladě příbuzných a přátel, kteří se tu sešli. Už tu zbýval jenom David, postávající u dveří do kuchyně. Opíral se o zeď, sklenku vína v ruce.

„Chceš, abych tu zůstal?“ zeptal se.

„Ne, Davide.“

„Myslím, že dneska večer bys neměla být samotná.“

„Ale ano, Davide. Prosím tě. Musím se s tím vším vypořádat sama.“

„Nechceš jet se mnou do Lewes?“

„Bude mi tu fajn, nedělej si starosti.“ David pokrčil rameny.

„Asi mi to máš za zlé, viď.“

„Tobě? A co?“

„Že jsem mu koupil to auto.“

„Ale ne. Nehody se stávají a myslím, že je úplně jedno, v jakém autě.“

„Ale kdyby nejel tak rychle…?“

Alexa se usmála a zavrtěla hlavou. David zvedl láhev a chtěl si nalít, ale byla tam už jen kapka.

Podíval se na vinětu. „Veuve Clicquot.“

„Fabiánovo oblíbené. Tohle šampaňské měl vždycky rád.“

„Šampus Clicquot, no jo.“ Zmlkl, přivoněl k vínu.

„Taky si mohl vybrat starší ročník.“

„Promiň,“ řekla Alexa.

„Kdybys ho požádal, třeba by se smrtí těch pár let počkal.“ Prošla kolem něj do kuchyně a zapnula konvici. David šel za ní a lehce ji objal kolem ramen.

„Víš,“ řekl, „je neuvěřitelné, že jsme měli oba úplně stejný sen, ve stejnou dobu, a o něm. Přemýšlel jsem o tom.“

„Muselo to být právě tehdy, když zemřel,“ řekla Alexa. „Opravdu zvláštní shoda náhod.“

Alexa otevřela krabici Nescafé a lžičkou odměřila kávu do šálků. „Pořád sladíš?“

„Lžičku.“

„Ty myslíš, že to byla shoda náhod?“ Zeptala se podrážděně.

David držel sklenku proti světlu a pečlivě zkoumal barvu. „Víš, jsem si téměř jistý, že to víno mívalo sytější barvu. Možná teď krátí dobu zrání – nebo se pletu? Buket se zdá v pořádku.“

Alexa na něj upřeně hleděla.

„Myslíš, že to byla shoda náhod?“

„Náhod?“ opakoval nepřítomně.

„Ah, ano, něco takového.“ Zachytil její pohled.

„Ale jdi, Alexo, snad si nemyslíš, že to bylo něco jiného?“

Pokrčila rameny. „Bylo to moc divné. Tak opravdické.“

„Musíme dát vědět do Cambridge,“ změnil David téma hovoru.

„Ano, na to jsem úplně zapomněla.“

„Zítra tam zavolám.“

„Také bych měla napsat rodičům Henryho a Charlese.“

„Ano.“

Seděli proti sobě a pili kávu. „Co tvé Chardonské?“ zeptala se Alexa.

David se usmál.

„Na jeden krok kupředu dva zpátky. Nedaří se to stabilizovat. A tvá agentura?“

„Plno práce.“

„Máte na skladě nějakou bombu?“

„Antologii urdských válečných zpěvů.“

„Á, na tohle že by svět čekal?“

„Pochybuju.“

Zvedl pohled.

„Přemýšlím o tom, že bych také napsal knihu – o víně.“

„Výborný nápad,“ řekla Alexa. „Tenhle rok už mi na stole leží čtyřiašedesát rukopisů o víně.“ David se zvedl.

„To nevíš, že pětašedesátka je šťastné číslo?“ Alexa se usmála.

„Zavolej mi, až dojedeš domů.“

„Opravdu o to stojíš?“

„Chci vědět, že jsi v pořádku dojel.“ Políbila ho, zavřela dveře a náhle se cítila velmi osamělá.

Hala byla temná, černobílé dlaždice a vysoký strop působily trochu ponurým dojmem. Rozsvítila. Šla do salónu, načichlého pachem cigaret, parfémů a vína, rozhrnula záclony a vyhlédla arkýřovým oknem na ulici. Jasné nebe už pomalu bledlo a začínalo se stmívat. V duchu se jí znovu vybavila podivná Ottova slova: „Fabián mě o to požádal“ a v tom se vzadu za ní něco pohnulo. Vycítila to a zmocnil se jí strach, silnější než jaký kdy předtím zažila. Roztřásla ji zima a po celém těle ji mrazilo, jako by ji píchaly drobné ledové jehličky. Měla pocit, že na ni pokoj padá a chtěla vyskočit do okna a volat o pomoc, ale nemohla se ani pohnout. Koutkem oka zahlédla stín, který se vztyčil z křesla za ní.

„Promiň, drahoušku, musela jsem usnout,“ řekl stín.

Alexa stála, neschopná pohybu a pak najednou poznala Sandy.

„Úplně mě to zmohlo, užívám ta, no – sedativa, víš, a to nejde s chlastem dohromady.“ Zívla a protáhla se.

„To už jsou všichni pryč?“

„Ano,“ řekla Alexa, hlas ji příliš neposlouchal. Rozsvítila stolní lampu a teplé světlo, které se rozlilo po pokoji, ji uklidnilo.

„Vyděsila jsi mě.“

„Ale to je mi líto, drahoušku.“ Sandy mrkla, potom se prohrábla snopem havraních vlasů a upevnila si pletací jehlice.

„Dáš si se mnou kávu?“ zeptala se Alexa, již klidná a najednou vděčná za společnost, dokonce i Sandynu, pomyslela si.

„To bych si dala. Co budeš dělat večer?“

„Nic.“

„Cože? Ty tu chceš zůstat takhle samotná?“ Alexa přikývla. „Chci být sama.“

„Ale to nejde, drahoušku, dneska večer ne.“

„Jsem tu často v noci sama, nevadí mi to.“

Šly do kuchyně. Alexa najednou citlivě vnímala všechny předměty v domě, jako kdyby se ocitly v muzeu. Pohlédla na přísný portrét Davidova pradědečka v kavaleristické uniformě. „Fabián má oči po něm,“ říkával David pyšně. Vždy ji to přivádělo do rozpaků, ale nechtěla mu brát iluze. Jenom ona věděla, že Fabián nezdědil z Davida vůbec nic, ani jediný gen. Bylo to její tajemství už dvaadvacet let.

„Hrůza,“ říkala právě Sandy. „Celá ta věc. Prý tam byli ještě dva chlapci, kteří…?“

Alexa přikývla. „Bratři, Charles a Henry Heathfieldovi.“

„Šokující. Prostě šokující. Taková příšernost. Náklaďák jel po špatné straně silnice, viď?“

„Auto,“ opravila ji Alexa.

Sandy se zamračila.

„Měla jsem dojem, že v novinách psali, že nehodu způsobilo nákladní auto.“

„Ano, ale to napsali špatně.“

„Nějaký opilý Francouz?“

Alexa přikývla.

„Nechápu, jak může někdo jet po špatné straně dálnice? I kdyby byl jak chtěl opilý?“ Konvice zapískala.

„Víš o tom člověku něco víc, drahoušku?“

„Ne, vlastně nic,“ řekla Alexa.

„Mám dojem, že se pohádal se ženou a vyrazil ven. Flámoval celou noc. Přišel snad na mizinu – dětské hračky či co.“ Pokrčila rameny.

„David o tom ví víc.“

„Hrůza.“

Alexa odnesla šálky do salónu a posadily se. Rozbolela ji hlava, zavřela na chvíli oči.

„Měla by ses spojit s médiem, drahoušku,“ prohlásila Sandy a energicky míchala lžičkou kávu.

„S médiem?“

„Jistě.“

„Ne, Sandy, to pro mě není. Já na tyhle věci nevěřím.“

„A já myslím, že věříš.“

„Ty myslíš, že věřím?“ opáčila nedůvěřivě.

„Jsi přece křesťanka, takže věříš v nekonečnost bytí.“

„Nejsem si jistá.“ Alexa hleděla na ženu, sedící naproti ní, na ten roztřesený uzlíček nervů. Sandy se právě pokoušela zasunout cigaretu do dlouhé štíhlé špičky a šlo jí to mnohem hůř než navléknout jehlu. Alexa znala Sandy už ze školy jako bláznivou a potrhlou, ale přitom hodnou holku. Měla za sebou tři rozvody, byla závislá na drogách, na alkoholu; byla křesťanka, pak zas vegetariánka meditující podle jogína Maharishi, vyzkoušela snad všechna náboženství pod sluncem. A takový člověk, který si zpackal život všemi myslitelnými způsoby, se jí teď snaží dávat rady.

„David mi řekl, že ho Fabián navštívil to ráno, kdy zemřel; a tebe prý také.“

„Oba jsme měli stejný sen.“

„Sen?“ Potřásla hlavou.

„To nebyl sen, drahoušku, přišel vás navštívit, to se stává často.“

„Jak to myslíš?“

Sandy na ni hleděla. Její hubená, zmučená tvář, kdysi tak hezká, vypadala ztrhaně a její hluboké modré oči připomínaly zapomenuté rybníky.

„My všichni máme své duchovní průvodce, drahoušku. Dávají na nás pozor, ale nejsou s námi bez přestání. Když někdo zemře náhle a průvodci to nečekají, můžou s ním ztratit kontakt a duch člověka pak bloudí, ztratí se. To se mohlo stát Fabiánovi, proto za vámi přišel. Snaží se zorientovat.“

Alexa se napila kávy a hleděla na přítelkyni se směsí lítosti a pohrdání.

„Ty si asi myslíš, že jsem starý blázen, viď, že jsem si zkazila život? Možná že ano, podle tvých měřítek; ale mám za sebou mnoho jiných životů a některé z nich ohromně šťastné. Tentokrát jsem tu, abych se naučila žít i v mizerných podmínkách. Jsem už starý duch, drahoušku, jsem zocelená, ty ještě ne, to ti můžu říct, ty jsi mladý duch a proto bys měla přijmout moji pomoc. To je jedna z věcí, proč tu jsem, abych pomáhala druhým.“

Alexa zavrtěla hlavou. Cítila se najednou unavená a zahnaná do kouta, jako kdyby místnost byla plná lidí. Zatoužila odtud pryč, ven z domu.

„Možná ten sen způsobila telepatie,“ řekla.

„Je to přece možné, nebo ne?“

„Je to možné, drahoušku, v duchovním světě je podobných věcí spousta, ale proč, k čemu telepatie? Nevíme toho o ní víc než o posmrtném životě. Já si myslím, že k tobě přišel, protože potřebuje pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Možná je mu teď už dobře, drahoušku, třeba se už spojil se svými průvodci a oni ho vzali s sebou, ale jestli ne, tak tu někde bloudí.“

„A jak dlouho bude bloudit?“

„Tam na druhé straně má čas jiná měřítka, drahoušku, může to být navždycky. Máš vůči němu povinnost přesvědčit se, že je v pořádku a jestli není, tak mu zkusit pomoct.“

„Ale jak?“

„Tím, že se spojíš s médiem; to už bude vědět, jak. Jestli to uděláš, drahoušku, alespoň budeš mít jistotu, že jsi zkusila všecko, co je v tvých silách. Můžu tě spojit s vynikajícím médiem.“ Odmlčela se a několikrát silně potáhla ze své cigaretové špičky. Pak vyfoukla kouř a rozehnala ho rukou.

„Ty moc nevěříš tomu, co říkám, že ne, drahoušku?“

„Ne,“ zavrtěla Alexa hlavou. „Nezlob se, ale nevěřím.“

6. kapitola

Alexa se probudila náhle, s pocitem strachu. V pokoji pulsovalo světlo. Cítila mravenčení ve vlasech, netroufala si otevřít oči, naopak svírala je k sobě ještě pevněji, aby se jí samy náhodou neotevřely. Vyčkávala. Něco bylo v pokoji, cítila to.

Viděla před sebou rakev ze světlého dubu, rudou růži. Do tváře ji pojednou udeřilo horko, ucítila výpary benzínu, spalující žár. Tváře jí hořely. Začala ztrácet vládu nad svým dechem, lapala po vzduchu, kolena pod přikrývkou se jí prudce srazila k sobě. Otevřela oči, vytřeštěně hleděla do zeleného pulsujícího světla. Pak se světlo zaostřilo do pevného tvaru. Čtyři nuly. Blik-blik, blik-blik. Žár zmizel, byla jí teď zima, i strach se pomalu vytrácel.

Hleděla na číslice budíku, čtyři nuly blikaly blik-blik. Půlnoc, pomyslela si. Rozhlédla se po pokoji, rozeznávala známé obrysy. Jako dítě se bála tmy, spala vždy s rozsvíceným světlem. Ale ten strach už dávno pominul, dávno předtím, než se vdala. Nuly blikaly.

Rozsvítila noční lampičku, pokoj vyhlížel jako obvykle, všechno bylo normální, i zvuky byly normální. V dálce zaslechla náklaďák, hrkotal po King’s Road a podle zvuku zřejmě pršelo. Podívala se na hodinky: pět hodin, ale čtyři nuly na budíku blikaly dál. Pak si vzpomněla, že se jí to už kdysi stalo s jinými hodinami; když vypnuli proud, hodiny se automaticky vynulovaly. Chvíli s budíkem zápolila a snažila si připomenout, jak se nastavuje. Unavené oči upírala na blikající světla a roztřásala ji zima. Bylo jí téměř nesnesitelné chladno.

Vstala z postele a šla k oknu, rozhrnula těžké závěsy a vysunula ven ruku. Vzduch venku byl teplý a příjemný, držela tam ruku, celá zmatená. Pak zahlédla páru svého dechu a unikl jí slabý překvapený výkřik. Po zádech jí přejížděl mráz. Stále hleděla ven, na zaparkovaná auta v záři pouličních svítilen. Byl tam klid, vše se zdálo normální. Rozhrnula záclony a vpustila oranžové světlo dovnitř. Pod nohama jí zavrzalo prkno, lekla se. Vrátila se do postele, přitáhla si pokrývku až k bradě a zavřela oči, ale stále jí byla zima, příšerná zima, která ji děsila. Zdvihla telefonní sluchátko, naslouchala pípání, které prorazilo ticho v místnosti, pak vytočila číslo, které znala zpaměti, a čekala.

Telefon vyzváněl, jednou, dvakrát, prosím tě, buď tam, třikrát, čtyřikrát. „Prosím tě, buď tam,“ zašeptala.

„Ehm-m?“ S úlevou naslouchala známému mručení, tělem se jí zase začalo rozlévat teplo.

„Davide?“ Stále šeptala.

Další, hlasitější zamručení.

„Je mi líto, že tě budím, Davide.“

„Alexo?“

„Jsi vzhůru?“

„Ehm-m,“

„Nezavolal jsi.“

„Nezavolal?“ Ještě napůl spal.

„Měl jsi mi zavolat, až přijedeš domů. Dělala jsem si starosti.“

„Kolik je?“

„Půl páté.“

Odmlka, slyšela šustění přikrývek. „Nevěděl jsem, že o to opravdu stojíš.“

Cítila jeho hlas, teplý, laskavý a uklidňující. Bylo to jako šeptat si s plyšovým medvídkem.

„Dělala jsem si o tebe starosti.“

„Dojel jsem v pořádku. Jak ti je?“

„Nic moc. A tobě?“

„Cítím se příšerně. Je to všechno tak odporné. Pořád myslím na toho druhého řidiče.“

„To nesmíš.“

„Kdyby přežil, tak ho zabiju, hajzla mizerného.“

„Ne, to nesmíš.“

„Promiň.“

„Je mi moc líto Otta a těch Heathfieldovic kluků.“

„Aspoň Otto že přežil,“ řekl.

„Musí to být pro něj těžké, víš, vyrovnat se s tím, že on přežil a oni ne.“

„Neměl jsem to auto Fabiánovi kupovat.“

„To není tvoje vina, miláčku, vždycky jsi byl na něj moc hodný.“

„Měl jsem mu vybrat něco pomalejšího.“

„Myslím, že by to stejně bylo jedno. Víš co, jdi zas spát, je mi líto, že jsem tě vzbudila.“

„To nevadí, už jsem úplně vzhůru.“

„Běž spát. Zavolám ti později.“

„Miluju tě,“ řekl.

Pohlédla na sluchátko a smutně se usmála; pak zavěsila, pomalu a jemně, a položila hlavu zpátky na polštář. Věděla, že ho také miluje, postrádala jeho velké teplé tělo, jeho něhu – proč se k čertu vlastně rozešli? Najednou cítila velkou únavu, únavu a teplo, zklidnila se a upadla do hlubokého spánku. Zdálo se jí o Fabiánovi, zprvu lehké a vzdušné sny, potom náhle hrozivé a spletené. Držel ji za ruku, smál se a škádlil ji jako dítě, ale dítětem už nebyl, byl dospělým mužem, najednou starým, tak starým, že rozeznávala vrásky v jeho tváři. Procitla a chvěla se, netroufala si otevřít oči. Pak znovu usnula a nezdálo se jí už nic.

Když budík v sedm zazvonil, nechala ho být a když se na něj podívala podruhé, bylo za deset minut osm. Vzhůru do normálního dne, pomyslela si, už je to pryč. Zůstávala otázka rozptýlení popela, ale potřebovala čas, aby si rozmyslela, kde by to Fabián asi chtěl. Posledních deset dní připomínalo zlý sen, čekali na rozhodnutí francouzských úřadů ohledně převozu těla do Anglie. David jel do Francie vyřídit formality a nedělal si na ni žádné nároky. Byl ohromný. Teď se ale musela vrátit zpátky do normálního života, pokusit se soustředit na práci. Měla alespoň ji, kolegy, partnery a klienty. Už kvůli nim se musela dát dohromady, kvůli nim, kvůli Davidovi a ze všeho nejvíc kvůli sobě.

Probírala se svým šatníkem a uvažovala, co na sebe. Fabián byl vždy velice vybíravý, pokud šlo o její oblečení, mnohem vybíravější než David. Správné barvy, správný střih, správná značka – co se oblečení týkalo, býval nesnesitelný snob. Pousmála se sklíčeným úsměvem s příchutí slz a probírala se zásuvkou plnou hedvábných šátků, všechny se značkou Cornelia James, většinu z nich jí koupil Fabián. Které to byly? Snažila si vzpomenout, vytahovala různé šátky a nechávala je sklouznout zpět mezi prsty jako kaskády vodopádů. Nakonec si dala na krk tyrkysovošedý a zavázala ho tak, aby byla značka Cornelia James vidět. Tak se ti to líbí, miláčku? pomyslela si. Vypadám dobře?

Upila ze šálku kávy a zbytek nechala stát, byl příliš horký. Vzala si plášť a spěchala k venkovním dveřím. Zvonek zazvonil, právě když k nim došla, otevřela je málem dřív, než dozněl. Žena venku polekaně vzhlédla a couvla. Byla to kyprá odbarvená blondýna, vkusně, i když poněkud dramaticky oblečená do kombinace bílé a černé. Vypadala, jako kdyby si sem odskočila z nějakého filmového natáčení.

„Paní Hightowerová?“ zeptala se rty, růžově nalíčenými do tvaru srdíčka, které bylo příliš malé pro její širokou tvář. Měla pečlivou, precizní výslovnost, skoro jako kdyby brala hodiny spisovné angličtiny, aby se zbavila předměstského přízvuku.

„Prosím.“ Alexa zaváhala, přemýšlela, co asi ta žena prodává. Na Svědka Jehovova byla příliš vyparáděná a mimoto, oni chodí obvykle ve dvou.

„Jsem Iris Tremaynová. Sandy mi navrhla, abych se tu zastavila – říkala, že odcházíte do práce brzy a že tohle je nejvhodnější doba, kdy vás zastihnu.“

Žena jí hleděla přímo do očí, Alexa se nemohla od toho pohledu odtrhnout a nebylo jí to příjemné. Uvažovala, s čím asi ta žena obchoduje, jestli s prádlem nebo kosmetikou… no ano, kosmetika se zdála pravděpodobná, ale chyběl jí kufřík se vzorky.

„Vlastně právě odcházím do kanceláře,“ řekla Alexa vlídně, nechtěla být nezdvořilá.

„Samozřejmě, jestli se vám to nehodí, plně chápu, ale myslela jsem, že bude nejlepší, když rovnou přijdu. Pokud ovšem chcete získat zprávy o svém synovi.“

Alexa si najednou uvědomila, kdo to je.

„Ne,“ řekla. „Děkuji vám, ale já žádné zprávy o synovi nechci.“

„Je mi moc líto, že vás postihlo takové neštěstí.“

„Děkuji.“

„Sandy si o vás dělá velké starosti.“

„Ano?“ zeptala se Alexa a uvědomovala si, že se její tón stává trošku agresivním.

„Kdybyste měla zájem o sezení, bylo by mi potěšením. Bezplatně. Sandy je má dobrá kamarádka.“

„Milá paní Tremaynová,“ řekla Alexa chladně, „můj syn je mrtev. Nic, co byste mohla vy nebo kdokoli jiný udělat, na tom už nic nezmění. Je mi líto, ale já zkrátka nevěřím na –“ hledala slova, „– jak tomu říkáte – na duchovní svět.“

„Ale on s vámi chce mluvit.“

V ženině výrazu byla upřímnost, skrytá hluboko pod líčidlem i pod nápadnými vlasy; upřímnost a naivita, pomyslela si Alexa. Ty pomýlená chudinko, chtěla jí říct, ale neřekla.

„Děkuji vám,“ řekla místo toho, „bohužel už musím jít.“

Alexa pokývla recepční v úřadu, vyhnula se jejímu pohledu a šla vzhůru do své kanceláře.

Když procházela kolem dveří Juliiny kanceláře, Julie vzhlédla od psacího stroje a mile se usmála.

„Dobré ráno. Pomůžu vám vyřídit poštu. Nechcete, abych zrušila některé schůzky na tento týden?“

„Ne, Julie, děkuji. Minulý týden jsme toho zrušili až dost. Život jde dál.“ Alexa za sebou zavřela a pohlédla na omračující stoh pošty na svém stole. Sklouzla pohledem na dřevěný kalendář, který Julie každý den posunovala. 21. duben. Posledních deset dní jako kdyby nebylo, zela tu díra v čase.

Rozřízla jednu obálku a vytáhla úhledně napsaný, svázaný rukopis. „Předvídání osudů a jiné zvláštní schopnosti“. Rozevřela desky a otočila na první kapitolu; ta obvykle rozhodla o tom, jestli bude rukopis číst sama nebo jestli ho předá Julii.

„Vždy jsem viděl ruku, která mi kynula z temnot. Jakmile se mi zjevila, věděl jsem, že někdo zemře. Poprvé jsem ruku uviděl, když mi bylo sedm let a druhý den přejel mou sestru traktor. Tak jsem se poprvé přesvědčil o svých jasnovideckých schopnostech.“

Otočila zpátky na titulní list a zazvonila na Julii.

„Říká vám něco jméno autora Stanley Hill?“

„Ne, nic.“

„Mám dojem, že jsme tu už od něj něco měli.“

„Mám vám to vyhledat?“

„Ne, udělám to sama.“ Alexa zapnula svůj osobní počítač a uprostřed obrazovky, jasnými zelenými písmeny, stálo úplně zřetelně: „MAMI, POMOZ MI!“

Měla pocit, že jí žilami proudí ledová voda. Slova zmizela a obrazovka oslepla. Zima se změnila v horko. Alexa cítila, jak jí hoří čelo a po tváři stékají kapky potu. Vypnula počítač a znovu ho zapnula, tentokrát se objevilo pouze slovo MENU a seznam funkcí.

Se strachem zmáčkla několik kláves. MENU zmizelo a objevila se slova SOUBOR KLIENTU. Třesoucíma rukama se snažila stisknout klávesu vyhledávání, ale zmáčkla nesprávnou a stroj na ni zlostně zavrčel.

„Jste v pořádku, Alexo?“

Viděla Julii, která jí pokládala na stůl šálek kávy, jako ve zpomaleném filmu, a uvědomovala si zvuk svých vlastních slov, když jí odpovídala.

„Ano, úplně v pořádku.“

„Jste bílá jako stěna.“

„Cítím se unavená. Moc jsem se nevyspala.“

„Možná by vám pomohly nějaké prášky – jenom než se dostanete přes nejhorší…?“

Alexa se usmála.

„Nejhorší už mám za sebou.“

„Jste ohromně statečná.“.

Alexa ucítila vlhkost v očích a pevně stiskla víčka k sobě, ale emoce v ní vybuchovaly dál, až už je nedokázala ovládnout a záplava slz se jí vyřinula z očí. Cítila ruku, která stiskla její a také ji pevně stiskla; otevřela oči a uviděla hezkou Juliinu tvář, ze které hleděla starost. Všimla si, že Julie změnila účes; měla teď vlasy ostříhané nakrátko a ona jí k tomu ještě nic neřekla. „Promiňte, Julie. Máte moc hezký účes.“

„Díky.“

„Nedělejte si starosti, nenechám vás na holičkách.“

„To my víme.“ Julie podávala Alexe kapesník.

„Děkuju, já mám.“ Vysmrkala se.

„Až bude někdo volat, prosím vás, ať se mě neptají, jak se cítím, ano?“ Julie přikývla.

„Také jim řekněte, ať nemluví o Fabiánovi, bude to tak pro mě snadnější.“

„Ano, samozřejmě.“

Alexa se strachem pohlédla na obrazovku počítače. Stále viděla ta slova před sebou. Jasně a neklamně.

„Nemůžu si vzpomenout, jak to pracuje – potřebuju najít jméno autora, tohohle chlapíka.“

Julie chvíli ťukala na klávesnici a za chvíli se objevilo jméno STANLEY HILL.

„Poslal nám rukopis v roce 1982, jmenovalo se to S pohledem upřeným ke hvězdám.“

„Skromný název,“ podotkla Alexa.

„Proč jsme ho odmítli?“

Julie se naklonila blíž k obrazovce. „Nezajímavé a nudné.“

„Je tolik jiných nakladatelství – proč nám asi poslal i svou další práci?“

„Zřejmě jste mu napsala moc milý dopis.“

„To pochybuju,“ řekla Alexa.

„Mám si to přečíst?“

„Ne, rovnou mu to vraťte a napište mu, že se podobnými náměty nezabýváme.“

„Jdou ale dobře na odbyt,“ namítla Julie.

„Podívejte se na Doris Stokesovou.“

„To je mi jedno, i kdyby to vynášelo milióny, nechci s tím nic mít.“

Sledovala Julii, jak bere rukopis a vychází z místnosti, pak pohlédla na obrazovku a vypnula ji. Pomoz mi, mami – ta slova jí nešla z mysli. Znovu přístroj zapnula a slova na ni opět hleděla, klidně, bez zachvění:

POMOZ MI, MAMI.

7. kapitola

„Vypadáte přepracovaně.“

Alexa rozehnala kouř rukou.

„Vy se mi zase ztrácíte.“

Filip Main zastrčil cigaretu do svého mrožího kníru a dlouze, pomalu zamručel, znělo to, jako když se rozjíždí moped. Pak vyfoukl další kotouč dýmu.

„V kosmickém slova smyslu?“

„Ne,“ usmála se Alexa. „Ve fyzikálním.“

„Hm-m,“ pronesl zamyšleně.

Opět zamávala rukou.

„Ten kouř, je to s vámi stále horší.“

„Aha,“ pronesl svým hlubokým měkkým hlasem a omluvně pokrčil rameny.

„Jedna z mála mužských radostí. Ale je to jen pomíjivá nepříjemnost, skončí za několik málo tisíc let, pět, maximálně šest –bezvýznamný zlomek času.“

„A potom?“

„Potom už budeme natolik rozvinutí, že si vystačíme sami; nebude potřeba se scházet a veškerou komunikaci nahradí telepatie a neosvětlené filmy; potěšení z jejich expozice nahradí všechny dnešní sociální kontakty, ty příjemné i –“ pozvedl cigaretu, „– i ty nepříjemné.“

S úsměvem si prohlížela jeho příliš dlouhou postavu, ramena vtěsnaná do ošoupaného tvídového saka, pak jeho hubenou vzrušenou tvář s knírem, visícím dolů jako vykřičník. I ve svých čtyřiceti vypadal stále spíš jako přerostlý student revolucionář než jako seriózní vědec, autor tří uznávaných knih, které svého času vzbudily značný rozruch.

„Jak pokračuje vaše kniha?“

Naklonil hlavu a hleděl na ni, jako kdyby byla zlatou rybkou v obří číši.

„Důkaz, mám důkaz.“ Pozvedl sklenku vína, napil se a knír mu zplihl jako mokrý hadr.

„Jaký důkaz?“

„Uvidíte. Budete ohromená, děvče, ohromená.“ Jeho tvář se při řeči proměňovala, plála teď nadšením.

„To je výborné,“ řekla a připadala si trochu nechápavě.

„Mám nevyvratitelný důkaz, že Darwin měl pravdu.“

„Jste snad schopen demonstrovat vznik vesmíru v opakovatelných laboratorních podmínkách?“

„Zní to snad trochu domýšlivě, ale troufal bych si říct, že ano. Ano, můj ty bože, viděl jsem to na vlastní oči! DNA, děvče, to je ten zázrak, z pouhých dvou částeček prachu.“

„A odkud je ten prach?“

„Ze vzduchu, děvče,“ vykřikl triumfálně, „ze vzduchu!“

Číšník přinesl plotici, pro kontrolu jim ji ukázal a začal porcovat.

Tón Mainova hlasu náhle zněžněl.

„A co váš manžel, byl na dosah v uplynulých týdnech?“

„Jak to myslíte?“ Cítila, že se červená a všimla si téměř neznatelného pohybu číšníkovy hlavy, jak nastražil uši.

„Jestli vám byl k něčemu dobrý.“

„Ano, moc mi pomáhal.“

„To je dobře,“ řekl bez nadšení.

Znovu se začervenala a ohlédla se po číšníkovi, který zápolil s ploticí.

„Stále vás chce zpátky?“

„Já – ehm –“ zajíkla se. V rozpacích se podívala na hodinky a zmáčkla datum. 4.5., četla. Nechápavě hleděla na číslice. 4. května? „Kolikátého je dnes? Ještě je duben, nebo ne?“

Upřeně zírala na hodinky, ničemu nerozuměla.

„Alexo? Alexo!“ Slyšela, jak jí slova krouží kolem hlavy a pokoušela se zjistit, odkud přilétají. Přes stůl viděla tvář, ústa v ní se otvírala a zavírala.

„Alexo? Jste v pořádku?“

Tvář se rozostřila a pak se znovu objevila.

„Ano,“ odpověděla s námahou. „Ano, už je mi dobře.“

„Strašně jste zbledla.“

„Omlouvám se.“ Podívala se opět na hodinky a svraštila čelo. „Kolik je hodin?“

„Půl druhé pryč.“

Hodinky šly správně.

„Nebyla v noci bouřka?“

Main se zachmuřil a podezřívavě hleděl na rybu na talíři před sebou.

„Poslyšte, ta ryba snad byla ve válce?“ pronesl k číšníkovi a jeho hlas zněl náhle ostře a hlasitě.

„Ve válce, pane?“

„Vypadá jako po nějakém masakru.“

„Moc se omlouvám, pane,“ číšník zaváhal a pak se dal na ústup.

„Bouřka?“

„Nebo elektrická bouře?“

„Možné to je, v noci bylo hodně vlhko.“

Alexa pocítila náhlé uklidnění.

„Mohlo by to mít vliv třeba na elektrické hodiny a podobné věci?“

Zamračil se. „Asi ano. Může to působit výpadky elektrického proudu.“

Chvíli uvažovala.

„A mohlo by to mít vliv i na věci napájené solárně?“ Pomalu přikývl.

„Asi ano. Proč?“

„To nic, jen tak.“

Sklopil oči na talíř a chvíli zlobně pozoroval rybu, potom se napil vína a lehce si ubrouskem osušil knír.

„Jaký je váš názor na média, Filipe?“

„Na média?“

„Přítelkyně mi radí, abych se s nějakým spojila.“

Nabral si na lžíci mrkev z mísy, plné různé zeleniny a zatvářil se znepokojeně.

„Vezměte si mrkev,“ řekl, „dělají tu opravdu skvělou.“

Přitáhla si mísu.

„Neodpověděl jste mi.“

„Někteří lidé považují média za velmi užitečná.“

„Kteří lidé? Ti, co se nemůžou vyrovnat s něčí smrtí?“

Pokrčil rameny.

„Jste křesťanka?“

„Myslím, že ano.“

„Potom věříte v posmrtný život.“

„Já už sama nevím, čemu věřím.“

„Brilantní příklad evoluce, tahle plotice.“ Napíchl kousek na vidličku a zvedl do výše.

„Kdysi plavala pouze kolmo vzhůru nebo dolů.“ Znázornil ten pohyb vidličkou. „Pak se přestěhovala ke dnu moře – zjistila totiž, že tam je mnohem méně nápadná.“

„Chytré.“

„Vznikl jí ale problém s očima. Každé měla na opačné straně hlavy. Při plavání kolmo vynikající, při plavání rovně měla jedno oko stále upřené ke dnu, druhé nahoru k hladině. A pak hop –jednoho dne se obě oči objevily navrchu.“

„Ale co to má společného s médii?“

„Nechápete? Evoluce je přírodní proces. Můžeme dokázat, že člověka nestvořil Bůh. Ale podívejme se na to opačně.“

„To je otřepaný argument.“

„Ne, kdepak, tenhle je nový, zbrusu nový.“

„Že si člověk vymyslil Boha?“

Napíchl sousto ryby, zvedl je k ústům a pozorně prohlížel. „Ne, děvče, nevymyslil. Stvořil, on ho stvořil! Jestliže se celý pozemský svět vyvinul ze dvou částeček prachu a trošky elektřiny, proč by se podobně nemohl vyvinout i duchovní svět?“

„Vy jste cvok!“

„Jsem rozhodně chytřejší než tahle ryba.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože v opačném případě by jedla ona mě.“

Ušklíbla se.

„Alespoň jste mě pobavil.“

„Nu ano, čas od času všichni potřebujeme trochu pobavit.“

Ochutnala rybu. „Je dobrá, i když nevypadá nejlíp.“

Odložil nůž a vidličku a mírně se začervenal.

„Já… é… myslel jsem si… mohl bych vás někdy pozvat na večeři? Víte… ne třeba hned… někdy příště?“

Zavrtěla hlavou.

„Nezlobte se, ale ráda udržuji vztahy s klienty na přísně profesionální úrovni.“

Osušoval si knír ubrouskem a přitom mluvil, takže mu bylo špatně rozumět.

„My… é… mohli bychom jít na přísně profesionální večeři.“

Zavrtěla hlavou.

„Nemohli, Filipe. Teď ani nejsem s to, navazovat jakýkoli vztah.“

„Nabízím vám pouze přátelství, nic víc.“

„Ale ano, rozumím a děkuji vám. Ponechme naše přátelství na úrovni obědů.“

„A zítra jste na oběd volná?“ Zasmála se.

„Zítra je sobota.“

„No a co? Sobota je den na oběd jako stvořený.“

„Jedu zítra do Cambridge – musím přivézt Fabiánovy věci.“

„Tak příští týden?“

„Uvidíme.“

Oběd s Filipem Mainem ji povzbudil a když přišla domů, měla celkem dobrou náladu. Vzpomněla si na ta tři slova na obrazovce. Byla jsem přetažená, usoudila. Co jiného.

Dům byl tichý, plný pohody, ve vzduchu se vznášel pach politury na nábytek. Stmívalo se. Začal už sice letní čas, ale na léto to zatím vůbec nevypadalo.

Stála v hale a náhle pocítila prázdnotu. Posledních deset dní bylo jakoby zahaleno mlhou; teď bylo potřeba vrátit se zpět k normálnímu životu a to ji ničilo. Škoda, že nepřijala Filipovo pozvání na večeři, nebo že nešla s manželem. Dnes večer nechtěla zůstat samotná se svými myšlenkami. Podívala se do Standardu na televizní program, ale nic ji nezaujalo. Pustila noviny na pohovku a sešla po úzkém schodišti do své fotokomory.

Fotografování se jí něčím velice osobně dotýkalo; bylo bezprostřední, umělo vypovědět příběh, aniž by se člověk musel prokousávat knihou. Filip měl zřejmě pravdu. Ale ještě se musela mnohému učit. Čas, ten jí stále chyběl. Když jí David zřídil temnou komoru, moc ráda se tam dole zamykala; milovala to ticho a bezpečí, samotu, zvláštní pach chemikálií. Ale dnes večer se tu dobře necítila, ticho ji naplňovalo úzkostí. Kontaktní snímek negativu Filipa Maina stále ještě visel na sušicí šňůře, zadoufala, že si ho Mimsa nevšimla. Sundala ho ze šňůry, právě se ho chystala roztrhat, když něco upoutalo její zrak, cosi maličkého na jednom ze snímků. Vzala si lupu, rozsvítila zvětšovací přístroj a prohlédla si snímek zblízka.

Z pravého dolního rohu se na ni dívala Fabiánova tvář, naprosto jasná a zřetelná. Pak ji uviděla na všech políčkách filmu, úplně stejnou. Upustila lupu, která s třeskem dopadla na plexisklo zvětšovacího přístroje. Alexa stála a třásla se, husí kůži po celém těle. Fabiánova tvář se musela na fotografii objevit až poté, co ji vyvolala. Měla pocit, že se na ni stěny každou chvíli zřítí. Prudce se otočila; zahlédla, jak se dveře pohnuly. Chytila kliku a prudce je rozevřela, ale nic za nimi nebylo.

„Haló,“ zavolala. „Haló?“ Pátravě hleděla do tmy, všude byl klid. Náhle se domem rozlehl pronikavý, drásavý zvuk, který jím otřásal až k základům. Vyjekla strachem a křečovitě se zachytila dveřního rámu. Zvuk skončil sérií kovových cinknutí. Zvonek u dveří! Zalila ji vlna úlevy. Počkejte, prosím vás, nechoďte pryč! Vyběhla z místnosti a nahoru po schodech, zoufale toužila zadržet je, než odejdou, toužila po společnosti, po nějakém lidském kontaktu, jakémkoli..

Otevřela dveře, zůstala stát mezi nimi a popadala dech. Venku stál mladý muž. Měl upřímnou, hladce oholenou tvář a vlnité, krátké vlasy. Oblečený byl do šedého obnošeného obleku, pro něj příliš staromódního. Sklouzla pohledem na jeho černé boty, byly odřené, téměř beztvaré a volaly po kartáči a krému. Že by je měl také po někom? Mluvil pomalu a pečlivě, hlas měl jemný.

„Paní Hightowerová?“

Alexa přikývla. Bylo v něm něco důvěrně známého, připomínal staré noviny, již mnohokrát přečtené. Nevypadal, že něco prodává a Alexu napadlo, jestli není dalším médiem od Sandy. Ale nevadilo by jí to, v této chvíli byl vítán každý.

„Jsem John Allsom, kurát – mám na starosti vaši čtvrť. Já… é… pan vikář mi pověděl o vaší bolestné ztrátě, tak jsem si dovolil zastavit se, abych se vám představil – jestli je vám to vhod.“ Pravé oko mu dvakrát prudce zacukalo.

„Ale jistě, samozřejmě – prosím, jen pojďte dál.“ Zavřela za ním dveře.

„Víte, nežádali jsme pana vikáře o provedení obřadu, vedl ho starý přítel mého muže, John Lambourne, který bydlí v Hastingsu. Doufám, že se pan vikář neurazil, že jsme ho opominuli?“

„Ne, vůbec ne, to je pochopitelné.“

Vešli do salónu.

„Obavám se, že jsme kostel trochu zanedbávali.“

„To nevadí,“ odpověděl laskavě.

„Ale kdykoli byste chtěli přijít a pracovat s námi, budete srdečně vítáni.“

„Děkuji.“

„Jak se s tím vším vyrovnáváte? Vypadáte stále ještě velice otřesená.“

„Pohřeb vlastního dítěte nemůžete přejít jen tak,“ odpověděla.

„Ne, to jistě ne. Ztratit dítě je vždy velmi bolestné. Máte ještě nějaké – eh – děti?“ Zavrtěla hlavou.

„O to je to asi těžší.“ Oko mu znovu zacukalo. „I já sám jsem nedávno utrpěl velkou ztrátu, opustila mě manželka. Značnou útěchu mi přináší prohlížení fotografií.“

Zůstala na něj hledět s očima dokořán, vybavila se jí tvář na fotografii dole ve fotokomoře. Jak? Jak? Jak se to tam probůh mohlo dostat? Nebo je to nějaký morbidní vtip?

„Upřímnou soustrast,“ řekla.

Smutně se usmál a přikývl.

„Děkuji.“

„Byla…?“ hledala slova.

„Rakovina,“ dopověděl.

Alexa přikývla, nejistá, co říci dál.

„Strašné.“ Znovu před sebou uviděla Fabiánovu tvář. „Strašné.“ Vstala a nevěděla, proč.

„Já – ehm – dáte si kávu?“

„Ne, děkuji.“

„Kávu, čaj, whisky nebo něco jiného?“

„Děkuji, opravdu nic.“

Ale ona už šla do kuchyně, potřebovala chvilku pro sebe, aby se dala dohromady. Uvařila kávu, otevřela balíček čokoládových sušenek a právě chtěla všechno odnést do pokoje, když si všimla vizitky na kuchyňském stole. „Iris Tremaynová“, stálo na ní a adresa ve čtvrti Earls Court. Zahodila vizitku do koše, pak ji opět vytáhla a položila na příborník. Odnesla tác do salónu.

„Prosím, poslužte si, tady je mléko a cukr.“

„Děkuji.“

Všimla si jeho zvláštního pohledu. Jak asi vypadám, pomyslela si. Hodně přepadle?

„Ano,“ navázal na to, co říkal předtím. „Fotografie mi vracejí vzpomínky, moc mi to pomáhá. Každá bolest časem odejde, věřte mi.“ Nervózně se zakousl do sušenky, skoro jako kdyby se obával, že mu kousnutí vrátí.

Všimla si, že hledí na kytici vadnoucích rudých růží.

„Fabián mi je daroval k narozeninám – vždy mi kupoval rudé růže, miloval je.“

„Vy – eh – zahradničíte?“

„Ne, obávám se, že jsem beznadějný případ. Ale můj muž se tomu věnuje.“

„Aha. Žijete odděleně, viďte?“

„Ano. Manžel dřív pracoval v reklamě, ale víno bylo odjakživa jeho velkou láskou. Rozhodl se všeho nechat a vést vinohrad. Bohužel, já a život na venkově, to nejde dohromady.“

„Je to těžké, ano, ale někdy je na venkově moc příjemně.“

„To máte pravdu.“

„Vy vedete literární agenturu, viďte?“ Přikývla.

„Také píši knihu. Nic velkého.“

Alexa pocítila zklamání. Přišel snad kvůli tomu?

„Máte nakladatele?“

„Ale kdepak, ještě zdaleka nemám knihu hotovou a ani nevím, jestli bude dost dobrá.“

„Kdybyste chtěl, abych se na ni podívala…“

„Ne, ne, nerad bych vám přidělával starosti. Snad později, jestli ji někdy dokončím, děkuji za nabídku.“

„Poslužte si, kávu?“

„Dal bych si ještě sušenku, děkuji.“ Naklonil se kupředu a vzal si jednu z tácu.

„Třeba by vás uklidnilo, kdybyste si pohovořila s přáteli vašeho syna. Někdy víme tak málo o našich nejbližších, dokud žijí, a když nás pak opustí, můžeme se o nich dozvědět hodně hezkého –i to je velká útěcha.“

„Ano, děkuji za dobrou radu, ale víte, syn byl ve skutečnosti trochu samotář. Pokud vím, měl jen dva blízké přátele a jeden z nich zahynul při té nehodě.“

Zavrtěl hlavou.

„Některým věcem je těžké porozumět, paní Hightowerová.“

Přikývla. „Ano.“

„Ale mám dojem, že vy jste člověk, který se dokáže s ranami osudu vyrovnat.“

„Ano,“ povzdechla si.

„Vyrovnám se s tím.“ Usmála se.

„Nějak.“ Také se na ni usmál a napil se kávy.

„Máte nějaké –“ odmlčela se a zčervenala, „– nějaké zkušenosti se spiritualismem?“ Viděla, jak mu tváří přeletěl mrak.

„To bych vám nedoporučoval, paní Hightowerová, vůbec bych vám to nedoporučoval. Už jste –?“ zaváhal.

„Ne ne, vůbec ne. Ale někteří lidé mi to radí.“

„Setkal jsem se pouze s obtížemi, které to přineslo, nikdy s ničím dobrým.“ Náhle zneklidněl a jako by už chtěl odejít.

„Nemám k tomu důvěru.“

„To je moudré. Jestli vám přátelé radí něco podobného, pak to nejsou opravdoví přátelé. Modlitba, láska, hezké vzpomínky a čas zahojí všechny rány. Pokoušet se přivolat zpět to, co nás opustilo, tím nemůžeme ničeho dosáhnout, ničeho, jenom zklamání a –“ zaváhal.

„A?“ zeptala se.

„Je mnoho zlých sil, paní Hightowerová. A ti, kteří se zapletou do okultních věd, vystavují zlu sebe i ostatní.“

Přikývla. „Rozhodně se nechci do ničeho zaplést.“

„Pak je všechno v pořádku,“ usmál se.

„Nechcete se společně pomodlit?“

„Pomodlit?“ Zamrkala a cítila, jak se červená.

„Ano… é… děkuji,“ řekla nejisté.

Kurát zavřel oči a pomodlili se společně Otčenáš. On potom pokračoval v modlitbách a ona seděla s pevně zavřenýma očima a měla zvláštní pocit z toho, že se tu tak sami dva modlí v jejím salónu, ale když opět oči otevřela, cítila se silnější a klidnější.

„Chcete, abych vás zase někdy navštívil?“

„Ano, prosím vás, kdykoli půjdete okolo.“

Odešel a ji napadlo, že s odchodem nějak příliš spěchal. Ve chvíli, kdy se zmínila o spiritualismu, jako by se v něm něco změnilo, něco, co už nemohla ničím napravit.

Zavřela za ním venkovní dveře a šla halou zpátky. Na schodech do suterénu stále ještě svítilo světlo a ona zauvažovala, jestli by neměla sejít dolů a ještě jednou se na fotografii podívat. Ne, rozhodla se nakonec, podívá se tam až ráno, za denního světla, až bude odpočinutá a oči ji nebudou klamat. Povzdechla si. Bude nutné něco udělat s Fabiánovým pokojem, s jeho oblečením a věcmi. Pak ji náhle napadlo, jestli třeba nenapsal závěť.

Vystoupila po schodech do jeho ložnice a rozsvítila. Pokoj vyhlížel mírumilovně, téměř jako by ji vítal. Fabiánovy trepky stály u postele, dala je tam Mimsa. Hloupá Mimsa, pomyslela si s úsměvem. Vybavila si Mimsu, jak přijala tu zprávu. Poddala se vášnivé bouři emocí, což je nejlepší způsob, jak vyléčit žal, to Alexa věděla a na chvíli záviděla Mimse její jednoduchost a latinský temperament. Někdy by si moc přála, aby to také tak dokázala.

Pohlédla na portrét na zdi; Fabiánovy chladné oči na ní utkvěly a ona se roztřásla. „Nedívej se na mě tak, miláčku,“ řekla nahlas. Zavřela oči. „Ach, bože, postarej se o mého drahého Fabiána, ochraňuj ho, ať je kdekoliv.“ Když oči opět otevřela, měla v nich slzy. Posadila se na postel a tiše vzlykala.

Za chvíli vstala, rozhlédla se po zarámovaných fotografiích sportovních aut a po obrovských barevných plakátech automobilových veteránů. Pohlédla na jeho knihy, řady a řady vědeckých knih o astronomii. Na okně byl připevněný dalekohled, který dostal od Davida k šestnáctým narozeninám. Přistoupila k němu, sundala kryty čoček a přiblížila oko k okuláru. Vzpomněla si, jak trpělivě jí Fabián ukazoval souhvězdí Velkého Medvěda, Velký Vůz, Uran, Jupiter, znal je všechny. Ona si nikdy nebyla jistá, která hvězda je která, dokonce měla potíže i s hledáním Velkého Vozu. Teď se na hvězdy dívala a připadaly jí obrovské. Přemýšlela, jestli je Fabián někde tam nahoře, mezi nimi.

Otevřela prádelník a probírala se jeho ponožkami, křiklavě zelenými, žlutými, růžovými, vždycky nosil jasně barevné. Něco upoutalo její pozornost na dně zásuvky a odsunula ponožky stranou. Ležela tam pohlednice velké budovy z červených cihel s mnoha obchody a kavárnou se stolky na chodníku. Na rubu si přečetla, že to jsou Quinské trhy, Boston, Mass. Pod pohlednicí ležely ještě další, a všechny z Bostonu – řeka, M.I.T., Harwardská universita, přístav. To je divné, pomyslela si, nikdy přece ve Státech nebyl, ani o nich nikdy nemluvil, proč má tyhle pohlednice vespod zásuvky, skoro jako kdyby je tu schovával?

Tu noc spala s rozsvíceným světlem, jako když byla ještě dítě. Časem to určitě přejde, jak řekl kurát, rány se zacelí. Po chvilce spánku se vzbudila, před sebou zeleně žhnoucí číslice hodin a rozechvěl ji bezdůvodný pocit strachu, po celém těle jako by ji bodaly ledové jehličky. Zaposlouchala se do nočního ticha. Zvedla oči ke stropu, pak pohlédla na stěnu, směrem k Fabiánovu pokoji.

Vybavila se jí slova v počítači. Fabiánova tvář na fotografii.

Pevně sevřela víčka a snažila se nechat všechno venku, za nimi.

8. kapitola

Když Alexa přijížděla do Cambridge, mrholilo, stejně jako tenkrát, když tudy vezla Fabiána poprvé. Je to zvláštní, pomyslela si, na jaké podrobnosti si člověk vzpomene. Jak bylo auto nacpané jeho zavazadly. Na jejich rozhovor. „Víš už, co bys chtěl dělat po skončení univerzity, miláčku?“

Díval se před sebe jako v hlubokém zadumání.

„Ne,“ odpověděl bez zájmu, ale trochu příliš rychle.

Kurát měl pravdu, pomyslela si, člověk toho ví příliš málo o vlastních dětech, ať se s vámi sebevíc mazlí, kupují vám růže a dokáží vycítit každou vaši náladu. Vybavila si den, kdy Fabiánovi oznámila, že se s Davidem rozejdou.

„Věděl jsem už léta, že to takhle dopadne,“ řekl jí tenkrát, přistoupil k ní a políbil ji, ten cizí vysoký a štíhlý mladík, její syn. Byl teď silnější než jako dítě, kdy míval křehká ramínka, slzavé záchvaty vzteku a podivně temné, melancholické nálady, při kterých trávil hodiny a hodiny zamčený ve svém pokoji.

Procházela čtyřúhelníkovým nádvořím a naslouchala ozvěně svých kroků, pak vyšla po kamenném schodišti, prošla chodbou a nalezla pokoj číslo 33. Uvědomovala si, jak je nervózní, bála se zaklepat na dveře.

Otevřely se téměř vzápětí po zaťukání, až ji to trochu polekalo.

„Dobrý den, paní Hightowerová,“ pozdravil Otto.

Proč to vždycky, když promluví, zní, jako kdyby se člověku vysmíval, pomyslela si. Pohlédla do jeho zamyšlené a nepříjemné tváře, která působila teď, se všemi ranami a zhmožděninami, působila ještě hrozivěji než obvykle. A ty divné oči, potutelně se ušklíbající jako párek spiklenců, neupřímně, studeně a výsměšně. Tohle že je nejlepší přítel jejího syna?

„Dobrý den, Otto, jak se máte?“ zeptala se.

„Výborně, paní Hightowerová. Dáte si kávu?“

Všimla si slabého náznaku německé melodiky v jeho etonské angličtině, ale nedalo se rozpoznat, jestli se ji snaží zdůrazňovat nebo naopak potlačit.

„Děkuji, ráda.“

Nasypal kávu do elektrického mlýnku, připravil konvici, šálky a mléko, obřadně jako nějaký rituál.

„To je milé, Otto, myslela jsem, že většina studentů už umí jenom instantní.“ Rozhlédla se po pokoji.

„Většina asi ano.“

Pokoj by měl prozrazovat něco o jeho osobnosti. Otlučený studentský nábytek, holé stěny, řady knih, samé vědecké knihy a učebnice. Všude se povalovaly stohy papírů a různé kusy oblečení. U koše na papír leželo několik prázdných láhví od šampaňského.

„Jak se teď cítíte, Otto?“

„Jak se cítím?“

Přikývla. „Myslím, jak se s tím vším vyrovnáváte?“ Pokrčil rameny, vložil si cigaretu mezi rty a zapálil.

„Dáte si?“ Zavrtěla hlavou.

„Doufám, že se necítíte vinný.“

„Vinný?“

„Ano. Že jste – rozumíte – že jste přežil.“

„Ne, necítím se vinný.“

Konvice na kávu syčela a prskala.

„Možná si přece jenom vezmu,“ řekla. Podal jí krabičku cigaret.

„Zdá se mi nespravedlivé, aby tři mladé chlapce zabil nějaký opilec.“

Nahnula se k němu a připálila si cigaretu ohněm, který jí nabídl.

„Možná to tak bylo předurčeno, paní Hightowerová.“

„Předurčeno?“ Vdechla zhluboka kouř z cigarety.

„Komu? Jim, že zemřeli, nebo vám, že jste přežil?“

Nadzvedl obočí.

„Povězte mi,“ začala a pak se odmlčela, připadala si hloupě. „Na pohřbu, když jsem vám děkovala za to, že jste přišel, odpověděl jste mi, že vás o to požádal Fabián. Jak jste to myslel?“

Otto se opřel o okenní parapet a hleděl ven na nádvoří. Dívala se na něj, uvažovala nad tím, jak mu asi je a nenaléhala.

Napila se kávy a oklepla popel z cigarety.

„Byl Fabián ve škole šťastný, Otto?“

„Šťastný? Čemu říkáte šťastný?“ Otočil se a věnoval jí zvláštní, potměšilý úsměv.

„Měla jsem dojem, že se mu tu líbilo, měl vás i Charlese moc rád.“ Pokrčil rameny.

„Taky mu velice záleželo na Carrii, přivedl ji několikrát domů. Moc se mi nezdálo, že by ona byla pro něj ta pravá, ale stejně mě mrzelo, když ji pak nechal. Myslím, že se k němu docela hodila.“

„Že ji nechal?“ Otto přešel přes pokoj a uhasil cigaretu v popelníku.

„On Carii nenechal, ona nechala jeho. Odjela hledat štěstí do Ameriky.“

Alexa se trochu křivě pousmála.

„Děti se nikdy rodičům moc nesvěřují, viďte?“

„Jak kterým,“ řekl Otto.

Jeho tón se Alexe nelíbil.

„Mám za to, že já a Fabián jsme k sobě měli velice blízko.“ Nakrčila ramena a vyhlédla špinavým oknem na šedou oblohu. Pera v křesle ji lehce tlačila k jedné straně a když se pohnula, ozvalo se pod ní hlasité brnknutí.

„Řekl mi, že ji nechal – i ho to ranilo –, nechtěl sám sobě přiznat, že ho nechala ona. Vždyť s děvčaty nikdy žádné problémy neměl.“

„Proč tohle říkáte, paní Hightowerová?“

„Co proč říkám?“

„On měl přece odjakživa problémy s děvčaty.“

„Problémy? Jaké?“

„To bych raději nerozebíral.“ Usmál se jakoby sám pro sebe, zvláštním vědoucím úsměvem. Hleděla mu do očí, celá zmatená, ale jeho oči nic neprozrazovaly.

„Zavedu vás do jeho pokoje.“

„Je hned vedle, viďte?“ Otto přikývl.

„Šla bych tam raději nejdřív sama, jestli vám to nevadí. Kdybyste měl zájem o něco z jeho věcí – knihy nebo cokoliv jiného, prosím vás, vezměte si to.“

„Děkuji.“

Když vešla do Fabiánova pokoje, nic zvláštního necítila, mohl to být pokoj kohokoliv. Byl studený a vlhký, prosycený pachem starého nábytku. Prkna podlahy prosvítala tenkým záplatovaným kobercem, v rohu stála elektrická kamínka a gril na toasty, který mu koupila. Pohlédla na řadu karaf na římse nad krbem, jedna byla ještě do poloviny plná. Vytáhla zabroušenou zátku a přičichla. Ucítila zatuchlou sladkou vůni, která jí vzdáleně připomínala lékořici. Nejspíš portské, usoudila. U stěny byly naskládány bedýnky, ze kterých vykukovala zaprášená hrdla. U země zahlédla několik láhví s oranžovými zátkami a s hrdly úhledně zabalenými do zlatých fólií. Sklonila se k nim, aby si přečetla viněty – Veuve Clicquot Ponsardin.

Na stole ležely papíry zatížené propisovačkou, prohlédla si je. „Byly Goneril a Regan tak zlé, nebo byly jenom praktické obchodnice? Pokoušel se nám Shakespeare něco sdělit, předběhl svou dobu? Kdyby existovala v té době Cena roku pro nejlepší obchodnice, mohly ji vyhrát?“ Alexa se usmála. Vzpomněla si, jak to s ní Fabián probíral, je to sotva pár týdnů. Viděla ho znovu jasně před sebou, jak přechází po kuchyni s rukama v kapsách džínů a pálí na ni otázky.

Rozhlédla se, vypadalo to tu skoro, jako kdyby si Fabián jen na pár minut odběhl. Přitáhla si židli, vystoupila na ni a sundala jeho kufr se skříně. Zámky se otevřely s hluchým kovovým cvaknutím. Zvedla víko a hleděla na potrhanou žlutou podšívku, rozbité ramínko z umělé hmoty a jednu černou ponožku. V duchu si vybavila den, kdy mu tenhle kufr balila poprvé, bylo to před čtrnácti lety. Viděla znovu hromádky jeho oblečení, pečlivě vyžehlené a poskládané, předepsaný počet triček a košil, šedé školní pulovry s přišitými jmenovkami. Bylo jí z toho do pláče, ale nechtěla plakat, aby ji Otto neviděl, kdyby vešel dovnitř.

Otevřela horní zásuvku stolu a uviděla Fabiánův diář. Prolistovala několik stránek v březnu, ale nic zajímavého tam neviděla: samá data a hodiny přednášek, začátek prázdnin, označený tlustou čarou a slovem LYŽOVAT pod ní. Otočila několik stránek zpět, k 15. lednu „8 hod. večeře Carrie“. U předchozího dne četla: „7.30 kino Carrie“. Po patnáctém pak už žádné další poznámky o Carrii neviděla. Několik dní bylo prázdných, označených jenom velkou hvězdičkou. Otočila na 7. duben a usmála se přes slzy na tlustě zakroužkované datum a poznámku napsanou jeho úhledným rukopisem: „MATČINY NAROZ.“.

Listovala dál a viděla několik dalších hvězdiček, byly od sebe vždy asi dva týdny. Uviděla hvězdičku u 4. května a to datum jí cosi připomnělo. Náhle jako by ji někdo polil studenou vodou – přímo pocítila, jak ji ten chlad celou prostupuje: 4. květen, vždyť to je to datum, které ukázaly její hodinky uprostřed oběda s Filipem Mainem!

„Jak vám to jde?“

Otočila se. Otto stál ve dveřích se záhadným, vševědoucím úsměvem na rozbité a zhmožděné tváři, na masce, za kterou se skrývalo tolik tajemství o jejím synovi.

„Dobře,“ řekla. „Jde to. V téhle karafě je asi portské – nechcete si ho vzít?“

„Portské nevydrží,“ řekl Otto opovržlivě. „Už nebude dobré.“

„Tak je tu spousta vína,“ nabízela, „vezměte si nějaké, prosím vás.“ Chtěla, aby si Otto něco vzal, moc si to přála, i když nevěděla, proč vlastně, jestli ho chce podplatit nebo jenom usmířit.

Bez zájmu přikývl.

„Mám dojem, že se Fabián ve vínech moc nevyznal.“

„Jeho otec –“ spustila rozhořčeně, ale pak se zarazila, když si uvědomila vztek, který v ní narůstal.

„Co jste, Otto, myslel tím, že měl Fabián problémy s děvčaty?“

Otto přistoupil k poličce a vytrhl odtud jednu knihu. Začal v ní listovat.

„Mám pocit, že toho o svém synovi moc nevíte, paní Hightowerová,“ řekl nepřítomně.

„A kolik toho o vás vědí vaši rodiče, Otto?“

„Má matka je v léčebně, už od mých čtyř. A otec –“ pokrčil rameny.

„No ano, s tím se vídám často.“

„V jaké léčebně je vaše matka?“

„V léčebně.“

„V psychiatrické léčebně?“ zeptala se měkce.

Nepohlédl na ni. „Co budete s tím vším dělat?“

„Nevím. Odvezu to domů a –“ uvědomila si, že opravdu nemá ani tušení, jak s těmi věcmi naloží. Zavřela diář a prohlédla ostatní papíry. Překvapeně vzala do ruky svazek pohlednic a dopis adresovaný Fabiánovi do Cambridge, psaný dívčím písmem a připevněný k pohlednicím gumičkou. Vložila všechno do diáře a ten dala na dno kufru. Cítila, jak ji Otto pozoruje, ale pokaždé, když vzhlédla, listoval stránkami knihy. Složila jedny kalhoty a položila je do kufru. Připadala si provinile, jako kdyby se bez dovolení prohrabávala cizím majetkem.

„Vzal bych si tuhle knihu, jestli můžu.“

„Samozřejmě. Vezměte si cokoli chcete – není to na nic… chci říct… stejně to všechno dám pryč.“ Otto pokrčil rameny. „Jenom tohle.“

„Co je to?“

Otočil k ní desky útlé brožurky. F. R. Leavis, Pojednání o T. S. Eliotovi.

Usmála se.

„Myslela jsem, že studujete chemii?“

„Já studuji hodně věcí.“

Vyšel z místnosti, aniž by ještě něco řekl.

Když jela zpátky k Londýnu s kufrem, vklíněným na sedadlo vedle sebe, mžení se změnilo v prudký liják. Pozorovala stěrače, jak odstříkávají vodu – jako malé rozzlobené ruce, napadlo ji.

Déšť se změnil v krupobití. Kroupy bubnovaly do karosérie vozu a do sklápěcí střechy nad její hlavou, pak se znovu rozpršelo. Přemýšlela nad podivným Ottovým chováním. Vždycky jí připadal divný, teď ještě víc, než kdy předtím. Po tom, co musel prožít, se dalo pochopit hodně, ale v něm byla už předtím jakási zloba, která teď jako by ještě zintenzivněla. Jako by to celé byl nějaký žert, ve kterém on obstál, nějaký jeho bizardní osobní žertík. A ty jeho zvláštní poznámky o Fabiánovi – třeba má pravdu, třeba opravdu Carrie Fabiána nechala, ale mátla ji jeho poznámka, že Fabián měl vždy s děvčaty problémy. Co tím myslel? Že byl homosexuál? Byli snad s Ottou milenci? Znovu musela myslet na Carrii. Hezké děvčátko, s těmi rozježenými blond vlasy ostříhanými ve stylu punk, švitořivým jiholondýnským přízvukem a se zbožnou úctou, s jakou chodila po jejich domě.

„Je to tu parádní, jako v Buckinghamském paláci,“ řekla tenkrát. Alexa se tomu usmála.

„Ale mami, já mám spodinu rád,“ řekl jí tehdy Fabián. Ach bože, býval v té době příšerný snob, a pak zas udělal něco úplně nečekaného, třeba jako když tohle děvče přivedl domů na vánoce a neustále se okolo ní točil, až přehnaně. Carrie přitom rozhodně nebyla hloupá. Alexa si snažila vzpomenout, co vlastně na Cambridgi studovala. Psala do nějakého zvláštního levicového časopisu, mělo to něco společného s ekologií. Vzpomněla si, jak jednou jeli s Fabiánem přes Streatham a on jí ukázal ponurý výškový komplex nájemních bytů a pyšně řekl, že tam bydlí Carriina matka.

Náhle ji z myšlenek vyrušil podivný škrabavý zvuk na předním skle, v úleku sebou trhla. V rychlém pruhu ji právě předjíždělo auto a rozstřikovalo vodu, sprška ji na chvíli oslepila. Znovu uslyšela zaškrábání, pak zase.

Když se oblak jemné vodní tříště usadil, hleděla ochromená hrůzou na rudou růži, zapletenou do ramena stěrače; růže pomalu škrábala přes sklo, sem a tam.

9. kapitola

Šlápla na brzdy, vystoupila z auta a zůstala stát, bičovaná větrem a prudkým deštěm. Okolo projel náklaďák, jenom několik palců od ní, vzduchový vír ji zachytil a mrštil s ní o bok mercedesu. Šla dopředu, natáhla ruku a chtěla růži vzít, ale stěrače se pohnuly a růže opět škrábala a skřípala do skučení větru a jekotu projíždějících aut. Alexa stěrač nadzvedla a růži vyprostila. Píchla ji do prstu. Alexa bolestně sykla, pustila stěrač a ten začal opět přejíždět po skle. Okolo jelo další nákladní auto, blízko, takže ji vtáhlo do víru vzduchu a oblaku rozvířené vody za sebou. Alexa měla pocit, že se přes ni převalila vlna. Skočila zpátky do auta, zabouchla před tím vším dveře a rozsvítila světlo.

Růže byla rudá, krvavě rudá, stejně jako krev, která jí stékala dolů po prstě. Dala si prst do úst. Hleděla oknem do deště, na ďábelské záblesky, které vždy prosvištěly okolo a s jekem a řevem zmizely v temnotě.

Pohlédla opět na růži. Kdo ji tam mohl hodit, někdo z okolo jedoucího auta, nebo se uvolnila z nákladu, nebo…? Ale ne, to je nemožné, souhra náhod, to je všechno, opakovala si bez velkého přesvědčení. Seděla a třásla se, ráda by růži zahodila, vrátila ji tam, odkud přišla, ale nemohla. Místo toho ji uložila vedle převodové páky a pomalu, ustrašeně se rozjela.

Přinesla růži domů a stála s ní v tmavé hale. Venkovní dveře nechala otevřené. Sama nevěděla proč, ale nechtěla přetrhnout kontakt s venkovním světem.

Znovu si cucala prst, stále bolel. Cítila vlhký stonek v ruce, několik okvětních lístků už opadlo. Šla do salónu a přidala růži do vázy mezi ty, které jí Fabián daroval k narozeninám. Stála mezi nimi svěží a plná života, zatímco ostatní růže už byly uvadlé nebo docela uschlé. Alexa je však zatím nedokázala vyhodit, ještě ne.

Domem se rozlehla rána, jak vítr udeřil dveřmi o stěnu, pak další rána a dveře se zabouchly, jako by jimi neviditelná ruka práskla v divokém vzteku.

Kufr bude muset zůstat v autě až do pondělka, pak mi s ním Mimsa pomůže, pomyslela si Alexa, když šla do kuchyně zapnout topení. Byla překvapená, že je zapnuté a podle časového spínače bylo zapnuté celý den. Všimla si obláčku páry u svých úst, překvapeně znovu vydechla a zamnula si ruce, aby si je zahřála.

Nahoře se něco pohnulo, vrzlo pero nebo snad prkno v podlaze. Stála a naslouchala. Celou ji prostupoval chlad, chvěla se a hýbala prsty u nohou, ale opatrně a potichu, stále přitom naslouchala. Znovu něco luplo, pak uslyšela vodu v trubkách, bojler dvakrát zacvakal a vypnul se. Vydechla. Taková hloupost, přece ví, kolik podivných zvuků dům vždycky vydává, když je zapnuté topení.

Natočila vodu do konvice, pak šla zpátky do salónu, nervózně pohlédla na růže a zapnula televizi. Uslyšela potlesk obecenstva ve studiu, kamera zabírala řadu bezvýrazných, aseptických tváří; druhořadé hvězdičky, které hrály společenskou hru a trochu křečovitě se veselily. Pak byl záběr na uhlazeného konferenciéra, který přidržoval mikrofon před brunetou, které se kmital jazyk uvnitř úst jako had. Alexa to chvíli s odporem sledovala. Pořad navrhl jeden z jejích zákazníků, kritici ho označili za nechutný, banální a hluboko pod úrovní – měli pravdu. Ale zaplatil jim nájem za uplynulé čtyři roky.

V domě bylo příliš chladno na to, aby mohla ležet a odpočívat. Vstala a šla se podívat na růže. Přivoněla k té nové a lehce ji pohladila prstem.

Vzpomněla si na Fabiánův kufr, který leží na předním sedadle mercedesu. Napadlo ji, proč se proboha vláčela s těmi věcmi až sem, když je tu nakonec třeba někdo ukradne. Ale pak pokrčila rameny – možná by to bylo nejlepší řešení.

Kdyby tu byl David, mohl by jí s kufrem pomoci. Prudce zatoužila, aby dokázala přemoct pýchu a požádat ho o to. Znovu si třela ruce o sebe, celá se třásla chladem a bylo jí smutno. Chtěla tu mít Fabiána, obejmout ho a pevně stisknout, chtěla, aby vešel do dveří a vybalil si kufr sám.

Šla nahoru do jeho ložnice a teplota se jí tu zdála být ještě nižší než dole – že by Mimsa vypnula topení? Položila na něj ruku, ale rychle ucukla, jak pálilo. Přejela pohledem dalekohled, plakáty na stěně, pak vzhlédla k portrétu a skoro očekávala nějakou reakci, nepatrný pohyb, ale nestalo se nic, jen se na ni stále upíral ten chladni arogantní pohled. Svezla se pod ním na kolena a skryla hlavu v dlaních. „Mám tě moc ráda, miláčku, doufám, že jsi v pořádku ať jsi kdekoliv, doufám, že jsi šťastný, šťastnější než tady. Moc tě postrádám, také se ti stýská? Dávej na sebe pozor, miláčku, ať už jsi kdekoliv. Pane Bože, prosím tě, ochraňuj mého Fabiána.“ Zůstala chvíli klečet, pak se pomalu zvedla a cítila se o něco lépe.

Potichu vyšla z pokoje a opatrně za sebou zavřela. Stála na chodbě a pevně svírala oční víčka k sobě. „Dobrou noc, miláčku,“ řekla a otevřela oči, které se jí začaly plnit slzami. Nahoře na schodech se zastavila, sedla si a vzlykala.

Myslela na Ottovu poničenou tvář, představovala si, jak ho to vymrštilo z auta a přemýšlela, co se asi dělo v okamžiku nárazu. Jak Fabián reagoval? Co si myslel? Kdo byl ten druhý řidič a jak to vůbec mohl udělat? Otázky jí vyvstávaly v mysli, jako kdyby byly napsané jasnými zelenými písmeny na pozadí černé prázdnoty. Jak je asi Ottovi z toho, že jediný přežil? Proč je tak příšerně tajuplný? Nahnal jí svými řečmi husí kůži; co to jenom ví? Nějaké tajemství o Fabiánovi? Byla snad celá záležitost nějaký podfuk, nejapný žert? Měli by snad on a Fabián každou chvíli vtančit do dveří, se smíchem proklouznout kolem ní nahoru do jeho pokoje, zamknout se a pak – pak co? Dívat se na hvězdy? Milovat se?

Uslyšela zespodu výbuch smíchu, aplaus, nějaký hlas říkal cosi, čemu nebylo rozumět. Cítila klid, smutek a náhle silnou, zaplavující touhu být k někomu laskavá. Vzpomněla si na Davida, jak je sám na své farmě, jenom se psem a ovcemi, unavený, smutný a zaskočený situací, šla do ložnice a vytočila jeho číslo.

„Davide?“ oslovila ho, když se ozval.

„Jak se máš?“ Jeho hlas zněl potěšené. S lítostí si uvědomila, že zní potěšené vždycky, kdykoli mu volá. Přála si, aby byl aspoň jednou nazlobený, vyrušený z něčeho nebo otrávený, cokoli, jen aby se už mohla přestat obviňovat za to, co mu udělala.

„Jenom jsem tě chtěla pozdravit.“

„Co jsi dnes dělala?“

„Jela jsem do Cambridge – vyklidit Fabiánův pokoj.“

„To jsi hodná, muselo to být utrpení.“

„Proběhlo to dobře, ale teď mám jeden problém.“

„Jaký?“

„Nemůžu dostat kufr z auta.“

Uslyšela jeho smích.

„Chceš, abych přijel a pomohl ti?“

„Neblázni.“

„Mně to nevadí – pojedu hned, nebo…“ ztišil hlas a vyzvídal: „Nebo máš schůzku?“

„Ne, nemám žádnou schůzku.“

„No, tak přijedu hned a pozvu tě na večeři.“

„Nechci tě sem tahat takovou dálku.“

„Budu tam za hodinku – za hodinu a půl. Pořád lepší než si povídat s ovcemi.“

Alexa zavěsila a měla na sebe vztek, vztek za svou slabost. Dávala Davidovi naději, znovu jitřila rány. Překvapila ji pára dechu z jejích úst. Chvíli na ni zůstala zírat, přesvědčená, že to musí být cigaretový kouř, který vyfoukla. Ale nebyl to kouř. Sledovala obláček, kyprý a tak těžký, že už už viděla ledové krystalky, které se z něj vyhrnou. Znovu ji roztřásla zima, najednou jí bylo téměř nesnesitelné chladno. Měla pocit, že něco vstoupilo do místnosti, něco nepříjemného, nenávistného; něco moc zlého.

Vstala, vyšla na chodbu a do kuchyně, ale šlo to s ní. Ruce se jí třásly zimou tolik, že upustila čajový sáček na zem. Seshora zaslechla znovu jakési lupnutí, ale tentokrát jiné, ne jako v bojleru. Vyšla z kuchyně ráznými, odhodlanými kroky, prošla chodbou a dveřmi ven na ulici, do oranžové záře pouličních svítilen.

Déšť přestal a vítr byl pořád ještě silný, ale teplý a ovíjel ji jako hřejivý vlněný šál. Pomalu kráčela ulicí a vítr ji objímal kolem ramen.

Uslyšela houkačku, rachot motoru a obklopil ji pach prasat, podivný a nezvyklý zápach uprostřed tak honosné čtvrti, jako je Chelsey. Rozhlédla se a uviděla Davidův landrover, obalený blátem. Vykláněl se z otevřeného okénka: „Alexo!“

Překvapeně zamávala. „Ty jsi ale rychlý! Čekala jsem tě až někdy po osmé.“

„Je půl deváté.“

„Půl deváté?“ Zamračila se a pohlédla na hodinky. Ale to není možné! Je to sotva pár minut… Třásla se. Co se to děje? „Co vlastně děláš venku bez kabátu?“

„Jen jsem šla trochu na vzduch.“

„Naskoč si.“

„Támhle je místo – raději tam zajeď, blíž se už nedostaneš.“ Přikývl. „No jo, sobota večer, zapomněl jsem.“ Sledovala ho, jak zacouval do mezery mezi auty a vystoupil.

„Ty nezamkneš?“

„Už jsem si odvykl zamykat auto.“ Políbil ji a šli společně do domu.

Jak dlouho tu tak chodila? Hodina a půl přece nemohla tak rychle uplynout. Nebo mohla?

„Vypadáš celá zmrzlá,“ řekl.

„Já – é – v domě bylo trochu horko… topení šlo celý den naplno. Vezmeme ten kufr – parkuju támhle.“

Pak vrávorala pozpátku k domu a kolena jí podklesávala pod váhou kufru. Uslyšela zaskřípění, jak kufr narazil do zdi. „Opatrně,“ zareagovala podrážděně.

„Promiň.“

Postavili kufr na zem a David zavřel venkovní dveře. Na koberci zpozorovala kus uschlého bláta.

„Propánajána, Davide, vždyť sem taháš bláto!“ vykřikla, náhle nepřiměřeně rozlícená.

Provinile se začervenal, jako by byl v úplně cizím domě, ohnul se a začal si rozvazovat bagančata.

„Promiň,“ mumlal schlíple. „Tam venku je trochu bláto.“

Okamžitě začala svého výbuchu litovat. Provinile sledovala, jak se David narovnává a zouvá. Prohlížela si jeho omšelý pletený rolák, oblýskané tvídové sako, pytlovité manšestráky, sem tam záplatované. Vousy měl prokvetlé bílými praménky, tváře zhrublé a ošlehané větrem.

Pak tu stál jen v šedých vlněných ponožkách, obrovské proděravělé boty držel v ruce a Alexa si jen těžko dokázala představit, že to je stejný muž, který kdysi tak dbal na svůj vzhled, nosil výhradně obleky nejlepších značek, hedvábné košile a mokasíny od Gucciho, že je to stejný muž, který se tak rád projížděl ve Ferrari a nad ránem obvykle zašel do některého z luxusních podniků, kde se znal s majiteli a všechny číšníky oslovoval křestními jmény.

„Mělas pravdu,“ řekl, „je tu horko. Strašné vedro. Jak je ti?“ Naklonil se k ní, aby ji políbil, ale ztratil rovnováhu a téměř upadl. „Ó – hopla!“

Jeho vousy ji zašimraly, ucítila pach alkoholu a jeho jazyk, který ji vnikl mezi rty. Odtáhla se.

„Davide!“ řekla vyčítavě.

„Jenom líbám svou ženu.“

„Musíš se snad opít, abys mě dokázal navštívit?“ Rozpačitě přešlápl.

„Kdyby ti dali dýchnout do balónku, tak jsi byl v pěkné bryndě. Chceš kafe?“

„Radši bych si dal whisky.“

„Už jsi měl dost.“

Proč jsem ho jen zvala nahoru, vyčítala si. Vždyť ho nepotřebuju, chci, aby šel pryč, nepotřebuju nikoho. Musím přijít na kloub tomu, co se to kolem pořád děje, co to všechno znamená. Je to snad nějaký omyl, výplod její představivosti, nebo co? Náhle byla docela ráda, že tu s ní někdo je, cítila se tak bezpečnější.

Uvařila Davidovi kávu a odnesla ji do pokoje. Zlostně mu z ruky vytrhla sklenku whisky.

„Vypij tohle, potřebuji s tebou mluvit a chci, abys byl střízlivý.“

„Můžu tu zůstat přes noc.“

„Ne, to nemůžeš.“

„Je to můj dům.“

„Davide, přece jsme se dohodli.“

Díval se do šálku s kávou a krčil nos. Vážně vypadá jako jeden z těch červenolících venkovských farmářů z obrázkových knížek, pomyslela si. Jak se někdo může takhle změnit, tak najednou? Stačilo pár let – nebo že by se začal měnit už dřív, aniž si toho všimla? Byl tu teď cizí, vůbec sem nezapadal a ona se musela hodně snažit, aby uvěřila, že to byl opravdu on, kdo zařídil tenhle dům, že to byl jeho vkus, který rozhodoval o nábytku a barvách. Stále ještě se cítila podivně bezpečná, když ho tu měla, jako by byl velký, měkkounký medvídek. Sedla si na opěradlo jeho křesla a snažila se trochu se vyznat ve svých myšlenkách, ve zmatku svých citů. Poslouchala ho, jak usrkává kávu a v ruce trochu provinile otáčela jeho sklenku whisky, pak ji opatrně položila před něj.

„Možná to bude znít divně, Davide, ale mám pocit, jako by tu Fabián ještě pořád byl.“

Vzhlédl k ní a zamračil se:

„Jako by tu byl?“

„Ano.“

„Myslíš tím, že není mrtvý?“

Alexa si vzala cigaretu a nabídla i jemu. Zavrtěl odmítavě hlavou a vytáhl z kapsy balíček tabáku.

„Byl jsem přece v márnici. Strávil jsem ve Francii šest strašných dní s tělem svého syna – našeho syna.“

„Ale neviděl jsi ho?“

„Ne, díky Bohu, to jsem nemusel. Ani by mě nenechali – prý byl příliš –“

Alexa netrpělivě pokrčila rameny.

„Já vím, že je mrtvý, Davide. Ale – nevím – jako bych ho tu cítila, jako by tu ještě pořád byl.“

„Vždycky budeš vzpomínat – my oba – to je normální.“

„Nenapadlo tě, že ten sen – jak jsme oba viděli Fabiána to ráno, kdy zemřel –, že to bylo strašně zvláštní?“ Odklopil víčko plechovky s tabákem a vytáhl cigaretový papírek. Sledovala jeho zhrublé ruce, žluté prsty s nehezkými nehty.

„Shoda náhod, možná telepatie. Mé matce se stalo něco podobného za války, toho dne, kdy zemřel můj otec. Přísahala, že ho viděla, jak sedí u plotu na konci pole. Pozvala si médium, uspořádala doma seanci a tvrdí, že s ním mluvila.“

„Co říkal?“

„Nic, snad prý jen to, že tam, co teď je, je modro. To je ten problém s mrtvými, že obvykle ani nemají, co zajímavého by řekli.“ Olízl papírek a ubalil si cigaretu.

Dveře se najednou pootevřely. Alexa vyskočila, srdce až v krku. Dveře se pohnuly znovu. V zádech ji zamrazilo. Záclona se vzdula.

„Ty jsi otevřel okno?“

„Ano,“ odpověděl.

Cítila, jak se jí tělem rozlila úleva, jako teplo z horké lázně.

„Jsi přecitlivělá,“ řekl. „Měla by sis vzít dovolenou a někam odjet.“

„Teď to nejde, mám v práci důležité záležitosti, které musím dokončit.“

„Tak přijeď do mé rezidence – dostaneš vlastní pokoj, můžeš přicházet a odcházet podle libosti. Je tam klid. Práci můžeš vyřizovat i po telefonu.“

„Budu v pořádku.“

„Kdybys chtěla kdykoli přijet, budeš vítaná.“

„Díky,“ usmála se.

„Možná přijedu.“ Zaváhala, pak se naklonila a cinkla do jeho sklenice whisky.

„Něco ti ukážu.“

Vedla ho dolů do temné komory a vzala do ruky kontaktní snímek. Zírala na něj v nevěřícném úžasu – zbyla z něj pouhá změť šedobílých tónů. Zavrtěla hlavou a vložila negativ do zvětšovacího přístroje, všimla si přitom prasklého krytu. Na negativu nebylo nic, dočista nic. Jako kdyby nebyl nikdy vyvolaný.

„Špatně jsi ho ustálila,“ řekl David.

„Nebuď směšný. Samozřejmě že jsem ho ustálila dobře.“

„Tak jsi ho nechala dlouho ve vývojce… nebo byl roztok moc slabý – to všechno má na vyvolávání vliv. Co tam bylo?“

„O to právě jde. Ten film mi poslal jeden klient – je trochu excentrický –, byly to obrázky zvířecích genitálií.“

Všimla si Davidova pátravého pohledu a začervenala se.

„Ví o mém zájmu o fotografování. Zkrátka jsem vyvolala film, udělala kontaktní snímek a všechno dobře vyšlo. Pověsila jsem ho na sušicí šňůru a když jsem pak znovu sešla dolů, že si ho prohlédnu, byla na každém políčku Fabiánova tvář – prostě se tam objevila.“

David na ní hleděl a krčil rameny.

„Dvojitá expozice.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to v žádném případě.“

„Znal Fabiána, ten tvůj klient?“

„Ne. Neměl žádnou příležitost ho fotografovat. Na negativu nic takového nebylo.“

„Chceš říct, že sis ničeho nevšimla.“

„Ne, opravdu tam nic nebylo.“

„A nezdálo se ti něco?“ Zavrtěla hlavou.

„Alexo, víš přece, jak jsi teď přecitlivělá…“ Skočila mu do řeči. „To s tím nemá co dělat – proboha, co pořád máš? Chceš mě strčit do blázince nebo co?“

„Měla by ses poradit s doktorem.“

„Davide, jsem v naprostém pořádku, všechno zvládám, ale něco divného se tu děje. Cítím Fabiána stále tady, proto se také na fotografii objevila jeho tvář.“

„A pak Fabián zamlžil film?“

Pokrčila rameny.

„Možná.“

„A co se ještě děje?“

„Samé divné věci.“ Zavrtěla hlavou.

„Ale vlastně nic. Uvažuju, jestli bych neměla pozvat médium. Přišel bys?“

Odmítavě zavrtěl hlavou.

„Pusť to z hlavy, všechno by sis jen ztížila. I kdyby ses s Fabiánem spojila, co bys mu řekla?“

Dívala se na svého manžela a pak musela odvrátit pohled; začervenala se. Vím, co bych mu řekla, pomyslela si.

„A co, prosím tě, čekáš, že by řekl on tobě?“

Pokrčila rameny.

„Vždycky jsem se na tyhle věci dívala stejně skepticky jako ty, Davide, je to…“ odmlčela se. „Ale možná máš pravdu, třeba bych si měla jen odpočinout. Pojď, vyneseme ten kufr nahoru.“

„A pak tě zvu na večeři, půjdeme někam, kde je to moc pěkné, ano?“

Pohlédla na něj a přikývla.

„Tady je ale zima,“ řekl, když vnášeli kufr do Fabiánova pokoje. „Kam to chceš?“

„Na zem.“

„Dáme to na postel,“ řekl. „Budeš to mít pohodlnější. Měla bys tu zapnout topení, nebo tady bude za chvíli vlhko.“

„Je zapnuté. Na podlahu to úplně –“ Ale David už vyhodil kufr na postel a pera hlasitě zaskřípala.

Alexa ho pozorovala, jak se rozhlíží po pokoji. Vypadal jako návštěvník v muzeu, který si není jistý, jak se má chovat. „Podívej, teleskop, ještě si pamatuji, jak ho dostal.“

„Moc se s ním zabavil.“

David se podíval na portrét a Alexa si všimla záblesku nelibosti v jeho tváři. Odvrátil pohled jinam.

„Ještě tu jsou ty Brooklandské plakáty – ty teď budou mít cenu pěkných pár šilasů.“

Alexa pohlédla na stará závodní auta, uhánějící podél řeky. David k nim přistoupil blíž.

„Pamatuji se, jak jsem mu tenhle věšel –nemohlo mu být víc než sedm, osm. To jsem tomu tenkrát dal! Pořád jsem nemohl trefit tu správnou výšku – musel jsem ten zatracený hřebík vytáhnout aspoň šestkrát.“ Sundal obrázek ze zdi.

„Podívej, jsou tu všechny.“ Ukázal na otlučenou omítku a několik děr.

„Zvláštní, co všechno si člověk pamatuje,“ řekla Alexa a sledovala ho, jak plakát znovu pečlivě věší. Pro koho?

Vyšla na chodbu. Najednou zatoužila z pokoje odejít a chtěla, aby šel pryč i David. Trápilo jí, jak všechno prohlíží a hýbe s věcmi. Nech ho na pokoji, chtěla mu říct, nech ho na pokoji, ty blázne!

David vyšel za ní se sklopenou hlavou, z tváří mu zmizela barva a Alexa se náhle zlobila sama na sebe za své pocity a za to, jak slepá je k jeho trápení. Dítě přece znamenalo hodně pro ně pro oba, po všech těch nekonečných návštěvách specialistů a po mimoděložním těhotenství, které muselo být přerušeno. Potom přišla ta poslední naděje, její tajemství.

Sestupovali pomalu se schodů, na odpočívadle se zastavili. Cítila Davidovu ruku kolem ramen a přitulila se k němu. Znovu ji zarazil náhlý pocit chladu, chtěla sejít dolů a zavřít okno. Ze studené prázdnoty Fabiánova pokoje se k ní připlížil smutek. Cítila manželovo teplo, jeho pevné a silné tělo, stisk jeho velké dlaně. Přejela obličejem po jeho měkce zarostlé tváři a vtiskla mu na ni polibek. Jeho tvář zareagovala, vlhké rty začaly líbat její obličej a Alexa cítila, jak je pomalu, krok za krokem, směrována do své vlastní ložnice. Jeho polibky nabyly na vášnivosti a sjížděly jí po krku dolů.

„Ne, Davide.“

Políbil ji na bradu a pak přitiskl rty na její. Odvrátila tvář. „Ne, Davide.“

„Ale ano,“ řekl. „Ano.“

Byl to Fabiánův hlas, otevřela oči a uviděla Fabiánovu tvář. „Ne!“ vykřikla a odstrčila ho.

„Nech mě!“ Znovu k ní přistoupil. „Běž pryč!“ Křičela. „Nech mě!“

Fabián na ni hleděl, chvíli strnulý šokem, pak se proměnil zpátky v Davida a pak zase ve Fabiána, až už vůbec nevěděla, kdo to vlastně je.

„Běž pryč, nech mě být!“

„Alexo, miláčku, uklidni se!“

Vší silou ho kopla mezi nohy, viděla, jak sebou cukl bolestí, šokovaný výraz v jeho tváři; pak ho začala bušit pěstmi do prsou. Cítila jeho ruce, které se ji snažily udržet.

„Uklidni se,“ slyšela, „Alexo, prosím tě, uklidni se.“

„Jsem klidná!“ Křičela. „Proboha, jsem přece úplně klidná. Jenom chci, abys už konečně vypadl!“

„Je mi to líto, miláčku, já nechtěl…“

Hleděla na něj široce rozevřenýma očima, plná náhlé, nevysvětlitelné nenávisti.

„Běž pryč, já tě tu nesnesu, vypadni!“ Viděla zděšení v jeho tváři, ruce zkřížené mezi nohama.

„Prosím tě, Davide,“ řekla, „prosím tě, běž už.“

„A co ta večeře?“ zeptal se celý zmatený.

„Chci být sama. Nedokážu ti to vysvětlit, ale zkrátka potřebuju být sama. Byla to chyba zvát tě sem, nezlob se.“ Dívala se na něj, stále měla hrozný strach, že se změní zpátky ve Fabiána.

„Prostě to teď nedokážu, nedokážu teď nic, musím se s tím nejdřív nějak vypořádat.“

Šla s ním dolů po schodech.

„Budeš v pořádku, dojedeš domů?“ David na ni pohlédl a pokrčil rameny.

„Když jsem dojel sem…“

„Je mi to líto,“ řekla. „Promiň.“

„Mám ti zavolat, až přijedu domů?“

„Zavolat?“ zeptala se nepřítomně. „Jistě, když chceš.“ Zavřela za ním, šla do salónu a klesla na židli. Zvenku slyšela, jak motor landroveru naskočil, pak zaskřípala převodovka. Náhle ji ochromil pocit viny.

„Davide!“ Utíkala k venkovním dveřím. „Davide, počkej!“ Lomcovala zástrčkou, konečně otevřela dveře, vyběhla ven a po schodech dolů na ulici. Viděla, jak se koncová světla vozu vzdalují. Rozběhla se za nimi.

„Davide! Miláčku! Zastav! Zastav, prosím tě! Já nechtěla. Prosím tě, zastav, zastav!“

Chvíli měla pocit, že auto dohání, ale pak světla uhnula stranou a zmizela jí za rohem.

„Davide!“

Utíkala za ním dál, až na King’s Road.

„Ať nenaskočí zelená,“ modlila se, „ať ten semafor nenaskočí!“

Ale zelená se rozsvítila a vůz byl pryč.

Zhroutila se na sloup pouliční svítilny a rozvzlykala se. „Davide, miláčku, promiň. Je mi to tak strašně líto.“ Pomalu se otočila a vracela se k domu. Vstupní dveře byly stále ještě dokořán. Zavřela za sebou a šla do pokoje, úplně vyčerpaná s pláčem na krajíčku. Lehla si na pohovku a propadla se do neklidného spánku.

Nevěděla, co ji to vlastně probudilo, jestli zas ta hrozná zima nebo dráždivá vůně smažícího se jídla.

I přes ten chlad se cítila lépe, byla klidnější. Přemýšlela, jestli tu David opravdu byl, jestli to celé nebyl jen tíživý sen. Začichala vydatný pach něčeho smaženého a připomněla si Fabiánovu zálibu v smažených vejcích; miloval volská oka. Když ještě jako dítě míval svoje nálady, často kolik dní odmítal k jídlu cokoli jiného. Ale v Chelsey a v sobotu večer? Opravdu velice neobvyklý pach na tak honosnou čtvrť.

Podívala se na hodinky, deset. Pach byl stále pronikavější a Alexa si uvědomila, že má hlad. Naposledy jedla jablko a kousek toustu ráno k snídani. Zauvažovala, který soused asi smaží vejce a šla zavřít okno. Bylo zavřené. Zůstala překvapeně stát a přemýšlela, jak může být ta vůně tak silná. Potom zaslechla syčení a prskání – blízko, tak blízko, jako by vycházelo z její vlastní kuchyně.

Vyšla do haly a viděla, že se v kuchyni svítí. Syčení a prskání se ozývalo odtamtud.

Rozeběhla se a zůstala stát na prahu – kuchyň byla prázdná. Všude byla silně cítit smažená vejce. Otevřela okno a vyklonila se ven, ale zvenku necítila nic, jen obvyklou směs nočních pachů – pach popelnic, mokré trávy, výfukových plynů a slabou vůni curry. Zavřela okno.

Vůně byla tady, uvnitř.

Zase si všimla páry od svých úst a pach jako by ještě zintenzivněl; vzedmula se v ní vlna strachu. Vyšla z kuchyně, zavřela za sebou a v salónu vzala do ruky telefonní seznam.

Mankletow, Manly, Main. Prst se jí neovladatelně třásl. Bylo tam uvedeno sedmnáct P. Mainů. Znala jméno jeho ulice, Chalcot Road, ale v té žádný z nich nebydlel. Vytočila číslo informací a trochu ji samotnou překvapil její napjatý, vysoký hlas. Operátor byl vlídný a snažil se jí pomoct. „Je mi líto,“ řekl. „Ale není v seznamu.“

„A nemůžete mu zatelefonovat a požádat ho, aby mi zavolal?“

„Bohužel. Mám tu uvedeno, že má tajné číslo, ani já sám ho neznám.“

Alexa se vrátila do haly, se strachem pohlédla ke kuchyňským dveřím a opět si uvědomila všudypřítomnou zimu. Vzala si plášť, se stolu klíče, vyšla z domu a zamkla za sebou.

10. kapitola

Minul ji hlouček opilých obchodníků. Zřejmě přijeli do města na nějakou konferenci, usoudila podle jmenovek, které si někteří zapomněli sundat z klopy.

„Koukni, to je kus!“ zaslechla hlas se skotským přízvukem.

Vběhla do domu a když za sebou zamykala, uslyšela z ulice výbuch smíchu.

Uvnitř bylo ticho, až nepřirozené. Vstupní hala tonula ve tmě, jen občasné záblesky ostrého bílého světla z masérského salónu přes ulici se odrážely od stěn a nábytku a vytvářely podivuhodné šerosvitné efekty.

Hleděla do černočerné tmy na schodišti. Zmáčkla vypínač a tma okamžitě ustoupila. Alexa se ocitla v důvěrně známém prostředí teple šedých stěn a koberců, karmínových lamp a zábradlí, mezi zarámovanými přebaly knih rozvěšenými po stěnách.

Prošla okolo tmavého a tichého panelu telefonistky a začala stoupat do schodů. Nad sebou uviděla stín a na chvíli zaváhala, jestli má pokračovat. Zdálo se jí, že se stín pohybuje a chvíli váhala, ale věděla, že musí dojít na odpočívadlo k dalšímu vypínači. Sledovala stín – když se pohnula, pohnul se také, když se zastavila, zastavil se i on.

Jsem to ale hloupá, uvědomila si najednou, vždyť je to můj vlastní stín.

Dál už stoupala ve tmě, nahmatala vypínač, rychlým, nervózním stiskem rozsvítila a ostré světlo ji trochu vylekalo. Posledních pár schodů. Dveře do Juliiny kanceláře byly dokořán a vládla v ní neproniknutelná tma. Nervózně chvíli hleděla dovnitř, pak do té tmy sáhla, rozsvítila a opět pocítila úlevu z normálního a důvěrně známého prostředí. Zastavila se pohledem na černém psacím stroji Olivetti a s nevolí zaznamenala, že už zase není přikrytý. Proč ho ta Julie nechává ustavičně odkrytý? Šedý obal ležel smotaný za kartotékou. Vytáhla ho, pečlivě stroj přikryla a pak ji upoutal rukopis, ležící na stole. „Předvídání osudů a jiné zvláštní schopnosti“, záložka byla zasunutá v půlce. Řekla jsem přece Julii, aby to poslala zpátky, pomyslela si rozzlobeně, vzala rukopis a nesla ho s sebou do své kanceláře. Musí si s ní o tom v pondělí promluvit.

Na ulici pod okny se rozveselení opilci shlukli před vchodem do masérského salónu a čučeli nahoru do zastřených oken. Alexa stáhla žaluzie, roztřásla ji zima. Zapnula topení a ze stolu vyndala adresář. Vytočila číslo a čekala, věděla, že mu to vždycky trvá dlouho, než telefon zvedne. Pak zaslechla cvaknutí zvednutého sluchátka a ulevilo se jí, chtěla začít mluvit, ale zjistila, že telefon vyzvání dál. Někdo v domě zvednul paralelní linku. Stála, zmrazená hrůzou, neschopná pohybu.

Kdo, přemýšlela horečně, kdo? Uklízečka? Vyloučeno. Některý z partnerů firmy? Ne. Napínala sluch, jestli zachytí nějaký zvuk, dech, zakašlání. Telefon stále vyzváněl. Přímo cítila něčí přítomnost, cítila, jak čeká a naslouchá. Kdo? Kdo? Kdo? Třásla se, bušení jejího srdce přehlušovalo vyzvánění telefonu. Pod uchem ucítila bolest, kterou si sama působila údery sluchátka v chvějící se ruce. Telefon stále vyzváněl, nikdo ho nezdvihal. Se strachem se otočila a pohledem pátrala v tmavé chodbě za otevřenými dveřmi. Zvonění se rozléhalo kanceláří. Pohnulo se něco na konci chodby nebo se jí to jen zdálo? Zamknout dveře, napadlo ji. Zamknout dveře! Klíč byl zvenku.

Opatrně položila sluchátko na psací podložku a po špičkách šla ke dveřím. Telefon stále vyzváněl. Snažila se klíč potichu vytáhnout, ale příliš se jí třásly ruce; klíč zaskřípal, cvakl a pak jí vypadl z ruky, odrazil se od podlahy a při nárazu na obložení stěn zařinčel tak hlasitě, jako když se srazí dva vlaky. „Ne, ne,“ řekla nahlas. „Ne, to ne.“ Vrhla se na kolena a hrábla po klíči. Pevně ho svírala v dlani, otočila se a vystrašeně se pokoušela proniknout pohledem tmu na schodišti. Telefon stále vyzváněl. Skočila do kanceláře, zabouchla dveře a opřela se o ně. Snažila se zasunout klíč do zámku, ale nemohla se trefit a znovu ho upustila na zem. „Ne, to ne,“ naříkala. Rychle ho zvedla, zasunula dovnitř a chtěla jím otočit. Nešlo to.

Lomcovala s ním, až cítila, jak se klíč ohýbá. „Prosím, zamkni se, prosím!“ Zasunula klíč hlouběji do zámku a náhle se otočil, úplně lehce a zámek téměř nehlučně zaklapl.

Alexa si opřela hlavu o dveře a nechala se unášet úlevou, která se jí rozlévala tělem. Srdce jí bušilo tak, jako kdyby jí něčí pěst bubnovala o hrudník. Potila se a lapala po dechu.

„Haló, haló!“ Hlas zněl tlumeně, jako kdyby někdo zapomněl vypnout rádio. „Haló, haló!“

Vrhla se po sluchátku, jako by to bylo první jídlo po týdnu hladovky. „Haló?“

Uslyšela známé vyfouknutí vzduchu a cigaretového kouře z plic.

„Alexo?“ zeptal se hlas Filipa Maina šeptem a poněkud nevěřícně.

Náhle si uvědomila svou situaci a nechtěla mluvit, nechtěla se prozradit.

„Ano,“ odpověděla také šeptem, tak potichu, že to znělo spíš jako výdech.

„Haló?“

„Pomozte mi,“ šeptala o něco hlasitěji, opět se cítila bezbranná, dveře sice byly pevné, ale nezastaví nikoho, kdo bude opravdu odhodlaný dostat se dovnitř.

„Jste to vy, Alexo?“

„Ano.“ Znělo to jako podivně vysoké zaskřehotání, které v půlce přeskočilo – sama svůj hlas nepoznala.

„Jste v pořádku?“ Hlas měl mírný a pozorný.

Nechtěla mu to říct, nechtěla, aby ten, kdo je poslouchá, poznal, jak se bojí. Normálně, mluv normálně. Kristepane, mluv normálně!

„Chtěla bych navštívit médium. Napadlo mě, že třeba někoho znáte.“ Cítila, že se jí hlas opět změnil, mluvila teď jako bezvýrazný monotónní automat, jako někdo úplně cizí. „Opravdu to chcete?“

Bože, nevyptávej se na nic, proboha, ne teď. „Alexo?“

„Ano, chci,“ odpověděl automat. „Máte nějaký divný hlas.“

„Jsem v pořádku,“ říkal automat.

„Neznám žádná média, měla byste si to pořádně promyslet.“

„Filipe, prosím vás, je to důležité.“

„Nevím, snad bychom si o tom ještě měli promluvit.“

„Filipe, prosím vás, znáte nějaké médium?“

„Osobně ne, chraň pánbu, to ne,“ na chvíli se odmlčel. „Říkala jste, že vám to radí nějaká přítelkyně, ona nikoho nezná?“

„Jedno mi poslala. Příšernou ženskou.“ Zase bylo chvíli ticho.

„Musíte někoho znát, Filipe.“

„Zkuste to v telefonním seznamu.“

„Filipe, prosím vás, mluvte vážně.“

Opět se odmlčel. Alexa bez dechu naslouchala, jestli něco zaslechne, cokoliv. Otočila se ke dveřím a pohlédla na kliku. Hýbala se, otáčela se.

Vykřikla. Vyděšeně a pronikavě, pak přestala právě tak náhle, jako začala. Klika se vůbec nehýbala, jenom se v ní odrážel pohyb žaluzií v proudu teplého vzduchu od topení.

„Alexo? Co se děje?“

„Někdo je tu, poslouchá náš hovor. Zavolejte polici, prosím vás, bojím se, že mě napadne.“

Položila telefon a světlo na panelu zhaslo. Světlo! Zalapala po dechu. Světlo, svítilo přece jenom jedno světlo, nebo ne? Kdyby je někdo poslouchal, na panelu by se rozsvítilo další světlo, nebo ne? Otočila se ke dveřím, pak k oknu, pohlédla na nepokojné žaluzie. Něco na stole přitáhlo její pohled, kalendář. Chvíli na něj zírala a cítila, jak jí v žilách tuhne krev, jakoby se jí tělem místo krve rozlévala ledová voda. Na kalendáři četla datum ČT 4. května.

„Bože.“ zaúpěla. „Ať nejsem blázen, prosím tě, ať nejsem blázen.“ Pohlédla znovu na kalendář a pak zmáčkla datum na svých hodinkách. 22. duben. Rozhlédla se po kanceláři, čekala, že se něco objeví, nějaký přízrak, zjevení, nebo… vzpomněla si na vůni smažených vajec, na růži za stěračem.

Se strachem pohlédla na obrazovku počítače, byla zakrytá. Nejraději by kryt sundala, aby na ni viděla. Pak ji najednou popadl vztek. Chtělo se jí vstát, otevřít dveře a zavolat: „tady jsem, vemte si mě! Dělejte si se mnou, co chcete!“ Místo toho vzala do ruky telefonní seznam. Převrátila několik listů. Média. Média. Pod heslem Média nic. Co dál? Spiritualisté? Otáčela stránky. Zase nic. Zkusila heslo Jasnovidci. Tady, tady něco je. „Viz věštci a chiropraktici.“

Seznam byl krátký. Jedno jméno znělo indiánsky a opakovalo se dvakrát, pak už tam bylo pouze jedno. Váhala, jména nevzbuzovala její důvěru. Pohlédla na rukopis Stanleyho Hilla „Předvídání osudů a jiné zvláštní schopnosti“. Váhavě ho otevřela a prolistovala. Rukopis ji najednou uklidňoval. Byla na známé půdě.

Slova se jí rozplývala před očima, nemohla nic přečíst. Pak si všimla svých rukou, jak se jí chvějí a položila rukopis raději na stůl.

Tu její zrak upoutalo nějaké jméno. Morgan Ford. O pár stránek dál ho viděla znovu, pak zas, přitahovalo její oči jako magnet. „Skromné trans-médium Morgan Ford by nikdy nepřiznalo, že ve svém bytě v Cornwallských zahradách pořádá častá sezení pro příslušníky horních deseti tisíc.“

„Skromný“ – to slovo se jí líbilo. Vzala opět telefonní seznam a začala v něm listovat.

Zdvihla sluchátko a naslouchala praskotu a šumu, čekala na cvaknutí zvednuté paralelky. Hlídala, jestli se rozsvítí ještě jedno světélko na panelu, ale nic se nestalo, linka byla volná. Vytočila číslo a čekala.

Mužský hlas, který se ozval, ji překvapil. Z nějakého důvodu čekala, že bude vlídný, teplý a laskavý, místo toho se ozval hlas chladný a popuzený, velšský přízvuk ho ještě více znepříjemňoval. Očekávala, že řekne něco jako „Ano, Alexo, čekal jsem vás. Věděl jsem, že zavoláte, řekla mi to média.“ Místo toho se ze sluchátka ozvalo: „Morgan Ford, kdo volá?“

Jméno. Neříkej své jméno. Vymysli si falešné. „Doufám, že nevadí, že volám tak pozdě,“ řekla nervózně, nejistá, co by měla říkat. Stále napjatě naslouchala, kdy se ozve cvaknutí zdvihaného sluchátka. „Je to ale – strašně naléhavé.“

„Kdo jste, prosím?“

„Potřebuji pomoc. Potřebuji mluvit s médiem. Promiňte, prosím, vy jste médium?“

„Ano,“ odpověděl, mluvil s ní blahosklonně jako s pomatenou.

„Mohla bych za vámi přijít?“

„Máte zájem o sezení?“

„Ano.“

„Uvolnilo se mi místo v pondělí v 10 hodin ráno, bude vám to vyhovovat?“

„Zítra by to asi možné nebylo?“

„Zítra?“ Jeho hlas zněl rozhořčeně. „To v žádném případě, je mi líto. Pondělí – nebo… až v květnu, obávám se. Podívám se. Ano, 4. května, to by šlo.“

4. května. Pohlédla na kalendář. „Co se to děje? Co se to k čertu děje?“

„To ne, raději v pondělí, prosím vás.“ Zvenku zaslechla přijíždět auto, zastavilo. Bouchla dvířka, slyšela štěkot psa. „Vaše jméno, prosím?“

„Já –“ zaváhala. Jaké jméno? Honem, jméno. „Shoona Johnsonová,“ vyhrkla. Když to jméno zopakoval, měla dojem, že z jeho hlasu čiší pohrdání, jako by nějakým způsobem poznal, že mu lže. Upadla do rozpaků.

„Vaše telefonní číslo, prosím?“

„Já– é –“ nedávej mu číslo, kde by tě mohl najít a zjistit tvé jméno, žádná vodítka. Rozhlédla se pro inspiraci, na počítači uviděla firemní tabulku a nadiktovala mu číslo, které tu bylo vytištěné pod názvem obchodní firmy.

„Nashledanou v pondělí,“ rozloučila se.

„Nashledanou.“

Nelíbil se jí tón, jakým s ní mluvil; jako by ho obtěžovala, jako by ho nijak nezajímalo, že mu volá a potřebuje jeho pomoc. Je sobota večer, čtvrt na jedenáct, připomněla si. Asi by ji také příliš nenadchlo, kdyby jí v tuto dobu někdo volal domů s prosbou, aby si přečetla jeho rukopis. Pak uslyšela hlasité bouchání. Kriste, někdo se snaží dostat dovnitř!

Vyskočila, ale nic se nedělo. Znovu uslyšela ten hluk, vzdálený, někde pod ní, znovu zaštěkal pes. Běžela k oknu a podívala se dolů. Viděla auto s koly na obrubníku, potom uviděla Filipa Maina, jak úzkostlivě hledí vzhůru.

Už? Jak to, že už je tady? Zápolila s okenní kličkou, konečně okno otevřela a vyklonila se. Tak brzy to přece nemohl stihnout. Tak brzy ne.

„Alexo, jste v pořádku?“

Celé úseky času mizely. Co se děje? Co se k čertu děje? „Alexo? Mám vyrazit dveře?“

„Ne,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Hodím vám klíče.“ Hodila klíče z okna a sledovala, jak uskočil, pak uslyšela cinknutí, když klíče dopadly na chodník.

S úlevou si oddychla a šla přes kancelář ke dveřím. Uslyšela za nimi jakési vrčení. Otevřela. Stál tam malý černý bullteriér v útočném postoji, zuby vyceněné, pramének slin mu odkapával z černých pysků. Vrčení bylo hluboké a rachotivé.

Po schodech někdo běžel vzhůru, na odpočívadle se objevil Main, udýchaný a rozcuchaný. „Blacku!“ zavolal. „Zpátky!“

Pes hleděl na Alexu, dychtivý akce.

„Blacku!“

Black se neochotně stáhl zpět.

Main jí položil ruce na ramena. „Jste v pořádku?“

„Ano, úplně.“

„Raději jsem přijel sám. Co se děje? Co se tu stalo?“ Alexa se na něj dívala a pak se rozplakala.

„Nevím, Filipe, nevím, co se děje.“

„Ach, bože,“ prohledával kapsy a pak vytáhl kapesník.

„S vámi to ale zamávalo.“

„To ten telefon, slyšela jsem někoho v telefonu.“

„Tady?“

Přikývla a vzala si kapesník. „Promiňte, je trochu špinavý.“

Pevně ho smuchlala a pak si s ním utřela oči. Odvedl ji k válendě a posadili se. Vytáhl z kapsy cigarety. Sledovala psa, který se chvíli bez zájmu rozhlížel okolo a pak vyběhl z místnosti.

„Někdo zdvihl sluchátko, když jsem vám volala.“

„Nikdo tu není, díval jsem se, když jsem šel nahoru. Okna jsou všude zavřená, pokud jsem mohl vidět. Jste si tím jistá?“

Přikývla.

„Někdo se mohl napojit na hovor zvenku.“ Hleděla na něj. „Znělo to ale úplně zblízka.“

„Co?“

„Ten člověk, ať to byl kdo chtěl.“

Main jí nabídl cigaretu.

„Co tu vlastně děláte, v tuhle hodinu a v sobotu večer?“

„Já – potřebovala jsem vaše číslo – neměla jsem ho doma. Omlouvám se… vyrušila jsem vás?“

„Ne víc, než ten chlápek z Polrocku kdysi vyrušil Coleridge. Možná jste lidstvo připravila o největší báseň všech dob – zrovna jsem ji začínal psát…“ usmíval se.

„To je mi líto. Já nevím, co se to děje.“

„Odvezu vás domů.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nechci jít domů.“

„Tady nemůžete zůstat, to vám nedovolím. Potřebujete si odpočinout.“ Připálil jí zapalovačem. „Můžete jet se mnou a zůstat u mě.“ Zachytil její pohled a zpříma ho opětoval. „V odděleném pokoji. Platí?“

Usmála se a přikývla, potom vdechla kouř z cigarety, kterou si od něj vzala, a pořádně to s ní zacloumalo. Vstala, zvedla rukopis Stanleyho Hilla a odnesla ho zpátky do kanceláře své sekretářky, odkud ho vzala.

„Ani jsem nevěděla, že vědci píší básně,“ řekla, když se vracela do kanceláře. „Ukážete mi někdy nějaké?“

„Uvidíme.“ Tajemně se usmál.

Po první whisky se cítila už o něco líp. Seděla na tlustém koberci na zemi před krbem. Stěny pokoje byly plné knih, police s milovanými knihami sahaly až po vysoký štukový strop. Všechno tu bylo ze dřeva a kůže – stěny obložené dřevem, solidní nábytek, starožitný, ale jednoduchý, dobře zrestaurovaný, pak kožená křesla – velká a mohutná kožená křesla s masivní koženou pohovkou.

„Nerozumím vám. Proč jste tolik proti tomu?“

„Láry-fáry, celé je to snůška nesmyslů. Když umřeme, je zkrátka po nás.“ Tleskl rukama, nečekaně a prudce. Alexa se lekla, pes vyskočil a začal vzrušeně štěkat.

„Jak to můžete tvrdit?“

„Vím to; je to dokázané. Lehni, Blacku, lehni! Proboha, jste přece inteligentní žena, nemůžete věřit v Boha! Darwin to vědecky dokázal – pámbíčkáři mají odzvoněno.“ Vyfoukl oblak dýmu a jeho hubená, ostře řezaná tvář se na chvíli zamlžila, jak se kouř vznášel okolo ní vzhůru. Vypadá démonicky, pomyslela si, jako satan. Na chvíli vůči němu pocítila záchvěv pochybností.

„Kdybychom byli napůl duch a napůl člověk, měli bychom svobodu vůle, děvče. Ale tu nemáme, jsme všichni otroci svých genů, všechno je předem dané. DNA, děvče, počítačový program v našich genech, od vaší matky a vašeho otce. Určuje barvu vašich očí i velikost vaší frndy.“

Ušklíbla se, opět uklidněná.

„Dokonce i způsob vašeho myšlení.“

„Ale my přece musíme mít svobodnou vůli, Filipe.“

„Blbost. Ani vy ani já nemáme víc svobodné vůle než pes, než třeba tady Black.“

„Copak psi nemají svobodnou vůli?“

Main namířil ukazovák na svého psa.

„Black zabíjí kočky. Když vidí kočku a není na vodítku, zabije ji. Má to zapsané v genech, nemůže si pomoct, nic ho nezastaví.“

„Opravdu?“

„Viděla jste, jak poslouchal u vás v kanceláři. Řekl jsem mu, aby přestal a on přestal. Poslechne mě ve všem kromě kočky. Když vidí kočku, prokousne jí hrdlo.“

„Špatný výcvik.“

„Ne, s tím zkrátka nic neudělám, ani žádný cvičitel na světě, má to zapsáno v genech a nejde to odstranit.“

„Řekl jste, že duchové mohou mít také geny.“

„Vytvořili jsme si v myslích Boha. Je to náš obranný mechanismus a trvá už kolik tisíciletí, od té doby, co se člověk poprvé pokoušel vysvětlit si, proč je na světě. Objevili se spiritualisté, média – všichni jsou buď pomatení, nebo podvodníci. Ti pomatení si myslí, že jsou geniální, no a podvodníci jsou zkrátka pokrytci. Ovládají telepatii, vyvolají si strýčka Harryho z vaší mysli, řeknou vám o něm to, co už víte, přidají ještě pár věcí pro větší efekt a vy jste samé „Hergot, to je ale senzace!“ a „Úplný zázrak!“. Pak se zamyslíte a zeptáte se, jak se strýčkovi vede. On odpoví „Dobře“ a vy jdete pryč a jak o tom přemýšlíte, zmocňují se vás pochyby. Sakra, řeknete si, přece jsem strýčka Harryho před týdnem pohřbil. Leží v hrobě, nebo jeho popel v urně, a já se tu s ním bavím. Chcete si povídat víc, ale zjistíte, že to nejde, protože strýček si už víc nedokáže vymyslet.“

Zhluboka potáhl z cigarety a usmál se.

„Byl to otravný starý prďola, když ještě žil, a vy teď najednou čekáte, že bude zajímavý, protože umřel.“ Zmlkl, když viděl slzy v jejích očích.

„Promiň, děvče, ale jenom si ublížíš tady,“ zaťukal si na čelo. „Váš syn byl fajn kluk, ale budete se muset smířit s tím, že je mrtvý.“

Dlouho na něj hleděla.

„Já se s tím smířím, Filipe. Jenom nevím, jestli se s tím smíří i on.“

11. kapitola

Jasné nedělní ráno probleskovalo špinavým sklem Filipova volva. Jako kdybych se pokoušela sledovat televizi zamrzlým oknem, napadlo Alexu. V neděli vypadal Londýn vždycky úplně jinak než ve všední dny, neustálý spěch z něho zmizel. V neděli byl čas na všechno, na procházky, na přemýšlení, v neděli bývalo v Londýně vždycky pěkně.

Cítila se osvěžená, uvědomila si, že se vlastně poprvé dobře vyspala, od té zprávy o Fabiánovi.

Pohlédla dolů na popelník, otevřený a přecpaný nedopalky, na hromadu papírů, časopisů, dokladů a kazet, rozházených po podlaze okolo jejích nohou. „Děkuji,“ řekla, „za tu noc. Moc mi to prospělo.“

„Ano, zvládli jsme to,“ řekl mírně. „Co jsme zvládli?“

„Všechno.“

„Někdy mluvíte v hádankách.“

„Zvládli jsme sami sebe.“

Usmála se a pohlédla na něj, na cigaretu, trčící mu z vousů, na jeho hlavu vystrčenou kupředu, jako by byl pro své auto příliš velký. „Nejste trošku domýšlivý?“

„Ne, jenom někdy –“ zmlkl.

„Někdy co?“

„Někdy…“ slova se opět vytratila, zmizela. Natáhl se dopředu, vsunul kazetu do přehrávače a za chvilku už zpíval Elkie Brooks, hlasitě a čistě, a ten zpěv zaplnil celý prostor auta. Filip zamručel, znovu natáhl ruku a ztlumil zvuk. „Tak pan vikář vám poradil, abyste se snažila dozvědět něco víc o Fabiánovi?“

„Kurát. Ano.“

„A co jste zatím zjistila?“

„Že nepustil k vodě tu svou přítelkyni, Carrii, on, ale ona pustila jeho.“

„A co vám to říká? Že je hrdý?“

Alexa se zasmála. „Připadám si úplně pitomá, víte, kvůli té včerejší noci.“

„Mozek někdy dokáže sehrát neuvěřitelné kousky, když je člověk unavený.“

„Slyšel jste někdy o médiu jménem Morgan Ford?“ Zavrtěl hlavou a zhluboka vdechl kouř z cigarety. „Jak se pozná pravé médium od podvodníka?“

„Žádná pravá nejsou.“

Alexa na něj hleděla. „Vy vědci umíte být strašně nafoukaní, dovedete člověka naštvat.“

Netrpělivě zahoukal na malé auto z půjčovny, jehož čtyři pasažéři civěli na fasádu Paláce Svobody. „Ale ne, my jenom říkáme pravdy, které lidi neradi slyší.“

„To je právě ta nafoukanost.“

Byla trochu překvapená, když našla svůj mercedes tam, kde ho nechala. Nebyl odtažený ani pokutovaný, ani zničený vandaly. Naklonila se k Mainovi a políbila ho na tvář.

„Budete v pořádku?“

„Jistě.“

„Myslím, že bych vás měl dnes někam pozvat na večeři, abych se o tom přesvědčil.“

Zavrtěla hlavou. „Nerada bych se večer vracela do prázdného domu. Raději přijďte vy ke mně a já nějakou večeři připravím.“

„Kolem osmé, ano?“

Alexa vyjela s veselou myslí a odpočinutá, ale dobře věděla, že se bolest vrátí. Všechno jen odpočívalo v její mysli a při první vhodné příležitosti ji to zavalí jako lavina. K večeru, až začne slunce zapadat, to bude horší; přijde deprese, jako k ní přichází odjakživa každé pozdní nedělní odpoledne, celý život, už od dětství.

Jela směrem k jihu, přes Vauxhallský most a dolů do Streathamu. Neměla žádnou radost z úkolu, který si uložila, pokusit se najít Carrii a sdělit jí tu zprávu. Neměla ani adresu. Vzpomínala si jen na to, že jeli okolo starožitnictví s řadou židlí na chodníku a Fabián řekl: „Támhle bydlí Carrie, mami“ a ona se podívala doprava a uviděla výškové bloky domů. Bylo to pod kopcem, k podobnému se teď blížila. Uviděla starožitnictví, bylo zavřené, kus dál se zdvihaly dva šedé výškové domy. Otočila a jela k nim, úzkou ulicí lemovanou otlučenými osobními vozy a špinavými dodávkami; byla to těsná, přecpaná ulice. Dvě černá děcka si hrála na chodníku, zůstala stát a upřeně ji pozorovala. Alexa cítila, jak se červená, uvědomovala si, že sem nepatří, že nemá právo sem jezdit.

Ulice se stočila a pokračovala dál mezi zdánlivě nekonečnou řadu dvoupodlažních komunálních domů, do vyšších pater vedlo vždy holé kovové schodiště. Z balkónů a oken visely ručníky, povlaky a spodní prádlo, připomínalo jí to ghetto.

Obě výškové budovy se teď zdvihaly přímo před ní, omítka z nich opadávala, až byly vidět betonové panely, ze kterých byly domy vystavěné. Tyčily se k nebi jako pár ponurých, obřích náhrobků.

Alexa vystoupila z mercedesu, pečlivě ho zamkla a šla ke vchodu bližší budovy. Téměř všechno sklo jedné dveřní výplně leželo vysypané na zemi, druhé dveře byly upevněny klínem, aby se nedaly zavřít. Přes stěnu byl sprayem nastříkán nápis NASRAT velkými karmínově červenými písmeny, uvnitř to nepříjemně páchlo něčím, co nedokázala identifikovat.

Prohlížela si seznam nájemníků. Bylo to tam: E. Needhamová. Trochu ji to zaskočilo. Bylo by pro ni jednodušší, kdyby tu jméno nenašla. Splnila by, co si uložila a teď by mohla jít pryč.

Zmáčkla knoflík a mohutné dveře výtahu se otevřely. Výtah vypadal spíš jako nákladní než osobní. VYLIŽ SI PRDEL. Umělec s karmínovým sprayem se činil i tady. Zmáčkla knoflík do 3. patra a dveře se pomalu a rozhrkaně zavřely. Napadlo ji, že měla asi raději jít pěšky. Výtah sebou neznatelně trhl a dveře před ní začaly klesat, pomalu, až mučivě pomaloučku. Ve výtahu to odporně páchlo jako na veřejných záchodcích. Náhle si k svému zděšení všimla kaluže moči na podlaze u svých nohou. Odtáhla se. Výtah s trhnutím a klapnutím projel prvním patrem.

Konečně kodrcavá jízda skončila a ona vstoupila do špinavé dlážděné chodby. Všimla si vybledlého kruhu, kdysi symbolu protestu proti atomové válce, kus dál někdo do stěny vyryl nápis SVINĚ. Došla k číslu 33, byly to modré dveře se špehýrkou. Našla zvonek, zmáčkla ho a v bytě to zabzučelo. Čekala. Za chvíli se ozval ženský hlas: „Co je?“

Alexa hleděla na dveře. „Paní Needhamová?“ Čekala, ale nic se nedělo. Dál v chodbě byl slyšet pláč dítěte, seshora tlumeně vřískala pop-music. Zazvonila ještě jednou.

Po delší době se ozvalo: „Co je? Kdo je to?“

Alexa hleděla na dveře. „Paní Needhamová?“

„Kdo jste?“ Hlas teď zněl zblízka, zaslechla šouravé kroky, ve špehýrce se cosi mihlo. „Co chcete?“ zeptal se hlas nepřátelsky.

„Ráda bych mluvila s paní Needhamovou, prosím vás.“

„Ste z Vejboru?“

„Ne. Jmenuji se Alexa Hightowerová. Můj syn chodil s vaší dcerou.“

Dlouho bylo ticho. Pak Alexa uslyšela suché zakašlání a opět nastalo ticho. „Haló?“ zavolala nervózně.

„Tak co eště chcete? Televizní licenci mám placenou.“

Alexa se zmateně zamračila. „Chci si s vámi jenom promluvit o vaší dceři, Carrii. Máte přece dceru Carrii?“

Ticho. „Jo.“ Opět ticho. „Co provedla?“

„Nic, paní Needhamová. Mám pro ni zprávu. Prosím vás, otevřete.“

Znovu se ozvalo suché zakašlání, pak uslyšela, jak se zástrčka odsouvá a dveře se na několik centimetrů pootevřely. Mezi nimi uviděla ženu o mnoho mladší, než by podle hlasu čekala. Byla přibližně v jejím věku, ale ztrhaná a zhrublá tvář ji dělala starší, a nepěstěná, bledá pokožka očividně postrádala čerstvý vzduch. Kdysi bývala asi hezká a mohla by být i teď, kdyby si se sebou dala trochu práce. Stála mezi dveřmi, na hlavě hnízdo nečesaných kudrlin, ze rtů jí visela cigareta, přes sebe měla přehozený špinavý modrý župan. Prohlížela si Alexu.

„Tak nejste z Vejboru?“

„Ne.“

„Víte, jim se pořád něco nelíbí, pořád něco maj.“ Její oči Alexu přejely a nervózně zarejdily kolem. Pak trhla hlavou a ustoupila zpět, Alexa to pochopila jako pozvání a vešla do malé předsíňky, kde to páchlo zkyslým mlékem a cigaretovým kouřem. Dveřmi vpravo viděla do kuchyně na stůl, přeplněný prázdnými láhvemi od piva. Žena ji vedla do obývací ložnice ve tvaru písmene L.

„Carrie, říkáte?“

Alexa přikývla a rozhlédla se po pokoji. Nebylo tam nic, jen rozestlaná postel a holé stěny. Všude se povalovaly kusy oblečení, popelníky, časopisy a nemyté nádobí, okna byla ušmudlaná, ale otvíral se z nich překrásný pohled na Londýn.

„Můj syn, Fabián, chodil s vaší dcerou – až donedávna. Myslím, že se rozešli někdy po vánocích.“

Žena hleděla bez zájmu a zhluboka šlukovala cigaretu, která už hořela u samého filtru. Nakrčila nos, ještě jednou si potáhla z cigarety a zamáčkla ji.

„Už sem ji neviděla, ani nepamatuju, moc sem nechodí.“ Odvrátila se od Alexy a opět se rozkašlala suchým, úporným kašlem. „Sedněte si, hoďte ty papíry na zem. Nejni to tu nic moc, to víte, moc vám toho nedaj, jako Vejbor, když ste sama.“

Alexa odsunula stranou štos novin a napůl vyplněných sázkových kupónů na posteli a posadila se.

„Vosamostatnila se, esli rozumíte.“

Alexa cítila, jak si ji žena prohlíží.

„Se všemi dětmi jsou problémy, ať už takové nebo jiné.“

„Vo žádným Fabínovi nic nevim – říkala ste Fabín, že jó?“

„Fabián.“

„Nevim vo něm. Nic vo něm neříkala.“

„Zahynul při automobilové nehodě před dvěma a půl týdny. Vím, že měl Carrii moc rád, chtěla jsem, aby věděla, co se stalo.“

„Jo tak,“ řekla žena věcně a Alexa zapochybovala, jestli jí žena dobře rozuměla.

„Rozumíte, myslela jsem, že by Carrie měla přijít na pohřeb.“ Alexa se kousla do rtu, zatoužila pryč odtud, dostat se z toho zápachu, pryč od té nešťastnice a z toho odporného bytu.

„Povim ji to, až ji uvidím – ale co já vim, kdy to bude. Ani sem vám nic nenabídla, pardon, to víte, moc návštěv se tu nevotočí, leda tak z Vejboru.“

„To je v pořádku, děkuji.“

„Hrnek čaje nebo něco?“

„Ne, opravdu, děkuji.“

„Je v Americe.“ Kývla směrem ke krbové římse a Alexa si všimla pohlednice s mrakodrapem.

„Jak je tam dlouho?“

Žena pokrčila rameny. „Vim houby, jak je kde dlouho, posílá akorát pohlednice, ale ty choděj pravidelně, to zas jó, myslim,“ pokrčila rameny, „vim, že někerý mámy nemaj ani to.“

Alexa se usmála. „Carrie je moc milá, je to pěkné děvče.“

Žena pokrčila rameny. „To nevim. Ani nevim, jak teďkon vypadá, mám ňáký starší fotky, ale čert ví, kam sem je šoupla.“

Ozval se zvonek a naléhavé bouchání na dveře.

„Kdo je?“ zavolala ostře.

Další dvě zazvonění a další naléhavé bouchání.

„Už du, už du!“ Zvedla se a s kašlem se odšourala.

Alexa přistoupila ke krbové římse a vzala pohlednici do rukou. Drobným bílým písmem bylo pod obrazem vytištěno: „Věž Johna Hancocka“. Za pohlednicí byly zastrčeny další. Massachussettský Technologický Institut, Cambridge, Mass; Přístav Newport, Rhode Island; Vermont, New Hampshire. Zaslechla cvaknutí otevíraných dveří, hlasitý smích a dusot nohou po chodbě. Nervózně se rozhlédla a pohlednici s Technologickým Institutem zastrčila do kabelky.

„Vodprejskněte! Parchanti mizerný!“ slyšela křik paní Needhamové, pak bouchly dveře a Carriina matka se přišourala zpátky, v ruce láhev piva a tváře rozpálené vztekem. „Smradi sou to, parchanti mrňavý. Smradi.“ Otevřela láhev, lokla si a pak nabídla Alexe.

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

Žena si utřela ústa hřbetem ruky. „Pořád je s nima něco. Vejbor řiká, že s tim nemůžou nic dělat.“ Znovu si lokla z láhve. „Jak ste řikala, že se má váš syn?“

Alexa na ni zírala neschopná slova, uvědomila si až teď, že ta žena je opilá, že byla opilá celou tu dobu.

„Je mrtvý, paní Needhamová,“ odpověděla, jak nejklidněji dokázala, a lítost i hněv jí stoupaly hrdlem vzhůru. „Mrtvý.“

„No jo, čeká nás to šecky,“ řekla na to paní Needhamová.

12. kapitola

Alexa ujížděla po King’s Road, celá šťastná, že je pryč z bytu paní Needhamová, pryč z klaustrofobické izolovanosti těch domů.

Narůstal v ní pocit hněvu – hněv na tu ženu za to, že ji nezajímá, že je Fabián mrtvý, i za to, že takhle může žít. Hněv na sebe samu, že je tak patetická, hněv, že vůbec může existovat tak odporné místo. Vzpomněla si na překrásný výhled z okna toho ubohého bytu a přišlo jí absurdní, že jediným hezkým rysem něčeho může být pohled někam jinam.

Její vlastní dům působil mírumilovným dojmem. Zvedla z prahu nedělní noviny a odnesla je do kuchyně. Vnímala hrkání kuchyňských hodin a tiché oddechování bojleru. Vše se zdálo normální, vonělo to tu jako obvykle, i zvuky byly normální. Dům si pobrukoval, vzdychal a vrzal jako starý kamarád, kterým vždy býval. Alexa se cítila klidná a v bezpečí, doma.

Zazvonil telefon. David. „Alexo, jsi v pořádku?“

Jeho hlas sem nezapadal, rušil její klid, byl jí na obtíž. Pak si uvědomila, jak se k němu posledně chovala a pocítila lítost. „Ahoj, Davide,“ řekla a snažila se, aby měla v hlase radost. „Jsem v pořádku. Poslyš, moc mě mrzí ta minulá noc – nevím, co se to dělo –.“

„To bylo vyčerpáním, miláčku. Oba jsme pod ohromným stresem, v šoku z celé té záležitosti.“

Proboha, vynadej mi, buď ke mně odměřený, nebuď na mě stále tak příšerně laskavý, nadávej mi, křič na mě, ať se tě bojím, letělo jí hlavou, ale nahlas neřekla nic. „Máš pravdu,“ odpověděla laxně. „Běžela jsem potom za tebou, volala jsem, mávala – lidi si museli myslet, že jsem se zbláznila.“

Smál se. „A proč?“

„Chtěla jsem se ti omluvit.“

„Volal jsem ti, když jsem dojel domů, ale nikdo to nebral. Měl jsem o tebe strach.“

„Šla jsem do kanceláře.“

„Do kanceláře?“

„Chtěla jsem zkusit trochu pracovat a nakonec jsem tam zůstala spát.“

„Asi to je dobré, věnovat se práci, trochu se odreagovat, ale, víš, nepřeháněj to – zkus si trochu odpočinout.“

Sledovala své reakce v kovovém opékači, pohlédla si do očí a uhnula pohledem, nesnesla je. Je to mizerný pocit, lhát a vědět, že ten druhý ti věří, pomyslela si. Připadala si, jako kdyby podváděla sebe samu. „Jela jsem za Carriinou matkou.“

„Vážně? Už to Carrie ví?“

„Ne, neví. Matka ji zřejmě vídá jenom občas. Teď právě je někde ve Státech.“

„Bylo to roztomilé děvče…“ jeho hlas se kamsi vytratil. „Půjdeme spolu někdy v týdnu na večeři?“

„Ráda.“

„Kdy máš volno?“

„Nevím, nechala jsem diář v kanceláři. Domluvíme se zítra.“

Když zavěsila, usmívala se. Vzpomněla si na ty časy, kdy byli ještě spolu, kdy byli šťastní. Nebo to všechno byl jen klam? Všechno jedna velká lež? Připravila si sendvič, v salónu zapálila oheň v krbu, pustila z kazety Dona Giovanniho a lehla si na pohovku.

Probudila se až k večeru, prudce procitla z těžkého snu, celá rozčilená a rozpálená horkem. Jeli někam s Fabiánem autem, on o něčem vtipkoval a oba se tomu smáli. Sen byl tak opravdový, tak strašně opravdový, že jí trvalo několik vteřin, než si uvědomila…, že už spolu nikdy nikam nepojedou, nikdy se už nebudou spolu smát. Bylo jí smutno a cítila se podvedená, podvedená snem i životem. S těžkým srdcem vstala, šla k oknu a roztáhla záclony do stmívajícího se dne.

Přála si, aby ještě byla naživu její matka, aby měla někoho staršího a moudřejšího, komu by se mohla svěřit, někoho, kdo něco podobného už zažil. Být dospělý s sebou přinášelo problémy, se kterými neměla žádné zkušenosti. Někdy jí připadalo, že se stala rodičem, aniž by přestala být dítětem. Otevřela kabelku a vytáhla pohlednici, kterou vzala u Carriiny matky: byl na ní rozsáhlý areál velkých univerzitních budov na břehu řeky. Otočila ji: „Massachusettský Technologický Institut, Boston, Mass“ bylo vytištěno dole. Boston, honilo se jí hlavou, Boston, Boston. Přečetla si text, psaný úhledným, ležatým rukopisem:

„Ahoj, mami. Je to tu bezvadné, stále se něco děje, potkávám plno zajímavých lidí. Brzy se zas ozvu. Líbá C.“

Iniciála končila nesmělou kličkou. Vzala pohlednici s sebou a šla do Fabiánova pokoje.

Jeho kufr trůnil na posteli – jako rakev, napadlo ji a otřásla se. Na víku byla mezi škrábanci a odřeninami stěží vidět vybledlá písmena F. M. R. Hightower. Otevřela jeden zámek, prudce odskočil a bolestně ji udeřil do prstu. Druhý zámek už otevřela opatrněji. Zvedla víko, nadzdvihla Fabiánovo oblečení a vzala do ruky jeho diář. Byly v něm vložené prázdné pohlednice, které odnesla z jeho psacího stolu v Cambridgi. Porovnala je s pohlednicí od Carrie – obrázky se sice neshodovaly, ale jejich tisk a grafická úprava byly naprosto stejné. Zmateně se mračila, rozhlédla se po pokoji a zachytila Fabiánův pohled z obrazu. Odvrátila oči s pocitem viny a studu nad tím, co dělá.

Na zadní straně diáře objevila kapsičku na zip, otevřela ji a uvnitř našla růžový dopisní papír. Rukopis se podobal Carriinu, dopis měl datum 5. ledna a adresován byl do Cambridge:

„Milý Fabiáne,

přestaň mě už laskavě unavovat věčnými telefony, které všem otravují život. Řekla jsem Ti jasně, že Tě nechci víckrát vidět a nic nemůže mé rozhodnutí změnit. Nikoho jiného nemám, jak si pořád myslíš. Prostě už nemám chuť dál snášet ty Tvé divné zvyky. Tak mě prosím Tě nech na pokoji.

Sbohem C.“

Stejné ozdobné „C“ a stejný styl písma jako na pohlednici, ale něco na tom písmu připadalo Alexe jiné, nevěděla však co. Ještě jednou si přečetla dopis. Divné zvyky, přemýšlela nad tím a v pokoji jí opět začala být zima, zima a nepříjemně. Zazvonil domovní zvonek. Pohlédla na hodinky – čtvrt na sedm. Shrnula všechno zpátky do diáře, položila ho na víko kufru a sešla dolů.

Otevřela domovní dveře, za nimi stála mohutná žena s odbarvenými vlasy a Alexu její přítomnost okamžitě rozladila.

„Dobrý večer, paní Hightowerová.“

Alexa hleděla na její úhledný černý klobouček, kožené rukavičky a dokonale nažehlenou bílou blůzu.

„Iris Tremaynová, stavovala jsem se u vás minulý týden.“

Alexa sledovala její růžové rtíky, které se při mluvení rozevíraly jako tajná dvířka mezi měkkými záhyby tváře. V očích ženy byla jistota, jistota, že tentokrát ji nevyženou. „Pojďte dál,“ řekla Alexa, protože ji v daný okamžik nic jiného nenapadlo.

„Vy mě potřebujete, drahoušku, to je jasné,“ prohlásila žena sebevědomě a vešla do domu.

Alexa stále ještě přemýšlela nad dopisem. Divné zvyky – co to může znamenat – divné zvyky? Vybavil se jí upřený pohled portrétu, náhlý chlad v pokoji. Skutečně se má zítra setkat s Morganem Fordem, už zítra? „Obávám se, že došlo k nedorozumění,“ začala.

Iris Tramaynová se rozhlédla halou a sebevědomě zamířila do salónu. „Máte starosti, drahoušku, viďte.“ V hlase jí teď zazněl jemný tón, který mírnil její panovačné způsoby.

„Jsem jen trošku nervózní, to je všechno.“

„To si myslím, že jste nervózní, při tom všem, co se děje.“

Alexa na ni ostražitě pohlédla. „Jak to myslíte?“

„Máte starosti, drahoušku, to já poznám. Hned jsem to vycítila, sotva jsem vešla. Máte velké starosti, že mám pravdu, viďte, drahoušku?“

Alexa na ni hleděla, náhle jí bylo nepříjemné, že se jí někdo vtírá do soukromí. Měla domluvenou schůzku na zítřek, dneska s nikým mluvit nepotřebovala. Napadlo ji, jestli nejsou Morgan Ford a Iris Tremaynová domluveni, jestli ji neposlal vyzvědět, proč mu Alexa dala telefonní číslo na servis Olivetti. K smíchu. „Dáte si šálek čaje?“

„Ne ne, drahoušku, děkuji.“

Opět se rozhlédla. „Máte krásný dům, drahoušku.“ Upoutal ji obrázek na stěně, přistoupila k němu a ukázala prstem. „Není to Stubbs?“

„Není.“

„Je to jediný malíř koní, kterého znám.“

„To je manželův.“

„Copak on maluje?“

Alexa na ni chladně pohlédla. „Ne, ten kůň je jeho, kdysi ho míval. Jedna z jeho zálib.“

„Já nesázím, i když bych asi měla… s mou sensitivností…, ale u nás sensitivů to nikdy nefunguje, věřila byste tomu, drahoušku? Neznám nikoho, kdo by si sám předpověděl vítěze. Moc uklidňující, takové obrázky koní.“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“ Odbyla ji Alexa netrpělivě. „Co jste tím myslela, že mám starosti?“

„Jeho duch nenachází klid, viďte, drahoušku? Potřebuje pomoc.“ Opatrně se spustila do křesla a Alexe to připadalo, jako kdyby jeřábem spouštěla bednu na určené místo. Potom žena pevně zavřela oči, předklonila se a aniž by si sundala rukavice, uchopila levou rukou své pravé zápěstí. Za chvilku oči zas otevřela a pohlédla na Alexu. Alexa si poprvé všimla náznaku pochybností v jejích sebevědomých způsobech.

„Nedělejte si starosti, drahoušku.“ Její rty se od sebe oddělily, roztáhly se v nervózní úsměv a pak se stáhly zpět, jako by žily svůj vlastní život. „Žádný poplatek, vůbec nic nemusíte platit. Samozřejmě nám můžete přispět na dobročinnost, jestli si budete přát, ale to záleží jenom na vás, jen a jen na vás.“ Zvedla své dlouhé umělé řasy ke stropu, zamračila se, jako by na něm objevila prasklinu a pak se ještě jednou nervózně usmála. „Rozumíte mi, drahoušku, viďte?“

„Ano,“ odpověděla Alexa chladně. „Rozumím.“

„Je tu, viďte, drahoušku?“

„Co máte na mysli?“

Iris Tremaynová potřásla hlavou a prudce se nadechla, její ramena se náhle stáhla, pak se zas uvolnila. Zavřela oči a zůstala tiše sedět. Alexa na ni zvědavě hleděla a pocítila náhlý záchvěv strachu.

Žena se křečovitě rozechvěla, sotva postřehnutelně. Pak náhle přestala, vstala a otevřela oči. „Je mi líto, drahoušku,“ řekla, „strašně jsem se zmýlila. Neměla jsem sem chodit.“ Hlas se jí změnil, byl teď ledově chladný, z tváře ji zmizel klid a ona vyhlížela téměř vyděšeně. „Ne, neměla jsem sem chodit. Byla to chyba, velká chyba.“

„Co tím myslíte?“

Zavrtěla hlavou. „Raději zas půjdu, drahoušku,“ přerušila rozhovor a zvedla kabelku.

Alexa dostala strach. „Co tím myslíte?“

„Bude opravdu mnohem lépe, když půjdu, drahoušku, jde o něco úplně jiného, než jsem myslela.“

Alexa jí hleděla do obličeje, bělmo ženiných očí se blýskalo, jak jí panenky rejdily kolem a propátrávaly pokoj. Na lesklém čele se jí objevily rýhy vrásek.

„To mi nemůžete alespoň vysvětlit, jak to myslíte?“

Iris Tremaynová se na chvíli opět posadila, prohrábla kabelku a vyndala si pudřenku. Otevřela ji s hlasitým cvaknutím a pohlédla do zrcátka.

„Já ale vypadám,“ prohlásila a lehce si přepudrovala nos.

V Alexe narůstal hněv. „Prosím vás, řeknete mi, o co tu jde?“

Žena se na ni podívala, pak zaklapla pudřenku. Zaváhala a zavrtěla hlavou. „Musíte mi věřit, drahoušku. Bude lepší, když odejdu, když o tom nebudeme mluvit. Zapomeňte na to, drahoušku, zapomeňte, že jsem tu byla. Posledně jste měla pravdu, naprostou pravdu.“ Znovu vstala a zamířila ke dveřím. Zastavila se a pokusila se na Alexu vlídně usmát, ale byla příliš roztřesená.

„Vážně si myslím, že bych měla odejít, nechte to všechno být, to bude nejlepší. S placením si nedělejte starosti.“

„Poslyšte, já chci vysvětlení. Prosím vás.“

Shora se ozval tupý úder. Alexa si chvíli nebyla jistá, jestli se jí to jenom nezdálo, ale pak si všimla ženina nervózního pohledu vzhůru.

„Je rozrušený, drahoušku.“

„Půjdu se podívat, co to bylo.“

„Já ne, drahoušku. Vyrušila jsem ho. Víte,“ řekla váhavě, „nelíbí se mu, že jsem přišla, vůbec se mu to nelíbí.“ Zavrtěla hlavou. „Nechte ho být, drahoušku, dejte na mou radu – nikdy se mi nestalo… nikdy jsem neslyšela o ničem podobném. Nechte ho na pokoji, nevšímejte si ho.“ Nečekaně vykročila k Alexe a pevně jí stiskla ruku. Alexa ucítila chladnou kůži její rukavičky. „Poslechněte mě, drahoušku.“ Otočila se a odkráčela do haly. Pak cvakly dveře a byla pryč.

Alexa se rozhlédla po pokoji, hlava se jí točila. Přistoupila k oknu, rozhrnula záclony a vyhlédla ven. Uviděla Iris Tremaynovou, jak pospíchá ulicí drobnými kachními krůčky. Její chůze se každým krokem zrychlovala a nabývala na odhodlanosti, až měla Alexa dojem, že se ta žena pokouší utíkat, ale neumí to.

13. kapitola

Alexa pustila záclonu a rozhlédla se po pokoji. Co asi Iris Tremaynovou tak polekalo, co mohla vidět? Ptala se sama sebe. Je snad bláznivá, nebo…? Zapálila si cigaretu a zhluboka vdechla kouř, chutnal odporně, divně, jako hořící guma. Fabián její kouření nenáviděl a ona se vždy snažila nekouřit, když byli spolu. Najednou měla pocit, jako kdyby ho podváděla. Ještě jednou potáhla z cigarety, téměř pokradmu, a pak ji zhasla a krčila přitom nos nad nechutným zápachem.

Šla do kuchyně a snažila se nevnímat další ránu seshora. To si jen představuju, uklidňovala se, ale přitom v duchu stále viděla vylekanou tvář Iris Tremaynové a její ustrašený pohled vzhůru. Nejspíš zase bojler. Otevřela dveře mrazicího boxu, probírala se mraženými balíčky a rozmýšlela, co uvařit Filipovi. Za chvíli dvířka nervózně zaklapla. Podívala se na hodinky, sedm hodin. Brzy tu už bude, může si vybrat sám, Alexa to pak jen dá do mikrovlnné trouby.

Pohlédla ke stropu a chvíli naslouchala. Všude bylo ticho. O čem to ta potrhlá ženská ksakru mluvila? Alexa vyšla do haly, vystoupila po schodech na odpočívadlo a znovu naslouchala. Náhle pocítila úzkost a nervozitu, zatoužila, aby tu nebyla tak sama. Zdálky sem zaznívala siréna ambulance. Otevřela dveře ložnice a rozsvítila; vše se tu zdálo v pořádku. Prohlédla koupelnu, i tam bylo všechno jako obvykle. Vyšla zase na chodbu, chvíli postála přede dveřmi do Fabiánova pokoje a naslouchala. Pak otevřela dveře a rozsvítila. Krev jí ztuhla v žilách.

Kufr ležel na podlaze, obsah v divokém nepořádku rozházený okolo.

Zapotácela se a pokusila se zachytit stěny, aby neupadla, ale ta jako by před ní uhnula a Alexa narazila na opěradlo křesla. Zavřela oči a zhluboka oddechovala, pak oči opět otevřela, na chvíli podivně omámená. Vyšla z pokoje a vstoupila do Fabiánovy koupelny. Mohl se tudy někdo dostat dovnitř? Ne, vyloučeno, okna byla zavřená a zajištěná. Že by kufr spadl sám od sebe? Nechala ho snad balancovat na kraji postele? Ale ne, to rozhodně ne. Tak jak se to stalo? Jak?

Vrátila se do pokoje, hleděla na jeho věci, poházené po podlaze, na jeho oblečení, knihy, diář, odřený slamák, pak vzhlédla k portrétu na stěně. Jak se to mohlo stát, jak?

U dveří zazvonil zvonek. Zhasla, zavřela dveře a sešla dolů.

„Sedni!“ uslyšela zvenku a hned nato zuřivé zavrčení. „Sedni!“

Ještě se celá chvěla, když otevírala dveře. Uviděla Filipa Maina, stál tu ve svém oblýskaném manšestrovém saku, pod paží muchlal papírový sáček a v druhé ruce s určitými obtížemi držel Blackovo vodítko.

„Nech toho, Blacku!“ Pohlédl na ni. „Omlouvám se, jestli jdu moc brzy, nemohl jsem si vzpomenout, na kolikátou jsme se domluvili.“ Znovu se obrátil k psovi. „Tak sedni!“

„Myslím, že jsme si přesnou hodinu nedomluvili.“

Strčil jí pod nos papírový sáček. „Nevěděl jsem, co bude k večeři, tak jsem koupil červené i bílé.“

„Díky,“ vzala si od něj sáček.

S Mainem to zacloumalo, jak se pes vzpíral na vodítku. „Nech toho, Blacku. Poběž!“

Pes dunivě vrčel, jako naprázdno puštěná motorka. „Tak nehloupni, Blacku. Dovnitř!“

Main prudce zatáhl za vodítko a Black se začal dusit. „Není právě – é – nejlíp naložený, asi se dneska málo proběhl.“ Pes zaryl tlapky do betonového schodu a přes svůj odpor popojel několik centimetrů pod odhodlaným Mainovým tahem. „Blacku!“ Pes vzhlédl, jako by už tušil porážku. Neochotně vykročil za svým pánem do domu, v hale se zastavil a sedl si.

„Ahoj, pejsku,“ poplácala Alexa psa, ale ten ji úplně ignoroval a nedůvěřivě hleděl k zemi. Main mu odepnul vodítko. „Občas má svoje nálady.“

„Je to asi problém, chovat v Londýně psa.“

„Někdy ano.“ Sroloval vodítko a zastrčil ho do kapsy. „Ale zvládáme to.“

Šli do salónu. „Co si dáte?“

„Nevypadáte zrovna nejlíp.“

„Děkuji za poklonu,“ usmála se.

„Jste bílá jako stěna.“

„Skotskou?“

„Rýžovici asi nemáte?“

„Rýžovici?“

„Irskou whisky.“

Zavrtěla hlavou. „Je mi líto.“ Pod jeho pátravým pohledem se necítila volně. „Jsem trošku unavená.“

Posadil se a pomalu vytahoval balíček cigaret z kapsy saka.

Podala mu skleničku. „Vlastně jsem dneska měla mizerný den. Co vy?“

„Jako vždycky.“ Naklonil se a přivoněl k whisky. „Jak pokračuje vaše práce? Už jsem té vaší knize o něco blíž?“

„O kousek.“ Opět si přivoněl k whisky. „O malý kousek.“

„To bych si moc nevydělala, kdyby všichni mí klienti byli jako vy. Tu knihu píšete už tři roky a já stále nevím, o čem vlastně bude.“

„S tou minulou jste si poradila docela dobře, děvče.“

Usmála se. Jeho poslední kniha vyšla v patnácti zemích, byla přeložena do dvaceti jazyků a ve všech byla stejně nesrozumitelná. „A bude tentokrát v mých silách jí porozumět?“

„Celý svět jí bude schopný porozumět, děvče. Jenomže nikdo nebude chtít.“ Škrtl zápalkou a přidržel si plamének u cigarety.

„Vy jste pořádně odhodlaný, viďte?“

„Odhodlaný? A k čemu?“

„Dokázat, že Bůh neexistuje.“

Sfoukl zápalku. „Je to jen podvod, děvče, ve světě je příliš mnoho podvodů.“

„A jste si jistý, že nejde o vendettu?“

„O jakou vendettu?“

„Proti vašemu otci. Pokud vím, byl duchovní, nebo ne?“

Potřásl hlavou v oblaku kouře, pak se melancholicky zahleděl na koberec. „Ztratil víru. Rozhodl se, že všechno dělal špatně – žádný vikář už pak nebyl.“

„A čím tedy byl?“

„Stal se médiem.“

Alexa na něj zírala. „To jste mi nikdy neřekl.“

„No, víte, některé věci člověk neříká.“

Pokrčila rameny. „Vlastně proč ne, nic na tom není. Bral vás někdy s sebou?“

„Právě že ano, pokaždé.“

Pozorovala ho, jak seděl, vysokou postavu neohrabaně vmáčknutou do křesla, sklenku si přidržoval oběma rukama jako starý muž. Cítila se s ním vždy dobře, v bezpečí, i se všemi jeho tajnostmi, odpověďmi a znalostmi. Měla z něj odjakživa pocit, že někde, hluboko v sobě, chová pravdu o životě, kterou zná pouze on, a že jednoho dne, jestli o to bude hodně stát a bude o to hodně usilovat, pak jí to tajemství prozradí. „O jaké záležitosti šlo?“

Zrudl a upřeně hleděl do své sklenice, jako kdyby chtěl z whisky něco vyčíst. „Vymýtání duchů, tak tomu říkal.“

„Vymýtání duchů?“

„Hmmmm.“ Rozpačitě se v křesle zavrtěl. „Vyprávějte mi o tom.“

Rozhlédl se, jako kdyby se chtěl ujistit, že nikdo jiný neposlouchá, a omluvně se na ni usmál. „Brával mě s sebou jako spojení se zemí.“ Pokrčil rameny. „Vymýtání ďábla, osvobozování od duchů, takové věci.“

„Moc tomu nerozumím.“

„Blízko Guildfordu byl úsek cesty, o kterém si lidé povídali, že tam straší. Nějaký chlápek se procházel vždycky prostředkem silnice, i silniční hlídky ho několikrát zahlédly. Můj otec tam jel a mě vzal s sebou, brával mě, protože nejsem sensibil, nemůžu navázat kontakt s duchy – fungoval jsem podobně jako uzemňovací kabel v elektrické zástrčce.“ Vsunul si cigaretu mezi rty a zhluboka z ní potáhl. „Ukázalo se, že to byl řidič dodávky, který se tu před lety zabil při havárce.

Neuvědomoval si, že je mrtvý, bloudil kolem a snažil se najít svou ženu a děti. Můj otec mu vysvětlil, co se stalo a že je mrtvý. Spojil ho s nějakými duchovními průvodci, ti ho vzali s sebou a on se upokojil.“ Main rozpačitě pohlédl na Alexu, pak sklopil pohled ke své whisky a otáčel sklenicí mezi prsty..

„Viděl jste toho muže?“

„Bože chraň, kdepak. Jenom jsem slyšel, jak s ním otec mluví.“

„A co jste si o tom myslel?“

Napil se a pohlédl na ni. „Myslel jsem si, že to otec nemá v hlavě v pořádku.“

Alexa ho pozorovala, oba seděli hodnou chvíli mlčky. „Nevěřím vám,“ řekla nakonec.

Znovu se neklidně zavrtěl. „To už je všechno dávno.“ Odmlčel se. „Moc, moc dávno.“

„A vy se zbytek života budete snažit dokázat mu, že nemá pravdu?“

Main chvíli seděl a mlčky na ni hleděl. „Můj otec skončil v blázinci.“

„To je mi líto.“ Pokrčil rameny.

„Možná neunesl své schopnosti.“

„Hmmm.“

Otřásla se. „Nahání mi to hrůzu.“

„Existuje určitá spojitost mezi stárnutím mozku, duševní nemocí a psychickými silami. Je to všechno velice zvláštní.“

„Nikdy jsem neslyšela, aby se vikář stal médiem.“

„A slyšela jste o vikáři, který by skončil v blázinci?“

Pohlédla na něj, nevěděla, jestli se má usmát nebo ne. „Vy jste tomu nikdy ani trochu nevěřil?“

„Mého otce to zničilo.“ Díval se do své sklenice.

„Ale někdy to přece může přinášet i dobro? Co lidé, kteří mají léčitelské schopnosti?“

„Naše zdravotnictví také dokáže léčit a statisticky má i lepší výsledky.“

„Ale tam, kde lékaři neuspějí?“ Hleděl do své whisky. „Nic není dokázáno.“

„Stává se přece, že jsou vyléčeni i lidé, u kterých se lékaři vzdali veškeré naděje.“

„To se děje už po staletí, děvče, dávno před médii.“

„I před Kristem?“

Opět se zavrtěl.

„Vy potřebujete odpočinek, děvče, dovolenou. Odjeďte od toho všeho pryč. Nepotřebujete žádná média, aby to pro vás znovu vyhrabávala.“

„Jedno tu bylo dneska odpoledne.“

„Á, to hodně vysvětluje.“

„Co například?“

„Proč jste byla tak bledá, když jsem přijel.“

„Ano, asi máte pravdu. Ta žena byla divná, docela mě vyděsila.“ Pohlédla na něj, ale Main neodpovídal. „Nevolala jsem ji, prý vycítila, že mám problémy. Že Fabián… je stále ještě tu.“ Alexa se nervózně pousmála a vzala si cigaretu. „Sedla si, právě tady, zavřela oči a roztřásla se jako list. Pak přestala, vypadala vylekaně a řekla, že udělala chybu, hroznou chybu a že ho mám nechat na pokoji.“

„To řekla moudře.“

„Pak nahoře něco bouchlo.“

Main na ni zkoumavě pohlédl. „Ta prohnaná ženská na vás něco hrála.“

„Ne,“ odporovala Alexa. „V tom to právě vězí, že ne. Opravdu pak odešla, nic mi nevysvětlila, neodpovídala na otázky. Jednoduše vyběhla ven a vypadala vyděšeně.“

„Tak byla blázen, všichni jsou to blázni.“

„I Morgan Ford?“

„Ano, děvče. Musí být.“

„Tak vám mockrát děkuju, to se s ním zítra asi dobře pobavím.“

„Říkal jsem vám to.“

Pokrčila rameny. „Stejně to chci zkusit. Dokážu se sama rozhodnout, co dělat. Teď to chci zkusit tím víc, po tom, co se stalo, já –“

Upíral na ni pronikavý pohled. „Stalo se ještě něco, viďte?“

Otáčela cigaretou mezi prsty. „Včera jsem z Cambridge přivezla Fabiánův starý školní kufr. Ležel nahoře na posteli, plný krámů, strašně těžký. To bouchnutí seshora – šla jsem se tam podívat, ten kufr spadl s postele na zem. Sám ale nemohl v žádném případě spadnout, Filipe, prostě nemohl.“

„A jak tedy vysvětlíte, že se na tu zem dostal?“

Nervózně se usmála a cítila, jak se červená. „Možná to bude znít šíleně, nejspíš si budete myslet, že jsem zralá pro blázinec – ale Fabián byl odjakživa výbušný. Většinu času byl milý a příjemný, ale jak nebylo po jeho, míval příšerné záchvaty vzteku, hlavně, když byl ještě dítě. Někdy měl takovou sílu, že jsem ho ani nedokázala udržet. Třeba se teď také rozčílil, kvůli té ženě.“ Opět se nervózně pousmála a s očekáváním hleděla na Maina.

Ušklíbl se. „Můžu vám uvést tisíc věrohodnějších důvodů, proč něco spadne na zem.“

Neústupně zavrtěla hlavou. „Ne, ten kufr sám spadnout nemohl.“ Hleděla na něj. „Proč se šklebíte?“

Potřásl hlavou. „Včera vás málem přepadli v kanceláři, dneska někdo hází kufry po vaší ložnici – zamyslete se nad tím.“

„To je přece něco úplně jiného, Filipe. Včera v noci jsem byla celá bez sebe, přiznávám, ale dneska ne, dneska jsem byla úplně klidná.“ Zmlkla. „Pojďte a přesvědčte se sám.“

Pokrčil rameny a vstal.

V jeden hrozný okamžik Alexu napadlo, že snad vejdou do pokoje a kufr bude zas ležet na posteli, plný úhledně poskládaných věcí.

Otevřela dveře a rozsvítila. Kufr však byl na zemi a všechny věci ležely rozházené okolo, stejně jako předtím. „Vidíte?“

Pohlédl na kufr, oblečení i knihy poházené po zemi. „Ležel na posteli?“

„Ano.“

Main se rozhlédl po pokoji, zastavil se pohledem na Fabiánově portrétu a mlčky si ho prohlížel. Pak přistoupil k dalekohledu a pohladil ho. „Pěkný přístroj.“

„Můžete si ho vzít, jestli vám bude k něčemu dobrý.“

Main poklekl a pohlédl do okuláru, zaostřil. „Pro astronomii je Londýn mizerné místo, je tu moc znečištěné ovzduší.“

„Vezměte si ho, jestli chcete.“

Zavrtěl hlavou. „To není nic pro mě. Královna Viktorie mikroskopy nenáviděla. Říkala, že umožňují vidět věci tak zblízka, že pak už ani nepoznáte, co to vlastně je. Mám stejný pocit z dalekohledů –umožňují vám vidět věci tak vzdálené, že taky nepoznáte, co to vlastně je.“

Usmála se.

„Jednou mi věnujte mikroskop. V něm je vidět všechno, děvče. Všechno to tam je.“ Vstal a narovnal se. Pohlédl na kufr. „Chcete s ním pomoct?“

„Ne, děkuji. Stejně musím ty věci probrat, klidně zatím můžou zůstat, kde jsou.“ Pozorovala Maina, který se znovu zahleděl na portrét a pak se znepokojeným výrazem oči odvrátil.

„Působivý, viďte?“

„Ten portrét?“

Přikývla.

„Vypadá jako postava od Van Eycka.“ Ještě jednou na obraz pohlédl a rychle uhnul očima jinam. „Máte hlad?“

„Nu,“ povzdechl si, „snad by mládenec mohl něco pojíst.“

„Co kdyby si mládenec sám vybral, co to bude? Děvče mu to pak ukuchtí.“

„Oukej,“ odpověděl a otočil se zpět k obrazu. Přes tvář mu přelétl podivný, trochu rozrušený výraz a když vycházel z pokoje, Alexu napadlo, že nějak příliš pospíchá, a ta změna v jeho chování ji překvapila.

14. kapitola

Black vydal zvuk, jako když zanaříká dítě a Alexa vyskočila. Pak se vysoký tón zlomil v hluboké vrčení.

Main si vytřásl několik italských nudlí z knírů, osušil si ústa ubrouskem a otočil se směrem do haly: „Ticho, Blacku!“

Vrčení neustávalo. Main zdvihl svou sklenku vína a vypil ji. „Bylo to vynikající,“ řekl.

„Jste dneska nějaký zamlklý.“

Opřel se dozadu a vytáhl z kapsy cigaretu. Pak dolil víno Alexe i sobě.

„Výborné víno.“

„Montepulciano ďAbruzzo.“

„Prosím?“

Black v hale zase zavrčel. Filip se otočil a pohlédl tím směrem. „Ticho!“ zavolal. „Některá italská vína jsou opravdu vynikající. Znamenitá.“

„Měli byste se dát dohromady s Davidem a napsat spolu knihu.“ Chvíli mlčel, pak na ni pohlédl. „Ježíš také něco věděl o vínech.“

„Ježíš?“

„Neproměnil vodu jen tak v ledajakou břečku. Dokonce se prý tenkrát někdo hostitele ptal, proč schoval to nejlepší víno až na konec.“

Usmála se. „Italské?“

„Ne, to asi ne. Nejspíš libanonské.“

Black znovu zavrčel. Main se zakabonil, ale nic neříkal.

„Tak co si myslíte o tom kufru?“

Neodpověděl, dokud si nezapálil cigaretu, jako kdyby to byla nějaká droga, která mu umožní promluvit. „Podle mého názoru ležel příliš blízko kraje postele.“

Sklopila oči. „Ne, Filipe, to určitě neležel a vy to víte.“

Main vstal a loudal se ke dveřím. „Blacku!“ Prošel halou a uviděl psa, který stál pod schody a hleděl vzhůru. Právě znovu začínal pomalu a hluboce vrčet. „Co se děje, kamaráde?“

Pes si ho nevšímal.

„Nic tam není, chlapče.“ Main psa zachmuřeně pozoroval a sám se začínal cítit nepříjemně. Otočil se a šel na toaletu pod schodištěm. Zavřel za sebou, rozsvítil a zvedl sedátko. Otřásl se, byla tam zima jako v lednici. Pohlédl na černobílou tapetu a všiml si, že se leskne. Přejel po ní prstem, ucítil vlhkost. Jak tam stál, zdálo se mu, že teplota v místnůstce prudce klesá. Najednou mu u pravého ucha zahřměla rána jako z pistole, zahlédl stín a reflexivně uskočil. Celý blok papírové tapety odpadl od stěny, padal přímo na něj. Zachytil ho ramenem a odhodil na zem. Pak uviděl, jak se před ním začíná odchlipovat další díl tapety. Otevřel dveře, zhasl a vycouval odtamtud. Opatrně za sebou zavřel, chvíli stál na chodbě a uvažoval, jestli se mu to jen nezdálo. Položil ruku na kliku, ale pak se otočil a vrátil se do kuchyně.

Alexa na něj zvědavě pohlédla. „Všechno v pořádku?“

Neodpovídal.

„Vypadáte ustaraně.“

„Máte na WC už dlouho vlhko?“

„Vlhko? Jaké vlhko?“

„Tapeta je promáčená, odlepuje se od stěny.“ Viděl, jak se zamračila.

„To není možné. Dům je naprosto suchý.“

„Třeba někde prosakuje voda z potrubí.“

„Ráno zavolám údržbáře.“

„Mrknu se na to, možná to nebude nic vážného.“ Sundal si sako a přehodil ho přes židli.

„Uvařím zatím kávu,“ řekla, když vycházel z místnosti.

Když nesla kávu do salónu, slyšela Maina šramotit nahoře. Black seděl přede dveřmi na ulici.

„Ahoj, pejsku!“ řekla mu. „Chtěl bys na procházku?“ Pes ji ignoroval.

Položila tác na stůl, vyndala z magnetofonu kazetu s Donem Giovannim a vložila tam kazetu s výběrem Mozartových skladeb. Všimla si hromádky neotevřených dopisů na prádelníku a chvíli se jimi probírala. Na některých viděla známý rukopis, ale nepřiměla se je otevřít. Ještě ne, pomyslela si, až později, až budu zase silná. Na chvíli zapochybovala, jestli někdy zase bude silná. Nalila si kávu a posadila se na pohovku.

Main vešel a otíral si ruce o manšestráky.

„Černou nebo s mlékem?“

„Černou, prosím vás.“

„Našel jste, v čem je problém?“

„Ne.“

„I tak vám děkuju.“

Sedl si vedle ní a zamyšleně míchal kávu. „Přinesu si zítra nějaké nářadí. Chtělo by to zdvihnout pár podlahových prken, asi je někde špatně utěsněná trubka.“

„Neměla jsem ani tušení, že jste tak šikovný.“

„No, každý máme nějaký ten skrytý talent.“

„Mohl byste napsat příručku pro kutily.“

„To budu mít co dělat: knížku pro kutily, o vzniku života…“

„A to nepočítáme poezii.“

Náhle Alexa ucítila, jak se napjal. Z ničeho nic se ohlédl.

„Děje se něco?“ Uvědomila si, že se také ohlédla a pocítila píchnutí úzkosti. Filip se mračil a vypadal ustaraně. Naslouchala hudbě a už nic neříkala. Po chvíli se jí zdálo, že se uvolnil; položil šálek s kávou na stůl a Alexa cítila jemný dotyk jeho paže na svém rameni. Zlehka se o něj opřela a bylo jí to příjemné, ale stále ještě se necítila úplně dobře. Chvěla se.

„To je Figaro?“

„Ano. Úryvek, je to kompilace různých Mozartových –“

Toužila mluvit, povídat si, chtěla slyšet jeho hlas, zaplašit ten podivný strach, který ji svíral. Obvyklý nedělní splín se dnes trochu opozdil, pomyslela si.

„Jste nějaký zamlklý.“

Nadzdvihl obočí.

„Penny za vaše myšlenky.“

„Tím byste nezbohatla, jste přece můj literami agent.“

Zasmála se a opět ztichla a zaposlouchala se do hudby. Lesní rohy troubily naplno, byl to Mozart ve svém nejvzrušivějším, nerozpustilejším období. Přistihla se, že si nohou podupává do rytmu a cítila rytmické záchvěvy Mainovy paže na svém rameni. Povzdechla si.

„Ach, bože, proč jen se to všechno muselo stát, proč?“

„Hm-mm.“

„Tohle je to vaše vysvětlení vzniku života?“

„Co?“

„Hm-mm,“ napodobila ho.

Ucítila, jak se předklonil, zaslechla cinknutí šálku a jemné srknutí, pak znovu cinkl šálek.

„Dostanete se z toho, děvče, jenom to chvíli potrvá. Škoda, že jsem ho neznal.“

Zatoužila mu najednou říci „Poznáte ho!“, ucítila zvláštní vlnu vzrušení a optimismu, která ji celou zalila. Napila se kávy. „Víte, je to strašně zvláštní – mé nálady tak kolísají, během okamžiku jsem hned nahoře, hned dole, třeba kolikrát do hodiny.“

Přikývl. „To musíte chvíli vydržet, to přejde.“

Hleděla na něj. „Vy se snad vyznáte úplně ve všem.“

„Ale ne, to ne, opravdu. Povrchní znalosti jsou to nejhorší, co může být.“

„Tak tedy máte hluboké?“ Cítila, jak se jeho rameno opírá o její.

„Dobrý bože, to ne.“ Chvíli seděl potichu. „Ve škole jsme měli profesora, takového sebevědomého mrňouse. S velkým zadostiučiněním nám vykládal, že nikdy neřídil auto a ani to neumí. Přesto dokázal řídit parní lokomotivu.“

Alexa se zasmála.

„Jel s ní jednou, v roce 1926 při generální stávce z King’Cross do Edinburgu bez zastávky. Prý dodnes drží neoficiální rekord, jak rychle to ujel.“

„Život je plný nejpodivnějších lidiček, kteří dělají ty nejpodivnější věci.“ Náhle uviděla Mainův obličej těsně u svého, viděla dolíčky po neštovicích na jeho bledé, hubené tváři, narezlé konečky jeho knírů. Překvapeně ucouvla, pak ucítila, jak jí vousy měkce přejely nos a horní ret, jeho modré oči se přiblížily tak blízko, až se úplně rozostřily. Jako oči mého zubaře, napadlo ji.

Pak se jeho tvář náhle proměnila ve Fabiánovu.

„Ne!“ vykřikla a prudce ho odstrčila. „Ne!“ Fabiánova tvář se rozplynula, viděla polekaný výraz v Mainových očích, chvíli tam zůstal a pak se změnil v rozpačitě úzkostlivý výraz.

„Promiňte,“ vypravil ze sebe. „Já – é –“

Stále na něj hleděla, třásla se, oči doširoka rozevřené. Vždyť ho viděla tak jasně, tak živě! Bylo v tom něco dojemného i obscénního zároveň. Bože, jak strašlivé triky jí provádí rozum! „Je mi to líto, Filipe,“ řekla. „Já opravdu nejsem – nevím –, asi nejsem sto…“. Cítila, jak jí jeho paže sklouzla s ramen, sledovala, jak se předklonil a opřel lokty o kolena.

„Ne, je to moje chyba, jenom moje chyba,“ řekl. „Tolik jste mě přitahovala – já – já…“ Posadil se zpříma a mile, smutně se na ni usmál.

„Myslím, že si už půjdu raději lehnout,“ řekla Alexa.

Pohlédl na hodinky.

„Ano, proboha, to už je hodin.“ Pomalu se zvedal a opět se rozhlédl, tváří mu přelétl nečekaný záblesk strachu. „Budete v pořádku?“

Přikývla a udělala obličej. „Budu muset.“

Main vyšel do haly. Pocítil náhlý chlad, zamnul si paže a šel do kuchyně. Záblo ho. Rozhlédl se – je možné, že i tady jsou vlhké zdi, nebo se mu to jen zdá? Cítil se tu najednou jako nechtěný vetřelec. Dům jako by ho vyháněl. Schválně pomalu sundával sako s opěradla židle a oblékal se, pak chvíli tiše stál a rozhlížel se. Cítil, jak mu chlad proniká pod kůži. Přistoupil ke stěně a dotkl se jí, přejel po ní prstem a pak na něj pohlédl. Byl suchý. Vzhlédl ke stropu. Byla mu taková zima, že se jen stěží ovládal, aby se celý neroztřásl. Došel ke dveřím, otočil se a hleděl zpátky do kuchyně. „Jdi do hajzlu,“ pronesl nahlas a procítěně, pak se otočil a vyšel do haly.

„Říkal jste něco?“ zeptala se Alexa, která právě ze salónu odnášela tác s nádobím.

„Já? Ne, nic.“

„Určitě jsem zaslechla váš hlas.“

„To jsem jen mluvil na psa.“

„Aha.“

Vytáhl z kapsy Blackovo vodítko a pes náhle ožil, začal vyskakovat a radostně štěkat.

„Tak jdeme, chlapče.“

„Dobrou noc, Filipe.“

„Díky za večeři.“

„Já děkuji za víno.“ Naklonila se a zlehka ho políbila na tvář.

„Jeďte opatrně.“

„Můžete kdykoli přijít a zůstat u mě, kdyby – é –, když budete chtít. Můžete mít vlastní pokoj… kdybyste se tu necítila –“

Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji, jsem tu doma. Jenom si tu zase musím zvyknout, to je všechno. Fabián tu stejně nikdy moc nebyl.“ Zavřela za ním dveře, zvenku k ní doléhal veselý štěkot psa, pak otočila klíčem. Najednou se cítila klidná. Pocítila úžasnou úlevu a ulehčení, jako kdyby všechno zlo z domu náhle zmizelo.

15. kapitola

Zaparkovala na ponurém parkovišti v Gloucesterské ulici a zkřížila prsty, aby zřízenci naznačila, že se dlouho nezdrží. Číslování domů nešlo popořádku a Alexa postupně prošla celým parkovištěm, pak přešla na druhou stranu ulice a vracela se. Byla stále rozčilenější z toho, že se zpozdí a možná že schůzku docela zmešká.

Pak to číslo uviděla: 49. Shlíželo na ni z domu těsně u jejího auta, jako kdyby se jí vysmívalo, pomyslela si zlostně. Vystoupila po schodech a prohlížela si jména u zvonků. Goldsworthy, Maguire, Thomas, Kay, Blackstock, Pocock, Azziz. Některá jména byla načmárána pouze tužkou, jedno, Azziz, bylo přeškrtnuto. Mezi nimi objevila vybledlý žlutý Štítek, na kterém bylo úhledným písmem uvedeno pouze „Ford“.

Nejprve pocítila úlevu, pak nervozitu. Nejistě se rozhlédla, přemýšlela, jestli to všichni sousedé vědí a jestli ti lidé, kteří jdou okolo po chodníku, do sebe šťouchají a ukazují si na ni. Napadlo ji, kolik si asi takové médium vydělá – Morgan Ford rozhodně neutrácel peníze za údržbu budovy. Kachlíky okolo vchodu byly opadané, omítka se sloupů se loupala.

Z mikrofonu u vchodu se ozval chladný, odmítavý hlas: „Ano?“

„Tady –“ Panebože, jaké si to dala jméno? Nemohla si vzpomenout. Čas, potřebuje získat trochu času. „Johnsonová!“ Vyhrkla najednou s ohromnou úlevou. „Paní Johnsonová.“ Dala si i křestní jméno, ale jaké? Horečnatě namáhala paměť.

Špinavá a jen spoře osvětlená chodba nic neprozrazovala o lidech, kteří tu bydlí. Na stolku leželo několik hromádek pošty a o stěnu stálo opřené odřené kolo.

Fordův byt byl ve třetím patře a dveře se otevřely, jakmile k nim došla. Jeho vzhled ji překvapil; uvažovala, koho vlastně očekávala –nejspíš nějaké postarší vousaté individuum, jako vystřižené ze 60. let, v kaftanu a sandálech, s vonnou tyčinkou v ruce. Před ní však stál menší muž v jednoduchém šedém obleku, s úhledně učesanými šedými vlasy, jehož věk odhadovala na něco po padesátce.

„Paní Shoona Johnsonová?“

V první chvíli Alexa málem zavrtěla hlavou: „Ne, ne, jsem Alexa Hightowerová,“ ale včas se zarazila. Dveřmi za jeho zády zahlédla kancelář, stohy dopisů a novin, poskládaných na stolku. „Ano.“ Samozřejmě, Shoona. Proč si proboha vybrala právě jméno Shoona? Nikdy nepotkala nikoho, kdo by se tak jmenoval.

Napřáhl k ní drobnou růžovou ručku, které dominoval masivní prsten s vulgárně velkým kamenem. Ruka byla až abnormálně malá, Alexe připadalo, že si podává ruku s děckem.

„Pojďte, prosím, dál. Děkuji vám za dochvilnost.“ V jeho velšském přízvuku slyšela teď teplý zpěvavý tón, který v telefonu chyběl. „Promiňte, je tu dneska trošku chaos, nepřišla mi sekretářka.“

Alexa ucítila záchvěv rozčarování, když vcházela do pusté, šeré chodby. Všechno tu vypadalo úplně obyčejně, ani náznak ničeho mystického, žádná obřadnost. Střízlivý oblek, sekretářka, kancelář. Předtím ji vůbec nenapadlo, že by si tím mohl vydělávat na živobytí.

Přijímací pokoj její názor změnil. Byla to prostorná místnost laděná do karmínova, s výhledem do zahrady. Byla přecpaná starožitným nábytkem, jako by chtěl majitel předvést, že na to má. Plynový krb byl zapnutý a jemně syčel. Po obou stranách seděly bez hnutí dvě kočky jakoby na stráži, ryšavý kocour a kouřově šedá barmská kočka. Kocour skočil na koberec a zvědavě kolem ní začal kroužit.

Pak si všimla vázy s rudými růžemi na stolku uprostřed pokoje.

Roztřásla se a začala couvat. Zazvonil telefon.

„Posaďte se, prosím.“ Ford se okolo ní protáhl a zvedl sluchátko. „Haló.“ Sledovala, jak se narovnal a začal mluvit zase chladným, povzneseným tónem, který už znala. „Uvolnilo se mi místo ve čtvrtek o půl dvanácté. Mohl bych vás tam zařadit. Výborně. Vaše jméno, prosím?“

To říká každému, že se mu uvolnilo místo? pomyslela si Alexa. Posadila se do nepohodlného viktoriánského křesla a hleděla na růže.

„Malý moment, poznamenám si to do diáře.“ Vzhlédla a zachytila jeho pohled.

„Máte ráda růže? Jsou opravdu nádherné, viďte?“

Když vycházel z místnosti, uvažovala, jestli byla ta poznámka nevinná, nebo jestli na ni skutečně šelmovsky mrkl, když to říkal. Pohlédla znovu na růže. Ne, může to být skutečně jen shoda náhod, že tu jsou – hodí se k vyumělkovanému nábytku, ke kočkám a krbu. Zvláštní pokoj pro muže středního věku, napadlo ji, spíš by se hodil pro starší zámožnou vdovu ze vznešeného rodu.

Prohlížela si obraz na stěně. Tři přízračné tváře s otvory pro oči, schoulené k sobě, bílé na bílém pozadí. Na poličce pod nimi seděla hrozivá socha Budhy. Když se rozhlédla, všimla si dalších obrazů, všechny byly podobně zlověstné – pokoj ji začínal děsit. Utkvěla pohledem na růžích, tak podobných těm, které jí daroval Fabián. Přistoupila k váze a spočítala je. Stejný počet. Stejná barva. Je to snad nějaký vzkaz? Znamení? Absurdní. Jak na ně upírala pohled, připadalo jí, že začínají žhnout. Zavřela oči, potřásla hlavou a odvrátila se. Uslyšela Fordovy kroky, blížil se chodbou a hlasitě si čistil nos. Sotva vstoupil do pokoje, atmosféra se okamžitě změnila. Znovu tu zavládl klid a mír a Alexa pocítila úlevu. Pohlédla ještě jednou na růže, byly krásné, veselé a najednou jí byly nevysvětlitelně milé.

Kocour k ní vzhlédl a vyskočil jí na klín. Trochu nervózně se na něj usmála, nebyla si jistá, jestli se nechystá zaútočit. Váhavě ho pohladila po hřbetě. Kocour se uložil s hlavou na jejím stehně a s pohledem upřeným do jejích očí. Teplo kočičího těla ji uklidňovalo, položila mu ruku na břicho a cítila teplou kůži pod srstí a jeho sebejisté, klidné oddechování.

„Jestli vás obtěžuje, dejte ho na zem.“

„Ne, vůbec mi nevadí.“

„Někteří lidé nemají kočky příliš v lásce.“

„Je moc milý.“

Ford se před ní zastavil, ruce sepnuté za zády a vlídně se na ni usmál. Pohlédl na krbovou římsu. „Začali jsme o něco později, dám vám čas navíc.“

Alexu znovu zamrzel jeho obchodnický přístup. Copak může být médiem po čtvrthodinách, jako právník nebo účetní?

„Máte něco, co byste mi mohla půjčit?“

„Prosím?“

„Něco, co často nosíte. Hodinky, řetízek?“ Odepjala si hodinky a podala mu je.

„A teď, chcete ode mě něco určitého, nebo začneme a uvidíme, jak to půjde?“

Pokrčila rameny, nevěděla honem, co říct.

Ani nečekal na odpověď a posadil se na židli vedle ní. Její Rolexky držel chvíli v ruce před sebou, pak je schoval do dlaně.

„Zlom,“ řekl tiše. „Cítím zlom. Něco narušilo rytmus, něco tragického, cítím, že to bylo nedávno, docela nedávno, teprve před několika týdny?“ Tázavě na ni pohlédl.

„Mám odpovídat?“

„Jak chcete,“ usmál se. „Nutné to není, ale pomůže mi to určit, jestli jsem na správné cestě.“

„Jste na správné cestě.“

Chvíli seděl potichu a zadumaně, pak zvrátil hlavu dozadu a otevřel široce oči.

„Ano,“ řekl. „Cítím něco velice zvláštního, něco velmi blízkého, mladého, energického, cítím mnoho energie. Je to dítě – ne, není to dítě, ale ani dospělý, ještě ne. Někdo dospívající nebo krátce po dvacítce.“ Tázavě na ni pohlédl. Neodpověděla. „Je to muž.“ Zachmuřil se a Alexa v jeho tváři uviděla stejně podivný, nervózní výraz, jako měla Iris Tremaynová předchozího dne. Chvíli seděl úplně tiše a nic neříkal.

Alexa hladila kočku, pohlédla na růže, na ty tři fantomy, prohlížela si plameny v krbu, které plápolaly v neměnném rytmu. Pak se podívala na Morgana Forda. Celé jeho tělo působilo dojmem sevřené pěsti; chvěl se, v tváři výraz namáhavého úsilí, jako kdyby bojoval v lítém souboji vůlí.

„Velice zvláštní,“ řekl a stále hleděl přímo před sebe. „Snaží se mi sdělit své jméno. Ale je brzy, příliš brzy, obvykle to trvá několik měsíců, než se duch zklidní. V prvních týdnech bývají příliš roztěkaní, je to pak obtížné.“ Hlas se mu vytratil.

„Nevidím jasně, něco nebezpečného, není to tady, ale mimo Anglii, někde za mořem, cítím plameny, výbuch. Bylo tam nákladní auto? Ano, někdo volá něco o náklaďáku.“

Alexa na něj hleděla. Měl zavřené oči a třásl se jako dítě.

„Obraz se změnil, někdo křičí, Hany? Ne, Harry ne, zní to podobně. Cítím velký hněv, násilí, někdo volá ‚Náklaďák! Náklaďák!‘ Vidím výbuch, někdo zas volá ‚Harry‘, ten Harry je asi velice důležitý.“

Alexa fascinovaně sledovala pot, který mu stékal po křídově bílé tváři.

„Teď se obraz jasní, zas je tu ten mladý muž, snaží se mi říct své jméno. Nerozumím, nerozumím, možná David? Ne, Adrián? Možná Adrián.“ Najednou sebou trhl, něco s ním otřáslo, jako by jím projel elektrický proud.

„Něco není v pořádku, vůbec to není v pořádku, ošklivý konflikt, něco velmi rušivého, je tu mnoho hněvu, příliš mnoho hněvu. Fabián, mohlo by to být Fabián?“ Pokračoval, oči stále zavřené. „Ano, něco mi říká, zřetelně, teď úplně zřetelně.“

Alexa cítila, jak jí kočka pod rukou jemně oddechuje. Pohlédla na růže a zpátky na médium, cítila, že i ona se podivně chvěje, měla téměř pocit, jako by neseděla na židli, ale vznášela se několik centimetrů nad ní.

Médium pojednou vykřiklo vysokým hlasem, až ji vylekalo. „BOŽE, JE ÚPLNĚ ZŘETELNÝ!“ Ruce se mu divoce třásly, jako kdyby mu s nimi hodinky cloumaly. „Teď je tu někdo jiný, snaží se napojit, je to děvče, snaží se něco říct, ale nedává to smysl, říká, že se jmenuje Harry. Je tu moc rušení, Fabián nás ruší, je neklidný, ještě je brzy, ještě se nezklidnil, bere vše jako hru. Teď, teď ji opět slyším, jasněji, ne, opět je tu Fabián, skoro jako kdyby se snažil – ano –snažil se ji zastavit – žárlivost, ovšem, zase je všechno tak nejasné.“ Alexa sledovala, jak se Ford uvolnil, opřel se a otočil k ní.

„Někdy to má stejné chyby jako telefonní spojení.“

Hleděla na něj, jeho poznámka ji zmátla, pak pochopila, že to měl být žert.

„Zvláštní, velice zvláštní. Nikdy jsem se s ničím podobným nesetkal, nikdy.“ Naklonil se k ní.

„Skutečně, velice neobvyklé.“

Alexa mechanicky hladila kočičí hřbet a naslouchala, jak kočka přede.

„Jak to myslíte?“

„Opravdu zvláštní. Dávalo to smysl?“

„Jsem z toho zmatená.“

„Já také,“ usmál se Ford.

„Moc vám nerozumím.“

„Máte v této oblasti nějaké zkušenosti, paní – é – promiňte, zapomněl jsem vaše jméno?“

„High… Johnsonová.“

„Ano, samozřejmě.“

„Jaké zkušenosti myslíte?“

„S duchovním světem.“

„Ne, žádné.“

„Spojení s vaším synem vyšlo velmi čistě. Říkám to správně, viďte? Byl to váš syn, kdo chtěl s námi mluvit? Jmenuje se Fabián, nebo Adrián?“

On ví, kdo ve skutečnosti jsem, nějak na to přišel.

„Dobře jste si všechno zjistil,“ odpověděla chladně. „Počínal jste si velice důkladně, ale jedné chyby jste se přece dopustil.“

Povytáhl obočí.

„Mého syna nezabil náklaďák, ale jiné osobní auto.“

„Milá paní Johnsonová, já u toho nebyl. Tlumočím pouze to, co slyším.“

„Nebo co jste četl.“

Vytáhl kapesník a vysmrkal se.

„Četl?“

„O nehodě psaly noviny, pane Forde. Nevím, jestli všechny, ale v Daily Mail to bylo určitě. Psali, že nehodu způsobilo nákladní auto. Když jsem k vám přišla, všimla jsem si Daily Mail na vašem stole.“ Očekávala výbuch hněvu, ale on se místo toho zatvářil ublíženě a zmateně a zamyšleně potřásl hlavou.

„Je mi líto,“ řekl tiše. „Máte zřejmě špatné mínění o charakteru nás, médií.“

Upřímnost jeho hlasu ji zviklala, cítila, jak se červená. Hleděla na jeho hladce zčesané vlasy, bílou košili bez poskvrnky, elegantní šedou vázanku sladěnou s kapesníčkem, který mu vykukoval z náprsní kapsy saka. Přejela pohledem jeho drobné růžové ruce s upravenými nehty a lacině vyhlížejícím, mohutným prstenem a vrátila se pohledem k jeho tváři. Taková uhlazená. Mohl by být pojišťovacím agentem.

„Já po ničem nepátrám, paní Johnsonová. Nečtu smuteční oznámení, nehledám v novinách zprávy o silničních nehodách a nesnažím se dát je do souvislosti se svými klienty. Nevrtám se v jejich starých školních záznamech, abych je pak mohl omračovat podrobnostmi, které už dávno zapomněli.“ Usmál se.

„Ostatně, při té spoustě lidí, kteří mi udávají falešná jména, bych se ani při sebevětší pečlivosti daleko nedostal.“

Alexa provinile odvrátila oči od jeho zkoumavého pohledu a naslouchala jeho tichému hlasu, který pokračoval: „Také pozůstalým nepředávám jenom dobré zprávy, vyprávím všechno, co slyším. To je můj dar a je to také všechno, co můžu dělat.“ Omluvně nadzvedl obočí.

„O těch, co nás opustili, míváme zkreslené představy. Protože jsou mrtví, myslíme si, že musí být čestní.“ Zavrtěl hlavou.

„Ale to trvá déle než jeden život a jednu smrt, aby se člověk stal čestným –a čestnost, to je pouze jedna z mnoha věcí, kterým se musíme naučit během tohoto i příštích životů. Duchové mohou lhát a často to i dělají, také si mohou některé věci zkresleně vykládat. Víte, nic se nemůže náhle zlepšit, pouhým přechodem do jiné roviny. Máte-li špatnou paměť v tomto životě, v příštím se vám zčistajasna nezlepší.“

Sledovala jeho pokorný, omluvný úsměv a nechtěla ho ranit.

„Můj syn měl velice dobrou paměť.“

„K nehodám obvykle dochází hodně rychle. Je okolo nich mnoho zmatků, celý přechod je chaotický, proto také nerad komunikuji s těmi, kdo nás opustili teprve nedávno, chce to počkat alespoň tři měsíce. Tato událost se stala jen před několika týdny, viďte?“

Přikývla.

„Obvykle si nepamatuji příliš z toho, co říkám během sezení, okamžitě vše zapomínám, ale dnes je úplně jiná situace, ještě nikdy jsem se nesetkal s něčím tak pronikavě živým. Neztrácejte, prosím vás, důvěru, můžeme pokračovat.“

„Ještě něco jste řekl špatně,“ řekla.

Usmál se. „Co to bylo?“

„Mluvil jste o někom, kdo se jmenuje Harry – říkal jste, že je tam zřejmě dívka jménem Harry.“

„Ano?“

„Mohla by se jmenovat Carrie?“

„Carrie?“

Alexa přikývla.

„Někdy, při všem tom rušení,“ uvažoval, „věci nemůžou být jednoznačné. Carrie? Ano, Carrie.“ Zavřel na chvíli oči a zas je otevřel. „Ano, to by mohlo být.“

„Povězte mi, při vašich sezeních mluvíte s živými nebo s mrtvými?“

Hleděl na ni bez jakéhokoliv vzrušení.

„Jsem to, čemu se říká médium, paní Johnsonová, jakýsi spojovací most mezi světem živých a zemřelých.“

„Potom ale nerozumím tomu, jak jste mohl hovořit s Carrií.“

„Proč?“

„Protože není mrtvá. Je živá až moc a má se dobře, je v Americe.“

Tváří mu přelétl záchvěv pochybností a v očích mu zahlédla podivný výraz, jako kdyby ho něco hluboce znepokojilo. Potřásl hlavou.

„Pokoušela se napojit na náš hovor, paní Johnsonová, to je vše, co vám mohu říct. Jste si skutečně jistá, že je dosud mezi námi? Že u té nehody nebyla?“

„A nemohl jste si ji vyvolat telepaticky?“

„Tím se mnoho lidí pokouší vysvětlit práci médií, paní Johnsonová. Že si telepaticky bereme informace z mozků našich klientů. Ale na dnešní zkušenost se tohle otřepané vysvětlení nehodí, že mám pravdu? Řekl jsem přece dvě věci, které ve vašem mozku nebyly: že váš syn měl nehodu s nákladním autem a že ona Carrie, ať už je to kdo chce, přešla na druhý břeh.“

Hleděla na něj a pokoušela se to promyslet.

„Je mi skutečně líto, že jste tak skeptická, paní Johnsonová. Nevím, jak bych to mohl změnit, ale budu se o to muset pokusit.“

„Co tím chcete říct?“

Seděl hodnou chvíli beze slova. Alexa naslouchala syčení plynu v krbu a předení kočky. Zvenku bylo slyšet, jak přijel taxík a bouchla dvířka. Napadlo ji, že asi přijel další klient.

Nečekaně se k ní naklonil, až se svou tváří téměř dotýkal její a ona cítila teplo jeho dechu.

„Paní Johnsonová,“ Promluvil naléhavě.

„Fabián se chce vrátit.“

16. kapitola

Po cestě zpátky cítila zmatek a rozčarování. Main měl pravdu, říkal jí přece, že se tak bude cítit. I kurát měl pravdu. Přivoláváním těch, co nás opustili, nemůžeme ničeho dosáhnout, tak to říkal, pouze – jak jen to bylo? – zklamání, zla? Silná slova od bojovníka proti síře pekelné. Doporučoval církevní péči, znělo to tak útěšně.

Přemýšlela nad otázkou zla. Problémy, to snad, ale určitě ne zlo. Možná podvod, nějaké triky. Vybavila si v duchu jeho pokoj, jak zlověstně na ni působil, když Ford odešel; mohlo by tam přebývat zlo? Pořádá snad Ford nějaké tajuplné seance za staženými závěsy a při světle svící, kdy všichni sedí v kruhu a kočky syčí? Otřásla se. Zdálo se jí, že neví vůbec nic o životě ani o té spoustě neznámých, nepochopitelných věcí, které se ve světě okolo ní dějí a o kterých nejen ona, ale ani většina lidí nemá tušení: tajná společenství, podivné praktiky, spojení s bohy, ďábly, se zemřelými. Zná někdo z nich to základní tajemství? Pravdu? Je snad Morgan Ford, ve svém uhlazeném obleku a se svým velkolepým salónem, jedním z několika lidí na zemi, zasvěcených do tajemství života? Nebo snad bylo to tajemství svěřeno pouze jemu jedinému? A jestliže ano, co s ním dělá? Sedí ve svém podivném pokoji a vykládá lži truchlícím pozůstalým?

Uvědomila si hněvivé troubení za sebou a vzhlédla; už dávno svítila zelená. Pohlédla do zrcátka a uviděla za sebou taxi, omluvně zvedla ruku a odbočila do Hyde Parku. Jela pomaličku, pak odbočila vlevo. Kam to vlastně jede? Je pondělí dopoledne, jedenáct hodin, v kanceláři na ni čeká spousta neodkladných záležitostí, ale teď jim čelit nedokázala, teď ještě ne. V porovnání s jejím zklamáním jí nepřipadaly vůbec důležité. Co jsem vlastně čekala, zeptala se sama sebe v duchu a pokrčila rameny.

Opravdu to dělalo dojem, že se jí Fabián snaží něco sdělit, dávalo by to smysl všem jejím podivným zážitkům, všem těm divným trikům, které s ní její rozum hrál. Byla tak skálopevně přesvědčená, že se jí Fabián snaží sdělit, aby navštívila médium! Usmála se, v očích ucítila slzy. Doufala a věřila, že se jí podaří odhalit nějakou stránku jeho smrti, která jí všechno vysvětlí, ale teď byla její naděje roztříštěná na kusy; celé to byl jen další ze špinavých podvodů, které na ni život nastražil.

Ano, Main měl pravdu. On a jemu podobní mají k pravdě blíž –všichni ti, kteří sedí v laboratořích uprostřed svých pipet a zkumavek, Bunsenových hořáků i počítačů a neúnavně se snaží vyřešit své rovnice, vyřešit tu jednu základní rovnici života.

Je to snad něco podobného, jako skrytý nápis na starém pergamenu? Leží snad to tajemství ukryto někde pod DNA a čeká pouze na toho vědce, který bude trpělivější než druzí, nebo který bude mít zkrátka víc štěstí?

Zaparkovala a vydala se podél břehu jezírka Serpentine. Svět kolem ní jí náhle připadal obludný. Hleděla na obzor mezi stromy, na všechny ty domy, které se k sobě krčily a tísnily rameno k rameni jako cestující v přeplněném metru. Starý muž seděl na lavičce a hleděl přes vodu; pohyboval rameny nahoru a dolů, jakoby v podivném gestu marnosti. Otřásla se a objala si paže rukama; náhle se polekala toho, že zestárne, zestárne a bude hledět přes vodu a dělat stejně beznadějná gesta.

Růže v pokoji u Forda, růže za stěračem auta. Jaký to mělo smysl? Jaký smysl mohl mít stejný počet růží ve váze? Stejná barva?

Jaký smysl mělo to, co říkal Morgan Ford? Věděl, kdo ona opravdu je? Jak? Uhádl snad, že má něco společného s nehodou, o které četl v novinách? Ale jak? Dala mu snad nějaké vodítko, když spolu mluvili, nebo to zjistil pomocí telepatie? To bylo asi jediné logické vysvětlení, ale jak se potom mohl zmýlit s tím náklaďákem? A co ta chyba s Carrie?

Všechno si to protiřečilo. Kde je pravda? Je tu nějaký osobní podtext, který tomu dává Fabián? Že by ona viděla pouze povrch věcí a nedokázala proniknout pod něj? Beznadějně zavrtěla hlavou. Pozorovala domek na loďky, koně, který cválal okolo s mladou hezkou dívkou v sedle. Dívka měla na hlavě jednu z těch moderních ochranných přileb. Všechno se mění, pomyslela si Alexa, všechno se mění a vyvíjí. Všechno jako by kráčelo k nějakému mizejícímu bodu kdesi daleko vpředu. Měla dojem, že se všechno stále víc sobě podobá – vždyť i jezdci na koních teď vypadají jako jízdní policie. Bože, nikdy jsem nevynikala v řešení hádanek a rébusů, zůstane snad i tahle hádanka nevyřešená? Existuje snad řada souběžných linií, které se nikdy nezmění, nikdy neprotnou, nebo je tam někde křižovatka, tam daleko vpředu – a leží tam odpověď?

Přišel jí na mysl Otto, zpočátku tiše a nevtíravé, jako kdyby se protáhl dovnitř otevřenými dveřmi a někde ve stínu čekal, až si ho povšimne. Sledovala malé děvčátko s chůvou, jak házejí kachnám kousky chleba a cítila Ottu, jak se k ní plíží a samolibě se šklebí. Proč? Co to probůh dělá, uvažovala s odporem. Snažila se ho ignorovat, vytlačit ze své mysli, ale viděla ho tím jasněji. Viděla jeho pokoj, prázdné láhve od šampaňského, slyšela hukot mlýnku na kávu, jeho bezohledné, arogantní bouchání šálky, viděla opovržení v očích, které skrývají tajemství o jejím synovi, viděla pohled, který říkal: „Kdykoli bych tě mohl zničit, ale nechci.“

Co to jen ví?

Zjistila, že se vrací k autu a přemýšlí nad nejlepší cestou k dálnici, že uvažuje, jestli bude Otto doma nebo jestli na něj bude muset čekat na chodbě. Nemělo význam tomu vzdorovat, nic ji už nemohlo zastavit. Nemyslela na nic jiného, než na tmavé dubové dveře jeho pokoje.

Do Cambridge přijela krátce před druhou, zaparkovala před kolejí Magdalene a prošla klenutým vchodem. Vyběhla do schodů a pospíchala chodbou, kterou již znala. Zastavila se před jeho dveřmi úplně bez dechu a naslouchala, jestli zevnitř zaslechne vrznutí prkna, cinknutí šálku, hudbu, hlasy nebo šustění papíru. Neslyšela nic. Nesměle zaklepala, byla si téměř jistá, že je to marné. Slyšela dutou ozvěnu zaklepání, cítila pustou prázdnotu pokoje.

Dveře se však otevřely a Alexa uskočila. Před ní stál Otto, jednu ruku zastrčenou v kapse tlusté pletené vesty, úkosem na ni pohlédl a pokývl jí s vědoucím úšklebkem v rozervané tváři:

„Přišla jste dřív, než jsem čekal.“

Zmateně se zamračila a snažila se z jeho očí vyčíst, jak to myslí, pak s nepříjemným pocitem odvrátila pohled k oloupanému překladu nade dveřmi.

„Promiňte, ale nerozumím vám, žádný vzkaz jsem vám přece neposílala.“

Otočil se a vešel dovnitř.

„Postavil jsem na kávu. Dáte si?“

Viděla, že v kávovaru bublá voda, vedle něj stály dva připravené šálky.

„Ano, děkuji.“

„Věděl jsem, že přijdete,“ konstatoval věcně.

„Jak?“

Pokrčil rameny.

„Vím hodně věcí.“

„Jakých věcí?“

Krátce, pohrdlivě se zasmál a ona ho na okamžik zatoužila uhodit.

„Moc jste toho nevěděl, když jste nezabránil smrti mého syna!“ Vyhrkla náhle s nenávistnou hořkostí, nedokázala ta slova v sobě potlačit.

Poklekl ke kávovaru a zvedl ho.

„Černou a bez cukru, že?“

„Ano, děkuji.“

Čekala od něj nějakou ironickou odpověď, ale neříkal nic, klečel vedle konvice s kávou a jak ho sledovala, cítila nevysvětlitelný odpor a hnus.

Když se k ní konečně otočil, jeho oči plály vztekem.

„Promiňte, Otto,“ řekla s náhlou nervozitou.

„Nebylo to ode mě moc hezké.“ Cítila, jak v něm vybuchuje zuřivost; vypadal náhle příliš staře na studenta, dokonce starší než ona.

„Někdy něco řeknu a nemyslím to tak,“ omlouvala se nejistě.

Posadil se na zem a opřel o stěnu, hněv z něj pomalu opadával, mládí se mu vracelo.

Rozpačitě se usmála.

„Jak jste věděl, že přijdu?“

Jeho hlas zněl zvláštně, tlumeně, jako kdyby mluvil přes mikrofon.

„Někdy některé věci cítím, cítím, že se stanou; někdy jsou to důležité věci, někdy maličkosti, někdy nic.“

„A potom?“

Usrkl kávu. „Uskuteční se.“ Zkoumavě na ni hleděl. „Nemůžu s tím nic dělat, je mi to úplně k ničemu, vědět, co se stane.“

„Jak to?“ zeptala se stísněně.

„Protože je to stejné, jako kdyby se už staly, nemůžu nic dělat.“

„Připravil jste pro mě kávu.“

Pokrčil rameny.

„Připravit kávu, jistě, ale to není nic důležitého.“

„Věděl jste o té nehodě? Že se to má stát?“

„Ne, nevěděl.“ Odmlčel se.

„I když jsem měl…“ pokrčil rameny.

„Víte, proč jsem přišla?“

Neodpověděl.

Pohlédla mu do očí, snažila se z nich něco vyčíst. Snažila se nebrat v úvahu slabý výsměšný úsměv, který v těch očích byl, snažila se dohlédnout za něj, ale nic tam nebylo. Měla pocit, že se dívá okenními tabulkami do černočerné tmy.

„Otto, chci vás požádat, abyste si na něco vzpomněl. Možná to pro vás nebude moc příjemné, ale pro mě je to důležité. Uděláte to pro mě?“

„Pokusím se.“

„Narazili jste do auta, viďte?“

„Ano, samozřejmě.“

„Co se dělo těsně předtím?“

„Nevzpomínám si, jeden okamžik jsem byl v autě a vzápětí jsem byl venku.“

„Prosím vás, zkuste to.“

„Měl jsem kocovinu – ten večírek předtím se vydařil a Fabiána jsem si nevšímal.“ Ušklíbl se.

„Proč se usmíváte?“

„Fabián zabodoval s dcerou hostitele, strávil s ní noc.“ Potřásl hlavou. „Je to neuvěřitelné, víte, holky na něj sice vždycky braly…“

„Ale nikdy z toho nic nebylo?“ Pohlédl na ni a odvrátil zrak. „To nebylo podstatné.“

„Pro vás možná ne, ale pro něj?“

Otto pokrčil rameny.

„Váš syn se k děvčatům choval hrozně, paní Hightowerová, raději toho necháme.“

„Jak to myslíte, hrozně?“ Potřásl odmítavě hlavou.

„Copak na tom ještě záleží, když je –“ hledala slova. „Nemůžete mi to říct?“

Tajemně se pousmál.

„Není to důležité, opravdu to není důležité.“ Dopil svou kávu.

„Jeli jsme, normálně jsme si povídali. Já seděl vepředu vedle Fabiána, Charles a Henry seděli vzadu. Neměl jsem zapnutý bezpečnostní pás, úchytky v golfu jsou strašně nepraktické, víte. Teprve se rozednívalo, světla jsme měli zapnutá. Fabián mluvil na Charlese a byl otočený dozadu, najednou jsem uviděl světla před námi, řítila se přímo na nás, vysoko, myslel jsem, že je to náklaďák.“

„Cože?“ Alexa slyšela, jak z ní to slovo vyklouzlo, aniž by chtěla, cítila, jak se chvěje, jak ji roztřásá nedůvěra a zmatek, hlava se jí zatočila a podlaha jako by se od ní odklonila. Měla pocit, že sedí v loďce, kterou odnáší proud a musela se chytit obou opěradel, aby nespadla se židle. „Náklaďák?“

„Byl to nejspíš starý citroen, velký a vysoký, my seděli v golfu, úplně nízko. Vypadalo to, že se na nás řítí náklaďák. Fabián si to taky myslel. Vykřikl „Náklaďák!“ Potom jsem ležel na trávě, v blátě – opravdu si víc nepamatuju.“

Měla pocit, že sedí na houpačce. Židle se s ní kolébala se strany na stranu, jako kdyby byla živá a Alexa s ní bojovala, opírala se proti ní a stále hleděla Ottovi přímo do očí, do těch očí, které byly temné a nevyzpytatelné jako noc.

„Je mi líto, moc jsem vám toho neřekl.“

„Někdy,“ odpověděla ztěžka a s podivným chvěním v žaludku, „někdy stačí málo.“

17. kapitola

Dům působil svěže a čistě, voněl leštěnkou na nábytek. Mimsa tu zanechala jeden ze svých nerozluštitelných vzkazů: „Draha pani Hightower, udělala šicko. Nedáme vic čistit okna firmy, ja musila. Problemi dole toilette, papir nedrži stená. Sbohem zitra.“

Trochu se zakabonila a napsala si poznámku na papírový sáček. Chvíli váhala přede dveřmi na toaletu pod schody a pak šla nahoru do Fabiánova pokoje. Mimsa nechala všechno jak bylo, přesně jak jí Alexa řekla. Zdvihla zápisník, posadila se na postel a rozložila před sebe pohlednici, kterou vzala u Carriiny matky, a dopis, který Carrie napsala Fabiánovi. Uhladila ho a začala porovnávat rukopis podle jednotlivých písmen abecedy.

Při práci ji začala rušit lezavá zima, cítila, jak teplota v místnosti klesá. Zvedla se a šla pryč, pohledu na portrét se vyhnula. Dole v salónu se posadila k telefonu. Zvedla sluchátko a zaváhala, pak ho položila zpátky do vidlice. Chvíli pozorovala dopis a pohlednici před sebou, pak opět zdvihla sluchátko a vytočila číslo Filipa Maina.

„Omlouvám se,“ řekla, „včera v noci jsem byla trochu příkrá.“

„Ale vůbec ne, úplně chápu, choval jsem se –“

„Ale ne, kdepak, byl jste moc milý a laskavý.“

„Šla jste tam – dneska?“

„Ano.“

„Aha.“ Jeho hlas prozrazoval nesouhlas.

„Proto vás také volám. Chtěla bych o tom s vámi mluvit. Máte dnes večer něco v plánu?“

„Ne, nic důležitého, jenom prokázat s konečnou platností, jak vznikl člověk.“

„Ah, to je mi líto.“

„Už to čeká dva biliony let, myslím, že jeden večer navíc už nehraje takovou roli.“

„Chcete zkusit nějakou mou další mraženou specialitu?“

Chvíli bylo ticho. Pak zakašlal, trochu rozpačitě.

„Já – é – víte, raději bych vás někam pozval. Nemám nic proti vašemu kuchařskému umění, opravdu ne. Jen si myslím, že pro vás bude lepší jít někam ven.“

„Mám na vás někde počkat?“

„Ne, ne, vyzvednu vás – zatroubím před domem.“

„Smíte i dovnitř,“ řekla s úsměvem.

„É – někdy je problém u vás zaparkovat.“ Jeho řeč jí připadala vyhýbavá, nerozuměla tomu a pokrčila rameny. „Dobře. V kolik?“

„Asi za hodinu?“

„Budu připravená.“ Zavěsila, pohlednici i dopis položila vedle telefonu a pečlivě je přístrojem zatížila.

Restaurace, ve které seděli, byla malá a prostá a vládl tu poklid, příznačný pro pondělní večer. Na každém z holých dřevěných stolků hořela svíčka a obsluhující personál vážně postával poblíž, jako kdyby je chtěl ujistit, že neudělali chybu, když přišli, že tu jindy nebývá tak prázdno jako dneska.

„Kdybyste si uprostřed dne stoupla na dno důlní šachty a pohlédla vzhůru, uviděla byste Venuši. Je tam, neustále. V patnáctém století se podle ní orientovali mořeplavci.“

„To měli na lodi důlní šachtu?“

Main se zamyšleně usmál.

„Oni ji nepotřebovali, děvče.“ Dotkl se svého oka.

„Viděli ji úplně normálně.“

„A proč my ji nevidíme?“

„Evoluce. Příliš jsme pokročili ve vývoji, naše smysly otupěly a dneska za nás navigují počítače.“

„A Venuši nevidíme kvůli znečištění ovzduší?“

„Ne, to ne, nevidíme ji, protože se už neumíme dívat. Možná primitivní lidé někde v džungli ji stále ještě vidí, ale my ne. Ostatně, i kdybychom si uchovali citlivost zraku a dokázali ji rozeznat, stejně bychom byli oslněni elektrickými světly.“

„Takže evoluce není vždy tak výhodná.“

Kroužil svou sklenicí s vínem a sledoval ji pohledem. „Umožňuje nám dělat spoustu práce,“ oponoval.

„I se smysly každou generací víc a víc otupělými?“

„Staré smysly se otupí, ale nové se vyvíjejí.“ Odmlčel se. „Existují určité nevysvětlitelné trendy.“

„Co považujete za nevysvětlitelné?“

„Například lidskou schopnost rychle běhat, každou generaci rychleji. Před rokem 1954 nikdo neuběhl míli za čtyři minuty, dnes to lidé dokáží za tři minuty padesát. Přitom dneska vůbec nepotřebujeme běhat.“ Pokrčil rameny.

„Myslela jsem, že to je proto, že sportovci dopují?“

„Částečně ano, ale jenom částečně, má na to vliv i evoluce.“

„Že by se nám zkracovaly nohy?“

„Stejně jako ruce, už je totiž nepotřebujeme. Jediné, co budeme potřebovat, budou prsty k mačkání knoflíků.“

„Takže během dvaatřiceti miliónů let z nás budou pouhá těla s prsty a chodidly, jako nějaké chodící brambory?“

Sáhl do kapsy pro cigarety „Hm. Tak vy jste dneska byla u svého média.“

Přikývla a vzala si od něj nabídnutou cigaretu.

„Pan Ford mi dal opravdu hodně látky k přemýšlení. Prohlásil, že se spojil s Fabiánem a popsal mi nehodu.“ Připálila si od plamene svíčky a rozhlédla se, jestli žádný číšník neposlouchá. Nahnula se k němu přes stůl.

„Říkal, že někdo v autě křičel, že se na ně řítí náklaďák.“

„To si mohl přečíst v novinách – nebo telepaticky získat od vás.“

Potřásla hlavou.

„Fabiána zabilo auto, ne náklaďák. Žádný náklaďák tam nebyl.“

Main vypadal překvapeně. „Ale v novinách přece…“

„O to právě jde,“ přerušila ho. „To je právě ono! Noviny psaly, že to byl náklaďák, proto jsem usoudila, že četl noviny a dal si dohromady dvě a dvě. Dnes odpoledne jsem jela do Cambridge a mluvila s Ottou, s tím chlapcem, co se zachránil. Požádala jsem ho, aby mi vypravoval, co se stalo těsně před tou nehodou. Vyprávěl mi, že si mysleli, že se na ně řítí náklaďák a že Fabián vykřikl ‚Náklaďák!‘“ Napila se vína, zhluboka potáhla z cigarety a vyčkávavě se na něj zahleděla.

Pokrčil rameny. „Stejně by to mohla být telepatie – vy jste tu zprávu dostala od Fabiána těsně před nehodou, měla jste ji v podvědomí, nevěděla jste o ní a teď tu informaci od vás získal Ford.“ Znovu pokrčil rameny.

„Je to všechno spletité, záleží na tom, jak se na to člověk dívá. Nebo…“

„Nebo Ford není podvodník?“

„Vida, to mě nenapadlo. Zajímavé.“

Objevil se číšník. „Holoubě bylo pro vás, madam?“

„Ne, pro mne.“

Alexa mlčky vyčkala, až byly pokrmy naservírovány a pak se k němu opět naklonila.

„Nevíte, kde bych našla odborníka na rukopisy?“

„Na rukopisy?“

„Ano, nevím, jak se mu správně říká – někoho, ke komu se obrátí policie, když mají podezření na padělek.“

„Aha, takového člověka znám, ano, čas od času jsem se na něj obracel při svých výzkumech. Doufal jsem tenkrát, že se mi podaří vyvrátit teorii svitků Mrtvého moře.“ Ironicky se usmál.

„Chtěl jste pozlobit otce?“

Nepřítomně na ni pohlédl. „Ne, to bylo dlouho potom…“ odmlčel se a přísným zrakem přejížděl své holoubě, jako kdyby se dopustilo něčeho špatného.

„Vypadá pěkně,“ řekla Alexa.

„Mrtvá myš,“ pronesl.

„Cože?“

„Jako mrtvá myš,“ opakoval. „Mrtvá myš?“

„Ano. Měl takové podobné jméno, jako ‚mrtvá myš‘. Mertvamyš, Martvamyš. Mortamyš se jmenoval.“

„Existuje vůbec něco, co byste nevěděl?“ Usmívala se.

„Ale ano, například nemám ani tušení, proč jsem si probůh objednal holoubě, když ho nemůžu ani vystát.“

„Vyměním si to s vámi.“

„Ne, díky, to ne. Každý chlap musí umět nést následky svých činů.“ Významně na ni pohlédl a ji to na okamžik vyvedlo z rovnováhy.

„Nemusíte ze sebe dělat mučedníka, ta záležitost je už za námi.“

„Tuše,“ pravil rozverně a píchl vidličkou do holouběte.

Cítila se dobře mezi vším tím harampádím okolo sebe, s nohama složenýma na podestýlce z nejrůznějších papírů, parkovacích lístků a kazet. Volvo působilo domáckým, zabydleným dojmem, jako stará

„Už jste to tu někdy čistil?“

„Ne, kdepak. Obvykle auto měním, když má plné popelníky.“ S úsměvem pohlédla na popelníky, které byly otevřené a přecpané starými nedopalky.

„To by mě zajímalo, čemu říkáte ‚plné‘.“

Stěrače roztíraly dešťovou vodu po sklu a rozmazávaly zářící londýnská světla jako kaleidoskop.

„Nevadí vám, když se vracíte sama do prázdného domu?“ Pokrčila rameny.

„Ani ne. Jsem na to zvyklá. Fabián tu obvykle trávil jen volné dny.“

„Nikdy jste nechtěla mít víc dětí?“

Potřásla hlavou.

„Jsem na to už stará a mám zaběhaný svůj styl života.“

„Kolik je vám?“

„Moc,“ usmála se.

„Někdy si připadám jako stoletá.“

Pozorovala bílé, oranžové a rudé záblesky, které před ní vždy vytryskly a sklouzly stranou, naslouchala vrčení motoru, cítila, jak auto brzdí a pneumatiky prokluzují na mokrém povrchu silnice. Stěrače před ní cvakaly, cvak, cvak, cvak, téměř přesně v rytmu klepání motoru taxíku, který stál před nimi. Z ulice zaslechla hudbu z nedaleké diskotéky. Cvak, cvak, přidávaly se dva maličké hudební nástroje k orchestru londýnské noci.

„Nemůžu mít víc dětí,“ řekla. „Měli jsme…“ nedokázala to dopovědět, to pomyšlení bylo stále ještě bolestivé, a teď možná ještě víc než kdy předtím. Přejela si jazykem přes dolní ret a zadívala se z okna.

Zastavil před jejím domem vedle zaparkovaných aut a motor nechal běžet.

„Děkuji za večeři,“ řekla. „Nechcete jít dál?“

Přes tvář mu přelétl zvláštní výraz, Alexe to skoro připadalo, že se polekal.

„Vrátím se raději ke své práci.“

„Teď večer?“

„Nemůžu nechat svět čekat věčně.“

„Ani svého literárního agenta.“

„Ano, samozřejmě.“

„Podívejte, nemohl byste zajít aspoň na minutku? Ukázala bych vám tu pohlednici – ráda bych věděla, co si o tom myslíte.“

Přes tvář mu opět probleskl ten výraz a tentokrát si už byla jistá, že to je výraz strachu. Zůstala na něj hledět, znepokojilo ji to a přemýšlela, čeho se asi obává, co mohlo proniknout přes obranný val, který si kolem sebe vybudoval jako ulitu a který jí vždycky připadal tak neproniknutelný.

Main se chvíli díval z okna a nic neříkal, pak zařadil zpátečku zvláštním, rezignovaným pohybem, jako kdyby přiznával svou porážku, a otočil se, aby sledoval, kam couvá.

Když šli k domu, zdálo se, že Mainovi dělá velké potíže vystoupit těch několik schodů. Rozpačitě ho pozorovala; vypadal, jako kdyby překonával nějaký neviditelný odpor, jako kdyby se brodil hlubokou vodou.

Před vchodovými dveřmi se zastavil a opřel se o rám dveří. Tvář měl křídově bílou a potil se. Zavřel oči a Alexa se na něj znepokojeně dívala.

„Filipe? Co se děje?“

Vzhlédl, po tváři mu stékal pramének potu.

„Nic,“ odpověděl.

„Vůbec nic, jsem v pořádku, to přejde.“

„Co je s vámi, Filipe?“

„Nic se neděje.“ Nervózně se na ni podíval.

„Všechno je v pořádku.“ Usmál se.

Sotva vešli do dveří, omráčil je zápach – nepříjemný, odporný puch. Alexa polkla, otočila se a zhluboka vdechovala vzduch z ulice. Main si rukou zakryl nos a rozhlížel se, mlčel.

„Co je to?“ Rozsvítila v hale, všechno vypadalo normálně. „Jako kdyby pes –“

Zavrtěl hlavou. „Ne, pes ne.“

Šla do kuchyně, kapesník přes nos.

„Tady to není,“ zavolala a dala ho pryč. „Skoro to tu necítím.“

Main scházel se schodů.

„Nahoře také nic.“

Vrátila se do haly, kde byl puch daleko horší, pak vyšla ven, zůstala stát na prahu domu a vdechovala vlhký noční vzduch.

„Je to uvnitř, Filipe. Možná mrtvá myš nebo něco podobného?“ Pohlédla na něj, rozhlížel se kolem sebe rozšířenýma očima, tvář bílou jako papír. „Filipe? Proč se neposadíte? Otevřu okna.“ Šla do salónu a rozsvítila, oči jí sklouzly na zem.

Jako kdyby odněkud přilétly, ležely tu na podlaze pohlednice a dopis od Carrie.

Stěna se od ní náhle odklonila. Na okamžik jí podklesla kolena, pak pod sebou necítila vůbec nic a zjistila, že běží přes pokoj a naráží do zdi; zvedla ruce na ochranu a stěna ji odmrštila stranou, zvládla ještě několik kroků pozadu a upadla.

„Alexo! Nestalo se vám nic?“

Vzhlédla, hlava se jí stále ještě točila. Nad sebou uviděla Maina. Měla pocit, jako kdyby vše pozorovala zvenčí, zdálo se jí, že se vidí ležet na zemi a hledět na něj vzhůru. Uslyšela hlas a až za chvíli si uvědomila, že je to její vlastní hlas.

„Já – já jsem asi zakopla.“

Uviděla ruku, připlula k ní vzduchem, sevřela její a pomohla jí na nohy. Pak viděla sebe, jak se tiskne k Mainovi a pevně ho objímá, ostře vnímala pomačkanou měkkost jeho saka a teplo jeho hrudi. Pevně se ho držela a cítila jeho mohutné svaly.

„Jsou na zemi,“ zašeptala. „Nechala jsem je pod telefonem, když jsem odcházela, byly zatížené, někdo je musel shodit.“

Cítila jeho pevnou ruku na zádech; chvěla se, nebo se to chvěla ona sama?

„Uklidni se, děvče, uklidni se.“

Z jeho tónu cítila úsilí, aby potlačil vlastní úzkost. Co je to s tebou? měla chuť říct. Co se s tebou k čertu děje? Hleděla na něj.

„Je tohle taky jenom další z mých představ?“

Sklopil oči k botám a zakašlal. Promluvil tiše, jakoby sám pro sebe.

„Ne, dobrý Bože, tohle opravdu nejsou představy.“ Pohlédl ke stropu vážným pohledem, stále ještě v zajetí úzkosti.

„Vyčerpání, s největší pravděpodobností.“

„Promiňte,“ zamumlala Alexa a sbírala se země pohlednici a dopis.

„Dáte si kávu?“

„Raději snad trochu whisky.“

„Nalijte si, postavím na tu kávu.“ Vyšla z místnosti.

Main přistoupil k baru a nalil si velkou whisky. Potom vzal do ruky pohlednici a dopis a šel ke křeslu. Ještě jednou začichal, pak sebou trhl a pohlédl ke stropu. Pomalu se posadil. Přidržel si whisky u nosu a vděčně vdechoval její vůni, pak zavřel pevně oči.

„Otče náš,“ pohyboval tiše rty, „jež jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé. Buď království Tvé –“

„Filipe? Vy spíte?“

Vylekaně oči otevřel, cítil, jak se červená.

„Hmmmm,“ odpověděl a hledal po kapsách cigarety.

„Co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O tom dopisu?“

Pohlédl na něj a pozorně si ho přečetl. Pokrčil rameny. „Zdá se, že to myslela vážně. Co tím chtěla říct, ‚divné způsoby‘?“

„Ale já nemyslím obsah,“ přerušila ho, „rukopis. Porovnejte ho s pohlednicí.“

„Jsou tu určité rozdíly,“ řekl. „Třeba ho psala na koleně, nebo byla opilá, v zásadě vypadá stejně.“

„Ale váš přítel Mrtvá Myš by nám to snad dokázal říct přesně?“

„Mortamyš?“

Náhle sebou trhl a prudce otočil hlavu, jako kdyby chtěl zachytit nějaký pohyb za svými zády, v očích mu zahlédla zvláštní divoký výraz.

„Je vám něco?“

„Cože?“ Posadila se na opěradlo jeho křesla a otřásla se.

„Nevydržím asi mít okna stále otevřená, stejně v tom není velký rozdíl.“

„Rozdíl?“

Sáhla mu na čelo. Měl je chladné a vlhké.

„Nechcete si na chvíli lehnout?“

Hleděl bezvýrazně přímo před sebe, přes svou whisky, a neodpovídal. Alexa si šla nalít kávu a když se vrátila, ještě tak seděl. Vzduch v pokoji byl přímo jedovatý zápachem.

Posadila se znovu na opěradlo jeho křesla a všimla si potu, který mu stékal po tváři.

„Půjdeme raději do kuchyně, tam je to mnohem snesitelnější.“ Hleděla na něj a nebyla si jistá, jestli ji slyšel. Ještě jednou mu položila dlaň na čelo a s hrůzou ji napadlo, jestli nemá nějaký záchvat.

„Nepatřím sem,“ řekl náhle.

„Nechce mě tu.“

„Mám zavolat lékaře?“ zeptala se, polekaná jeho nesouvislou řečí. Zamávala mu dlaní před očima, jestli bude reagovat, ale žádné reakce se nedočkala.

„Filipe, mám zavolat lékaře?“ Chvíli čekala. „Slyšíte mě?“

„Ahoj, mami.“

Slova zněla jemně a krystalicky jasně, jako kdyby Fabián stál těsně vedle ní.

Otočila se a pohlédla do haly, pak směrem k otevřeným oknům. Přeběhla k nim a vyklonila se ven. Ulice byla úplně prázdná, nikde nic než tma a zaparkovaná auta a déšť.

Nevěděla, co si má myslet.

Pohlédla na Maina, který se teď celý třásl.

„Mami.“

Slova vycházela z jeho úst!

Hleděla na něj a také se roztřásla, špatně se jí dýchalo a cítila, jak se v pokoji ochladilo. Viděla pot, který stékal Mainovi po tváři a sledovala, jak pevně zatíná pěsti, až měl úplně bílé klouby a Alexu napadlo, že si snad rozláme prsty.

Fascinovaně na něj zírala.

Mami.

Slovo stále pulsovalo uvnitř ní.

Náhle Main vyskočil na nohy, prudce rozhodil rukama a zvolal svým vlastním hlasem:

„Ne, říkám, že ne!“ Rozhlédl se po pokoji, ztraceně a zmateně, ztěžka oddechoval. Pak pohlédl na Alexu a oči se mu začaly plnit hrůzou a utrpením, oči, které ji sotva poznávaly.

„Já – musím – jít,“ řekl pomalu, váhal před každým slovem. „Já –musím – teď – jít. Neměl jsem sem chodit.“

„Co se děje? Filipe, prosím vás, řekněte mi to!“

Rozhlédl se po pokoji se strachem v očích, v tváři měl úplně stejný výraz jako předtím Iris Tremaynová, a rázně vyšel ven, do haly.

„Zůstaňte, povězte mi to!“

„Pojďte se mnou.“

Zavrtěl hlavou. „Počkám na vás v autě.“

„Mortamyš,“ vzpomněla si. „Kde najdu Mortamyše?“ Otevřel domovní dveře a vyšel ven, náhle úplný cizinec.

„Filipe!“ Její hlas jí připadal pronikavý a vylekaný jako hlásek ztraceného kuřete. Otočila se a přelétla halu pohledem. Vzala si kabelku, plášť a klíče a vyběhla na chodník.

Main seděl ve svém volvu, zahalený hustým oblakem cigaretového kouře. Sotva přibouchla dvířka, nastartoval motor a vyjel.

„Filipe, já chci zůstat tady.“

Nevšímal si jí a zabočil vlevo na King’s Road. Hleděla mu do tváře, která byla naprosto bez výrazu. Jel rychle a s Alexou to házelo v sedadle. Varující světélko u bezpečnostního pásu svítilo a bzučelo jako rozzlobená moucha a Alexa se to snažila nevnímat. Neřekl nic, dokud nebyli uvnitř jeho bytu.

Tam nalil Alexe brandy a posadil se naproti ní s whiskou. Zahleděl se k podlaze a potichu hvízdl. Alexa přivoněla k brandy a trochu se napila. Cítila, jak se jí teplo rozlévá v žaludku, uchopila baňatou sklenici oběma rukama a ještě jednou se vděčně napila.

„Co to bylo?“

Opět hvízdl a hledal cigarety.

„To mluvil Fabián, nebo vy?“

Nabídl jí balíček a stále nic neříkal. Alexa odmítavě zavrtěla hlavou a vzala si vlastní cigaretu.

„Vy to nechcete přiznat, viďte?“ Viděla, jak zrudl a okamžitě zalitovala, že nemlčela. „Promiňte.“

Cvakl zapalovačem a hleděl do drobného plaménku, pozoroval ho, jak tančí, a hleděl do něj tak upřeně, jako kdyby to byl džin, kterého si přivolal na pomoc.

„Velice neobvyklé,“ prohlásil náhle.

Teprve teď si Alexa všimla, jak unaveně vypadá. Kůže mu ochable visela s tváří, jako vyždímaný hadr na šňůře. „Jak to myslíte?“ Pokrčil rameny a neodpovídal.

„Jestli si vzpomínáte, ve své poslední knize jste napsal jednu věc.“

Zhluboka vdechl cigaretový kouř a hleděl do prázdna. Alexa se chvěla. Na okamžik, když ho kouř celého zahaloval, se jí vybavil obraz, který kdysi viděla; byl to obraz zsinalých lidských trosek v opiovém doupěti.

„Napsal jste, že jsme všichni vězni svých genů.“

Ani náznak odpovědi.

„Psal jste, že nemůžeme nijak bojovat proti programům, se kterými se narodíme, nemůžeme je změnit. Jediná svoboda, kterou máme, je nesouhlasit s nimi.“

Pomalu přikývl.

„A že byly určeny už v okamžiku vzniku, náhodným výběrem z genů v otcově spermatu a matčině vajíčku. V té důležité vteřině se to všechno rozhodne – co se má zdědit a co vynechat z každého rodiče. Říkám to správně?“

Otočil se k ní a bezvýrazně na ni hleděl.

„Vy jste zdědil otcovy schopnosti a nechcete to přiznat.“

Opět od ní odvrátil zrak a hleděl do prázdna.

„Filipe, prosím vás, vysvětlete mi to, prosím vás, vysvětlete mi, co se stalo.“

„Všechno je to jenom teorie, nic víc,“ řekl a nedíval se na ni. „Jenom teorie, děvče. Neexistuje důkaz.“

„Ani v genetickém inženýrství?“

„To je úplně jiná oblast.“

„Ale mám pravdu, viďte?“

Upíral pohled k zemi.

„Možná,“ řekl tiše. „Ale není to tak úplně, jak říkáte. Geny přenášejí barvu vašich vlasů, tvar vašeho nosu.“

„Předpokládá se, že je to dar.“

„Inteligence se nepřenáší geny?“

„Přenáší, samozřejmě.“

„Vždycky jsem měla za to, že inteligence je dar.“

„Ne, vůbec ne.“

„A co způsob chování? To je přenášeno geny?“

„Do určité míry.“

„Tak proč ne psychické schopnosti?“

Chvíli na ni hleděl, pak oči odvrátil.

„Proč jste nechtěl vstoupit do mého domu? Co se stalo?“

„Je to všechno pouhý humbuk, děvče. Nemám tušení, odkud se berou všechna ta zjevování, hlasy a duchové. Jsme schopni vnímat zrakem pouze úzký proužek světelných vln a sluchem pouze úzký proužek zvukových vln. Je možné, že když zemřeme, necháme po sobě otisk v jiných vlnách a někteří lidé jsou schopni je vnímat a přijmout. Ale to přece neznamená, že jsme stále ještě živí, někde jinde, tohle to vůbec neznamená!“

„A co to znamená?“

„Že mrtví zanechali otisk, něco jako fotografii. Vtip je pouze v tom, umět ji vidět.“ Pokýval hlavou. „Nejspíš máme tyto schopnosti všichni, ale většina z nás je neumí používat, někteří to umí, ale po celý život o tom mlčí, zatímco jiní se stanou médii. Je to celé pěkný podvod.“ Pohlédl na ni, barva se mu začala vracet do tváří.

„Já vás podvést nechtěl.“

„Podvést mě?“

Chvíli přemýšlel, než odpověděl.

„Měl jsem pocit, že bych mohl Fabiána zachytit, ale jaký by vám to přineslo užitek? Jen by se vám to všechno připomnělo a dalo by vám to falešnou naději, že je někde tam, jinde.“

Upřeně na něj hleděla, pak se naklonila a zamáčkla cigaretu v popelníku, překvapená, jak rychle ji vykouřila. „Lžete, Filipe.“

„Nelžu, děvče. Jenom se to snažím převést do běžného jazyka.“

„Kdyby to všechno bylo takhle, nebyl byste tak vylekaný. Vás něco vyděsilo. Co?“

Zavrtěl hlavou.

„To se vám jenom zdálo. Takhle to dopadá, když se lidi pletou do podobných záležitostí.“

„Filipe.“ Hleděla na něj. „Podívejte se na mě. Jste můj přítel. Vážně čekáte, že něčemu takovému budu věřit? I kdyby existovalo něco jako otisk, který po sobě zanecháme, přece by po jednadvaceti letech po Fabiánovi zůstalo víc než dvě slova? Ahoj, mami? Přestaňte uhýbat a povězte mi pravdu.“

Zvedl svou sklenici whisky a prohlížel si ji, pak s ní zatřepal, přivoněl a opět ji pečlivě prohlížel, jako kdyby pátral po nějakém skrytém znamení. Když promluvil, nedíval se na ni.

„Ve vašem domě možná něco je, nějaká zlá síla.“

Měla pocit, jako by jí dolů po zádech stékalo něco vlhkého a mazlavého. Otřásla se a napila se brandy, ale chutnalo jako suchý led. Prudce sklenici odstrčila, ústa jí pálila; rozhlédla se po pokoji, zavřela oči a snažila se vzpamatovat.

„Jestli tam něco je, je to Fabián?“

„Lidé, kteří v tyhle věci věří, říkají, že zlo je velice zhoubné, může se přisát na ty, kdo jsou oslabeni žalem, využít jejich slabosti, jejich neschopnosti rozeznat pravdu.“

„O čem to mluvíte?“

„O zlých silách, děvče. Některá z nich vás možná trápí, předstírá, že je váš syn.“

Dlouho na něj zírala beze slova a celá roztřesená, zoufalství jí proudilo tělem. Zírala na něj, jako kdyby byl posledním kouskem pevné země, která na světě zbyla, a která jí právě vybuchla pod nohama.

„Proč?“ zeptala se nakonec bezmocně.

„Duchové se někdy snaží vrátit zpátky.“

„A může se jim to podařit?“

„Zdá se, že mohou posednout živé lidi, ovlivňovat je. V dobrém i špatném slova smyslu.“ Zatrpkle se usmál.

Alexa zavrtěla hlavou.

„Vy mě děsíte, jste tak cynický, ale přitom – já nevím – víte toho ještě mnohem víc, viďte? Jste jako jeviště, někdy, jeviště se stovkami propadlišť.“

Usmál se. „Ale jděte, to snad ne.“ Vrtěl hlavou. „Vy mě přeceňujete, děvče.“

„Proč se snaží vrátit?“

Točil sklenicí v ruce a hleděl na Alexu. Pak přejel pohledem pokoj, stočil ho zpět na sklenici a ještě jednou s ní zatočil. Konečně pohlédl na Alexu a tvář měl zrůzněnou pochybnostmi. Slova z něj vycházela pomalu a těžce, jako kdyby překonávala obrovský vnitřní odpor.

„Protože tu nechali něco nedořešené.“

18. kapitola

Artur Mortamyš měl špičatou bradku a špičatou hlavu a po své kanceláři se pohyboval krátkými kroky, hodinově přesnými, jako kdyby ho řídil nějaký program z jeho nitra.

Ve stísněné kanceláři byl každičký volný kousek prostoru na zemi i na policích beze zbytku využit. Bylo to tu přecpáno štosy dokladů a neuspořádanými hromadami odborných knih, na stěnách visely chladné a neživé reprodukce pohledů na Regentské Terasy, které o svém majiteli neprozrazovaly vůbec nic. S jeho drobnou postavou kontrastoval ohromně rozlehlý psací stůl, který však byl téměř úplně prázdný. Jedinými body v pustině zelené psací plochy, kterých se mohlo oko zachytit, byla čistá psací podložka vyložená pijavým papírem, lupa a zarámovaná podobizna přísně se tvářící ženy.

„Posaďte se, prosím.“ Sundal si z očí zlaté brýle, vyčítavě na ně pohlédl a vyměnil je za jiné. Pak si položil obě ruce na stůl, úkosem pohlédl na Alexu a široce, až přihlouple se na ni usmál.

Prohlížela si jeho křiklavě kostkovaný oblek, zkombinovaný s fádní vlněnou kravatou barvy oslizlého bahna.

„Doporučil mě k vám Filip Main.“

„Aha, ovšem.“ Tvář se mu nakrabatila, jako když se vymačkává houba, divoce zamrkal a nečekaně vymrštil jednu ruku, jako kdyby mával na taxík.

„Svitky Mrtvého moře, ovšem! Velice zajímavé. Zdálo se, že je skutečně něčemu na stopě, ale nakonec z toho nic nebylo. Nu, s těmi Svitky to je vždycky tak, co říkáte?“

Společensky se usmála.

„Bohužel se v tom nevyznám.“

„Hm, aha. Velice cílevědomý člověk. Nuže…?“ Opřel se dozadu a vyčkávavě na ni hleděl.

Alexa otevřela kabelku a položila na pustou plochu stolu pohlednici a dopis. Chvíli na ně hleděl, pak otevřel zásuvku a z ní si vzal pinzetu. Pinzetou přemístil obě písemnosti před sebe.

„Tohle nevypadá na Svitky Mrtvého moře,“ prohlásil. „Kdepak Svitky.“ Ušklíbl se a zachichotal, ramena se mu přitom trhavě zvedala a klesala, jako by je měl zavěšená na drátkách. Pinzetou pohlednici otočil.

„Á, Boston, Cambridge, MIT – tohle místo znám dobře. Tady na tom mostě jsem jednou píchnul, ale Amerika není dobré místo na píchnutí gumy, zvlášť ne u peugeota, kdepak.“

Alexa ho zvědavě sledovala.

Napřáhl k ní ukazovák.

„Mají totiž takové zařízení, bodce, které prostrčí kolem, aby mohli sundat pneumatiku, ale u peugeota to nejde.“ Otočil pohlednici zpět.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Ráda bych věděla, jestli pohlednici i dopis psala stejná osoba.“

Mortamyš si vzal lupu a pečlivě prozkoumal několik řádek dopisu, pak se mírně předklonil a studoval pohlednici. Při čtení špulil rty, protáhl se mu tím nos a Alexe připomněl nazlobeného hlodavce. Rázným gestem odložil lupu, opřel se v židli a pohlédl ke stropu.

Zavřel na chvilku oči, pak je otevřel a pohlédl přímo na Alexu.

„Ne, to v žádném případě. Rukopis na pohlednici je velice neumělou napodobeninou písma v dopise. Je tu přinejmenším osm výrazných nesrovnalostí, zřejmých na první pohled. Například ty nožičky u ‚té‘.“ Potřásl hlavou. „Jsou naprosto odlišné. Mezery, tlak písma, sklon, kličky – jenom se podívejte na ty kličky! Tady opravdu není co srovnávat.“

Ten se ale tváří znechuceně, pomyslela si Alexa. Jako kdyby čekal sklenku dobrého vína a místo toho mu nalili nějakou břečku. Mortamyš pinzetou štítivě přendal obě písemnosti zpět před Alexu, ani se nepokoušel své opovržení skrýt.

„Já – é – promiňte,“ řekla. „Nerozumím tomu, nemohla jsem tušit…“

„Ne, to jste samozřejmě nemohla.“ Jeho tón nabyl na útočnosti. Zhluboka se nadechl a pohledem zalétl k obrázku přísné ženy, zdálo se, že ho trochu uklidnil. Na Alexu už ani nepohlédl, díval se skrz ni.

„Upřímně řečeno, i šestileté dítě by poznalo, že ten rukopis není stejný.“

„Bohužel šestileté dítě nemám,“ odpověděla mu stejně chladným tónem.

Mortamyš vytáhl ze zásuvky účtenkový bloček a z kapsy zlaté pero. Vyplnil účtenku a osušil ji na pijáku psací podložky.

„Bude to třicet liber.“

Alexa pohlédla na otisk inkoustu na pijáku, pak na svítivě bílý papírek před sebou, který tam Mortamyš položil tentokrát prsty, ne pinzetou.

Zaplatila v hotovosti a on bankovky okamžitě shrábl do své peněženky. Jako když si hlodavec ukrývá potravu, napadlo Alexu.

„Pozdravujte, prosím, pana Maina.“

Seděla v autě a s těžkým srdcem četla už posté text na pohlednici: „Ahoj, mami. Je to tu bezvadné, stále se něco děje, potkávám plno zajímavých lidí. Brzy se zas ozvu. Líbá C.“

Prohlédla si razítko. Jméno města „Boston“ bylo jasně čitelné. Pátrala v paměti, jestli tam nemá někoho známého. Zná někoho, kdo v Bostonu byl? Nebo někde jinde ve Státech? Kdo to asi poslal? Kdo a proč? Fabián? Nikdy v Americe nebyl, aspoň pokud věděla.

Rozjela se do Cornwallských zahrad a zazvonila u Morgana Forda. Ženský hlas zachrastil přes mikrofon a zámek u dveří do domu se s hlasitým bzučením uvolnil.

Nervózně vyběhla do schodů. Dveře Fordova bytu jí otevřela neupraveně vyhlížející dívka v brýlích s tlustými čočkami a s rozježenou kšticí vlasů, která jí volně spadala přes obličej a většinu z něj zakrývala. Alexe tím připomněla starou skotskou kolii.

„Paní Willinghamová?“ zeptala se dívka.

„Pan Ford vás přijme za malou chvilku.“

Alexa zavrtěla hlavou.

„Nemám s ním smluvenou schůzku. Jen jsem s ním chtěla chvilku mluvit, jestli je to možné.“

Dívka se rozpačitě usmála.

„Myslím, že nejlepší by bylo smluvit si schůzku.“ Přesunula váhu z nohy na nohu, pak zase zpátky a pokyvovala přitom hlavou nahoru a dolů.

„Víte, měla jsem s ním schůzku včera. Jen se chci na něco zeptat –je to moc důležité.“

Přenášení váhy dívčina těla z nohy na nohu se zrychlilo. „Já se zeptám,“ řekla snaživě, ale s pochybami.

„A – a jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Paní Hightowerová.“

Dívka znovu přikývla a odešla dlouhými, těžkopádnými kroky, celé tělo při chůzi předkláněla. Alexa se rozhlédla chodbou. Byla úzká a holá, na zemi ležel křiklavě červený koberec a stěny byly jen nahrubo ohozené, vůbec z ničeho se nedalo vytušit, že chodba vede do téměř barokně košatého přepychu přijímacího pokoje.

Dívka přidusala zpátky a nesla velký diář.

„Je mi líto, ale pan Ford se na vás vůbec nepamatuje.“

„Vždyť to bylo teprve včera!“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Tak mi to řekl.“

„Určitě mě máte v diáři.“

Dívka diář otevřela.

„V kolik hodin to bylo?“

„V půl jedenácté.“

„Ne,“ vrtěla dívka hlavou, „to tu byla paní Johnsonová.“

Alexa cítila, jak rudne. Hleděla do silných čoček brýlí a měla dojem, že hledí do dívčiných očí obráceným dalekohledem.

„Ale ano, ovšem, uvedla jsem své dívčí jméno.“

„Paní Shoona Johnsonová?“ optala se dívka nedůvěřivě.

„Ano.“

„Okamžik, prosím.“ Znovu těžkopádně odběhla. Tentokrát přišel spolu s ní i Morgan Ford. Pohlédl na Alexu a zdvořile se usmál.

„Ano, samozřejmě, byla jste tu – včera, myslím?“

Alexa přikývla a pohlédla na jeho drobné růžové ručky a velikánský kámen v prstenu. Dnes měl na sobě jiný oblek, elegantnější, k němu nápadnou kravatu a šedé boty s velkými zlatými přezkami. Včera jí připomínal pojišťovacího agenta, dneska spíš konferenciéra zábavné estrády.

„Promiňte mi, že jsem sem tak vtrhla,“ omlouvala se Alexa, „ale velice naléhavě s vámi potřebuji mluvit.“

Pohlédl na hodinky a Alexa si všimla záchvěvu rozmrzelosti v jeho tváři, v hlase se mu ji však podařilo potlačit.

„Mohu vám bohužel věnovat jen několik minut, než přijde další klient, rozumíte, nemohu nechávat lidí čekat,“ řekl jí vlídně.

Kočky stále ještě hlídkovaly po obou stranách plynového krbu a podezíravě ji sledovaly.

„Snad byste mi měla připomenout, o co šlo,“ požádal ji.

„Můj syn se zabil při automobilové nehodě ve Francii, druhý řidič jel po špatné straně dálnice.“

„To mi něco připomíná,“ přikývl si sám pro sebe. „Musíte mě omluvit – chodí sem tolik lidí…“

„Včera vás to ale velmi rozrušilo.“ Zachmuřil se. „Opravdu?“

Na okamžik zatoužila na něj zakřičet, uhodit ho. Pak v ní převážila beznaděj a zlost se rozplynula.

„Není to k ničemu,“ řekla, „když si nemůžete vzpomenout. Chtěla jsem se vás zeptat na něco z toho, co můj syn řekl.“

„Posaďte se, prosím.“

Alexa si sedla na stejnou židli jako včera a všimla si kocoura, který se k ní pomalu přibližoval širokým obloukem. Ford se na ni usmál, v očích trochu nepřítomný výraz.

„Můžete mi půjčit něco, co často nosíte, řetízek nebo hodinky?“

„Včera jsem vám dala hodinky.“

„To bude nejlepší, prosím.“

Přikývla a rozepnula uzávěr.

Sedl si vedle ní a držel hodinky před sebou.

„Ano,“ řekl. „Ano, ovšem. Velice silné pocity.“ Zavrtěl hlavou.

„Zvláštní, pozoruhodné. Co to chcete vědět?“

„Včera jsem na vás byla příkrá, nevěřila jsem tomu, co jste mi řekl. Od té doby se stalo hodně věcí.“ Pozorně se mu dívala do tváře, pátrala po něčem, co by ho prozradilo, po začervenání, záchvěvu nebo záblesku něčeho rušivého. Ale viděla pouze zdvořilý úsměv.

„Řekl jste včera, že můj syn, Fabián, se chce vrátit. Co jste tím myslel?“

Ford na ni pohlédl.

„Přicházejí tam odtud nesmírně silné citové náboje. Je tu duch, dosud připoutaný k zemi, podle všeho váš syn, ale děje se ještě něco, velký konflikt, cítím dívku – promiňte, teď nemáme čas, něco ale udělat musíme. Je připoutaný k zemi a celý zmatený, musíme mu pomoct.“

„Co to znamená, připoutaný k zemi?“ Z haly zaslechla zvuk zvonku.

„Nepřešel dosud na druhý břeh. To se bohužel stává často při náhlých úmrtích, jako je nehoda nebo vražda. Duchu je pak třeba pomoci přejít. Někdy si ani neuvědomuje, že zemřel.“ Usmíval se.

„Není tu něco –“ odmlčela se, „– nějaká zlá síla?“

S úsměvem jí vracel hodinky.

„Zlo je všudypřítomné, ale my se proti němu umíme chránit. Jsou to celkem jednoduché postupy, není třeba se ničeho obávat, díky jim máme všechno pod kontrolou.“ Pohlédl na ni a Alexa se pokoušela z jeho výrazu vyčíst něco víc.

Náhle, bez varování, jí na klín vyskočila kočka a Alexa ucítila, jak jí srdce na chvíli vynechalo.

„Důležitou roli hraje prostředí. Víte, duch připoutaný k zemi se může lehce ztratit, nic nepoznává, mluví k lidem a nechápe, proč mu neodpovídají.“ Ford se usmál.

„Nemá energii, protože nemá tělo, které by mu ji dávalo. My uděláme kruh a ten vytvoří hodně energie, jako velký oheň. On si najde cestu do kruhu a my pak pro něj zavoláme duchovního průvodce, který mu pomůže na druhý břeh.“

„Máte na mysli seanci?“

Ford zamrkal.

„Název ‚kruh‘ je výstižnější, ‚seance‘ má trochu vulgární podtext, připomíná cikánky a podobně.“ Znovu se na ni usmál.

„Vím, že spěcháte – budu stručná. Říkal jste včera, že vás ruší dívka, která se jmenuje Carrie. Nevzpomenete si ještě na něco o ní?“

Pokrčil rameny. „Bylo tam včera tolik kanálů a všechny se prolínaly, rušily…“

„Je to moc důležité.“

„Věřím, že se všechno vyjasní, až začneme s kruhem. Teď musíme najít nějaké vhodné místo, někde, kde to váš syn zná, nejlépe u vás doma, jestli nic nenamítáte?“

Alexa zavrtěla hlavou.

„A váš manžel?“

„Žijeme odděleně.“

Přikývl. „Váš syn měl vašeho manžela rád?“

„Ano.“

„Pak bych ho tam rád měl. Potřebujeme lidi, kteří budou dávat energii a je moc důležité, aby tam byli lidé, kteří mu jsou blízcí. Má nějaké sourozence?“

Alexa záporně zavrtěla hlavou.

„Máte ještě nějaké příbuzné?“

„Ne.“ Zaváhala.

„Obávám se, že můj muž bude příliš skeptický.“

„To jste přece také.“ Usmál se, teplým a vlídným úsměvem. „Jeho přítomnost je moc důležitá. Otec může v podobné situaci dodat velice mnoho energie.“

Alexa na něj chvíli váhavě hleděla, ale nic neřekla.

„Dále, jestli máte přátele, kteří ho znali a kteří by byli ochotni přijít, velice by to naší věci pomohlo. Já mohu někoho přivést, samozřejmě, ale mnohem lépe bude, když půjde o lidi, kteří ho znali.“

„Kolik lidí?“

„Ještě aspoň dva. Musí nás být minimálně pět, ale raději víc. Teď si domluvíme datum. Nejlépe to bude večer. Máte nějaký pokoj bez oken?“

„Temnou komoru.“

„Výborně.“

„Vlastně ne, promiňte, nebyla by dost velká.“

„Pak bude vyhovovat jakákoli místnost, nejlépe asi jeho ložnice. Ale ten pokoj pak nesmíte používat, dokud kruh neukončíme. Musíte zajistit, aby byla okna opravdu dobře utěsněná, žádné světlo nesmí pronikat dovnitř, doslova žádné, rozumíte?“

„Ano.“

„Nesmíte nic jíst šest hodin předem. Nikdo z vás.“

„Šest hodin?“

„Ano. A každý se musí předtím vykoupat a převléci do čistého oblečení. To jsou má pravidla, která musíte dodržovat.“

Alexa naslouchala jemnému zpěvavému přízvuku jeho řeči a v duchu se nesouhlasně mračila – proč jen jsou tito lidé tak posedlí rituály, proč jednoduše nedělají to, k čemu mají vlohy?

„Pokoj musíte pečlivě vyčistit, důkladně vyluxovat. Zlo se drží špíny, rozumíte, špíny v pokoji, na našich tělech, v odpadu našeho zažívacího traktu. Musíme dát zlu pokud možno co nejmenší šanci.“

Vstal a Alexa ho následovala chodbou, nově příchozího nikde neviděla. Kdo to může být? přemýšlela. Jak asi vypadá? Proč přišel?

„Margareto!“ zavolal Ford. „Mohl bych dostat diář?“ Sekretářka snaživě vydusala ze dveří a podávala mu ho. „Nejlepší by bylo úterý nebo čtvrtek,“ řekl Ford. „Budete muset dodržovat ale stejný den, možná po několik týdnů. Někdy jsou výsledky okamžité, někdy to trvá déle, ale je nutná návaznost. Takže, dnes v úterý, to už nestihneme, co tenhle čtvrtek? Zvládnete to?“

Přikývla. „Pokusím se.“

Osobně ji šel vyprovodit.

„Musíte manžela přesvědčit,“ řekl jí na rozloučenou.

„To je teď nejdůležitější.“

„Rozumím.“

Ještě jednou se pokusila vyčíst něco z jeho tváře. Zdálo se jí, že se za jeho zdvořilým úsměvem něco skrývá, že před ní něco tají.

19. kapitola

„Jsem přesvědčená, že každý člověk v sobě skrývá něco zvláštního, co by zajímalo celý svět.“ Žena s kalifornským přízvukem ta slova šeptala v jakési posvátné úctě a jako kdyby chtěla tento svůj objev před třiceti milióny posluchačů utajit. Alexa si pomyslela, že přitom určitě drží reportéra za obě ruce a upřeně mu hledí do očí. „Tibeťané radí lidem, kteří mají problémy, aby se šli projít do borového háje, a to už patnáct set let.“

„Neuvěřitelné,“ podivil se reportér.

„Kecy,“ pronesla Alexa znechuceně a vypnula rádio. Napadlo ji, že svět se přímo hemží lidmi, kteří odhalili tajemství života, kteří ho objevili mezi nestrávenými kukuřičnými lupínky ve své stolici. Proboha, copak je nutné zírat do záchodové mísy nebo se procházet hájem, aby si člověk dokázal poradit se životem? Ještě štěstí, že na to mají čas. Ještě že nemají na práci nic užitečnějšího.

Stočila mercedes ze silnice na hrbolatou polní cestu a projela mezi sloupky u vrat. Na jednom z nich malá ručička držela nápis ‚ZÁMEK HIGHTOWER‘. Alexa se usmála. Jak je vidět, David neztrácí svůj smysl pro humor ani trpělivost, pomyslela si láskyplně. Už dávno se s ní mohl dát rozvést a najít si jinou ženu, která by ho měla ráda a udělala by ho šťastným. Ale on nechtěl a právě teď byla Alexa moc ráda, že to neudělal. Po několika stech metrech se cesta obvykle změnila v bahniště, auto se kolébalo se strany na stranu jako loď a kodrcavě projelo vraty prasečí farmy s typicky úděsným zápachem. Blátivá voda vystřikovala až na přední sklo a Alexa zapnula stěrače.

Z hospodářského stavení vyběhlo ucourané psisko a začalo na ni štěkat. Alexa minula ohrady a chlívky, projela dalšími vraty a minula další nápis ‚ZÁMEK HIGHTOWER‘ s šipkou. Už mohla zahlédnout shluk budov vpravo asi míli před sebou; byly uhnízděné v Jižní dolině, okolo se rozprostíraly vykolíkované vinohrady a po stráních mezi nimi se popásaly jednotlivé ovce, připomínaly bílé keříčky a mezi vinicemi působily trochu absurdním dojmem.

Když sjížděla dolů s kopce, objevilo se po její levé straně jezírko – nehezká mrtvá vodní plocha s podivným umělým ostrůvkem uprostřed. Když pozemek kupovali, prospekt realitního agenta jezírko popisoval jako středověký rybník, kde se pěstovali vzácní kapři. To Davida tenkrát nadchlo víc než obytné budovy. Napadlo ji, že někteří lidé tvrdí, že tajemství věčného mládí tkví v pojídání kapřího masa.

Minula mohutnou stodolu, která měla jen střechu, pod kterou stál rezavějící traktor a kupily se haldy hnoje. Zajela na rozblácený dvorek a zastavila před zchátralým kamenným domkem. To teď byl Davidův domov. Než se úplně odcizili a navzájem ochladli, byl to po krátkou dobu i její domov.

Uplynulo už dost času od té doby, kdy tu byla naposled, ale téměř nic se nezměnilo. Stáje na druhém konci dvora stále vypadaly, jako kdyby se měly každou chvíli zřítit, přestože se na zdi skvěl čerstvě vymalovaný nápis ‚RECEPCE ZÁMKU HIGHTOWER‘. Znovu se usmála. Absurdní pompéznost toho jména ji pokaždé pobavila. Ze dveří se vyploužila kolie, celá špinavá od bláta, a ospale na ni pohlédla.

„Ahoj, Vinice,“ zavolala na ni Alexa.

Pes chabě mávl ohonem, sklonil čumák a začal očichávat něco na zemi. Alexa prošla okolo Davidova landroveru ke stájím, otevřela dveře recepce a nahlédla dovnitř. Byla to chladná zatuchlá místnost s kamennou podlahou a starým kuchyňským stolem, na kterém trůnila pokladna. Vedle stály dvě poloprázdné láhve s vinětou Chateau Hightower a z hrdel jim trčely zátky jako křivě nasazené klobouky. Celá místnost byla zastavěná bílými krabicemi se zeleným nápisem Chateau Hightower. Pustila dveře a ty se s hlasitým bouchnutím zavřely.

Prošla přes celý dvůr k vysoké kamenné stodole, která vypadala na to, že tu kdysi mohla být kaple. Alexa vešla dovnitř. Bylo tu vlhko a chladno a ve vzduchu se vznášel všudypřítomný vinný pach jako v prázdné hospodě.

Její manžel stál až vzadu mezi dvěma mohutnými sudy z umělé hmoty, ponořený v myšlenkách. Vydala se k němu kolem nablýskaného červeného lisu na hrozny, kolem řady menších umělohmotných sudů a veliké skleněné nádoby, plné matné kapaliny. David zvedl vinnou sklenici, zamyšleně k ní přivoněl a pak ji vylil do odpadového kanálku na podlaze.

„Ahoj, Davide,“ řekla.

S úlekem k ní vzhlédl.

„Panebože!“ Usmál se na ni a prohrábl si bradku.

„Tys mě ale polekala!“

„Promiň.“

Zamířil k ní s rozevřenou náručí. Na sobě měl umouněné bavlněné sako a potrhané plátěné kalhoty. Zašimraly ji jeho vousy a na tváři ucítila vlhký dotek jeho rtů.

„Není ti tu zima?“

„Zdá se ti tu chladno? Ani jsem si nevšiml.“ Pohlédla mu na nohy.

„Myslela jsem, že farmáři nosí gumáky a ne domácí pantofle.“

„Nejsem žádný farmář,“ ohradil se dotčeně.

„Jsem zámecký pán.“ Usmála se. „Promiň, já zapomněla.“

„Ale vážně, mně je v nich teplo. Tumáš, chci, abys to ochutnala.“

Přistoupil k jednomu z obřích sudů a kohoutkem po straně načepoval půl sklenice.

„Barvy si nevšímej, ještě je moc mladé, to se vyčistí.“

Rozpačitě si prohlížela tmavošedou tekutinu, přivoněla a ucítila jemnou květinovou vůni.

„Voní dobře, viď?“ Přikývla.

„Časem nabere na síle. Ale není špatné, uvidíš.“

Ochutnala víno, bylo ledové. S vědomím, že se to od ní čeká, ho poválela v ústech a tázavě na Davida pohlédla, nevěděla, jestli má víno spolknout nebo vyplivnout. David měl v očích zoufalou dychtivost dítěte, toužícího po pochvale. Přes příjemnou vůni mělo víno nezajímavou chuť s příchutí kovu a snad másla nebo něčeho podobného. Polkla a nebyla si jistá, jestli dělá dobře.

„Hmmm,“ pronesla vážně. V jeho tváři uviděla nadšení, pak záchvěv pochybností.

„Je dobré. Moc dobré.“

Tváří se mu rozlila radostná úleva. Šťastně si zamnul ruce.

„Myslím, že už to mám, co říkáš?“

„Všechna tvá vína jsou dobrá, Davide.“

Zakroutil hlavou.

„Kdepak, všechno, co jsem doteď dělal, byly jen slivky, podfuk, kopie něčeho jiného, nic víc než druhořadé Alsacké. Snažil jsem se napodobit všechno možné – Breaky Bottom, St Chuthmans, nejrůznější vína, o kterých jsem si myslel, že jsou dobrá.“ Zavrtěl hlavou a tleskl do dlaní.

„Chci originalitu! Chci vytvořit velkolepé anglické víno, něco opravdu zvláštního, jedinečného.“ Z ukazováku a palce vytvořil kroužek. „A omezovat produkci, to je tajemství úspěchu. Lidi budou čekat ve frontě po celé cestě až k silnici.“

„Jen aby je neodradil ten prasečí zápach.“

Ublíženě na ni pohlédl a Alexa své poznámky zalitovala.

„Vážně – vážně ti to víno chutná?“ zeptal se.

Přikývla.

„Ale dalo mi to práce, než jsem na to konečně přišel. Poznala jsi, co to je, viď?“

„Jistě,“ zalhala a spiklenecky se na něj usmála.

Vypadal, že jí věří.

„Já věděl, že to poznáš. Alespoň se teď vyznáš ve vínech, když ti naše manželství víc nedalo.“

Znovu se zasvěceně usmála.

„Myslím, že by z něj Fabián měl radost. Byl tu loni na vinobraní, pomáhal ty hrozny trhat. Zdá se, že to konečně bude ono, co říkáš?“ Přikývla.

„Chardonnay!“ zahalekal s pohledem zvednutým ke stropu, opakoval to jméno nahlas a slavnostně, jako fanatický kněz hřímající s kazatelny. „Chardonnay!“ Jméno vytouženého vína se rozléhalo chladným a vlhkým sklepem, zuby mu maniacky svítily mezi vousy.

Alexa se otřásla, náhle jí David připadal jako naprostý cizinec.

„Montrachet, Corton Charlemagne!“ vyvolával další značky a políbil si konečky prstů.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekla Alexa.

„Letos můžu vyrobit pětadvacet tisíc lahví, to není špatné, co myslíš?“

„Potřebuji s tebou mluvit, Davide.“ Napřáhl k ní ruce. „Koukni, jen se na ně podívej!“ Pohlédla mu na ruce – na špínu, zalezlou za nehty i v pórech pokožky.

„V Londýně jsem chodil na manikýru, viď? Pamatuješ se přece?“ Přikývla.

„Míval jsem krásné ruce – jenomže všecko, co jsem s nima dokázal, byly sračky. Teď mám ruce špinavé a zničené – ale tvořím s nima dokonalou krásu. No řekni, není to víno úžasné?“

„Je. Doufám, že ti to všechno vyjde, Davide. Můžeme teď jít do domu a promluvit si?“

„Jasně.“ Vzal jí z rukou sklenici a šel ke dveřím. Cestou poplácal mohutné koryto z nerez oceli.

„To je na fermentaci,“ pochlubil se. „Žádný jiný vinař v Anglii nic podobného nemá.“ Otočil se k Alexe a ta mu chvíli hleděla přímo do melancholických, hnědých očí. Tak kvůli tomuhle opustil Londýn, za tenhle život vyměnil svůj skvělý plat, rychlá auta, elegantní obleky i tu drahou manikýru, tohle je to, po čem toužil: omšelý studený barák, prolezlý kyselým pachem vína a plný harampádí, řady a řady vinohradů, ovce a samota.

„Jsi šťastný?“ zeptala se ho.

„Dělám, co jsem chtěl.“

„Ale jsi šťastný?“

Pokrčil rameny a šel dál. Následovala ho ven do jasného denního světla, přes dvůr plný psů, bláta a hnoje, a stejně jako on sklonila hlavu před nízkými dveřmi do stavení. Naplnil konvici vodou z kohoutku nad kamenným dřezem a postavil ji na stáložárná kamna. Alexa se posadila k dřevěnému stolu, mechanicky smetla pár drobečků z desky stolu do dlaně.

„Nemáš hlad?“

Zavrtěla hlavou a vysypala drobečky do nádoby na odpadky.

„Jsem rád, že jsi přijela. Už dlouho jsi tu nebyla.“ Pohlédla na hromadu talířů a mis, navršených na kredenci, a usmála se.

„Měl by sis pořídit myčku nádobí.“

Zavrtěl hlavou.

„Myčka není dobrá na vinné sklenice, nechává povlak.“

„Ale máš s tím plno práce.“

Pokrčil rameny.

„Tady není moc jiné zábavy, když se setmí. Klidně nádobí umyju.“

Konvice nesměle zasyčela, zaznělo to spíš jako povzdech, napadlo Alexu.

„Byla jsem navštívit médium.“ Pečlivě otíral hrneček utěrkou a díval se na ni.

„A?“

„Spojil se s Fabiánem.“

David odložil utěrku a z kapsy vytáhl plechovku s tabákem.

„Vím, jaký máš na to názor, ale stalo se několik věcí – moc divných věcí.“

„Jakých?“

Alexa utkvěla pohledem na starých dřevěných hodinách na polici, čtvrt na pět.

„Jdou dobře?“ zeptala se zaraženě a porovnala čas se svými hodinkami.

„Obvykle se o pár minut předcházejí.“

„Ve čtyři jsem měla být v nakladatelství Penguin.“ Potřásla hlavou. David na ni hleděl.

„Je to důležité?“

Přikývla. „Trvalo mi měsíc, než se to povedlo zorganizovat.“

„Nemůže tě tam někdo zastoupit?“

„Ne.“

„Myslel jsem, že máš okolo sebe pár schopných lidí.“

„Ale ano, jenže do Penguinu musím jít sama.“ Pohlédla na hodinky.

„Budu ráda, když to stihnu do šesti.“ Uvědomila si, že v duchu dává vinu Davidovi – byla to jeho chyba, že na to zapomněla a že je teď zahrabaná tady, v té hnusné kuchyni uprostřed zatraceného zapadákova. Byla to jenom jeho vina, že možná přijde o jeden ze svých nejlepších obchodů.

„Můžu si zavolat?“ zeptala se zničeně.

„Nemusíš se ptát, půlka všechno ti tu přece patří.“

„Nepotřebuji tvé poučování,“ obořila se na něj.

„Chci jen zavolat z tvého zatraceného –“ zarazila se a kousla se do rtu, nemělo smysl nechat se strhnout, nemělo cenu dávat vinu Davidovi ani nikomu jinému.

„Byla jsi ohromně přesvědčivá.“

„Doufám, že jsem to zachránila.“ Schovala si ruce do kapes pláště. Gumáky jí byly trochu velké, nohy uvnitř jí prokluzovaly. Napadlo ji, komu asi původně patřily.

Pěšina se jim prohýbala pod nohama a vydávala čvachtavé, mlaskavé zvuky. Šli podél vinohradů, podél nekonečných řad tenkých sukovitých šlahounů, nepřerušených jedinou květinou ani žádnou zelení. Stály tam jako zástup kostlivců před branami krajiny Hades. Alexa se otřásla, zaražená tím, jak hrozivé představy jí poslední dobou přicházejí na mysl. Uklouzla a zachytila se Davidova ramene. Bylo pevné a mocné, jeho síla ji překvapila, už zapomněla, jak je David silný.

„V pořádku?“

„Ano.“

„V neděli jsme skončili s prořezávkami,“ řekl pyšně.

„Tři měsíce, skoro na den.“

„Ohromné,“ reagovala s předstíraným nadšením. Odpolední sluneční svit již blednul, vzduch nabýval na ostrosti. Zaslechla bečení ovcí, nad hlavami jim s hukotem přeletělo letadlo.

„Myslíš si, že už z toho hloupnu, viď?“ zeptala se.

„Ne, nic takového si nemyslím.“ Odpověděl jí a náhle se zatvářil rozzlobeně.

„Jak se ksakru ty ovce dostaly až sem? Podívej,“ ukazoval a Alexa se podívala ve směru jeho prstu na stráň za vinohradem.

„Copak je Vinice neuhlídá?“

„Ten zatracený pes se o ovce vůbec nestará, jediné, co ho baví, je spát nebo honit králíky.“

„Nejspíš se mu do genů vloudila chyba.“

David na ni zmateně pohlédl, pak stočil pohled zpátky k vinohradům.

„Bestie. Nejspíš je zas někde v plotě díra.“ Potřásl hlavou. „Já bych řekl, že jsi pod velkým napětím a to se musí někde projevit. Vždycky jsi byla mimořádně zdatná, proto máš také úspěchy, nikdy dřív bys na schůzku nezapomněla. Růže za stěračem, růže ve vázách. Na světě jsou spousty růží, Alexo. Bylo by hezké, kdyby to byly vzkaz od Fabiána, ale je to trošku nepravděpodobné. Chytáš se náhodných souvislostí, přikládáš jim zvláštní význam a zbytečně se tím nervuješ.“

„Já se nenervuju,“ přerušila ho zlostně.

Na konci vinohradu se cesta rozdvojovala.

„Projdeme se okolo jezera?“

„Ano,“ odpověděla.

Prošli malým hájkem a vyšli na břehu jezera. Alexa na něj hleděla a cítila neklid, nikdy se u něj necítila dobře a dnes na ni jezero působilo obzvlášť pochmurným, až zlověstným dojmem. Středověký rybník: ta formulace jí kdovíproč utkvěla v mysli, už od té doby, co si ji poprvé přečetla v prospektu realitního agenta. Přemýšlela, jestli rybník někdy vypustili a jaká tajemství se asi skrývají na jeho dně. Vdechovala mdlý hnilobný pach vody a dívala se na tenké rákosí, které připomínalo mrtvolné prsty, na podivný osmihranný umělý ostrov asi sto metrů od břehu. Pod ním se na dně jezera nacházel taneční sál. Agent je tam dolů jednou vzal, jenom na chvíli. Prý ho koncem minulého století nechal postavit jakýsi výstřední inženýr, který měl snad také něco společného s výstavbou londýnského metra. Dnes už to tam dole nebylo bezpečné.

Při vzpomínce na to místo se Alexa otřásla. Dostali se tam vchodem skrytým někde poblíž ve křoví, prošli tunelem až pod jezero a po cestě procházeli několikerými vodotěsnými dveřmi – prý na ochranu před zatopením, řekl jim agent. Nakonec vešli do rozlehlého sálu pod vypouklou skleněnou střechou, pokrytou slizem a úponky vodních rostlin, občas se tmavou vodou mihl stěží rozeznatelný obrys ryby. Slyšeli zlověstné krápání vody na zem, agent nervózně vzhlédl a prohlásil, že se střecha může každým okamžikem prolomit. To bylo před čtyřmi lety.

„Pamatuješ, jak jsme šli do toho tanečního sálu?“ zeptala se Davida.

Přikývl.

„Ještě tam je?“

„Už kolikrát jsem se tam chtěl podívat. Někdy si vezmu loďku, potopím se a zjistím to.“

„Můžeš přece projít tunelem.“

Zavrtěl hlavou. „To je moc nebezpečné. Jestli je někde trhlina a jeden oddíl je zatopený, spláchne tě to, jakmile otevřeš dveře, a utopíš se jako štěně. Fabiána tohle místo fascinovalo, loni jsem mu dal co proto, když jsem ho přichytil, jak chce projít tam dolů.“ Pokrčil rameny.

„Je to škoda, bylo by to moc pěkné místo na večírky.“

„Myslela jsem, že už o večírky nestojíš.“

„Hodily by se k životu zámeckého pána, ne? Jak by se ti líbilo zahajovat vinobraní slavností pod jezerem?“ Usmála se.

Vytáhl svou plechovku s tabákem a odklopil víčko. „Podívej, Alexo, to, co jsem řekl, jsem nemyslel jako kritiku. Mám tě pořád moc rád – vždycky tě budu mít rád, to je ale můj problém a musím se s ním vyrovnat. Fabián je mrtvý. Média podle mě nejsou nic než podvodníci. Budou z tebe tahat peníze, dokud budeš ochotná platit.“ Promnul cigaretu v prstech a vsunul si ji mezi rty. Zastavili se a David cvakl zapalovačem. Alexa ucítila sladkou tabákovou vůni. „Jak ale mohlo to médium vědět o náklaďáku?“

„Nic nevědělo. Ten Ford, nebo jak se jmenuje, si v novinách přečetl, že to byl náklaďák. My víme, že to nebyla pravda. Čirou náhodou si chlapci v autě také mysleli, že to byl náklaďák a ty z toho hned vyvozuješ, že je Ford geniální médium. Mimochodem, dala jsi mu falešné jméno – co když existuje nějaký Johnson, kterému syna zabil náklaďák? Každý týden se přece stanou stovky nehod. Zamysli se nad tím.“

„Ale on neřekl, že to byl náklaďák. Řekl jen, že Fabián mluvil o náklaďáku.“

„Podívej, jenom to celé znovu jitříme.“ Potřásl hlavou. „Ten tvůj Ford tvrdí, že s Fabiánem mluvil?“

Alexa přikývla.

„A ty z toho vyvozuješ, že Fabián stále ještě žije, že žije dál, jenom v jiném světě – v duchovním světě, tak tomu říkáte?“ Přikývla.

„Pak ale musel brzy po nehodě zjistit, že se mýlil, že to bylo auto a žádný náklaďák. Proč to tomu médiu neřekl?“

Hleděla přes vodu a snažila se jeho slova nevnímat. Voda se náhle rozčeřila – asi ryba, řekla si Alexa. Cítila se unavená a vyčerpaná, jako kdyby jí někdo z těla odsál všechnu energii a ji teď tížilo pouze neživé maso.

„A jak si vysvětluješ to s Filipem Mainem?“ zeptala se, ale její slova postrádala útočnost.

„Jak jsi ho slyšela mluvit Fabiánovým hlasem?“

„Ano.“

„Nejspíš to hrál, asi je dobrý herec.“

„Ale proč by to dělal? A kromě toho, s tebou se mi to stalo taky, Davide. Tenkrát, jak… – změnil jsi se ve Fabiána. Slyšela jsem tě mluvit jeho hlasem.“

Pokrčil rameny.

„Unavený mozek někdy dokáže sehrát ty nejdivočejší kousky.“

Chvíli stáli mlčky.

„Je mi zima,“ řekla Alexa. „Chci se už vrátit.“ Otočili se a šli nazpátek. Blízko nich se ozvalo hlasité plácnutí do vody.

„Ryba,“ řekl David. „Musela být veliká.“

Přikývl s nostalgickým úsměvem.

„Z Fabiána mohl být daleko lepší rybář než jsem já, měl víc trpělivosti.“

„To je zajímavé, jak odlišně vidíme naše dítě. Já si o něm nikdy nemyslela, že by byl trpělivý. Když byl mladší, míval ty nejhorší záchvaty vzteku, jakmile hned nedostal to, co chtěl. Vždycky mě tím strašně vylekal.“

„Měl dobrý čich na vína. Myslím, že by to v nich mohl dotáhnout daleko, kdyby chtěl.“ Všiml si pohrdlivého výrazu v Alexině tváři.

„V průmyslové výrobě,“ dodal na obranu.

„Když tu byl naposledy, je to pár týdnů, ochutnal mé Chardonnay a taky ho hned poznal. Obdivuhodné.“

„Před pár týdny?“

„Ano.“

„To je divné, mně řekl, že tu nebyl od vánoc.“

David se zatvářil omluvně.

„Nejspíš chtěl šetřit tvé city – nevím, asi nechtěl, abys žárlila nebo tak něco.“ Pokrčil rameny. „Poslední dobou sem jezdil hodně často – zvlášť od vánoc.“

Alexa z toho neměla dobrý pocit, i když nevěděla přesně proč.

„A co tu dělal?“

„Pomáhal mi trochu s prořezávkami. Zdálo se mi, že tu je rád.

Dokonce jsem míval dojem, že se tu chce usadit, až dokončí univerzitu. Samozřejmě by to vůbec nebylo praktické, zvlášť teď, kvůli penězům. Možná za pár let, až začneme vydělávat.“

„Přijížděl sám?“

„Ano. Promiň, doufám, že se tě to nějak nedotklo?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jsem ráda, že jste byli tak dobří přátelé, je to fajn.“

„Mrzelo mě, že ho vlastně moc neznám, opravdu. Měl v sobě hloubku, vídával jsem ho, jak sedí tady na ostrově – celé hodiny tu vysedával a lovil ryby, kolikrát jsem uvažoval, nad čím asi přemýšlí.“

„A o čem přemýšlíš ty, když lovíš ryby?“

„Já?“ Pokrčil rameny. „Nejspíš o tobě.“

„O mně?“ usmála se.

Zapálil si další cigaretu. „O hezkých časech, které jsme spolu zažili. Jak jsem se seznámili. Jak bych tě mohl získat zpátky.“ Otočil se k ní, oba se na chvíli zastavili a hleděli na sebe, pak Alexa sklopila oči k zemi.

„Opravdu se už ochladilo,“ řekla a pokračovala v cestě.

„Musíš večer zpátky do Londýna?“

„Proč?“

„Rád bych, abys tu zůstala na večeři. Třeba bychom si mohli někam vyjít. Měli jsme tenhle týden mít schůzku.“

„Nenašel sis náhodou nějakou křehotinku?“

„Jakou křehotinku? No dovol, kdepak, to ne!“

„Které by patřily tyhle gumáky?“

„Já nevím, komu patří,“ mumlal v rozpacích. „Mám dojem, že jsme je zdědili už s domem.“

Usmála se.

„Nevadilo by mi, kdyby… víš, co myslím…“

Zavrtěl hlavou. „Zůstaneš?“

„Zůstanu na večeři, pak musím zpátky.“

„Zůstaň tu i přes noc, odpočiň si. Vypadáš tak vyčerpaně… Budu spát jinde, nechám ti svůj pokoj… je hezký a teplý.“

„Uvidím,“ odpověděla.

Vešli do stísněného obýváku a Alexa si nechala kabát, než David zapálí oheň v krbu.

„Tenhle pokoj používám, jen když je tu návštěva, jinak bydlím v kuchyni.“

„Mně se v kuchyni líbí.“

„Ale ne, tady bude útulně, uvidíš, jen co se to tu zahřeje. Dřív se ti ten pokoj líbil.“

Přikývla a rozhlížela se po fotografiích, po letitém odřeném nábytku, pohlédla na starší hudební věž Bang a Olufsen. Ještě si vzpomínala, že když ji kupovali, vyrazil jí dech její elegantní vzhled. Dneska jí věž připadala velká a těžkopádná. Tady je obrázek Fabiána na tříkolce a černobílá podobizna z nedávné doby – Fabián tu byl obrácený tváří do objektivu a v očích měl pronikavý pohled, který ji znepokojil a donutil odvrátit zrak. Podívala se do plamenů tančících v krbu a s rozkoší vdechla pach hořícího dřeva.

„Počkej pár minut a bude tu teplo a útulně. Dej tam nějakou hudbu, jestli chceš.“ David se chystal vyjít z místnosti.

„Jakou hudbu teď posloucháš?“

Pokrčil rameny. „Většinou Beethovena.“ Pohlédl na ni. „Čemu se usmíváš?“

„Ničemu.“

Šel do kuchyně a Alexa šla za ním a stále se sama pro sebe usmívala.

„Víš, trochu mě to pobavilo. Snažila jsem se tě přivést k zálibě ve vážné hudbě a tobě to nikdy nic neříkalo. Tvrdil jsi, že se při ní cítíš starý, neposlouchal jsi nic než populární hudbu.“

„Docela se mi líbil jazz,“ bránil se.

„Je to směšné, nezdá se ti, jak se všichni měníme?“

„Ty ses taky změnila?“ zeptal se, když pouštěl z kohoutku vodu a myl si ruce.

„Určitě.“

„Ani se mi nezdá.“

„Bývala jsem lehkomyslná, jako ty, teď jsem vážná a ty také.“

„Alespoň že se měníme oba společně.“

Kéž by, pomyslela si smutně.

Seděli u kuchyňského stolu a hleděli na sebe přes mihotavý plamen svíčky na talířku. David rozděloval dušené maso na talíře.

„Nevadí ti, že je to z tvých vlastních ovcí?“

„Ne. Když jsem ještě žil v Londýně, tak by mi to asi vadilo. Venkov člověka změní.“

Napíchla maso na vidličku, pofoukala a ochutnala. „Hm, výborné.“

Pokrčil rameny a vypadal potěšeně.

„Je tu ještě jeden důvod, Davide, proč chci jít znovu za médiem.“

„Brambory?“

Přikývla. „Myslím, že Fabián možná –“

„Mrkev?“

„Díky.“

„Možná co?“

„Znal jsi to děvče, Carrii, co s ní chodil?“

„Ano.“

„Po vánocích se s ním rozešla.“

„Vážně? Nikdy se o tom nezmínil.“

„Mně ano. Řekl mi, že ji nechal – asi z hrdosti.“

„Nikomu by se nelíbilo přiznat, že to bylo naopak.“

„Máš pravdu. Ale myslela jsem si, že by se jí to mělo říct i tak, rozumíš…“

„Jistě.“

„Jela jsem navštívit její matku. Matka ji už dlouho neviděla; řekla, že prý je někde ve Státech a ukázala mi pohlednice, které jí Carrie poslední dobou poslala.“

David jí nalil víno.

„Když jsem prohlížela Fabiánovy věci, našla jsem u něj ty samé pohlednice a dopis od Carrie, kde mu píše, že už ho nechce vidět.

Zdálo se mi trochu divné, že má stejné pohlednice – k čemu by mu byly prázdné pohledy a všechny z Bostonu?“

Pokrčil rameny.

„Štípla jsem Carriině matce jednu z těch pohlednic a porovnala jsem rukopis s dopisem, nezdál se mi úplně stejný, a tak jsem je odnesla k odborníkovi na písmo.“

„Ke grafologovi?“

„Ano, nemohla jsem si na to slovo vzpomenout.“

Hleděla na něj.

„Davide, tu pohlednici, kterou Carrie poslala své matce z Bostonu, s poštovním razítkem starým jenom sedm dní, tu nepsala ona. Psal ji Fabián.“

Posadil se a zíral na ni skrz páru z guláše a blikavý plamen svíčky.

„Jsi si tím úplně jistá?“

„Úplně.“

Zavrtěl hlavou. „O čem to ksakru mluvíš?“

Alexa pokrčila rameny.

„Chceš tím říct, že není mrtvý?“

„Byl jsi přece ve Francii.“

Polkl a zbledl, pomalu přikývl.

„Tak co to má znamenat?“

„To se chci dozvědět od média.“

Dlouho mlčel, zatímco mu jídlo pomalu stydlo na talíři. „Určitě tu musí být nějaké vysvětlení,“ řekl nakonec. „Nejspíš bude úplně jednoduché.“

„Máme dvě možnosti. Buď médium, nebo policie.“

„Také nemusíme dělat nic.“

Alexa zavrtěla hlavou.

„Ne, to nejde. Něco udělat musíme.“

20. kapitola

Sama vyluxovala Fabiánův pokoj, zatáhla závěsy a po stranách je páskou přilepila ke stěně. Potom zhasla a stála ve tmě, černé jako smola. Po zádech jí přeběhl mráz jako závan chladného vzduchu, Alexa se zachvěla. Sáhla po vypínači, ale nemohla ho najít. Slyšela své prsty škrábat po prázdné stěně – vypínač zmizel. Ne! Nahmatala štěrbinu dveří, zavadila o kliku, začala rozeznávat slabý světelný proužek mezi závěsy. Slyšela svůj hlasitý dech.

Našla vypínač a rozsvítila, s úlevou vydechla, ale stále ještě byla příliš vyděšená, než aby pohlédla na Fabiánův portrét na stěně.

Pokoj se zdál bez postele podivně prázdný, ráno ji s Mimsou vystěhovaly. Teď tu stálo šest prázdných židlí; přemýšlela, jak je asi Ford bude chtít rozestavět. Ráda by se ho zeptala na tolik věcí, říkala si, když vytahovala šňůru vysavače ze zástrčky a odnášela ho dolů.

Bylo šest hodin. Přemýšlela, jestli nemá připravit burské oříšky, budou moct pít? Kouřit? V domě vládla napjatá atmosféra, plná očekávání. Nemá pustit nějakou hudbu?

U dveří někdo zazvonil, šla dolů. Přede dveřmi stál David v tmavém obleku a tmavé kravatě, v prvním okamžiku ho ani nemohla poznat.

„Ahoj,“ řekl.

Zamrkala. „Tak jsi přece přišel!“

„Slíbil jsem ti to.“

„Jsi hodný.“ Lehce ho políbila.

„Já – myslela jsem, že možná ani nepřijdeš. Vypadáš elegantně.“

„Nevěděl jsem, co si vzít.“ Šli do salónu.

„Dáš si něco k pití?“

„A můžu?“

Nervózně se usmála. „To nevím. Já bych jednu skleničku potřebovala.“

Vytáhl svou krabičku s tabákem. „Nebude to vadit?“ Pokrčila rameny.

„Fabiánovi by to určitě nevadilo.“

„Ále, ať jdou do háje, napijeme se.“ Nalila dvě štědré dávky whisky. Přiťukli si.

„Na zdraví.“ Nervózně se usmála.

„Kdo přijde?“

„Sandy.“

„Sandy? Ta potrhlá ženská?“

„Je jediná – z našich známých – kdo si nebude myslet, že jsme se zbláznili.“

Posadili se, pozorovala Davida, jak si balí cigaretu.

„Dík za ten úterní večer.“

„Byl jsem moc rád, že jsi zůstala.“

„Ale moc pohodlné jsi to asi neměl, v tom pokoji byla vždycky zima.“

„Bylo mi fajn. Tvá přítomnost proteplila celý dům. Večery tam dole bývají smutné.“

„Myslela jsem, že to máš rád.“

Pokrčil rameny.

„Jak si kdo ustele, tak si lehne.“

Znovu se usmála a snažila se vymyslet další námět hovoru, měla pocit, že konverzuje s cizím člověkem. Upila whisky a cítila se trochu jistější. Pohlédla na stěnu.

„Proč sis nikdy nevzal ten obrázek koně?“

„Vypadá dobře tam, kde je a mně nijak nechybí. Stejně mi ten pitomý obrázek nikdy moc štěstí nepřinesl.“ Zapálil si a zhluboka se napil whisky.

„V sedm?“

Přikývla.

Pohlédl na hodinky.

„Dělala jsi nějaké další fotografie?“. Zavrtěla hlavou.

„Od té doby ne…“ S úsměvem potřásl hlavou.

„A co jsi dělala včera večer?“

„Zůstala jsem v kanceláři asi do jedenácti a ještě jsem si vzala práci domů. Moc jsem toho nenaspala, ani to nešlo, neustále jsem musela myslet na dnešní večer.“

„Moc si od toho neslibuj.“

Utrápeně se usmála a pohlédla ke stropu. Slyšela své srdce, bilo hlasitě jako válečné bubny a ji napadlo, jestli to slyší i David. Zazvonil zvonek, dlouze a rozhodně, tak dlouze, až to působilo téměř agresivním dojmem. David se začal zvedat.

„Já otevřu,“ zarazila ho.

Za dveřmi stál vysoký muž mírného pohledu, bylo mu tak něco přes šedesát. Šedé vlasy měl ostříhány na kraťoučkého ježka a příliš velké uši vypadaly, jako kdyby si je k hlavě přilepil až dodatečně. To protože je moc hubený, pomyslela si Alexa.

„Á – é – je tu, prosím vás, pan Ford?“ Při řeči se k ní skláněl, jako kdyby se styděl za svou výšku, a jeho ostýchavý hlas byl sotva zvučnější než šepot.

„Měl by přijít každou chvíli.“

„Aha. Já počkám venku.“

„Jen pojďte, prosím, dál.“

Muž se usmál. „Děkuji. Jsem tu kvůli kruhu, víte, dnes večer.“ Alexa přikývla, zavřela za ním a uvedla ho do salónu.

„To je můj manžel.“ Pohlédla na mužův pomačkaný hnědý oblek a všimla si, jaké má velké nohy.

„Těší mě,“ řekl David a vstal.

„David Hightower.“

„Mě také těší,“ nervózně k Davidovi napřáhl ruku, ale stáhl ji zpět dřív, než mu s ní mohl David potřást.

„Milsom.“

„Přišel jste kvůli – é…?“ Milsom přikývl.

„Něco k pití?“ zeptala se Alexa.

Muž se nerozhodně rozhlédl.

„Snad šťávu, jestli máte, děkuji.“ Alexa vyšla z pokoje. „Čím se zabýváte?“ zaslechla ještě Davidovu otázku. Zastavila se.

„Jsem u pošty.“

„Aha. A co tam děláte?“

„Roznáším dopisy.“

„Aha. Poštovní doručovatel.“

„Ano, ano.“

„Aha.“ Slyšela, jak David zaváhal.

„Zajímavé.“

„Ano.“

Rozhostilo se ticho. Alexa šla dál do kuchyně a připravila pomerančový džus. Když se vrátila do salónu, stále ještě seděli obráceni k sobě a mlčky hleděli k zemi.

„Pan Milsom je poštovní doručovatel,“ oznámil jí David vesele.

„Opravdu?“ podala mu džus.

„Jste přítel pana Forda?“

Milsom se začervenal.

„No, spíš kolega. Někdy mu vypomáhám.“ Zčervenal ještě víc a dotkl se svého hrdla.

„Víte, duchové někdy mým prostřednictvím promlouvají.“ Nervózně, rozpačitě se zasmál.

Alexa zachytila Davidův pohled a viděla, že dělá, co může, aby se pobaveně nešklebil.

„Aha,“ vypravil ze sebe.

Zvonek u hlavních dveří znovu zazvonil. Alexa s ulehčením vstala, byla ráda, že nemusí odpovídat. Venku stáli Morgan Ford, Sandy a nějaký mladík, kterého neznala.

„Drahoušku!“ zvolala Sandy. Na hlavě měla z uhlově černých vlasů ještě divočejší houštinu než obvykle a okolo ní vlál purpurový plášť.

„Vůbec ses nepochlubila, že se znáš s panem Fordem! Potkali jsme se až na prahu. On je úplně nejlepší médium v celé Anglii. Proč jsi mi neřekla, že tu bude? A jak si ho dokázala získat?“

Ford stál tiše, jakoby ve stínu své vlastní slávy. Nesl ohromný magnetofon. Mimo své vlastní prostředí působí snad ještě drobnějším dojmem, pomyslela si Alexa.

„Dobrý den, paní Hightowerová,“ usmál se na ni zdvořile, Alexa mu potřásla malou rukou a ucítila ostré hrany jeho prstenu.

„Rád bych vám představil Stevena Orma.“

„Těší mě,“ podala si s ním ruku. Ta jeho se jí zdála chladná, tuhá a bezvládná, jako by k němu ani nepatřila. Ormovi mohlo být něco přes dvacet, vlasy měl sčesané dozadu a v jednom uchu velký zlatý kruh. Tvář měl podlouhlou a nehybnou, oči chladné a přivřené. Nechutný chlap, pomyslela si Alexa a napadlo ji, jestli je Fordovým milencem.

„Pojďte, prosím, dál.“

„Ještě by měl přijít jeden…“

„Myslím, že už je tu.“

Ford přikývl.

Šli do salónu. „Nebyla jsem si jistá,“ ptala se Forda, „jestli smíme pít a kouřit?“

„Nejlepší by bylo zdržet se všeho, jestli to dokážete.“ Pohlédl na Davida.

„Výborně. Tohle je zřejmě váš manžel?“

„Ano,“ odpověděla mu.

„Vynikající, to je přesně ono.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Alexa zvědavě.

„Je přesně takový, jak jsem si představoval, není sensitivní. Je důležité mít tu zemitý prvek, chápete, něco jako uzemnění v elektrické zástrčce. V kruhu by vždy měla být jedna osoba, která nemůže přijímat, je to v zájmu bezpečnosti kruhu.“

„To jste zařídila opravdu moudře, drahoušku, nemohla jste si vybrat lepšího člověka!“ zvolala Sandy, shodila plášť a odhalila tak purpurové večerní šaty, lehoučké jako pavučinka.

Ford se skromně usmál, nebo alespoň skromnost zdařile napodobil, pomyslela si Alexa.

„Mohl bych vidět ten pokoj, paní Hightowerová?“

Vedla ho nahoru. Byl jako vždy bezvadně upravený, celý v šedém a Alexe na něm připadalo všechno čerstvě nažehlené, dokonce i šedé ponožky.

„Výborně,“ řekl, když pokládal magnetofon. Podíval se na portrét.

„Ano, přesně tak jsem si ho představoval. Dobře, že tu ten obraz máme. Tenhle pokoj je ideální, přímo ho tu cítím, je mu tady dobře, je ve známém prostředí.“

Prošel se místností, prohlédl si plakáty na stěnách, dalekohled a překontroloval závěsy.

„Je tu zástrčka?“

Ukázala mu ji.

„Škoda baterií,“ s úsměvem odvíjel šňůru z přístroje.

„Je tu, připravený, už na nás čeká.“ Otočil se k ní a znovu se usmál. Alexa náhle pocítila nutkavou touhu vyhodit ho a všechny ostatní s ním, teď hned. Rozčiloval ji, jak tam klečel na zemi a obíral se magnetofonem, příliš lakomý, než aby použil vlastní baterie.

Podívala se na obraz a Fabián jí pohled oplatil, studeně a arogantně. Představila si jeho tělo, spálené na uhel, otřásla se a přepadly ji pochybnosti.

„Je to správné, to, co děláme?“ zeptala se náhle.

„Všechno záleží jen na vás, paní Hightowerová. Jestli nechcete pokračovat, tak to, prosím vás, řekněte. Nemá smysl něco dělat, pokud si opravdu nepřejete mluvit se svým synem. To by skutečně nemělo vůbec žádný smysl.“ Zapnul magnetofon a rozsvítilo se zelené světlo.

„Jsem připravený.“

„Chcete, abych je přivedla?“

„Ano, děkuji.“

Sestupovala pomalu se schodů, zezdola zaslechla trochu násilný, nejistý šum rozpačité konverzace a zastavila se; obešla ji hrůza. Nebylo to správné. Vůbec to nebylo správné. Iris Tremaynová mohla být pomatená, ale Filip Main rozhodně ne. Byl výstřední, to ano, ale pomatený nebyl. Něco ho vylekalo, něco v tomto domě vylekalo muže, o kterém si vždy myslela, že je mu jakýkoli strach cizí. Co když ji to dnes večer zničí? Co když se zblázní? Znovu ji prostoupil ledový děs. Ještě není pozdě, pomyslela si, ještě to můžu zastavit.

Sandy vyšla do haly.

„Musím si odskočit, drahoušku.“

„Pod schodištěm,“ řekla Alexa.

„Tak momentíček.“

„Sandy,“ zastavila ji Alexa a sešla k ní po schodech. „Nemluvila jsi s Iris Tremaynovou?“

Sandy na ni pohlédla s nevyzpytatelným výrazem ve tváři.

„Ne, drahoušku.“

Lhala.

Alexa šla dál do salónu a chvěla se. Proč jí Sandy lže? Vzala do ruky balíček cigaret a jednu si vyklepla, ale ruce se jí tak třásly, že nedokázala rozškrtnout zapalovač. Náhle před ní stál David s hořící zápalkou. Zhluboka vdechla kouř, pak ještě jednou.

„Všechno je připravené,“ oznámila jim.

„Můžete jít se mnou nahoru?“

Udusila cigaretu, nerada, a vedla je do haly. Náhle se ozval vystrašený výkřik, zvuk splachovadla a vzápětí Sandy vyrazila ze dveří toalety, v tváři celá bílá. Všichni na ni zůstali koukat. Vyplašeně se rozhlédla a ohmatávala si rameno.

„Já…– promiňte,“ vysvětlovala, „spadlo to na mě… tapeta.“

„Máme trochu potíže s vlhkem,“ řekla Alexa nejistě.

„Strašně mě to vylekalo!“

Alexa vešla na toaletu a otevřela dveře kabinky. Vzápětí uslyšela hlasitý praskot a zbývající pás tapety se odloupl ode zdi a spadl na sedátko. Přibouchla dveře a otočila se. Všichni tiše stáli a vyčkávavě na ni hleděli.

„To je vlhkem,“ pokusila se o úsměv a ukázala prstem do schodů.

Ford zatím uspořádal židle do těsného kruhu. Alexu usadil po své pravici a ostatním řekl, aby si sedli, kam chtějí. Zavřel dveře, pečlivě a s konečnou platností, a zůstal před nimi stát.

„Myslím, že někteří z nás se ještě nikdy kruhu neúčastnili?“ Pohlédl tázavě na Alexu, pak na Davida, oba zavrtěli záporně hlavou.

„Nikdy není předem jisté, jestli se spojení podaří, proto je třeba trpělivosti. Dnes je příhodná noc, jasná, nemělo by působit příliš mnoho rušivých vlivů. Má někdo nějaké námitky proti tomu, abych řídil dnešní kruh?“ Rozhlédl se. „Dobře.“ Mluvil mírně, ale s autoritou. „Všichni se musíte přesně řídit mými pokyny. Když budu mít pocit, že se nám události vymykají z ruky, včas to zastavím.“ Rozhlédl se a všichni přikývli.

Alexe připadala celá situace trochu neskutečná, seděla v ložnici a kolem ní tito cizí, vážní lidé. Byla vděčná, že je tu s ní David a přála si, aby tu měla víc přátel, aby se necítila tak zranitelná a vyděšená. Pohlédla na Fabiánův portrét.

„Viď, že mi neublížíš, miláčku?“ zašeptala.

„Kruh probíhá ve třech fázích. Začneme modlitbami, abychom zajistili ochranu kruhu před zlými duchy a všemi duchy, kteří by nás chtěli rušit. Poté přejdeme k meditaci. Pak se pokusíme hovořit přímo s duchy. Rádi bychom mluvili s Fabiánem a věříme, že se s námi spojí; budeme se snažit předat mu k tomu energii.“ Podíval se na Alexu, potom na Davida.

„Víte, duchové nemají vlastní energii – ale dokáží využít energie, kterou v našem kruhu vytvoříme, k tomu, aby s námi mluvili a někdy se dokonce i zhmotní.“ Usmál se a lehce tleskl do dlaní-jako učitel, který poučuje školáky, napadlo Alexu.

„Chcete-li něco říct nebo se na něco zeptat, udělejte to, prosím, teď.“

„Co myslíte tím zlem?“ zeptal se David.

„To, o co se pokusíme, je vlastně otevření cesty pro duchy, aby k nám mohli přijít. My chceme mluvit s dobrými duchy, ale když vytvoříme cestu a dáme duchům energii, vystavujeme se možnosti zneužití. Okolo nás jsou i zlí duchové, zlé síly, které se budou snažit projít, využít naší energii pro sebe. Proto kruh chráníme modlitbami a proto musím všechno okamžitě zastavit, kdyby se zlé síly objevily.“

„A co se stane, když k nám zlo pronikne?“ vyptával se David dál.

Ford se usmál. „Většinou jsou to duchové spíš zlomyslní než zlí, tropí různé neplechy, snaží se rušit a vnutit nám své vlastní vzkazy – pro nás jsou to cizinci, kteří se chtějí našim prostřednictvím spojit s pozemským světem. Ale my budeme chráněni – síla modlitby je velká. Právě tady tkví nebezpečí pro amatéry, kteří si zahrávají s duchovním světem a zneužívají Spiritistických tabulek.“ Znovu se usmál.

„Tak jsme připraveni?“ Pohlédl přímo na Alexu a ta přikývla.

Ford zhasl světlo a místnost se ponořila do tmy. Alexa se cítila klidná. Pokoj byl náhle teplý a přátelský, věřila, že bude všechno v pořádku. Spojila dlaně a předklonila se.

„Milý Bože,“ slyšela jemný a přece sebejistý Fordův hlas se zpěvavým velšským přízvukem.

„Modlíme se k tobě a prosíme tě o ochranu pro náš kruh, prosíme, abychom nedošli žádné úhony.“

Zavřela oči v úctě a cítila se trošku hloupě.

„Proveď nás bezpečně dnešním večerem.“

Modlitby pokračovaly, jak se Alexe zdálo, donekonečna. Ford prosil o vyléčení lidí, jejichž jména nikdy předtím neslyšela, o mír ve světě, aby se jakési paní Ebronové rychle vyléčila nemocná noha.

Konečně modlitby skončily a v pokoji se rozhostilo ticho. Z dálky byla slyšet siréna, pak utichla a dokonce i dopravní ruch se zdál být tlumenější. Vzpomněla si na zděšení v Sandyně výkřiku. Co se na tom záchodě asi dělo? uvažovala, otevřela oči a nervózně se rozhlédla. Viděla stíny a obrysy. Pohlédla směrem k oknu, na jedné straně prosvítal slabý proužek světla. Doufala, že to nebude vadit. Stále bylo ticho; přemýšlela, jestli je Fabián pozoruje a snažila se představit si ho, ale nic necítila.

Zaslechla cvaknutí a pokojem se rozeznělo Jaro z Vivaldiho Čtyř ročních období, něžná, smutná, éterická hudba.

„Teď začneme s meditací,“ ozval se jemný Fordův hlas. „Zavřete oči a představte si, že jdete po měkké trávě po louce. Je teplý jarní den, obloha je čistá, cítíte, jak slunce prohřívá vzduch, cítíte, jak je tráva měkká a šťavnatá, prohýbá se pod vašimi kroky. Je příjemné jít jen tak, vychutnáváte procházku, vdechujete vzduch, chladný a voňavý. Začíná krásný den. Louka se zvolna zdvihá do svahu, stoupáte do kopce, představte si tu trávu pod nohama, jasnou oblohu nad hlavou. Teď před sebou vidíte cestu.“

Alexa myslela na louku u Davidova vinohradu, snažila se představit si ji, jak přikazovalo médium, snažila se cítit trávu pod nohama, poddávala se jeho konejšivému hlasu.

„Jdete po cestičce, je příjemné jít zas po pevné cestě. Teď před sebou vidíte bílou bránu; otevřete vrata, projdete jimi a vidíte řeku, širokou, pomalu plynoucí řeku, jsou tam stromy, rákosí a vodní lilie. Působí tak tišivě, tak klidně. Přes řeku vede most, vidíte ho úplně jasně.“

Alexa si vybavila řeku, kterou kdysi viděla, klenul se přes ni starý polorozpadlý kamenný most.

„Na druhém břehu stojí lidé, jsou to vaši přátelé, čekají na vás, aby se s vámi pozdravili. Přejděte most, jděte k nim, pozdravte se s nimi, obejměte je, pobuďte s nimi. Nebojte se, jen jděte, buďte šťastní, že jste s nimi.“

Alexa viděla na druhém břehu bílé duchy, kolébali se a rozevírali náruč, viděla štěrbiny místo jejich očí, tak jako to bylo namalované na obrazu tří fantomů u Forda na zdi; zaváhala. Uviděla mezi nimi Filipa Maina v jeho ošuntělém manšestrovém obleku, krčil rameny. Pak zahlédla Forda. Jaké přátele myslel, uvažovala, živé nebo mrtvé? Vykročila na most a duchové jí mávali v ústrety a napřahovali k ní paže; podobali se mnichům bez tváří, s kápěmi staženými přes hlavy. Main i Ford zmizeli. Pak mezi nimi zahlédla Fabiána, nedíval se na ni a hlavu měl skloněnou, jako kdyby se styděl.

Dychtivě se rozeběhla, zakopla o uvolněný kámen a když opět vzhlédla, duchové se srazili k sobě a Fabián zmizel. Stála mezi nimi, hleděla jim pod stažené kápě, do prázdna. „Fabiáne?“ zavolala ho, chvěla se. Prodírala se mezi nimi a pak uviděla jednu postavu, vyšší než ostatní, asi jako Fabián; byla od ní odvrácená. „Fabiáne?“ dotkla se jeho ramene. „Miláčku?“

Pomalu se otočil. Pod staženou kápí zahlédla spálenou lebku, která na ni bezmocně hleděla, téměř omluvným pohledem.

Cítila, že užuž vykřikne, v úleku se vzpřímila do sedu, otevřela oči a rozhlédla se. Kde to je? Kde to proboha je? Slyšela svůj dech; je snad noc? Zdálo se jí to všechno? Nebyla žádná seance? Kde všichni jsou? Cítila, jak jí pot stéká po tváři, rozhlížela se a pokoušela se proniknout očima tmu. Zahlédla slabý proužek světla, že by tam byly závěsy? Byl to ten světelný proužek, který viděla předtím? Toužila zavolat, říct něco, ale bála se promluvit v prázdné místnosti. Copak tu nikdo není? Přece ji tu nenechali samotnou! Ale proč nikoho neslyší?

Pak zaslechla hudbu, melodie Vivaldiho Léta naplnila pokoj, magnetofon byl příliš ztlumený a Alexa slyšela šustění pásky. Zvolna vydechla, cítila, jak ji zaplavuje úleva. Pitomost. Všechno je to jen podvod, hypnóza, laciný trik maskovaný do složitého představení. Zavřela oči, opět uviděla spálenou lebku a otřásla se. Otevřela oči a neklidně se rozhlédla, z dlouhého sezení už byla celá zdřevěnělá, toužila se rozhýbat, ale bála se porušit ticho. Vycítila Davidovu přítomnost, i on byl neklidný, co si asi o tom všem myslí?

Něčí noha se šoupla po koberci, vrzla parketa, zaslechla zašustění látky a ucítila pronikavou vůni Sandyna parfému. Co se teď bude dít? Zjeví se snad nečekaně Fabián? Znovu se rozhlédla po tmavých stínech – co všichni dělají? Jsou snad v hypnotickém tranzu? Spí? Nebo tu sedí ve tmě a přemýšlejí, podobně jako ona?

Zavřela zase oči a snažila se soustředit na řeku, ale ta už byla pryč. Místo ní uviděla Davidovo jezero, středověký rybník, nehybnou plochu černé vody s třásněmi vodních rostlin, podobnými prstům utopence, a rozpadávající se umělý ostrov uprostřed.

Chtěla si představit most na ostrov, ale neobjevil se žádný most, jen podzemní chodba. Vybavila si vchod, schody vedoucí dolů jako do protileteckého krytu; byly zarostlé trávou a plevelem. Uviděla zpuchřelé dřevěné dveře, otočila klíčem – ve zrezavělém zámku to šlo ztuha – a otevřela je. Cítila, jak dveře drhnou o beton, byly celé zkřivené a prověšené v pantech; při otevírání rachotily a skřípaly, jako když skřehotají vrány. Ucítila zatuchlý pach bahna a vlhka, zdálky k ní doléhala ozvěna kapající vody. Bylo tu chladno, lezavé chladno. Bázlivě vešla dovnitř, naslouchala ozvěně svých kroků a krápancům padající vody, zněly ostře jako výstřely z pistole.

Prošla k vnitřním dveřím, odemkla je a vstoupila do tmavé chodby; neviděla, v čem čvachtají její kroky a uvažovala, jestli rozšlapává žáby, mloky nebo pouhou vodu a sliz. Byla teď už hluboko pod jezerem; přišla k dalším dveřím, které vedly do tanečního sálu, zastřešeného skleněnou kopulí. Dveře byly ocelové a těžké, hermeticky utěsněné. David o těch dveřích řekl, že je nesmí otevřít. Kdyby byla v kopuli trhlina a sál byl zatopený, pak až by je otevřela… Otáčela těžkým kruhem na dveřích, podobal se kormidelnímu kolu na lodi – čtyři, pět, šest otoček a dveře se ztuha otevřely, ven, jako kdyby byla očekávaná.

Vstoupila a překvapeně zamrkala, rozhlížela se velikým zastřešeným sálem. Bylo tu teplo, útulně a příjemně. Nahoře, nad skleněnou kopulí, proplouvali kapři a pstruzi a líně si hráli v teplých slunečních skvrnách. Na podlaze ležel měkký koberec a v krbu vesele plápolal oheň. Stála tu žena oblečená jako ošetřovatelka. Sklonila se, holýma rukama vytáhla tenkou spálenou větev z ohně a držela ji vysoko nad hlavou, sukovitý zkroucený předmět se spálenými pahýly větviček. Pahýly se začaly hýbat, nejprve jakoby ve větru, ale potom ožily a změnily se v malé růžové paže. Tenké prstíčky se sevřely a rozevřely a Alexa uslyšela dětský pláč.

„Neplač, za chvilku už budeš u maminky.“ Sestřička nesla dítě před sebou a usmívala se; Alexu zarazila její nápadná podoba s Iris Tremaynovou.

Pak ucítila na rukou tíhu dítěte, přejela očima jeho růžovoučké nožičky a ručičky a podívala se mu do tvářičky. Hleděla na ni spálená lebka.

V pokoji se náhle rozsvítilo matné červené světlo a Alexa polekaně zamrkala. Uvědomila si, že hudba utichla. Uviděla Forda, který stál u dveří a pohlédla na Stevena Orma, Milsoma, potom na Sandy, která se na ni povzbudivě usmívala. Davidovi se pohledem vyhnula.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se Ford.

„Byla to dlouhá meditace – cítil jsem, že všechno probíhá výborně, tak jsem ji nepřerušoval.“

Alexa se podívala na hodinky. Za deset minut osm, trvalo to přes půl hodiny. To není možné. Dodala si odvahy a mrkla na Davida; hlavu měl skloněnou ke straně, ucho stlačené k saku a ve tváři podivně nepřítomný výraz.

„Sandy,“ zeptal se Ford svým tichým hlasem, „jak to šlo vám?“

„Neuvěřitelné, Morgane, viděla jsem Ježíše.“

Ford k ní mírně naklonil hlavu, pousmál se.

„Stál přede mnou s košíkem. Řekl mi, že se mám snažit rozvíjet své léčitelské schopnosti a ukázal mi, jak mám dělat některé věci –jsem z toho celá pryč.“

Ford hleděl na Sandy a nic neříkal.

„Také jsem tu cítil Ježíše,“ přidal se Steven Orme nadšeným, nosovým hlasem.

„Cítil jsem ho, když přišel.“

Všichni jsou totálně praštěný, pomyslela si Alexa.

„Mám dojem,“ pokračoval Ořme, „že k nám přišel, aby chránil náš kruh. Co myslíte, Morgane?“

„Sandyno léčitelství je moc důležité, možná proto ji navštívil.“ Pohlédl na Milsoma.

„A vy, Arture?“

„Mluvil jsem se ženou,“ řekl Milsom a jeho drsný hlas dostal nádech chlapeckého vzrušení.

„Vždycky za ní zajdu, jak jen to je možné.“

„Jak se jí daří?“

„Výborně. Ukazovala mi, na čem pracuje. Spolu s ostatními připravují projekt, budou stavět mohutný světelný sloup.“

„Hm, ano,“ přikyvoval Ford. Alexa ho sledovala a přemýšlela, co řekne ona.

„A pan Hightower?“ zeptal se Ford.

„Myslím, že jsem usnul,“ řekl David.

„To se stává,“ odpověděl Ford stručně a Alexa ucítila jeho oči na své tváři. „Chcete nám povědět, co jste viděla, paní Hightowerová?“

Alexa se podívala na Davida a okamžitě toho zalitovala. Nebuď pitomá, říkal jí očima, nenech se nachytat.

„Viděla jsem Fabiána,“ začala, povzbuzována souhlasným pohledem Fordových očí.

„Ano, myslel jsem si to, věřil jsem, že tu bude. Cítil jsem ho velice silně; i teď je tady. Jsem přesvědčený, že se s ním dnes večer spojíme.“

„Tvář měl celou spálenou, sežehlou, jako lebku.“

Ford přikývl. „To je přirozené, při meditaci hraje velkou roli podvědomí. Vidíte Fabiána ze svého pozemského pohledu. Nedovedete si představit, že nemá tělesnou schránku a proto ho vidíte takhle. Později, až se s vámi spojí, převtělí se do svého pozemského těla a bude právě takový, jak si ho budete chtít pamatovat.“

„Utíkal přede mnou.“ Cítila, jak se červená, připadala si směšně. Krátce pohlédla na Davida, viděla, že se jí snaží očima něco říct, varovat ji, ale odvrátila pohled dřív, než k ní jeho vzkaz mohl dospět.

„Nejspíš zase vaše podvědomí, váš strach, že ho ztrácíte navždy. Po vašem prvním rozhovoru to pomine, až budete schopná vyvolat si ho v meditaci, kdykoli budete chtít. Jsem přesvědčen, že vám bude ochotně pomáhat.“ Znovu se usmál a přistoupil k magnetofonu. Klekl si, vytáhl kazetu a otočil ji.

Alexa se rozhlédla pokojem, zase se už chvěla. Fabiánův portrét na ni v červeném světle působil přísněji než jindy a Ormova krutá, ladná tvář ji vyváděla z rovnováhy. Podívala se na Milsoma a ten se na ni spokojeně zazubil.

„Uslyšíte asi cizí hlas, paní Hightowerová,“ řekl Ford. „Mám průvodce, který se jmenuje Herbert Lengeur – byl lékařem ve Vídni 80. letech. Příjemný chlapík, v 90. letech se přestěhoval do Paříže, nějaký čas pečoval o Oscara Wildea.“

Zírala na něj; řekl to tak nenuceně, jako kdyby mluvil o něčem běžném. Byla však příliš nervózní, než aby se ho vyptávala, jak to myslí.

„Jste všichni připraveni pokračovat? Cítím dnes večer silné vlivy, nezapomeňte se řídit přesně mými pokyny, je to moc důležité, všechno v pořádku?“ Hleděl na Alexu, Alexa na něj.

Otřásla se, naplnil ji intenzivní pocit strachu. Nechtěla už dál pokračovat, nechtěla, aby zhasl světlo.

Hlasité cvaknutí a z magnetofonu se rozezněl zvláštní zvuk –bubnování v rychlém tempu, které jako by se stále zvyšovalo.

Pak světlo zhaslo.

Ucítila ho téměř okamžitě, tak jasně, jako kdyby otevřel dveře zase je za sebou zabouchl. Byl teď v pokoji, stál před ní a sledoval ji.

Cítila, jak jí po těle naskakuje husí kůže. Zahlédla stín, který tiše přeplul pokoj; viděla ho úplně jasně, byl tmavší než temnota okolo, ona zatoužila rozsvítit, dotknout se někoho. Netroufala si však pohnout se, netroufala si dát najevo svému synovi, jeho cizímu pátravému pohledu, co cítí, jak moc se bojí. Tohle jsi přece chtěl, miláčku, viď, je tohle ono? Kvůli tomuhle jsi mi posílal všechna ta znamení, teď jsme tu, pro tebe. Nebuď zlý, prosím tě, nebuď zlý.

Bože, napadlo ji náhle, jak je to všechno už dávno. Už je to tak strašně dávno, co ještě žil a všechno bylo normální. Pokojem se rozlehlo žalostné, ohavné zakvílení, podobné liščímu nářku uprostřed noci, nezapadalo do úderů bubnů, zdálo se být mnohem blíž, jako by vycházelo od někoho v kruhu kolem ní. Ještě jednou. Hlubší a pomalejší, rozplynulo se do přízračně kašlavého zvuku, jako kdyby se někdo pokoušel dýchat proříznutým hrdlem, kdo proboha ten příšerný zvuk vydává? Ford? Milsom? Orme? Sandy? Nedokázala to odhadnout.

„Mami.“

Fabiánův hlas, slabý a vylekaný. Cvaknutí a hudba ustala. „Mami.“ Ani stín pochybností, to mluvil její syn. Roztřásla ji zima.

Pokoj se zdál být náhle z ledu; Alexa se třásla tak silně, Že stěží dokázala v klidu sedět.

„Miláčku?“ zeptala se nervózně a příliš nahlas.

„Ahoj, miláčku.“

Znovu uslyšela ten hrůzný, kašlavý zvuk, pak náhle pronikavý, vyděšený výkřik, výkřik mladé ženy. Byl to ten nejubožejší, nejzoufalejší výkřik, jaký kdy slyšela; měla pocit, že se rozléhá pokojem nad celou věčnost. Kriste Ježíši, zastav to, prosím tě, zastav to, zaprosila v duchu.

„Kdo je to?“ slyšela Fordův hlas, klidný a sebejistý.

Odpověděl mu hlas s tvrdým německým přízvukem; byl to kultivovaný hlas, naprosto odlišný od hlasu kohokoliv v místnosti. „Tady Herbert. Je zde mladý muž, který by rád hovořil se svou matkou.“

„Povězte mu laskavě, že ho očekáváme. Už začal s přechodem.“

Alexa pohlédla tmou na Forda. I on Fabiána slyšel. Nebyl to jen výplod její představivosti. Ten hlas přece nemohl nikdo napodobit. Snažila se vyburcovat své city, zbavit se strachu, ale hrůza a zima ji spoutávaly. Jak je možné, že se cítí tak zoufale sama v pokoji plném lidí; ptala se v duchu. Úplně hmatatelně cítila tu sílu chladu a strachu, svírala jí ramena jako něčí paže; připadala si, jako kdyby zůstala jediná na celém světě.

„Potřebuje energii,“ zarachotil německý přízvuk.

„Chci, abyste si všichni podali ruce,“ řekl Ford. „Naše energie bude pulsovat kruhem a dá duchovi sílu.“

Alexa ucítila, jak ji někdo uchopil za ruku. Fordova malá dlaň byla tak horká, až měla strach, že ji spálí. Jeho prsten se jí zařízl do kůže, ale nedokázala rukou ani pohnout, aby si ji uvolnila. Napřáhla druhou a uchopila něčí poddajnou, kostnatou ruku. Kdo to sedí po její pravici, snažila si vzpomenout. Milsom. Dlaň na její stisk nejisté zareagovala.

„Cítíte svou energii, uvolněte ji,“ rozkazoval Ford, „nechte ji protékat!“

Ford i Milsom se kolébali dopředu a dozadu, kolébala se s nimi. Pak náhle ustali. Fordova ruka pevně sevřela její, stiskla a zůstala tak, nehybná jako kámen.

„Mami!“

Fabiánův hlas se vznášel vzduchem.

Znovu zaslechla to divné kašlání a zjistila, že vychází z Milsoma. Pohlédla na něj, pokoušela se z něj něco rozeznat, pak náhle uslyšela hlas Carrie, zazněl přímo před ní, tam, co seděl Orme.

„Nedovolte mu to, paní Hightowerová.“

Žalostný, vystrašený hlásek, nepochybně Carriin, prořízl vzduch jako nůž, když zaskřípe o kámen.

„Zdá se, že k nám chce projít mladá žena,“ ozval se trpělivý Fordův hlas.

„Žádná mladá žena tu není,“ odpověděl Němec.

„A kdo je tu?“ zeptal se Ford.

„Povězte nám, prosím, své jméno.“

Ozvalo se hrůzostrašné zavrčení, Ford i Milsom vyskočili a téměř vykloubili Alexe ruce v ramenou.

Po zádech jí přejel chladný závan vzduchu, přejížděl jí po celém těle.

„Pomoz mi, mami,“ ozval se znovu Fabiánův hlas.

Zazněl tak zblízka, až cítila, že stačí natáhnout ruku a dotkne se ho. Rozhlížela se tmou.

„Kde jsi, miláčku?“

V odpověď zavrčel cizí, hluboký hlas:

„Neposlouchej toho spratka!“

Vyskočila, třásla se a rozhlížela se ve tmě.

„Kdo jste, prosím?“ slyšela Fordův hlas, stále klidný. „Povězte nám prosím, své jméno, nebo ihned opusťte médium, ve jménu Božím!“

„Mami!“ volal Fabián zoufale.

Hluboký nosový hlas znovu zavrčel tmou:

„Jsem jeho otec.“ Alexa měla pocit, že plave; kolébala se a cítila pevný stisk Fordovy a Milsomovy ruky.

„Ne,“ řekl Ford. „Jeho otec je s námi tady, v tomhle pokoji.“

„Mami,“ zaprosil opět Fabiánův hlas.

„Prosím vás, zastavte to,“ ozvala se Alexa, „chci to skončit.“

„Otec ducha je tu s námi, opusťte nás, prosím, ať jste kdokoliv,“ zvolal Ford a jeho hlas zpřísněl.

„Jmenuji se John Bosley. Jsem otec toho kluka,“ zavrčel zase hlas. Alexa se pokoušela vytrhnout ruce z Milsomova a Fordova sevření, ale nešlo to. „Ach, Bože, prosím tě, zastav to,“ neovladatelně se třásla a cítila, že začne každou chvíli zvracet.

„Morgane, prosím vás, zastavte to!“ zvolala.

„Drahá?“ uslyšela Davidův hlas, tichý a úzkostlivý.

„Jsi v pořádku, miláčku?“

„Chci to zastavit. Prosím tě, ať to zastaví.“

„Mami!“ vykřikl znovu Fabián. „Carrie!“

Choulila se na židli, snažila se osvobodit si ruce, schovat si hlavu pod paži.

„Pomozte mi,“ zasténala. „Pomozte mi.“

Opět se ozval hlas Carrie, tichý a úpěnlivý.

„Prosím vás, nedovolte mu to, paní Hightowerová.“

„Co mu nemám dovolit?“ zeptala se nemohoucně.

„Pověz mi to, co mu nemám dovolit?“

„4. května, mami.“ Fabiánův hlas se změnil, byl teď klidný, důvěřivý, jako vždycky předtím.

„Oni mě pustí 4. května.“

„Odkud, miláčku?“ ptala se vysíleně. „Odkud?“

Následovalo dlouhé ticho, začala si znovu uvědomovat pokoj okolo sebe, vrzání židlí, dech ostatních, šustění oděvů. Ford uvolnil svůj stisk a pak ji pustil úplně.

Cítila, že Fabián už odešel, stejně náhle, jako přišel. V pokoji teď nebylo nic, jen tma a ticho. Vyprostila si pravou ruku z Milsomovy, opatrně si sáhla na tvář, měla ji celou mokrou.

„Pane Forde,“ ozval se Davidův hlas, „myslím, že byste to měl skončit, má žena je vylekaná.“

Žádná odpověď. Alexa se rozhlédla, snažila se rozeznat obrysy postav, ale neviděla nic. Srdce jí tlouklo tak silně, až ji bolel hrudník.

„Davide?“ zašeptala.

„Jsi v pořádku, miláčku?“

„Já –“ zaváhala. „Ano, jsem.“

Chvíli bylo ticho, pak uslyšela Fordův hlas, už zase mírný. „Duchové odešli.“

Zaslechla zaskřípění židle, zvuk kroků po koberci, pak se rozsvítilo světlo a ona před tím jasem zavřela oči. Když je za chvilku otevřela, stál Ford u dveří, hlavu trochu ke straně, hluboce zamyšlený.

Rozhlédla se kolem sebe, v pokoji se nic nezměnilo, ničím nebylo hnuto. Stále ještě se chvěla a nebylo jí jasné, co vlastně čekala, že uvidí. Opřela se, úplně vyčerpaná. Naproti ní seděl Orme, nepřirozeně zhroucený přes opěradlo své židle. Ústa měl otevřená a bradu vysunutou dopředu jako ryba, vytažená z vody. Jeho oči byly široce rozevřené a nehybně upřené ke stropu. Napadlo ji, že je snad mrtvý. Vtom tiše zasténal a převalil se zpátky na sedadlo.

Milsom seděl v předklonu, ruce držel sepjaté na kolenou. Sandy ve své židli napůl ležela a otírala si čelo kapesníkem.

Alexa nervózně pohlédla na Davida, ruku měl zastrčenou v saku a podezřívavě si všechny prohlížel.

Obrátila se k Fordovi. „Co se stalo?“

Bez úsměvu na ni pohlédl a neodpověděl.

„Prosím vás, povězte mi to,“ zase se celá třásla.

„Prosím vás, povězte mi, co se stalo?“ Přeskočila pohledem na Ormea, pak na Milsoma, na Sandy. Všichni jí připadali tak cizí, naprosto cizí. Pohlédla na Fabiánův obraz na stěně, studeně se lesknoucí dalekohled pod oknem a napadlo ji, jak neútulně vypadá pokoj bez postele, jak chladně a pustě působilo to červené osvětlení. Teď jí pokoj začínal připadat zas normální. Byla jsem v tranzu? přemýšlela. Ano, nejspíš ano, celé to byl jen hrozný sen. Trošku si oddychla a ještě jednou se rozhlédla po ostatních. Copak se na mě nikdo nepodívá? Postupně přejela pohledem po Milsomovi, po Sandy, po Davidovi. Tak už se na mě někdo podívejte, prosím vás. Usmějte se na mě, řekněte mi, že to byl jen zlý sen; povězte mi, že jste tu všichni jen tak seděli a nikdo jste nic neviděli. Prosím vás, řekněte mi to.

Strach se pomalu rozplýval a vystřídala ho apatie. To bylo všechno? ptala se v duchu. Jenom hlasy? Kde zůstala ektoplazma, barevná spektra? Zelená záře linoucí se lidem z úst? Levitace?

David zase něco hledal v saku. Jsem ještě vůbec naživu? napadlo ji náhle. Je tohle ten důvod, proč na mě nikdo ani nepohlédne? Zachvátila ji panika. Nevidí mě snad? Jsem mrtvá? Ano, to bude ono, já jsem mrtvá. Podívej se na mě, Davide, prosím tě. Co to pořád děláš? Její ruce se náhle dotkly něčeho, co jí leželo v klíně; bylo to tvrdé a pichlavé, zašustilo to jako pergamen a Alexa v úleku ucukla. Jako by tam měla nějakého velikého mrtvého brouka. Pokusila se setřást to z rukou, ale měla do toho zapletené prsty a cítila, jak jí to zraňuje pokožku. Hleděla před sebe s očima dokořán, třásla se, neodvažovala se na to pohlédnout. Co to je, co to probůh jenom je?

Znovu pohlédla na Davida s prosbou o pomoc, ale ten stále něco hledal v saku. Ucítila ostré bodnutí do prstu, jako by ji to kouslo. Vyjekla bolestí a pohlédla tam. Nevěřícně na to zírala. Pak se z ní vydral výkřik, který zaplnil celý pokoj. Nebyl to žádný hmyz, ale malá svraštělá růže, černá a spálená.

21. kapitola

Alexa otevřela oči a zaostřila pohled na rozmazaný obrázek koně na stěně před sebou. Odněkud zdaleka k ní doléhal šum hlasů, zmateně se rozhlédla, snažila se zorientovat. Vždyť byla ve Fabiánově pokoji? Teď byla dole v salónu. Předtím bylo okolo plno lidí, teď viděla jen dva, Davida a Morgana Forda; připadali jí nepředstavitelně daleko, tak daleko, jako kdyby byli v jiném pokoji nebo dokonce v jiném domě.

„S nikým jsem se nerozloučila.“ Nevšímali si jí.

„Vaše kejklířské kousky jsou dobré leda pro staré dámy,“ slyšela Davidův hlas.

„Levitace je poměrně běžný jev, pane Hightowere.“ Kolik je asi hodin? pomyslela si. Jak dlouho už tu leží na pohovce?

Co se stalo se všemi ostatními?

„Opravdu věříte tomu, že se růže může odhmotnit, projít časem prostorem a znovu se zhmotnit?“ ptal se David.

„V duchovním světě se dějí věci, které nelze obvyklým způsobem vysvětlit. Levitace, to jsou zprávy zemřelých jejich blízkým, je to pro ně jediný způsob, jak jim podat nějaký hmatatelný důkaz.“

„Prosím vás, jaký důkaz může být spálená růže?“

„S nikým jsem se nerozloučila,“ opakovala Alexa. Stále si jí nevšímali.

„Víme příliš málo o duchovním světě, stále se dozvídáme něco nového.“

„Experimentováním na úkor lidí, kteří jsou oslabeni žalem!“

„Nikdy bych nepřipustil, aby se kruhu účastnil někdo, kdo nemá dost sil.“

„Má žena sílu nemá. Podívejte se, jak dopadla!“

„Bude v pořádku, je jen unavená. Dávat energii je velice vyčerpávající. Ještě je moc brzy, rozumíte, příliš brzy po úmrtí. Obvykle je ty věci lepší odložit alespoň o několik měsíců, přinejmenším.“

„Tak proč jste to neudělal?“ ptal se David.

„Bylo tu nutné.“

Nastalo ticho.

„Jak to myslíte?“

„Kolem nás je zlý duch.“

„Ne,“ zvolala náhle Alexa.

„Žádný tu není.“ Sledovala je, jak se otočili a pohlédli jejím směrem, jako kdyby se snažili rozeznat vzdálený bod v krajině.

„Jak se cítíš, miláčku?“ zeptal se David něžně.

Viděla, jak se k ní sklonil; nejdřív uviděla jeho bradu, pak se k ní stočily oči, nejdřív jedno a pak druhé.

„Nechceš, abych ti zavolal doktora?“

„Už se zklidňuje,“ řekl Ford.

„Za další půlhodinku bude v pořádku. Levitace působí velké emoční stresy.“

„Levitace,“ opakoval posměšně David. Alexa uslyšela zašustění jakoby pergamenem a viděla, jak otáčí v ruce nějakým černým předmětem.

„Je to jenom růže, stará uschlá růže, kterou někdo vytáhl z hromady spáleného listí na zahradě a kterou jste pak vy nebo některý z vašich kompliců hodili mé ženě do klína, když jsme se drželi ve tmě za ruce. Udělal to někdo, kdo má zatraceně divný smysl pro humor!“

„Davide,“ řekla Alexa. „Prosím tě, miláčku, nerozčiluj se.“

„Já se nerozčiluju. Věřím tomu, že to pan Ford myslel dobře. Lidé si asi takové věci žádají, ale tobě to neprospělo. Zkus ještě na chvíli usnout.“

„Dala bych si cigaretu,“ posadila se Alexa na pohovce. Pokoj se převrátil k jedné straně a chvilku byla stěna dole, pak se pokoj vyrovnal se zhoupnutím, které jí obrátilo žaludek.

„Ještě si nesedej, miláčku. Počkej pár minut.“

„Bylo to úplně jiné, než jsem si představovala,“ vzhlédla k Fordovi.

„To je vždycky tak,“ odpověděl jí s vlídným úsměvem. „Slyšela jsem Fabiána tak jasně.“

„Koho?“ přerušil jí David.

„Fabiána.“

„Fabiána?“ opakoval zaraženě.

„Fabiána, miláčku. Copak ty jsi ho neslyšel?“ Ve tváři se mu objevil zmatek, otočil se na Forda a pak zpátky k ní. „Cože?“

„No ovšem. A Carrii. A –“ zarazila se a zrudla.

„Nic takového jsem neslyšel, miláčku. Asi se ti to zdálo.“ Znovu se otočil k Fordovi a Alexa viděla, jak ten se od něj bez zájmu odvrátil.

„Fabián se mnou mluvil,“ opakovala.

„Se mnou tedy ne. Jediný, kdo tady mluvil, byl pan Ford. A ti dva divní chlápci, jeden mluvil jako kdyby mu bylo zle, a ten druhý jako kdyby ho škrtili.“

Alexu opět přepadl strach, náhlý pocit strachu a izolovanosti.

„Chceš mi tvrdit, že jsi vůbec nic neslyšel?“

„On ani nemohl, paní Hightowerová,“ zasáhl Ford konejšivým tónem.

„Není sensitivní.“ Odkašlal si a obrátil se k Davidovi. „Ale v našem kruhu jste hrál velice důležitou úlohu, dnes večer bylo přítomno zlo. Vy jste nás udržoval ve spojení se zemí, bez vás bychom zdaleka nedosáhli takového úspěchu.“

„Úspěchu?“ opakoval David nevěřícně. „Jakého úspěchu jste proboha dosáhl?“

„Na to byste se, myslím, měl zeptat vaší paní.“

Alexa viděla, jak na ni David upřeně hledí.

„Miláčku,“ řekla mu a cítila, jak se červená. „Moc by ti vadilo, kdybych si chvíli promluvila s panem Fordem o samotě?“

David na ni stále hleděl, pak se podíval na Forda.

„Třeba by jsi nám mohl uvařit šálek čaje?“

Rozpačitě vstal a mnul si bradu.

„Ano… já…“ rozhlédl se, dal ruku do kapsy saka a zase ji vytáhl. „Půjdu to připravit.“ Vyšel z pokoje a Alexa slyšela klapnout dveře. Vstala a podlaha pod ní uhnula. Zapotácela se, pak znovu našla rovnováhu a šla k baru.

„Už je vám líp, Alexo?“

Vzala si z kazety cigaretu a uvědomila si, že je to poprvé, co ji Ford oslovil křestním jménem.

„Díky, myslím, že ano. Musím se vyrovnat se spoustou věcí.“ Oči jí utkvěly na růži, kterou David nechal ležet na stolku, přistoupila k ní a lehce se jí dotkla.

„Opravdu to poslal Fabián?“

„Něco se s ní stalo. Cestou ji někdo spálil.“

„Duch?“

„Ano,“ odpověděl tiše.

„Fabián mi často vozil růže, možná mi tuhle vezl z Francie a spálila se při nehodě. Bylo by to možné?“

Ford přikývl. „Možné by to bylo.“ Tvář měl zachmuřenou. „Ale vy tomu nevěříte.“

„Dnes večer tu byli duchové, kteří chtěli škodit. Herbert, můj průvodce, mě varoval.“

„Jak to myslíte?“

„Když vytvoříme kruh, otevřeme cestu pro zprávy z duchovního světa. Nikdy se neví, kdo tou cestou projde. Dnes večer jsme doufali, že to bude Fabián, ale často se podaří projít jiným duchům, pro nás úplně cizím. Někdy se zlí duchové snaží ovlivnit kruh, chtějí se jeho pomocí zhmotnit.“

„Zlí duchové?“

Přikývl. „Zlí duchové mají velké schopnosti. Dobrou mimiku. Dokáží přesně napodobit zemřelého; jeho hlas, způsoby, vystupování. Snaží se využít energii, kterou jsme vytvořili v našem kruhu.“

„A proč?“

„Ke svým vlastním cílům.“

„Vy věříte ve zlo?“

Ford chvíli mlčel. „Ovšem. V kladnou a zápornou stránku všeho, paní Hightowerová. Veškerá existence, tedy i ta v duchovním světě, je složena z dobra i zla.“

„A jeden z těchto… zlých duchů mohl tu růži spálit?“

„Možné to je. Dnes večer se událo hodně věcí, kterým nerozumím.“

„Tak náš kruh nebyl moc úspěšný?“

„Těžko říci. Naším záměrem bylo zachránit Fabiána, osvobodit ho z pozemskému vlivu. Ale působilo tolik rušivých vlivů, že si nemohu být jistý, jestli přešel.“ Potřásl hlavou.

„Máte na mysli rušivý vliv té dívky?“

Přikývl. „Ano, její taky.“

Alexa si zapálila cigaretu a posadila se na pohovku. „Přihlásila se nám už předtím, u vás doma. Děvče jménem Carrie, se kterou Fabián dřív chodil.“ Ford přikývl. „Ale co ten muž, který o sobě tvrdil, že je Fabiánův otec?“ Díval se na ni.

„John Bosley se jmenoval, nebo tak nějak. Nechápu, proč k nám přišel; ale ti, co chtějí rušit, to tak někdy dělají.“

Alexa cítila, jak jí hoří tváře. „Setkal jste se někdy s duchy, kteří se snažili vrátit?“

„Do lidské podoby?“ Přikývla.

„Myslíte asi posedlost?“

„Nevím, jak se tomu říká. Když se chce někdo vrátit, aby tu dokončil svou práci.“ Ford letmo pohlédl na hodinky. „Hodně duchů po smrti ztratí cestu; pokoušejí se mluvit se svými blízkými a s přáteli a zjistí, že je nikdo nevidí, neslyší; až pak si začnou uvědomovat, co se stalo. Do té doby se mnozí snaží chovat jako dřív, pokračovat ve své práci, představují si, že dělají všechno jako předtím, než zemřeli.“

„A daří se jim to?“ zeptala se.

„Pokračovat ve své práci?“

Přikývla.

„Ano.“

„A jak?“

„Použijí hmotného těla a mysli někoho ze živých. Nastěhují se do nich – takže ten člověk se stane jejich hostitelem. Tomu pak říkáme posedlost.“ Usmál se.

„Máme celou řadu doložených příkladů, kdy duchové pokračovali ve své práci prostřednictvím žijících lidí. Jsou to případy lékařů, malířů – i skladatelů. Mozart komponoval ve čtyřech letech; je dost pravděpodobné, že byl ovládán nějakým duchem.“

„A jak je to se zlem?“

„Hitler například,“ řekl Ford.

„Nemáme sice pádný důkaz, ale řada svědectví vypovídá o tom, že Hitler – i někteří další členové Třetí říše – byli posedlí zlými duchy, a ti pak řídili jejich činy.“

„Když jsem byla u vás a měli jsme sezení, řekl jste mi na konci, že se chce Fabián vrátit. Měl jste na mysli tohle? Že tu má nějakou nedodělanou práci?“

Zdálo se jí, že se Ford náhle zatvářil znepokojeně. Tenhle námět ho znervózňoval. Téměř jako kdyby ztrácel půdu pod nohama. „Nedodělanou práci?“

„Ano.“

Usmál se. „A jakou práci máte na mysli?“

Alexa sklopila oči na koberec.

„Je to tak divné, mluvit o něm, jako kdyby byl –“ zmlkla, vstala, přešla přes pokoj a odklepla popel z cigarety do koše na papír.

„Jako kdyby byl naživu?“

Přikývla.

Ford se tajemně pousmál.

„Jste velice citlivá dáma, možná až příliš.“

„Co tím proboha myslíte?“

Ford zavrtěl hlavou a znovu se usmál.

„Já vám nerozumím.“

„Myslím, že jednou porozumíte.“

Jeho tvář se zakabonila a Alexu opět ovládl nepříjemný pocit.

„Myslím, že bychom měli uspořádat další kruh, zase příští čtvrtek.“

„Ne.“

„Je to důležité, pro vašeho syna.“

„Mně to nahání hrůzu.“

„To napoprvé. Ale zatím jsme nic nevyřešili.“ Znepokojeným pohledem přejel místnost.

„Budete se cítit líp, až to vyřešíme.“

„Už si ani neumím představit, že bych se někdy mohla cítit líp.“

„Ne,“ prohlásil. „Vy se nemůžete cítit líp, dokud je duch tady. Až mu pomůžeme na druhý břeh, získáte klid a začnete se zotavovat.“

„Nemáte pocit, že celou záležitost jen zbytečně oživujeme? Nebylo by lepší nechat věci, jak jsou?“

„Musíte myslet na svého syna.“

Pozorovala ho a znovu se snažila proniknout do jeho myšlení. Byl to všechno pouhý podvod, jak naznačoval David? Byla zhypnotizovaná a všechno se jí jen zdálo? Ne, ty hlasy přece byly tak jasné, tak skutečné, tak přesvědčivé. Stále však na ni dotíraly pochybnosti. Koneckonců, bylo ve Fordově zájmu prodlužovat celou záležitost tak dlouho, jak jen to půjde, aby mohl poskytovat práci svým podivným spolupracovníkům se zlatými kruhy v uších a ohromnými chodidly.

„Musím také myslet na svého manžela.“

„Protože tomu nevěří?“

„Je tu ještě jiný důvod.“ Prošla se po pokoji a opět se posadila.

„Ten muž, který přišel do kruhu a tvrdil, že je Fabiánův otec –“

„Ten duch, co nás chtěl oklamat?“

Alexa zavrtěla hlavou.

„Možná nás nechtěl oklamat.“ Odmlčela se. „David není Fabiánův otec.“

Ford se na ni zkoumavě zahleděl, pak si začal prohlížet nehty a kontrolovat svou precizní manikýru. Alexa viděla, že ho něco znepokojilo. Její odhalení mu mělo věci vyjasnit, ale zdálo se, že se všechno ještě víc zkomplikovalo.

„Bosley – tak nějak se jmenoval?“ zeptal se.

„Já nevím, jak se jmenoval.“

Všimla si jeho překvapeného pohledu a rozpačitě se usmála.

„Ne, tak jsem to nemyslela. Víte, nemohli jsme mít děti.“ Cítila, jak se červená. „Manžel měl příliš málo spermií.“

„Takže jste měli dárce?“

„Ne tak docela – něco na ten způsob.“ Povzdechla si a zhluboka se nadechla.

„Nechtěla jsem umělé oplodnění, semeno úplně cizího muže. Chtěla jsem mít dítě s Davidem. Navštívili jsme odborníka, který tenkrát prováděl takové pokusy – míchal sperma manžela se spermatem dárce, prý vysoce rychlostním spermatem, tak tomu říkali.“

Posmutněle se usmála. „Při tomto způsobu se počítalo s tím, že se rodiče nikdy nedozví, jestli je otcem manžel, nebo…“ nedopověděla.

„A teď si myslíte, že…?“

Zrudla. „David byl vždycky přesvědčený, že je Fabián jeho. Byla jsem ráda, ale od začátku jsem věděla, že jeho není.“

„Ano?“

Cítila, že rudne stále víc.

„Nebylo to možné. Ten odborník mi řekl, že Davidovo sperma reaguje nepřátelsky – nikdy jsem tomu moc nerozuměla, ale něco v chemických reakcích bylo zkrátka úplně špatné. Požádala jsem toho odborníka, aby mi to řekl přímo – tak, aby David nevěděl.“

Ford přikývl. „Víte, geny jsou velice důležité v duchovním světě,“ řekl. „Formují charakter. Víme, že jsou podstatné pro pozemské tělo a mysl, že ovládají a kontrolují všechny funkce, ale já jsem přesvědčený, že jsou stejně důležité i pro nepozemský život.“

„Myslíte, že si bereme geny s sebou?“

„Tu část, která určuje charakter.“

„Takže Fabián teď našel svého pravého otce?“

„Je to možné.“

Zavrtěla hlavou. „Nechci, aby se to David dozvěděl. Byl na Fabiána vždycky tak pyšný. Nechci ranit jeho city.“

Ford přikývl. „Chápu. Ale váš manžel není to, čemu říkáme ‚sensibil‘ – to znamená, že on to od ducha neuslyší. Nedozví se to, dokud mu to sama neřeknete.“

Skryla si tvář do dlaní.

„Ach bože, jsem z toho tak zmatená, tak zmatená a vyděšená.“

„Alexo,“ oslovil ji Ford laskavě. „Mezi vaším synem a jeho pravým otcem probíhá nebezpečný konflikt. Je to něco, co se musíme pokusit vyřešit, protože by to mohlo vašemu synovi ublížit – a také vám.“

„Jak to myslíte?“

„Je tu přítomná velice silná temná síla. Snažil jsem se o tom nemluvit, abych vás nepolekal, ale ještě nikdy jsem se s ničím tak silným nesetkal. Váš manžel si myslí, že jsem šarlatán, vy mi, doufám, věříte, i když máte své pochybnosti. Abych vám dokázal své čestné úmysly, jsem ochotný vzdát se úplně honoráře, ale vy zas musíte dělat přesně to, co vám řeknu. Rozumíte?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, já už nechci pokračovat.“

„Alexo,“ přesvědčoval ji. „Duchovní svět nemůžete zapínat a vypínat jako světlo, nebo jako když pouštíte vodu z kohoutku. Tyhle věci se musí dovést až do konce, jinak se dovedou do konce samy.“

Alexu znovu roztřásl mrazivý chlad, hrůza jí přejela ledovou rukou po těle. Halenka se jí tím odporně vlhkým a studeným průvanem přilepila na tělo a ona měla stejně nepříjemný pocit, jako kdyby si ji oblékla úplně promočenou.

„Můžete nějak zjistit pravou totožnost otce vašeho syna?“

„Byla jsem u doktora ve Wimpolské ulici. Byl to odborník na neplodnost – Saffier, doktor Saffier se jmenoval. Používal spermata dárců. Řekl mi, že je vybírají velice pečlivě – rysy obličeje…“ odmlčela se. „Barva vlasů, očí, takové věci.“

„On vám to zařídil?“

„Ano.“

„Myslím, že byste za ním měla zajít. Zkuste zjistit něco víc o tom Johnu Bosleym.“

„Ani nevím, jestli Saffier ještě žije.“

„Je to důležité,“ řekl Ford.

„Proč?“

„Později to pochopíte.“

Otevřely se dveře a vešel David.

„Dáváte si do čaje mléko, pane Forde?“

Ford vstal. „Omluvám se, ale už jsem se příliš zdržel. Musím teď letět.“

„Můžu vám nabídnout koště, nebo máte své vlastní?“ zeptal se David s úsměvem.

Ford mu úsměv zdvořile oplatil.

„Ne, takové věci já nepotřebuji. Když dovolíte, jednoduše se odhmotním přímo před vašima očima.“

22. kapitola

Landrover se kolébal, natřásal se a prokluzoval po blátivé cestě. Alexa vdechovala prasečí zápach a zahlédla několik králíků; stáli a hleděli do reflektorů, pak sebou cukli, proletěli živým plotem a utíkali do polí.

Byla jasná noc. Na nebi zářily hvězdy a polovina měsíce. Černé obrysy země připadaly Alexe jako nekonečný stín.

„Děkuji ti, že jsi mě vzal s sebou.“

„Ale prosím tě.“

„Nechtěla bych dnes večer zůstat sama v tom domě.“

„To se ti nedivím. Ten chlap, jak se jmenuje – Ford, tě svými triky pěkně vyděsil.“

Dívala se předním sklem ven, přes rezervu na předku. Pak se nos auta sklonil dolů a před ní se rozevřel výhled na lesklou hladinu jezera, jakoby prozářenou světlem zevnitř. Středověký rybník. Otřásla se. Proč se jí vždycky vybavila právě tahle slova a nemohla se jich zbavit? Proč jí vždycky zněla tak zlověstně? Představila si stoleté kapry, jak výhružně střeží jeho hlubiny. Snažila se od rybníku odtrhnout oči, ale nešlo to, jako by tam byly přitahovány magnetem.

„Je jiný, než jsem si ho představovala,“ odpověděla Davidovi.

„Jak to?“

„No – ve skutečnosti má docela smysl pro humor. Nikdy bych nečekala, že tihle lidé budou mít smysl pro humor – myslela jsem si, že jsou stále smrtelně vážní. On mi připadal spíš jako pojišťovák, než jako médium.“

Usmála se. „To jsem si myslela, když jsem ho viděla poprvé. Ale je evidentní, že se těší té nejlepší pověsti.“

David nečekaně zastavil, škubnul za ruční brzdu a vyklonil se z postranního okénka.

Úzkostlivě na něj pohlédla.

„Co se děje?“

Zdvihl prst a dál hleděl do tmy. Naslouchala klepotu motoru, zněl jako bušení srdce; rozhlížela se a cítila se velice zranitelná a vyděšená, chtěla už do domu, nechtěla tu stát v temnotě, blízko jezera a polí.

„Bestie,“ řekl David.

„Co se děje?“

„Ovce – dostaly se na vinohrad, a zrovna tam, kde mám své Chardonnské – tam je vůbec nechci.“

Cítila, jak se jí tělem rozlévá vlna úlevy.

„Ráno musím spravit plot.“

„Nebude ti vadit, když si ráno půjčím landrover?“

„Není to žádná slast, kodrcat se s ním až do Londýna – měla bys lepší zajet na vlak do Lewesu.“

Přikývla.

„Ale dělej si, co budeš chtít. Já jenom chci, aby sis tu odpočinula, odreagovala se a znovu nabrala síly.“

Usmála se a položila ruku na opěradlo jeho sedadla. Nejraději by ho objala a přitiskla k sobě, ale nešlo to; dobře věděla, že už tak se k němu chová dost špatně. Nechtěla jitřit staré rány, nebylo to vůči němu fér – a vlastně ani vůči ní, napadlo ji vzápětí.

Pak seděla u kuchyňského stolu a pozorovala Davida, jak otevírá láhev svého vína. Vinice potichu vešla dovnitř, rozhlédla se a zase vyťapala ven.

„Opravdu jsi to udělala, jak říkal, a šest hodin předtím jsi nejedla?“

Přikývla. „Od snídaně. A ty?“

„Já poslední dobou stejně jím jen dvakrát denně, snídani a pak až večer.“ Otevřel ledničku.

„Dáš si amoletu?“

„Proč tu vlastně nemáš slepice? V Londýně jsi po tom vždycky toužil.“

„To bylo spíš kvůli tomu, jaká by to byla novinka, chovat v Londýně slepice, tady venku to žádná novinka není.“ Usmála se tomu.

„Víno a vajíčka k sobě stejně moc nejdou.“

„Ani kdyby jsi ty slepice krmil Chardonnskými hrozny?“

Položil několik vajec na kredenc.

„Co jsi to dělal v průběhu seance – kruhu, Davide?“

Pohlédl na ni a začervenal se.

„Jak to myslíš?“

„Zdálo se mi, že tam neustále něco kutíš.“

Ušklíbl se a poklepal si na prsa. Opatrně si sundal sako a odhalil magnetofon, který tam měl připevněný.

„Tady to všechno je. Teď uvidíme, kdo z nás dvou měl pravdu.“ Rozepnul řemínky, zmáčkl knoflík přetáčení a položil přístroj před Alexu na stůl. Chvíli naslouchala šustění převíjené pásky a pak vzhlédla k Davidovi.

„Myslíš, že to bylo moudré?“

„Co na tom?“

„Mohlo to duchy zaplašit.“

„Magnetofon nám nikdo nezakázal.“

„Stejně jsi mi to měl říct.“

„Kdybych ti to řekl, tak jsi mi to nedovolila.“ Nalil víno a zamračeně sledoval, jak se usazuje a pročišťuje. Zvedl sklenku za nožku a otáčel s ní pod světlem žárovky.

„Barva se zdá dobrá,“ mumlal.

„Je čiré.“

„Není moc vodové, co myslíš?“

„Není.“

„Má jenom nádech do žluta, vidíš?“ vyptával se rozčileně. „Várka předtím vyšla trochu do zelena.“

„Co s tím děláš? Přidáváš barvivo?“

Nesouhlasně se na ni zaškaredil.

„Já? Nikdy. Barvu určují slupky z hroznů, záleží na tom, jak dlouho je necháš máčet.“

Alexa k vínu přičichla. V první chvíli ucítila ostrou, jakoby olejovou vůni a nakrčila nos, až na druhé přivonění rozeznala slabý náznak sladké vůně hroznů.

„Ještě je moc mladé,“ řekl David jakoby na obranu.

„Poslouchej, moc lidi nepřeceňuj, Davide. Většina z nich nejsou žádní odborníci – chtějí zkrátka něco, co příjemně chutná.“

„Kašlu na většinu. Ti ať si kupují Blue Nun nebo Hirondelle. Proboha, copak mi nerozumíš? Chci vytvořit něco velkolepého –velkolepé anglické víno.“

Usrkla vína, zavřela oči a hlasitě ho převalovala v ústech – doufala, že to dělá přesně tak, jak se od ní čeká. Víno bylo ostré a štípalo ji do patra, až zamrkala. Spolkla ho a cítila, jak jí klouže dolů hrdlem; když dorazilo do prázdného, roztřeseného žaludku, trhla sebou.

„Dobré,“ zalapala po dechu a otevřela oči, „moc dobré, jen trošku ostré.“

Magnetofon hlasitě cvakl. David se k němu sklonil a zapnul přehrávání. Ozvala se kakofonie zvuků, ztlumil hlasitost. „Se všemi těmi modlitbami a úvodními procedurami jsem se nezdržoval.“

Uslyšela Vivaldiho Jaro, lehce vydrnkávanou melodii, krásnou a smutnou, s nádechem optimismu, „… jdete po měkké trávě po louce,“ slyšela Fordův hlas. „… před sebou vidíte bílou bránu…“

„Kousek to přetočím,“ David zmáčkl tlačítko přetáčení. Alexa seděla, dívala se na přístroj a bála se. Znovu slyšela to divné bubnování, potom znovu naslouchala truchlivému, ohavnému kvílení, které připomínalo liščí nářek a po chvíli se změnilo v přízračný, chroptivý kašel. Když čekala na slova, která musela přijít pak, přebíhal jí po zádech ledový mráz.

Ale dávivý zvuk se rozplynul do tichého elektrického praskání.

David se svraštělým čelem přidával a ubíral na hlasitosti, ale neozývalo se nic než praskot. Přetočil pásku o několik vteřin kupředu a zkusil to znovu, bylo to stále stejné. Nerozhodně pohlédl na Alexu.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Myslím, že je to rušené.“

„Rušené?“

„Tvůj přítel; musel s sebou mít rušičku.“

„Proč by to dělal?“

„Proč? Přesně kvůli tomuhle.“

Přehrával pásku zrychleně a šum pokračoval, praskal, pískal a syčel. Pak náhle uslyšeli vysoké pištivé hlasy, které zněly jako pískot pozemních veverek. David pásku rychle zastavil a kousek vrátil. Znovu zmáčkl přehrávání:

„Jsi v pořádku, miláčku?“ ozval se jeho vlastní hlas. David vítězoslavně pohlédl na Alexu.

„Já – ano, jsem,“ odpověděl Alexin hlas.

Po krátké odmlce se ozval Ford:

„Duchové odešli.“

David přístroj vypnul.

„Není nějaká spojitost mezi duchy a elektřinou?“ zeptala se Alexa nejisté, celá se chvěla a věděla, že její otázka zní směšně.

„Blbost, drahoušku.“ Zavrtěla hlavu. „Úplná blbost.“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Kéž by jsi měl pravdu.“

Alexa spala na hrbolaté manželské posteli při rozsvíceném světle. V průběhu noci ji neustále, ať už v bdění nebo ve spánku, burcovalo kvílení a výkřiky Fabiánova hlasu. Pokaždé, když sklouzla zpátky do spánku, ji to zas vzbudilo; slyšela ho zblízka, jakoby těsně vedle sebe. Cítila, jak z ní lije pot, a usrkávala vodu ze sklenice na stolku. Měla strach, co si počne, jestli ji dopije před rozedněním; byla příliš vystrašená, než aby si došla pro novou.

Noc venku byla plná zvuků, soví houkání se rozléhalo nad vodou. Středověký rybník. Klímala a naslouchala zvukům plovoucích kaprů, podivnému, rozléhajícímu se pípání, šplouchání vody; viděla, jak jeden z kaprů, větší než ostatní, zamířil k hladině, prorazil ven mezi spletenými rostlinami a jak mu na hlavu dopadlo denní světlo. Objevila se odporná, spálená lidská tvář a Alexa nahlas vykřikla.

Někdo potichu zaťukal na dveře. „Jsi v pořádku, miláčku?“

Zavřela oči a snažila se znovu usnout.

„Ano, děkuji.“

Poslouchala, jak David přechází po domě a cítila se bezpečnější. Slyšela, jak schází se schodů, jak pustil kohoutek v kuchyni; pak cvakly dveře. Zvenku sem doléhaly úplně jiné zvuky než v noci.

Zpívali ptáci a všude vládl klid. Alexa otevřela oči a zjistila, že je ráno.

David už pracoval ve svém vinném sklepě. Otevřela těžké dveře vešla do ohromné kamenné stodoly. Jak tu může celý den být, dýchat ten všudypřítomný, nepříjemný zápach – nakyslý pach, připomínající nevětraný pokoj po včerejší pijatice? Z hlavního trámu visela kladka a tažné zařízení, dole byl ohromný sud z umělé hmoty. David stál na sudu a upevňoval lano.

„Jsem na odchodu,“ zavolala na něj.

„Už jdu!“

Sledovala ho, jak slézá po vratkém žebříku.

„Co to děláš?“

„Ale, včera přivezli nový sud. Potřebuju s ním kousek hnout.

Klidně tu zůstaň i tuhle noc, nechceš? Zůstaň aspoň přes víkend.“

„Děkuju. Kdyby ti to nevadilo, tak se rozhodnu až podle toho, jak se budu cítit.“

„Stejně si vezmi landrover, i když se nevrátíš, a nech ho na nádraží.“

„Když nenechám, tak tu zůstaneš pěkně odříznutý, viď?“

Ještě se otočil a láskyplně sklípek pohladil očima, jako kdyby se s ním jen těžko loučil, třebaže šlo jenom o pár minut.

„Nic by se nestalo.“

„Jsi šťastný člověk,“ řekla mu, „že máš něco, na čem ti tolik záleží.“

„Vždyť ty také.“

Zavrtěla hlavou. „Skoro jsem v kanceláři nebyla od té doby, co…“ Pokrčila rameny. „V životě jsou chvíle, kdy všechno ostatní jako by ztrácelo důležitost.“

„Jen jestli by s tebou souhlasili tví klienti!“

Uhnula pohledem a provinile se začervenala.

23. kapitola

Alexu těšilo, že je zpátky uprostřed londýnského ruchu i že se tísní v metru mezi návalem cestujících. V pátek působil Londýn vždy svěže. Bylo to vidět ve výrazu tváří, na oblečení o odstín světlejším než obvykle, dalo se to poznat z kabel a kufrů, které někteří lidé nesli a ze kterých vykukovaly zelené gumáky a tlusté svetry.

Šla Wimpolskou ulicí. Už uplynulo hodně času od té doby, co tu byla naposled, ale nic se tu nezměnilo, říkala si v duchu.

Nemohla si vzpomenout na číslo Saffierova domu, ale poznala ho okamžitě – vždyť tu byla více než desetkrát, než se to konečně podařilo. Přes deset návštěv, při kterých držela Davida za ruku a snažila se nevidět jeho beránčí výraz, a kdy cítila malou lahvičku pod halenkou mezi ňadry, kam ji vždycky zastrčila, aby obsah nevychladl.

Stále ještě si pamatovala, který to byl zvonek – druhý seshora. ‚R. Beard, FRCS, MRCOG‘* bylo teď napsáno na štítku. Pečlivě prohlédla ostatní jména. D. B. Stewart, R. Kirkland, M. J. Sword-Daniels. Saffier nikde. Ještě jednou zkontrolovala všechna jména, pak zazvonila na zvonek u jména Beard a čekala.

Dveře se otevřely s pronikavým zabzučením. Vešla. Chodba byla vymalována světlejší barvou než tenkrát, ale jinak byla přesně taková, jakou ji měla v paměti. Vyšla po schodech a otevřela dveře. Prudce elegantní dívčina vzhlédla od svého stolu a prohlížela si ji zpod moderního účesu, umně vytvořeného z hřívy slámově žlutých vlasů.

„Doufám, že mi pomůžete,“ řekla Alexa. „Hledám doktora Saffiera.“

*/ zkratky označují člena Královské lékařské akademie a Člena dozorčí rady pro lékařský výzkum

Dívka rozevřela rty a naprosto nesrozumitelně ze sebe vychrlila něco, co rachotilo jako vzdálená závodní auta. Pak odhodila ofinu, která se okamžitě vrátila na původní místo.

„Prosím?“ zeptala se Alexa a naklonila se dopředu, aby lépe slyšela.

„Už léta,“ zachytila a pak ještě rozluštila „sakra“.

„Nevíte, prosím vás, kam se přestěhoval?“

Dveře za dívčinými zády se otevřely a vešel příjemně vyhlížející muž v tmavém obleku, který mu byl mírně velký. „Nezapomněla jste na mě s kávou, Lucie?“ Děvče se otočilo a spustilo na něj rachot jako od celého pelotonu závodních aut, zdolávajících ostré zatáčky.

Muž si chlupatou rukou prohrábl vlasy a upřel na Alexu modré oči. „Julian Saffier,“ řekl měkkým, trochu chraplavým hlasem a zavrtěl hlavou.

„Ten už tu není dlouho – já jsem tu čtrnáct let.“

„Nevíte, jestli ještě žije?“

Zdvihl obočí. „V novinách se o něm dřív hodně psalo – teď jsem o něm už dlouho nic nečetl. Neplodnost?“ Muž na ni tázavě pohlédl.

Alexa přikývla.

„Mám pocit, že koupil něco v Surrey, vede tam snad kliniku. Ale můžu se mýlit.“

„Je to pro mě moc důležité, abych se s ním spojila.“

Muž se usmál. „Vyhledám vám ho v Lékařském rejstříku.“ Odešel do své kanceláře a vrátil se s těžkou červenou knihou. Prolistoval ji.

„Ne, tak tady není.“ Zamyslel se a pak se otočil k sekretářce. „Zkuste mi sehnat Douglase Kerra.“

„Jo, oukej,“ podařilo se Alexe vyrozumět a pak sledovala dívku, která vyťukávala čísla na telefonu se stejnou grácií, jako kdyby hrála na klavír. Rozhlédla se. Na zdi visel zarámovaný obraz jachty, plující pod plnými plachtami; byla to veliká luxusní jachta a na boku měla zářivými barvami vyvedený nápis Houdini.

„On je váš známý?“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem jeho pacientka.“

„Á! Velice schopný lékař, řekl bych.“

„Zabýváte se stejnou praxí?“

„Nu – to ani ne – jsem konvenční gynekolog.“

Alexa přikývla. Na chvíli se roztůrovalo několik závodních aut a dívčina mu vrazila sluchátko do ruky. „Haló,“ ohlásil se. „To jsi ty, Douglasi? Tady Bob Beard. Ano, prima, a ty? Ano, má se taky dobře, minulý týden se jí v golfu podařila jamka, věřil bys tomu? Ano… v Dýku. Poslyš, musím být stručný. Říká ti něco jméno Saffier?“

Alexa ho nervózně sledovala. „Julien Saffier?“ otočil se k ní.

Alexa přikývla. „Ano.“

„Ano, to bude on.“ Naslouchal. „Ano, neplodnost… osmdesát? Možné to je – ano, asi ano. Jen mě tak napadlo, jestli ho náhodou neznáš. Zabýval se podobnými problémy… ano, věděl jsem, že budeš.“ Poslouchal. „Ne, ne, nic takového – jenom se někdo ptá na jeho adresu.“ Opět naslouchal. „Guildford? Ano, myslel jsem si, že někde tam. Nevíš, kdo by mohl znát adresu? V rejstříku jsem se díval.“ Zamračil se. „Proboha – opravdu? Dlouho? Teď je mi to jasné. Poslyš, mockrát ti děkuju, brzy se ozvu.“

Obrátil se k Alexe, mohutné ruce měl sepnuté. „Je mi líto, byl vyškrtnut ze seznamu lékařů,“ řekl jí omluvně.

„Byl vyškrtnutý?“

Přikývl a rozpačitě se usmíval.

Proč? přemýšlela a cítila se nepříjemně. Kvůli čemu?

„Vy asi nevíte, proč?“

Zavrtěl hlavou. „Bohužel, to nevím.“ Pohlédl na hodinky. „Zdržela jsem vás, moc vám děkuji.“

Usmál se. „Možná ho najdete v telefonním seznamu nebo zkuste informace. Ale nevím, jestli je ještě naživu.“

Zvuk vysavače slyšela už na ulici, když vystupovala z taxi. Mimsino luxování bylo vždycky až trochu fanatickou záležitostí, jako kdyby se snažila polapit prach dřív, než se stihne ukrýt.

V domě vládla veselá, bezpečná atmosféra. Vůně čistících prostředků, hučení vysavače a Mimsino brblání ji uklidňovaly. Všechno bylo normální. Snad měl David pravdu. Snad.

„Á, pani Hightower. Velice spoušť na toilette. Žádný papír na zeď.“

„Já vím, Mimso,“ přikývla. „Je tam vlhko.“

„Zařídím pro vás opravit. Manžel muj vynikajíco lepí toaletní papír na zeď.“

„Děkuji, Mimso, to nebude potřeba.“ Alexa si vzpomněla, jak to dopadlo, když Mimsin manžel posledně přišel, aby něco opravil. Vzala si hromádku pošty se stolku v hale, vešla do salónu, zdvihla telefonní sluchátko a vytočila číslo informací.

„Mimso!“ zavolala. „Co jsi udělala s těmi růžemi na stolku?“

„Já do popelnice.“

„Vyndej je, prosím tě.“

„Co?“

„Informace. Které město, prosím?“

„Guildford,“ odpověděla a probírala se obálkami; jedna z nich, tlustá žlutá obálka, nesla razítko Cambridge. Pak se ozval operátor v telefonu a srdce jí radostně poskočilo. Měli Saffiera v evidenci. Načmárala si jeho adresu na zadní stranu obálky a ruka se jí třásla tolik, že to pak po sobě téměř nedokázala přečíst.

„Děkuji,“ vypravila ze sebe a podívala se na hodinky. Jedenáct hodin.

Roztrhla obálku. Vysypala z ní kondolenční lístek z kvestorovy kanceláře a několik dopisů, které přišly Fabiánovi do školy. Zběžně je prohlédla: účet za American Express, výpis z bankovního účtu, velká obálka s nápisem UDĚLENÍ HLAVNI CENY a obálka letecké pošty ze Spojených států, s poštovním razítkem Boston, Mass. Fabiánovo jméno a adresa byly vytištěny počítačem. Uvnitř obálky byl dopis a dva listy z počítače.

V záhlaví bylo uvedeno velkými písmeny: KANCELÁŘ NOVÁ ANGLIE a pod tím menším písmem: Pronájem kanceláří-za týden, den, hodinu. Sekretářské služby. Zajištění ubytování. Důvěrně a spolehlivě.

Dopis byl stručný:

„Vážený zákazníku, právě jsme odeslali poslední pohlednici a očekáváme od Vás další instrukce. Přikládáme potvrzení, že jste zaplatil za naše služby do 31. března a účet na další čtvrtletí pro případ, že si budete přát využívat našich služeb i nadále. S pozdravem Melanie Hartová, tajemnice.“

Alexa přímo cítila, jak bledne. Přečetla si dopis ještě jednou a začala se třást. V pokoji se citelně ochladilo a jí se začalo něco vynořovat v mysli. Ty hvězdičky ve Fabiánově diáři. Vždycky po dvou týdnech. Pohlednice. Taky po dvou týdnech. Vzala do ruky zapalovač, přistoupila ke krbu a zapálila dopis, listy z počítače i obálku a vhodila je do ohniště.

„Chcete pálit v krbu? Teď? Já budu zapálit pro vás.“

Otočila se, ve dveřích uviděla Mimsu.

„Ne, děkuji, Mimso, není třeba.“

„Tady zima. Jéžišku, taková hrozná zima.“ Mimsa si zamnula ruce a nespokojeně se škaredila. Pak rozpřáhla ruce směrem k Alexe.

„Byla v popelnice, v oběma. Není tam.“

„Kdo tam není?“

„Růže.“

„Růže?“ Pak si uvědomila, o co jde, a roztřásla se. „Nejsou tam? Jak je to možné? Vždyť jsi říkala, že jsi je tam dala?“

Sledovala, jak poslední útržek papíru hnědne, černá a mizí v plameni. Mimsa pokrčila rameny. Alexa cítila slabost v celém těle a Mimsu viděla jen nezřetelně, jako by stála hodně daleko.

„Kdy jsi je tam dala?“

Mimsa znovu pokrčila rameny.

„Neznám. Asi hodinu?“

„Odváželi už dneska odpadky?“

„Ne, dneska nejezdějí.“

„Podívám se tam.“

Mimsa šla za ní a hlasitě protestovala.

„Na co vy chcete mazat se? Růže už špatný, vyvadlý.“

Alexa převrátila obě popelnice na bok a vysypala jejich obsah na chodník. Láhev od vína se odkutálela až do stružky pod chodník. Klečela v prachu a špíně a nahlížela do prázdných popelnic, probírala se odpadky, smuchlanými obaly a chuchvalci prachu, prohrabávala shnilé ovoce a vyprázdněné igelitové tašky.

Mimsa ji chvíli sledovala, jako kdyby pochybovala o Alexině zdravém rozumu, ale pak se k ní z pocitu povinnosti připojila.

„Lepší by koupila čerstvé růže.“

Alexa hleděla na odpadky, rozsypané po chodníku.

„Možná někdo vzal,“ utěšovala ji Mimsa.

„Možná,“ přisvědčila Alexa a dala se do uklízení odpadků zpátky do popelnic. Nervózně se rozhlédla prázdnou ulicí.

„Možná.“

24. kapitola

Alexa sešlápla plyn a ucítila slabé lupnutí, jak převodovka automaticky přeskočila na nižší stupeň. Motor se rozeřval a mercedes prudce vyrazil podél řady vozů. Ostře zahnula před sierru, jejíž řidič na ni zlostně zatroubil. Úřad pro Novou Anglii. Spálená růže. Uvažovala, jestli se už svět nadobro zbláznil. Možná se dostal blíž k Měsíci, nebo k Jupiteru, říkala si, nebo se snad oni dostali blíž k nám? Co se to se světem děje? Co se to, k čertu, děje?

Stočila mercedes z Guildfordského vnějšího silničního okruhu na úzkou venkovskou cestu. Bylo tam šero, cesta byla zastíněná převislými korunami stromů, které clonily odpolední slunce. Silnička se vinula do příkrého kopce, pak pod kamenný most a pak se ostře svažovala dolů do malé vesničky, kde bylo zřejmě jen několik domů, hospoda a pumpa.

Mladík u benzínového čerpadla jí poradil cestu a o půl míle dál nalezla bránu, označenou velkým bílým nápisem ‚Witleyův Lesík‘; nápis byl zpola zarostlý živým plotem. Projela mezi dvěma vysokými kamennými sloupky, na vrcholku každého z nich seděl sokol, odlitý z kovu; a pokračovala dál po asfaltové cestě plné děr, mezi dvěma ohrazenými poli.

Když vyjela ze zatáčky, otevřel se před ní pohled na rozlehlý gotický zámek ve viktoriánském stylu. Byl divoce asymetricky řešený, měl holé zdi z červených cihel a strmé, napůl roubené střechy které vypadaly jako čarodějnické hučky.

Před domem stálo zaparkováno několik aut a ten příznak života Alexu uklidnil. Vystoupila z mercedesu, žaludek se jí nervózně svíral a s nepříjemným pocitem si prohlížela dům. Byla to chladná, holá budova, spíš úřad než domov. S určitostí cítila, že ji z domu někdo pozoruje a rychle se rozhlédla po temných oknech, nezahlédla však ani náznak nějakého pohybu.

Před hlavními dveřmi stál černý daimler, jehož šofér seděl za volantem bez klobouku a četl si noviny. Když šla kolem limuzíny a stoupala po schodech ke krytému vchodu do domu, přemýšlela, komu asi patří. Nějakému arabskému klientovi? Nervózně hleděla na malou mosaznou destičku vedle těžkých dubových dveří: ‚Klinika ve Witleyově Lesíku‘. Že by stále ještě provozoval praxi, i když byl…? Podaří se jí setkat se s ním přímo, hned teď – nebo ji nějaká škrobená sekretářka objedná na návštěvu za tři měsíce? V Londýně míval učiněnou harpyi. Zkusila si v duchu vybavit Saffiera, ale jeho tvář viděla jen matně. Vzpomněla si, jak silně na něm tehdy byla závislá. Byl pro ni nadějí, když už naděje nebyla, když jí lékaři řekli, že je to marné, že děti nikdy mít nebudou a doporučili jí adopci. Vzpomínka na něj se pomalu vyjasňovala: vybavila si jeho hlas se slabým cizím přízvukem, jak byl vždy opálený, jeho pevnou, hezkou tvář sympatického Středoevropana; býval vždy elegantní, s jiskrnýma očima a nakrátko ostříhanými vlasy, které si barvil, aby ladily s jeho tváří zbavenou vrásek; nosíval švihácké obleky, nápadné kravaty a k tomu bílé boty, vždycky jen bílé. Za jiných okolností by si od něj nekoupila ani ojeté auto, ale ve Wimpolské ulici byl pro ni bohem.

Když se jim narodil Fabián, poslali mu dárek: bednu šampaňského. Napadlo ji, jestli si na to Saffier vzpomene a jestli jí to po dvaadvaceti letech přičte k dobru. Dovolí jí podívat se do záznamů? Má je ještě? Natáhla ruku ke zvonku, ale v ten okamžik se dveře otevřely. Ohromeně vzhlédla a uviděla Ottu.

Ve zmatku ustoupila a nevěřícně zamrkala. Viděla jeho černé vlasy, ulízané dozadu, jeho odřeniny a modřiny, ďolíčky po neštovicích, zahnutý nos i výsměšné oči.

„Dobrý den, paní Hightowerová,“ oslovil ji.

„Račte dál.“

Zbláznila jsem se, pomyslela si Alexa. Nejsem normální. Nějakým omylem jsem přijela do Cambridge na kolej, do Ottova pokoje. Ohlédla se. Příjezdová cesta tu byla stále, i šofér v daimleru, listující novinami. Jsem v Cambridgi? Jsou v Cambridgi pole?

Kráčela za ním rozlehlou, temnou halou a s úžasem si prohlížela ozdobně vyřezávané dubové schodiště s ohyzdnými hlavičkami na sloupcích. Tohle přece není jeho pokoj, takhle přece jeho pokoj nevypadá? Dole u schodiště stálo brnění, Alexa odvrátila zrak od temných škvír v jeho hledí a otřásla se; brnění v ní vždy budila strach.

„Nebyla jste na mši,“ řekl jí.

Z vedlejší místnosti sem doléhal šum hlasů. Cítila pach sherry a cigaretového kouře. Je to snad jídelna? Ocitla se snad v jídelně v Cambridgi?

„Na mši?“ opakovala nechápavě. Otto byl slavnostně oblečený, až nezvykle slavnostně; měl tmavošedý oblek a černou pletenou kravatu.

„Vy jste byl v kostele, Otto?“

Ty oči. Ach, bože, přestaň se usmívat, přestaň se na mě tak dívat.

Objevila se před ní žena; byla malá, v černobílém úboru a něco nesla.

„Suché nebo míchané?“

„Suché, děkuji.“

Alexa si vzala sklenku, cítila její váhu, pak ji náhle cítit přestala. Uslyšela jakési tlumené zarachocení a slabé cinknutí.

„Neznepokojte se, madam, já to utřu. Vezměte si, prosím, jinou skleničku.“

Vzala si sklenku a svírala ji oběma rukama, tiskla si ji k tělu, jako kdyby to bylo novorozeně.

Otto se usmíval, svým vševědoucím úsměvem.

„Jistě. Věděl jsem, že tu budete.“

Hádanky. Všude samé hádanky, celý svět se stal hádankou. Usrkávala své sherry, bylo suché, chutnalo po ořechách a hřálo v žaludku; usrkla ještě jednou a zjistila, že je sklenička prázdná.

„Nerozumím tomu.“

Přestaň se usmívat, prokristapána, přestaň se usmívat. A ty mysli, uklidni se, vezmi rozum do hrsti.

„Já… myslela jsem, že jsem v domě doktora Saffiera.“

„To také jste.“ Odpověď ji přímo udeřila do tváře, jako tvrdě hozený míč.

„Jsem…“ Hleděla do své prázdné sklenky a nervózně se usmívala. „Jsem trochu překvapená, že vás tu potkávám.“

Dvě oči na ni hleděly s převahou, výsměšně se na ni usmívaly.

Zakoktala se ve snaze najít ta správná slova, dát je dohromady.

„Víte, kam… kam?“ Zahleděla se na jeho černou kravatu. Černá kravata, tmavé šaty. Černá kravata. „Kam se přestěhoval doktor Saffier?“

Jeho oči se na ni usmívaly v odpověď, smály se jí a ústa se k nim tiše připojila.

„Ale ano, vím, samozřejmě.“

„Já – é – nevěděla jsem, že ho znáte.“

„Znám hodně lidí, paní Hightowerová.“

„Ještě sherry, madam?“

Vzala si sklenku, pevně ji držela a svou prázdnou vrátila na tác.

„Chtěla byste se s někým z nich seznámit?“

„Z nich? Z koho?“

„Z příbuzných doktora Saffiera. Z jeho přátel.“

„No…“ pokrčila rameny, překvapilo ji to. „Asi ano, nevím…“ Ale on už se odvrátil a odcházel chodbou směrem k pokoji plnému lidí.

Byla to rozlehlá místnost obložená dřevem, na stěnách visela mohutná plátna s portréty předků, s loveckými výjevy a nahými cherubíny, všechna v nadživotní velikosti. Alexa zůstala stát ve dveřích, kouřovou clonou si váhavě prohlížela muže v decentních, tmavých oblecích, ženy v kloboucích se závoji, služebnou s tácem nápojů, která se mezi nimi prodírala jako domorodec džunglí.

„Tohle je bratr doktora Saffiera,“ řekl jí Otto a vedl ji ke skupince tří lidí.

Křehký, postarší muž s bílými vlasy a kostnatou, téměř bezmasou tváří k ní napřáhl ruku pokrytou jaterními skvrnami. Jeho stisk však byl mnohem pevnější, než podle jeho vzhledu čekala.

„Těší mě,“ řekl kultivovaným hlasem s lehkým středoevropským přízvukem.

„Alexa Hightowerová,“ představila se a pomyslela si, jak se vzhledově liší od svého bratra a jak podobný má přitom hlas.

Vážně jí pokývl a smutně se optal: „Byla jste bratrova přítelkyně?“

Byla? Byla? Všimla si, že i on má černou kravatu, i muž vedle něho.

„Já – ne… byla jsem jeho pacientka… před mnoha lety… hodně mi pomohl.“

„Pomohl mnoha lidem.“ Potřásl hlavou. „A vidíte, jak se mu odvděčili.“

Pohlédla na muže a starší ženu, kteří stáli vedle něj a jejichž rozhovor Otto přerušil; oba jí pokývli a usmáli se na ni.

„Má sestra,“ představil ji Saffierův bratr. „A můj švagr, pan a paní Templemanovi.“

„Těší mě,“ řekla Alexa.

Oba se na ni ještě jednou usmáli, ale nic neřekli.

Začínala tomu rozumět. Už to chápala. Tady to byl pohřeb. Čí? Čí? Zachvátila ji panika. Kéž ne Saffierův, jen ať ne Saffierův!

„Bylo to všechno naplánované,“ říkala rozhořčeně žena, jejíž cizí přízvuk byl mnohem patrnější než přízvuk bratrův. „Ti nahoře se ho chtěli zbavit, tak to zařídili takhle.“

„Přesně tak,“ přikyvoval Saffierův bratr. Znovu pohlédl na Alexu. „Nikdy se z toho nevzpamatoval, chápete, až to skončilo takhle. Viděl jsem ho minulý týden – den předtím, než zemřel. Byl zničený, chápete, úplně zničený. Takový vzácný muž, opravdu vzácný. Pomohl tolika lidem. Nespočet děkovných dopisů, chápete, velice mnoho.“

Všichni tři mlčky stáli a smutně pokyvovali hlavami jako loutky. Cítila se náhle zaskočená, zahnaná do kouta a zatoužila pryč, ven, na vzduch.

„Samozřejmě ve své práci pokračoval i nadále,“ říkal jeho bratr. „Zakázali mu užívat titul ‚doktor‘, ale kliniku mu vzít nemohli. Víte, co udělal? Koupil si doktorát v Americe. Nechal si ho poslat leteckou poštou! Takže se mohl zase titulovat ‚doktor‘ – kdepak, jeho práci nikdy nezastavili.“ Potichu se zachichotal, pohlédl na svou sestru a švagra, kteří se usmívali a stále přikyvovali.

Letecká pošta, opakovala si Alexa. Kancelář pro Novou Anglii. Rozhostilo se ticho; Alexa na ně rozpačitě hleděla a připadala si jako podvodník.

„Prominete mi na okamžik?“ řekla a couvala od nich pryč; otočila se a šla zpátky do haly, cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. Zastavila se a osušila si oči lehkými dotyky.

„Už odcházíte?“ uslyšela Ottův hlas a otočila se.

„Musím se vrátit do Londýna.“

Usmíval se; zase ten jeho vševědoucí úsměv, pomyslela si. „A svůj úkol necháte být?“

Zrudla. Co ví? Kolik toho Otto ví? Co tady kčertu dělá? „Vy jste příbuzný doktora Saffiera, Otto?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom žák.“

„Žák?“ Cítila, jak ji jeho oči provrtávají číhavým pohledem. „Psal jsem o něm disertačku – o jeho práci.“

„Ale… já myslela, že studujete chemii?“

„Jistě. On se zabýval chemií. Chemií a biologií.“ Usmíval se a výsměšně na ni hleděl.

„Biologie a chemie jsou úzce propojeny, paní Hightowerová – domnívám se, že vy to víte lépe než kdo jiný.“

Cítila, jak rudne ještě víc. Kolik toho víš, chtěla se zeptat a cítila, jak se její rozpaky mění v hněv; kolik toho víš, ty hajzle?

Odvrátil se od ní, přistoupil k brnění pod schodištěm a začal si ho prohlížet. Pak se nečekaně prudce otočil zpátky k ní.

„Vím, proč jste sem přišla.“

Jeho slova i jeho prudký pohyb ji vylekaly; snažila se uklidnit, snažila se oplatit mu pohled a nedat na sobě nic znát.

„Opravdu?“ zeptala se ledově. „Opravdu to víte?“

„Ale jistě,“ usmíval se. „Můžu vám pomoct. Vím, kde měl kartotéku. Vím, kde jsou uložené všechny materiály.“ Znovu se odvrátil a vydal se halou směrem k chodbě.

Hněv ji opustil a vystřídal ho pocit bezmoci. Vyčerpaně se vydala za ním.

Zásuvka se tiše otevřela a s ostrým kovovým cvaknutím se zarazila.

„Povězte mi, Otto,“ zeptala se, „proč doktora Saffiera vyškrtli?“

Prohlížel kartotéku v zásuvce. „Osahával mladé chlapce na veřejných záchodcích.“

Trhla sebou, když k ní ta slova dospěla a pohlédla mu do tváře, aby zjistila, jestli to není žert, výplod jeho podivného smyslu pro humor. Ale v jeho tváři neviděla nic; sděloval jí pouhý fakt, to bylo vše.

Jestlipak osahával i tebe, ty hajzle, pomyslela si.

„Ne,“ řekl a otočil se k ní.

„Prosím?“ zeptala se a cítila, jak ji polévá horko i roztřásá zimnice současně.

„Ne, mě neosahával.“

Hleděla na něj a cítila, jak jí hoří tváře; tak ji pálily, až se potila.

Jak to ví? Přečetl si to z její tváře? Nebo si to přečetl v jejích myšlenkách?

Rozhlédla se vlhkým sklepem, ozářeným jen holou žárovkou; podívala se po stínech, které se zlověstně roztančily po stěnách, kdykoli se ona nebo Otto pohnuli, utkvěla pohledem na starých zelených skříních, které stály v řadě uprostřed sklepa jako stráž. Co asi obsahují, napadlo ji. Skrývají snad tajemství, která by se hodila do londýnského Somersetského Paláce, proslulého svými archívy? Jaká jsou to tajemství, která si Saffier nemohl vzít s sebou do hrobu? Ten nepochopitelný, oslnivý muž, který přitom osahával malé kluky. Veřejné záchodky? Copak neměl žádný styl? Copak nemohl aspoň –? Polekaně vzhlédla ke schodům, které vedly sem dolů, ke dveřím nahoře, které Otto zavřel a zamkl zevnitř.

Otto se probíral kartotékou, klapání lístků se ostře rozléhalo sklepem; pak se zastavil. Vytáhl tenkou zelenou složku a přidržel si ji u světla. Chvíli ji prohlížel, pak přešel ke kovovému stolu, který stál přímo pod žárovkou; složku na něj položil, kývl na Alexu a poodstoupil.

Se zadrženým dechem přistoupila ke stolu a podívala se tam; na štítku složky uviděla vytištěné své jméno: Hightowerová A., paní. Nervózně rozevřela desky. Byl tam arch milimetrového papíru a několik kartotékových lístků spojených dohromady kancelářskou svorkou.

Cítila, jak jí rudnou tváře, když se rozpomínala na grafy, které ležely před ní. Křivky teplot, nejvhodnější dny v každém měsíci černě zakroužkované. Bože, co všechno museli podstoupit! Pohlédla na vrchní kartotéční lístek. Její datum narození. Davidovo datum narození. Počet jeho spermií. Potom řada dat, vedle každého poznámka vybledlým inkoustem a drobným, nečitelným rukopisem. Srdce se jí rozbušilo. Nic. Nic tu není. Nic, co by jí pomohlo.

A pak to uviděla.

Roztřásla se, když to četla, pak si to přečetla ještě jednou. Drobným ležatým písmem bylo na poslední kartičce napsáno datum a pod ním ‚J. T. Bosley‘.

Znovu jí zazněla v uších ozvěna ostrého, nosového hlasu. Jmenuji se John Bosley. Jsem otec toho kluka.

Chtěla vzít lístek do ruky, ale ruka se jí příliš třásla. Rozhlédla se kolem sebe a všimla si podivných obrysů, které jako by se mihotaly ve stinných koutech, mezi skříněmi a podél stěn, vzbuzujících dojem, že se táhnou až kamsi daleko, do věčné tmy.

Uviděla Ottovu tvář; jeho úsměv. Zase ten úsměv. Otto přistoupil k další kartotéce, vytáhl zásuvku, vytáhl z ní jinou složku a přenesl ji opatrně na stůl, jako kdyby to byl drahocenný šperk. Opět poodstoupil a založil si ruce za záda.

Na štítku byl prostý nápis: Dárci.

Uvnitř byl tlustý svazek papírů z počítače. Jména v abecedním pořadí, stránka za stránkou. Na čtvrté straně to našla: ‚Bosley, John Terence, Guyská nemocnice, Lon. Datum narození: 27. 4. 46.‘ Tenkrát mu bylo jednadvacet let, pomyslela si. Následovalo několik řádek podrobného popisu: barva a struktura jeho vlasů, rozměry čela, barva očí, přesná délka a tvar nosu, úst, brady, dále popis zubů, krku, stavby těla. Roztřásla se. Mohl by to být Fabiánův popis.

Odstavec končil slovy: ‚Dárce použit: lx. Viz Hightowerová A., paní.‘.

Otočila se k Ottovi.

„Stačí vám, co jste viděla?“ zeptal se.

„Je tu ještě něco?“ zeptala se. Chvěla se a její hlas zněl mdle. Znovu se usmál, tím svým odporným, vševědoucím úsměvem, a oči mu výsměšně blýskly.

„Tady ne.“

„A kde?“

„To záleží na tom, co se chcete dozvědět.“

„Nehrajte si se mnou na schovávanou, Otto, prosím vás.“

„Na nic si nehraju.“

„Kdo to byl John Bosley? Jaký byl? Jak zemřel?“

„Je to lékař. A nemyslím, že by zemřel.“

Alexa se otřásla, jako kdyby znovu slyšela to hrubé zavrčení jako při seanci. Bosleyova slova. Neposlouchej toho spratka…

„Ale ano, je mrtvý, vím to.“

Otto na ni pohrdavě pohlédl a zavrtěl hlavou. „Nezemřel.“

„Jak to můžete vědět?“ zaútočila a cítila, jak se v ní zvedá zlost.

„Už jsem vám to řekl. Vím hodně věcí.“

„Tak tuhle jednu nevíte.“

Usmál se. „Chcete jeho adresu?“

Zaraženě na něj pohlédla. Něco ji mátlo, něco ve způsobu, jakým to řekl.

„Jaká je ta adresa?“

„Velice snadná k zapamatování. Dower Ward, Kent House, Broadmoor.“

„Je tam jako lékař?“

„Kdepak, paní Hightowerová.“ Otto se usmíval. „Je tam jako chovanec.“

Pomalu k ní ta slova pronikla. Chovanec. Chovanec. Zatoužila odtud utéct, být někde jinde, kdekoli, sama. Chtěla uniknout těm očím, tomu úsměvu, potěšení, které v tom úsměvu bylo. Chovanec. Veřejné záchodky. Co byl ten Saffier zač? Kolik zla způsobil, jí, ostatním? Prokrista, na co si to vlastně hrál? Oplodnit ji semenem šíleného kriminálníka.

„Jak… proč… za co tam je, Otto?“

Otto pokrčil rameny. „Za vraždy, nepamatuji si, za kolik.“

„Koho… jak…?“ Zatoužila si sednout, strašně potřebovala na chvíli si sednout; opřela se o stůl, přenesla na něj svou váhu a snažila se sebrat myšlenky.

„Koho vraždil?“

Otto pokrčil rameny a usmál se. „Ženské.“

„Věděl o tom Fabián?“ upírala pohled k zemi.

„Ano.“

„Kdo mu to řekl?“

„Syn má právo vědět, kdo jsou jeho rodiče.“ Zacloumala s ní vlna zuřivého vzteku, ale kousla se do rtu a nějak se jí podařilo nedat to najevo.

„Ukázal jsem mu tu složku.“

Upírala na Ottu planoucí pohled. „Asi jste si myslel, bůhvíjak nejste chytrý, viďte?“

„Váš syn byl na svého otce vlídný, paní Hightowerová. Vlídnější, než si dokážete představit.“

Co tím myslí? Bylo to úplně stejné, jako kdyby jí vrážel nůž do těla a pomalu jím v ráně otáčel.

„Byl to hodný chlapec,“ zašeptala bezmocně.

Otto pohlédl ke dveřím a ještě jednou se usmál. „Vrátíme se teď ke společnosti?“

25. kapitola

Auto stoupalo do kopce po neudržované hlavní ulici. Vesnici tvořila neladná směsice úhledných viktoriánských domů z červených cihel a moderně řešené nové zástavby. Obyvatelé jako by chtěli ukázat, že na to mají. Jak se tu asi cítí, tak blízko, napadlo Alexu.

Ukazatel se podobal všem ostatním silničním ukazatelům, byl malý a nenápadný: Broadmoor 0,5 míle.

Cítila, jak se jí zrychlil tep; silnice stoupala stále výš a Alexa měla dojem, že nejede správně; působilo to tu příliš klidným dojmem, až domácky. Právě uvažovala nad tím, jestli nepopletla směr, když uviděla staršího muže, který plel zahrádku před svým domkem. Zastavila a chvíli váhala. Cítila se náhle nesvá, styděla se ptát na cestu, styděla se přiznat cizímu člověku, že tam jede.

„Jedu správně do Broadmooru?“

„Stále rovně, bude tam označení.“

Cítila, jak pod jeho pohledem rudne. Proč si asi myslí, že tam jede? Je na tom něco špatného, jet tam? Mít s tím místem něco společného?

Nápis před ní vyskočil zpoza vysokého živého plotu. „Broadmoorská nemocnice. Vstup zakázán.“ Šedá cedule s černými a červenými písmeny. Odbočila na cestu, lemovanou úpravnými trávníky. „Soukromá cesta. Střeženo.“

O několik set yardů dál cesta prudce zahnula a Alexa zalapala po dechu. Pane Bože. Vyrostla před ní masivní zeď z červených cihel a za ní se zdvihala do výše mohutná viktoriánská budova se zamřížovanými okny a strmou břidlicovou střechou. Jak se k ní blížila, rozevíral se před ní pohled na další a další budovy, které jako by neměly konce. Mohutná věž z červených cihel se strážním ochozem, větrnou korouhvičkou a mohutnou rádiovou anténou na vrcholku a zeď, končící kdesi v nedohlednu. Zeď. Otřásla se. Někde tam je Bosley. Otec jejího dítěte.

Přijela k labyrintu cest, ukazatelů a trojúhelníků úhledně pokosených trávníků. „Klub pro zaměstnance. Příjezd k hlavní bráně. Pouze výdej, příjem a nouzový východ. Kriketové hřiště.“ Nápisy. Všude samé nápisy. Všechno označené. Je označený i John Bosley? „Horní Broadmoorská cesta. Terasa. Kaplan. Jeďte opatrně, snižte rychlost.“ Bezradně se rozhlížela, hledala cestu s názvem, kde to mělo být. Pak ji uviděla hned vedle sebe. Kentingerská cesta.

Dala se po ní a cesta ji vedla pryč od zdi, podél svažujícího se trávníku se dvěma jedlemi a soškou okřídleného anděla. Vykoupení, napadlo ji a zmateně na sošku hleděla. Pak uviděla ten dům, Sekvoja. Byl to přiměřeně velký moderní cihlový dům a stál vedle cesty za dalším trojúhelníkem trávníku, před sebou malé parkoviště.

Dveře se otevřely, ještě než vystoupila z auta, a kaplan vyšel z domu; byl to statný muž středních let s prošedivělými vlasy a vlídnou tváří, oblečený byl do tradiční černi s bílým límečkem a Alexa si všimla, že má obuté sandály. Na slunci se mu brýle zabarvily a skryly před ní jeho oči.

„Paní Hightowerová?“

Přikývla; jeho ruka byla teplá a pevná a jeho stisk uklidňující.

„Nebloudila jste?“

„Ne, děkuji.“

Pohlédl na hodinky. „Bohužel nemáme mnoho času – jeden z pacientů utrpěl náhlou rodinnou ztrátu a já musím…“

„Ale samozřejmě,“ přerušila ho.

„Je od vás moc milé, že jste si na mě udělal trochu času, i když jsem se ohlásila tak narychlo.“

Vedl ji do prostorného obývacího pokoje s růžovým kobercem a usadil ji na pohovku. Sám si sedl do křesla a nohy si položil na růžový taburet. Rozhlédla se kolem sebe. Všechno tu bylo v měkkých růžových a hnědých tónech, barvy byly nevtíravé a nenápadné stejně jako nábytek, ale moc k sobě neladily. Pokoj působil podivně holým dojmem, Alexa postrádala nějaké drobnosti, maličkosti; připadalo jí, jako kdyby to tu někdo nedávno vykradl. Na krbové římse stála osamocená soška mladého zamilovaného páru, na stěně visel zarámovaný obrázek školáka a byla tu televize, ale jinak už nic; nebylo tu zhola nic, co by odvádělo pozornost od muže v křesle naproti ní. Stiskla pevně ruce k sobě.

„Je od vás moc laskavé, že jste mě přijal,“ opakovala.

Shovívavě se usmál. „To nic.“ Odmlčel se.

„Tak John Bosley?“ Přikývla.

„Znám ho dobře.“

„Je opravdu ještě naživu, ano?“

Přes tvář mu přelétl zvláštní výraz.

„Včera byl, určitě. Až moc.“

„Jenom jsem si nebyla jistá.“

„Ale ano, je živý.“ Vstal. „Právě jsem si na něco vzpomněl – okamžik, prosím.“ Vyšel z pokoje a ona se opět rozhlédla: televize, video, soška na krbové římse. Dva mladí lidé z minulého století, elegantní, zamilovaní, bezstarostní. Bezstarostní. Existovalo to vůbec někdy?

„Chtěl jsem vám ukázat tohle – jenom pro jistotu.“ Vracel se do místnosti a podával jí malou černobílou fotografii.

Pohlédla na ni. Fotografie se jí chvěla v rukou, tolik se chvěla, až z ní viděla jen nezřetelné šmouhy. Byl to dvojitý portrét, jednou zepředu a podruhé z profilu, pod tím řady čísel. Bledá vyzáblá tvář s rozcuchanou kšticí světlých vlasů. A oči. Ty oči.

„Ach, bože,“ nezvučně pronesly její rty, „Fabián. Je mu neuvěřitelně podobný.“ Fotografie jí vypadla z rukou do klína. Snažila se ji zdvihnout, ale proklouzla jí mezi prsty na podlahu. Sklonila se pro ni a udělalo se jí špatně, strašně špatně, přitiskla si ruku k ústům.

Zhluboka dýchala a nevolnost přešla. Pak pohlédla na kaplana, seděl zase ve svém křesle a mírně se usmíval.

„Je to těžké,“ řekl vlídně, „moc těžké.“

„Ta podoba,“ řekla Alexa. „Neuvěřitelné.“

Přikývl, ale v jeho výrazu byla pochybnost.

„Vy jste ho nikdy předtím neviděla?“

Zavrtěla hlavou.

„Promiňte – nerozumím tomu. Říkala jste přece, že je otcem vašeho – é – syna?“ Přikývla.

„Přitom jste ho nikdy neviděla?“

Cítila, jak rudne. „Můj manžel byl… eh – on… nemohl mít děti. Dostala jsem semeno dárce – ten dárce byl John Bosley. Udělal mi to jeden specialista z Londýna.“

Přikývl a zamračil se.

„Takže vlastně ani nejste, přesně vzato, příbuznými?“ Odmlčel se. „Nu, vlastně myslím, že musíte být příbuzní, i když trochu zvláštními.“ Usmál se již trochu veseleji.

„Mohla bych ho, prosím vás, vidět?“

„Musím mít souhlas ředitele.“

„Moc ráda bych ho poznala.“

Usmál se. „Opravdu nevím.“ Potřásl hlavou.

„Může to otevřít celou řadu problémů, které by jeho léčení neprospěly. Mohu vaši žádost předat dál – ale nevidím to moc příznivě. Dělá určité pokroky, rozumíte, ale léčení schizofrenie je vždy velice pomalé a obtížné a on už měl obtížnou recidivu.“

„Mohla bych vědět, proč tu je?“

Vstal. „Přinesu jeho spis – odporuje to sice předpisům, ale za těchto okolností… myslím, že můžeme učinit výjimku.“

Vložila svazek hustě popsaných listů zpátky do žluté obálky a zavázala tkanice desek. „Ještě tady – měli bychom tam vrátit tu fotografii.“

„Fotografii,“ opakovala mechanicky. Měla pocit, že jí z těla zmizela všechna krev, cítila se úplně vyčerpaná. Znovu rozvázala tkanice a byla ráda, že má co na práci, něco, co na chvíli zaměstná její mozek. „Fotografii,“ opakovala ještě jednou.

„Paní Hightowerová,“ řekl jí vlídně, „nikde v Bibli není psáno, že člověk musel být dobrý, aby měl nějakou cenu.“

Pohlédla na něj prázdným pohledem, před sebou stále viděla chladný papír s černými písmeny lékařské anamnésy; přikývla a bojovala se slzami.

„A když někdo není normální,“ zeptala se zajíkavě a cítila slzu, která jí stékala po tváři, „když někdo není normální, může ho to zbavit zodpovědnosti?“

„Bůh nám uložil desatero přikázání. Nemůžeme je beztrestně porušovat. Existuje hřích a platí zodpovědnost za něj, i pro duševně nemocné. Psychiatři nemají tu moc, aby očistili něčí štít. Ani já ne.“ Opět se usmál a překřížil nohy. „Člověku, který se dopustil zločinu, když byl nemocný, může pomoci pouze to, že si uvědomí, čeho se dopustil a řekne si: ‚Tehdy jsem byl nemocný, ale teď cítím, že potřebuji odpuštění‘.“

„A John Bosley to řekl?“

Zavrtěl hlavou. „Obávám se, že na to je příliš chorý.“

„Zní to krutě,“ řekla Alexa.

„Krutě?“

„Je kruté od Boha, že stanovil takovou podmínku.“

„My, anglikánská církev, jsme přesvědčeni o tom, že zlo nevstoupí do člověka, který ho nechce přijmout.“ Pousmál se. „Zlo musí být pozváno – člověk musí pozvat Satana do svého života. Satan sám o sobě nepřijde.“

Dívala se na něj a mrazilo ji.

„Vy si myslíte, že John Bosley, navzdory své duševní nemoci, je ve své podstatě zlý?“

Pomalu pokrčil rameny, na tváři smutný a bezmocný výraz. „Neřekl bych navzdory duševní nemoci – musíme uvážit možnost, že duševní problémy člověka, který se dopustil zločinu, jsou příznaky zla v něm.“

Otřásla se. Rozhostilo se dlouhé ticho a Alexa vycítila, že pohlédl na hodinky.

„Může se schizofrenie přenášet – dědit?“

„Bohužel ano, je o tom mnoho dokladů. Společnost pro schizofrenii by vám podala bližší informace, dělali řadu zajímavých výzkumů.“

„Takže můj syn…?“

„Je tu možnost, se kterou je třeba počítat.“ Znovu se podíval na hodinky.

„Mohla byste přijet ještě jednou, abychom si pohovořili podrobněji?“

„Děkuji. Velice ráda.“

Zvedl se a upravoval si košili.

„Říkal jste, že v jeho léčbě došlo k recidivě – co to bylo?“ Jeho tvář pokryl ruměnec a rozpačitě sepjal ruce.

„Taková hloupá příhoda,“ řekl, „velice hloupá.“

„Co se stalo?“

Znovu pohlédl na hodinky. „Nic. Nic to nebylo.“ Odmlčel se. „Ale možná byste o tom měla vědět. Já… povím vám to příště, musím si to ještě promyslet.“

Stále na něj hleděla. O co šlo? O co kčertu šlo?

„Trefíte ven? Zpátky k hlavní bráně? Zahněte doprava.“

„Děkuji, otče – eh – reverende… ehm,“ opravila se rozpačitě.

Usmál se. „Zavolejte mi. Příštích několik týdnů budu mít hodně práce – snad někdy v červnu?“

„Děkuji,“ řekla. „Byl jste velice laskavý.“ Ale on už zřejmě myslel na něco úplně jiného.

26. kapitola

„Nenechal mě, abych si tu fotku nechala.“

Filip Main v křesle napůl ležel, s nohama položenýma na stoličce. Zkřížil je, pak je dal zpátky a opřel se podpatky o stoh papírů. Nadzdvihl se na loktech a o kousek se v křesle posunul. Zamyšleně hleděl směrem k telefonu.

„Velice podivný muž, ten Bosley. To ji tam jen tak nechal?“

„Zřejmě ano.“

„Připoutanou ve sklepě?“

Alexa přikývla, celá bledá.

„A nechal ji tam?“

„Ano.“

„A nikomu nic neřekl.“ Neodpověděla. „Nenáviděl je – jako ženy?“

Alexa otočila cigaretou mezi prsty.

„Ona ho pustila k vodě.“

„Zvláštní. Opravdu zvláštní. Lékař, určitě inteligentní chlap –člověka by nenapadlo, že něco – é – takového…“ Rozhodil ruce.

„Lidé se chovají divně.“

„Proč, Filipe?“

V pokoji se náhle setmělo a zvenku se ozvalo pleskání deště. Představila si chladný sklep a ženu, jak tam sedí připoutaná, vzlyká a chvěje se, naslouchá pleskání vody. Otřásla se.

Main si zastrčil cigaretu mezi vousy a nechal ji tam nezapálenou viset.

„Jak jste na to přišla?“

„Přišla? Na co?“

„Navštívit kaplana.“

Pokrčila rameny. „Ani nevím. Zatelefonovala jsem do Broadmooru, abych zjistila, jestli mi dovolí navštívit Bosleye.“ Náhle se slabě usmála.

„Když se ozvali, připadalo mi, že mluvím s recepcí hotelu.“

„Nechtěli vám to dovolit?“

„Musela bych napsat ředitelské radě. Zeptala jsem se, jestli by mě nemohli na někoho přepojit.“ Pokrčila rameny. „Přepojili mě na kaplana.“

Alexa se rozhlížela po nepořádku v pracovně, pohlédla na Blacka, který spal stočený na válendě. Psací stůl, pracovní stůl, registratury i vojenská pokladna a téměř každý volný kousek podlahy byly zavaleny stohy papírů. Starý elektrický psací stroj byl pod nimi úplně shrbený, stejně jako tiskárna, monitor i klávesnice jeho počítače, papíry byly všude, ležely na všem jako sníh.

„Připomíná mi to tady vaše auto,“ řekla Alexa.

„Mé auto?“

„Vaše pracovna. Jak tady můžete vůbec pracovat?“

„Snažím se.“

Usmála se. „Myslím, že jsem ještě nikdy nebyla v pracovně žádného z mých autorů. Je to pro mě pohled do zákulisí.“

Rozhlédl se a přikývl. „Moc jste teď v kanceláři nebyla.“

„Snad mě nešpehujete?“

„Ne, to ne. Naopak si myslím, že vám jen prospěje, když jste u Davida.“

„Pomáhá mi, abych se nezbláznila.“

Hrál si s krabičkou zápalek. „Nechcete…“ jeho hlas zněl rozpačitě, „… nechcete se k sobě vrátit?“ Zavrtěla hlavou.

Škrtl zápalkou, zapálil si a pohlédl na ni nevyzpytatelným pohledem. Začervenala se.

„Je na mě moc hodný, je mi velkou oporou. Moc ho teď potřebuju, i když bych byla raději, kdyby to tak nebylo. Nerada bych mu zase ublížila.“ Odmlčela se.

„Zaslouží si někoho lepšího než jsem já.“

„Bože, děvče, jenom se nepodceňujte.“

Bylo jí do pláče a na chvíli pevně zavřela oči. Pokývla hlavou.

„Jsem tak vyděšená, Filipe.“

„Co na to říká David?“

Hleděla z okna na špinavou zadní stěnu sousedního domu. „Chce, abych šla za psychiatrem.“ Main potřásl hlavou. „Ale ne,“ řekl. „To snad ne.“

„A co mám tedy dělat? Sám si protiřečíte. Potřebuju pomoc, Filipe. Někdo mi musí pomoct.“ Podívala se ha něj. „Říkal jste, když jsme spolu posledně mluvili, že se duchové někdy snaží vrátit, protože tu nechali nedokončenou práci.“

„To je teorie, nic víc.“

„Pro vás je všechno jenom mizerná teorie.“

Vypadal, že ho její tón ranil a bezradně zatékal pohledem okolo.

„Promiňte,“ omluvila se mu. „Nechtěla jsem se rozčílit. Ale všichni mi stále předkládáte své teorie; nikdo nedělá nic jiného, než že mi cpe ty své zatracené teorie. Včera v noci jsem tři hodiny poslouchala Davidovu teorii o tom, jak jsem citově rozrušená a že potřebuju pomoc psychiatra. Před pár dny jsem poslouchala kurátovu teorii o tom, že potřebuji církevní péči. Svou teorii mi věnoval i Morgan Ford, o temných silách zla. A pak mám vás, s vaší teorií o genech – jak že to bylo? Že jsme vězni svých genů?“ Předklonila se na tvrdé židli. „Kaplan také mluvil o genech; říkal, že se schizofrenie může dědit. Také Ford mluvil o genech, jak jsou prý důležité v duchovním světě; říkal něco o tom, že určují charakter.“

Main pomalu přikývl. „Má pravdu.“

Zazvonil telefon. Main se natáhl pro sluchátko.

„Haló?“ ohlásil se zamyšleně.

Alexa ho pozorovala. Cítila se tu v bezpečí, mezi masivním nábytkem jeho pracovny, mezi kotouči dýmu z nezbytných cigaret, i s jeho pomačkaným sakem. Vědomosti – to je ono, znal tolik věcí, dokázal vysvětlit tolik tajemství. Uměl si poradit s životem.

Až na jednu věc. Se zachvěním si vybavila jeho poslední návštěvu u ní.

Main vzal pero a čmáral něco na nejbližší papír. „Proboha,“ na chvíli přestal, pak zas hodnou chvíli čmáral po papíře. „Dobrá,“ řekl nakonec. „To je tedy něco. Zatím ahoj.“ Položil sluchátko a pohlédl na Alexu. V jeho pohledu bylo něco těžkého, jako by si s něčím nevěděl rady. „To byl – é – kamarád, vězeňský psychiatr.“

„Ano?“

Prsty si uhladil knír. „Dřív pracoval v Broadmooru.“

„Nějak rychle toho nechal.“

Main vzal list papíru a podíval se na něj, pak pohlédl na Alexu a tvářil se ustaraně.

„Neříkal vám kaplan něco o –“ zaváhal, „– o Fabiánově návštěvě?“

Zbledla. „Kdy?“

„Asi před rokem.“

Zavrtěla hlavou. „Nic, i když –“ odmlčela se.

„Něco mi chtěl říct, ale pak to neudělal. Změnil názor; možná to bylo tím, že jsme měli málo času – ale spíš ne. Fabián tam byl? Za Bosleyem?“

„Byla z toho pěkná aféra, jak se zdá.“ Zamáčkl cigaretu, kterou držel v ruce, a vytáhl si z balíčku novou. „Docela pěkná aféra.“ Podíval se na své poznámky, pak škrtl zápalkou a zapálil si.

Hleděla na jeho boty na stole a všimla si, že má po stranách trochu ochozené podpatky.

„Kaplan byl tenkrát zřejmě na dovolené. Měl zástupce – vikáře ze Sandhurstu, který byl pak zproštěn podezření, a jeho pomocníky, kuráty.“ Hrál si s cigaretou. „Fabián přemluvil jednoho studenta teologie a podařilo se mu spolu s ním vydávat se za ty kuráty ze Sandhurstu – tak se dostali dovnitř.“ Pohlédl na ni.

Zmateně na něj upírala oči. „A proč?“

„Měli v úmyslu vyhánět ďábla.“

V pokoji se náhle setmělo, pocítila strach.

„A co se stalo?“

„Přišlo se na to, až když už bylo po všem.“

„Po všem?“

Pokrčil rameny.

„A nemyslíte,“ zeptala se pomalu, „že to Fabián asi myslel dobře? Že byl přesvědčený, že dělá dobrou věc? Copak vy byste se nepokusil pomoct svému otci?“

V pokoji se ochladilo, citelně se ochladilo a Alexa cítila průvan všude kolem sebe. Black se na pohovce posadil a hluboce, dunivě zavrčel. Main zhluboka potáhl z cigarety.

Dívala se na něj, celá vyděšená.

„Byl to hodný chlapec, jsem si jistá, že mu chtěl pomoct.“ V duchu se jí vybavil studený sklep, připoutaná žena, která vzlykala a třásla se; slyšela vodu, jak kape.

„Kdo tam byl?“

„Fabián, student teologie, který se jmenoval Andrew Castle a ještě jeden z Cambridge, ten neměl s náboženstvím nic společného…“ Filip se natáhl a pohlédl do svých poznámek. „Jmenoval se Otto von Essenberg.“

Pokoj se zahoupal. „Samozřejmě,“ řekla trpce, „Otto. Fabián šel za ním jako ovečka.“ Potřásla hlavou.

„Co se dělo při tom vyhánění ďábla?“

„Snažili se vyhnat démony – zlé duchy – z toho člověka.“

„Zní to trošku primitivně.“

„Je to primitivní,“ řekl a tajuplně povytáhl obočí. „Ale někdy jsou staré prostředky nejspolehlivější.“

„To myslíte vážně?“

„Jsou na to důkazy, děvče; zdá se, že to opravdu funguje, někdy.“

„A u Bosleyho?“

Mrkl do své čmáranice. „Jeho osobnost se změnila – a zůstala změněná. Předtím byl agresivní a krutý – pak se stal poslušným a v hlavě se mu všechno popletlo.“

„Nebyla právě tohle jeho schizofrenie?“

Zhluboka vdechl kouř z cigarety a neodpovídal.

„Nemyslíte, Filipe?“ naléhala. „Mohla to být součást jeho psychického stavu.“

„Možná,“ řekl nepřesvědčené.

Třásla se; viděla, že na ni Filip hledí se starostlivě zamračeným čelem a sledovala, jak si mne knír.

„Mám strach, Filipe.“ Zavřela oči. „Proboha, Filipe, pomozte mi nějak.“

„Radil jsem vám, abyste to nechala být.“

„Ne!“ Prudce zavrtěla hlavou. „To ne!“

„Bylo by to lepší.“

Pohlédla na něj. „Vám se to radí. Váš syn to nebyl.“ Main vstal a položil jí jemně ruce na ramena.

„Budete v pořádku, děvče, nebojte se. Nedala byste si kávu?“

Přikývla a zavřela oči. Slyšela, jak vychází z místnosti a naslouchala neustálému bubnování deště, rozléhalo se pokojem, okolo její hlavy, tmavým prázdným prostorem.

„Pozor, je horká.“

Vzhlédla a opatrně si vzala hrneček. Venku zahoukalo auto. Normální život. Někde tam venku byl normální svět, s obyčejnými li kteří dělají obyčejné věci. Zatoužila být mezi nimi.

„Co mám dělat“ povzdechla si.

„Odjet pryč, udělat si dovolenou.“

„Vůbec se nesnažíte mě pochopit.“

Vlídně se usmál. „Ale ano, opravdu.“

„Tím, že odjedu, se vůbec nic nezmění; všechno bude úplně stejné až se vrátím.“ Cítila, jak ji zaplavuje strach a pocit bezmoci.

Opřel se v křesle. „Ach, bože, děvče,“ řekl. „Ach, bože.“

Sáhla pro kapesník a slzy jí stékaly po tvářích, popotáhla a smrkala se.

„Otto mi řekl, že Saffier o ničem nevěděl.“

„Nevěděl o ničem?“ zeptal se Filip zmateně. „O čem nevěděl?“

„O Bosleym. O jeho stavu. Myslel, že je to normální student. Všechno tamto – se stalo až po letech.“

„A jak se o tom dozvěděl?“

„To Otto –“ náhle se zarazila, jako kdyby se jí v mozku spustila opona. „To Otto…“ opakovala jako ozvěna.

„Já – é –“ ale už zapomněla, co vlastně chtěla říct.

Zdálo se jí, že teplota v místnosti ještě více poklesla. Usrkávala kávu a popotáhla. Filip si zapálil další cigaretu a vyfoukl kouř sem. Pozorovala páru, která stoupala z jejího hrnečku.

„Jestli se exorcismus povede, Filipe, co se pak stane s tím duchem – démonem – nebo co to je, když ho vypudí?“ Třásla se, jak mrazivý vír kroužil tělem.

Zkusil kávu prstem a zamyšleně na ni hleděl.

„Musí si najít nového hostitele.“

„Někoho se stejným genetickým uspořádáním?“

„Je to možné.“ Znovu zkusil kávu. „V Bibli je taková scéna – Ježíš vyhání ďábly – on je poslal do sviní.“

„V Broadmooru jsem žádná prasata neviděla.“

Díval se na ni a Alexa cítila, jak rudne; cítila, jak jí jeho pohled proniká skrz naskrz, až hluboko dovnitř, do nejskrytějšího koutu její mysli. Porozuměl.

„Je to možné, děvče,“ řekl.

„Vysvětlilo by to mnoho věcí, Filipe.“

„Asi ano,“ odpověděl, „těžko říct.“

„Všechno je to zatraceně těžké.“

Přikývl a zase vypadal tak ustaraně.

„Měla byste si dát pozor na médium,“ řekl náhle.

Podívala se na něj. „Proč?“

„Někdy můžou být média nebezpečná.“

Snažila se vyčíst z jeho tváře, jak to myslí, ale nedařilo se jí to. „jak to myslíte, nebezpečná?“

„Pouštějí se do věcí…“ chvíli se odmlčel, „… do věcí, kterými nejsou tak úplně jistá.“

Vysmrkala se a znovu popotáhla.

„Vy tomu rozumíte, Filipe viďte? Vy tomu všemu rozumíte.“

Dlouho mlčel, než jí odpověděl.

„Ne, nerozumím.“ Pomalu vrtěl hlavou ze strany na stranu, pak se zvedl, přistoupil k policím s knihami a četl si jejich názvy. „Bohužel, zdaleka ne.“

Nastalo ticho. „Filipe,“ ozvala se nakonec, „když jsme spolu minule mluvili, říkal jste, že se duchové někdy snaží vrátit…“ ostře si uvědomovala slova, která říká, „…protože tu nechali nedokončenou práci. Jak to dokáží?“

Promluvil měkce, téměř omluvným tónem. „Názor spiritualistů je, že… že se vrátí prostřednictvím někoho jiného.“

„Někoho jiného?“

„Někoho pozemského. Živého.“

„Posednou ho?“

Main přikývl. „Duchové nemají vlastní energii.“

„Takže využijí lidskou?“

„Takový je názor spiritualistů.“

„Hostitele?“

Přikývl.

„Stejně jako duchové, kteří byli vypuzeni exorcismem?“ Znovu přikývl, opatrněji.

„A jak si někoho najdou?“ zeptala se a cítila, jak jí vysychá v krku. Pokrčil rameny.

„Duch hledá někoho oslabeného.“

„Jak to myslíte, oslabeného?“

„Nechráněného.“ Dal si cigaretu mezi rty a silně zabafal, pak prudce vtáhl kouř do plic, až to zasyčelo. Pozorovala ho a všimla si, že je tak hluboce rozrušen, až se chvěje.

„Zlí duchové jsou chytří. Dokáží člověka oklamat.“

„Oklamat?“

„To je známá věc.“

„A jak oklamat?“

„Často předstírají, že jsou někým jiným.“

Ucítila, jak jí projel prudký záchvěv jako přílivová vlna, málem ji to shodilo se židle.

„Vyberou si někoho, kdo je na dně; nejsnadnějším cílem jsou pro ně truchlící pozůstalí.“

Nedívej se na mě, pomyslela si, prosím tě, přestaň se na mě takhle dívat.

„Ne,“ řekla a vrtěla hlavou. „To ne.“

„Jsou velice lstiví. Jsou mnohem chytřejší, než si vůbec dokážeme představit.“

Vrtěla hlavou. „A dokážete je zastavit?“ zeptala se téměř šeptem.

„Jako vědec?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Ne,“ řekla o něco jistějším hlasem. „Jako člověk, který je sám k sobě upřímný.“

Pohlédl na ni, pak uhnul očima k zemi a rozpačitě se zavrtěl. Zamáčkl cigaretu a zpod haldy papírů vytáhl nový balíček.

„Odjakživa je pouze jediná účinná cesta.“ Podíval se na ni, pak odvrátil pohled k balíčku, který právě otvíral. „Síla modlitby.“

Napadlo ji, že vypadá, jako kdyby se mu tím ulehčilo, jako kdyby těmi slovy vyřešil nějaký svůj vnitřní konflikt. „Modlitba?“

„Hmm.“

„A jaká modlitba?“

Tváře mu potemněly, upřeně hleděl k zemi, jako kdyby tam četl nápovědu. „Zaříkání.“

Prudce se roztřásla, připadalo jí, že teplota v místnosti ještě více klesla.

„Není tu chladno?“

Neodpovídal.

„Filipe?“ Slyšela, jak se jí chvěje hlas. „Filipe?“ Zoufale se rozhlížela do stran a pak se prudce otočila. Stál za ní, v očích mírně znepokojený výraz.

„Není tu chladno?“

„Zavřu okna.“

„Ne.“ Nechtěla, aby je zavřel, nechtěla ztratit kontakt s venkovním světem. „Nejspíš mám jen zimnici.“

Cítila, jak jí jeho silné ruce třou ramena a snažila se přestat třást, ale nešlo to. „Udělám všechno na světě, aby to utrpení skončilo.“

„Tak jděte za knězem,“ řekl jí tiše a stále jí třel ramena. „Bylo by to pro nás oba nejlepší.“

27. kapitola

Úzkou cestou za fotbalovým hřištěm v Chelsea přijížděla k rozlehlé moderní zástavbě domků se zahrádkami. Naklonila se přes sedadlo vedle sebe a snažila se rozeznat čísla domů. Doufala, že nebude vadit, když ho vyruší v čase oběda.

Dům číslo 38 byl jedním z mnoha malých půldomků s úhledně upravenou přední zahrádkou a Alexa před ním zaparkovala s neurčitě rozpačitými pocity. Prošla krátkou cestičkou a u dveří zazvonila. Buďte doma, prosím vás, myslela si.

Kurát jí přišel otevřít v čistých a vyžehlených džínech a ve starém svetru, v ruce držel kostičku Lega. Vypadal mladší, než jak si ho pamatovala.

„Dobrý den,“ začala nejistě a zarazila se, nevěděla, jak ho oslovit. Reverende? Pane?

„John Allsop,“ pomohl jí, zřejmě vycítil její rozpaky. Díval se na ni a snažil se rozpomenout. Pravé oko mu slabě zacukalo.

„Paní Hightowerová, jestli se nepletu?“

Přikývla.

„Jsem rád, že vás vidím. Jak se máte?“

Vřelost jeho pozdravu ji na okamžik zmátla, nevěděla, jak odpovědět.

„Dobře,“ přikývla a pomyslela si: Proč to říkám?

„To je výborné.“ Přešlápl a pohlédl na kousek Lega ve své ruce.

Alexu napadlo, že ho vyhodí do vzduchu jako žonglér.

„Výborně,“ opakoval.

„Mohla bych s vámi chvíli mluvit?“

„Samozřejmě, jen pojďte dál.“

Následovala ho úzkou chodbou. Podlaha obývacího pokoje byla celá pokrytá kostičkami Lega a uprostřed stálo něco, co se podobalo nedokončenému letadlu.

Omluvně se usmál. „Je to hrozná věc, na mě moc složité. Koupil jsem to synovi k narozeninám. Zkusila jste to někdy?“

Zavrtěla hlavou. „Vypadá to pěkně.“

„To je synova zásluha, moje ne.“

Vešli do malé pracovny v zadní části domu a on jí pokynul do jediného křesla. Posadila se a rozhlédla kolem sebe. Pokoj byl zařízen střízlivě a na rozdíl od Filipovy pracovny tu vládl vzorný pořádek. Na stěně visela doma vyrobená polička s náboženskými knihami, které vypadaly, jako by je každý den někdo oprašoval. Na římse nad elektrickým krbem stálo několik zkamenělin a úlomků keramiky.

„Vy se zabýváte archeologií?“ zeptala se.

„Ano,“ tvář mu ožila. „Tohle je z vykopávek, kterých jsem se zúčastnil.“

„Zajímavé,“ řekla a doufala, že její hlas vyjadřuje stejné nadšení jako jeho.

„Jak se vám vede? Je to asi deset dní, co jsem u vás byl, viďte?“

Přikývla. „Obávám se, že moc dobře ne.“

„Je to pro vás těžké. On byl vaším jediným dítětem?“

„Ano.“

„Pokud si vzpomínám, máte i nějaké manželské problémy?“

„Ano.“

„Někdy podobná věc lidi sblíží,“ řekl tiše.

Zavrtěla hlavou se smutným úsměvem.

„Vycházíme spolu dobře, ale asi se k sobě nikdy nevrátíme.“ Náhle si vzpomněla, jak jí Allsop říkal, že mu nedávno zemřela žena, začervenala se a zmlkla, nechtěla mu připomínat jeho bolest.

„A jak se vám daří vychovávat syna?“

„Docela dobře,“ odpověděl a trochu posmutněl. „Lidé si obvykle myslí, že pro nás, duchovní, je snazší vyrovnávat se s životními problémy, ale i my se s nimi někdy těžce potýkáme.“

„Máte svou víru.“

Znovu se usmál. „Ano, bývá těžce zkoušena. Zvlášť když vám syn rozkouše kázání.“

Zasmála se. „A jak pokračuje vaše kniha?“

„Vy si to pamatujete? Bohužel pomalu.“

„Tohle říkají všichni mí klienti.“

„Není to jednoduché, plně se tomu věnovat. Ale to jsem odbočil.“ Tázavě na ni pohlédl.

„Ani nevím, kde začít.“ Sepjala ruce a propletla si prsty. „Poslední dobou se děje mnoho podivných věcí, mám z toho strach“

Oko mu znovu zacukalo. „Jaké věci?“

„Nevím, jak bych to popsala. Divné věci, takové, pro které není žádné rozumné vysvětlení.“

„Asi chcete říct, že vás straší různé představy?“

„Ne, ne, žádné představy.“

„Bolestná ztráta blízkého člověka mívá velký vliv na lidský rozum a představivost.“

Zavrtěla hlavou. „Ale tohle žádné představy nejsou. Opravdu. Nikdy jsem nebyla nervózní, ani nemám bujnou fantasii.“ Dívala se na něj a ještě pevněji si propletla prsty. „V mém domě se dějí velice zvláštní věci a nejsem sama, kdo si to myslí.“ Dívala se na něj a přála si, aby byl starší; vypadá tak mladě, tak nezkušeně, myslela si.

„Radili mi…“ zmlkla, připadala si pod jeho upřeným pohledem hloupě, „… abych tam přivedla zaříkávače.“

Oči se mu rozšířily, cítila, jak si ji prohlíží.

„Zaříkávače?“

„Asi si myslíte, že jsem se zbláznila.“

„Ne, to si vůbec nemyslím. Ale snad bychom si nejdřív měli promluvit o těch věcech, které vás děsí, pokusit se najít jejich příčinu…“ odmlčel se, „… a snad i nějaké jiné řešení.“

„Myslíte, že bychom si o tom mohli promluvit u mě doma?“

Zatvářil se překvapeně. „Samozřejmě, proč ne, když to pro vás bude lehčí? Podívám se do diáře.“

„A nemohl byste přijít teď hned?“

Přemítavě pohlédl na hodinky. „Ve čtyři musím vyzvednou syna ze školy.“ Vrátil se k ní pohledem a tvář mu zvážněla. „Ano, to půjde.“

Uviděla místo na zaparkování kousek od svého domu a zpomalila. „Máte krásné auto,“ řekl.

„Vždyť už je staré,“ odpověděla a hned zalitovala svého blahosklonného tónu. „Má přes dvacet let.“

„Škoda, že církev nepoužívá mercedesy.“

Rozeznala slabý náznak závisti.

„Ve skutečnosti nejsou nic moc. Jejich provoz je příliš drahý.“

„Každý potřebuje nějakou kompenzaci,“ řekl na to.

Pohlédla na něj; jakou kompenzaci má asi on, napadlo ji. Boha? Zkameněliny?

Mimsa už odešla a nechala tu po sobě další ze svých téměř nerozluštitelných vzkazů. Alexa zapnula konvici a vyšla do haly. Kurát přecházel salónem, pohlížel ke stropu a mračil se.

„Černou nebo s mlékem?“

„S mlékem a bez cukru, prosím vás.“

Přinesla kávu. „Musím se jít upravit. Toaleta je pod schodištěm, kdyby náhodou…?“

„Děkuji,“ zdvořile přikývl.

Když vystupovala po schodech, uvědomila si, jak je v domě překvapivé horko a dusno, jako kdyby šlo topení celý den naplno.

Nahoře jí připadalo ještě tepleji. Zkusmo sáhla na radiátor na odpočívadle, ale byl ledově chladný. S nepříjemným pocitem se rozhlédla kolem sebe, pak vešla do svého pokoje a šla do koupelny. Byl tu příjemný chládek.

Přistoupila k umyvadlu, umyla si ruce a zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle. Tvář měla celou zpocenou. Přitiskla si dlaň k čelu, ale bylo chladné, až ledové, a Alexu napadlo, jestli se o ni nepokouší chřipka. Lehce si obličej osušila ručníkem a dávala pozor, aby si nerozmazala i make-up, pak zavřela oči a jemně si masírovala víčka.

Náhle ucítila chladný závan vzduchu, jako když se otevřou dvířka chladničky, a vycítila něčí přítomnost. Někdo ji pozoroval. Pomalu otevřela oči a pohlédla do zrcadla.

Přímo za ní, bez jediného pohybu, stál Fabián.

V prsou jí zaškubala ostrá bolest, jako kdyby strčila prst do elektrické zásuvky; celé tělo jako by jí začaly propichovat jehly a špendlíky, až málem vykřikla bolestí.

Když se k němu otáčela tváří, uvědomila si, že v místnosti není žádný vzduch. Nemohla dýchat.

Stál před ní, na sobě bílou košili a svůj oblíbený vytahaný svetr, a připadal jí naprosto skutečný, tak skutečný, že by stačilo, aby natáhla ruku a dotkla by se ho.

Ale nebyl tu žádný vzduch.

Usmíval se divným, pokřiveným úsměvem, který neznala, a v jeho očích zahlédla cosi výsměšného, něco, co tam nikdy dřív neviděla a co v ní rozeznělo poplašný zvonek.

Cítila, jak se jí zmocňuje panika. Bodavá bolest špendlíků a jehel byla nesnesitelná, celá se třásla a plíce jí bolely; udělalo se jí strašně špatně.

Straší vás představy, slyšela ozvěnu kurátova hlasu. Straší vás představy.

Zavrávorala, začala ztrácet vědomí. Třesoucíma rukama za sebou nahmatala umyvadlo a křečovitě se ho zachytila. Pak to zmizelo.

Vypotácela se do ložnice, ztěžka dýchala a zděšeně se rozhlížela. Pak vyběhla ven, klopýtala dolů se schodů a v hale se musela zastavit – zhluboka lapala po dechu a celá se nervózně chvěla. Vstoupila do salónu. Allsop soustředěně hleděl do svého šálku kávy. Když vešla, trochu nejistě na ni pohlédl.

„Nevěděl jsem… vy máte ještě jednoho syna?“

„E?“ Zamrkala, nedokázala promluvit.

„Ten mladík, co seběhl se schodů.“

Proč se usmívá? Co je tady k smíchu? Pak si uvědomila, že se vůbec neusmívá, byl to ten jeho nervózní tik. „Světlovlasý?“ nemohla se nadechnout.

„Ano,“ odpověděl tiše.

„Ve vytahaném pulovru?“

Znovu přikývl.

Pevně se chytila opěradla křesla, už se nedokázala udržet na nohou. Sedla si a zavřela oči. Pak je otevřela a pohlédla na něj.

„Nemám jiného syna. To byl Fabián.“

Uslyšela ostré cinknutí, pak další, jak se mu šálek roztřásl na podšálku. Lžička se mu chvěla mezi prsty a narážela na okraj šálku, jako kdyby hrál na hudební nástroj. Trošku kávy se vylilo.

„Aha,“ řekl nakonec, pravé oko mu křečovitě zaškubalo. S potížemi položil šálek na stůl a rozhlédl se pokojem, byl zjevně otřesený a snažil se opanovat.

„Tak tohle jste měla na mysli?“

Alexa si uvědomila něco měkkého v rukou a zjistila, že v nich dosud drží ručník. Začala ho skládat, pečlivě podle vyžehlených záhybů.

„Ano.“

„Nemůže to být někdo jiný tady v domě?“

„Koho myslíte?“

„Třeba čistič oken, řemeslník, někdo takový?“ Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekl a několikrát otevřel a zavřel ústa. Jako ryba, řekla si Alexa v duchu.

„Teď už chápete, o čem jsem mluvila?“

Znovu se rozhlédl, pak se jí podíval do očí.

„Zaříkávání?“

„Pomůžete mi?“

Sepjal ruce a lehce se v křesle zhoupl dopředu a dozadu. Zamyšleně pohlédl na své ruce.

„Jsou i jiné metody než – é – zaříkávání a mají stejný účinek. Zaříkávání lze poradit jen v některých případech a bohužel je s tím v dnešní době hodně starostí. Případ se musí předložit biskupovi k posouzení a on pak rozhodne – a to trvá přinejmenším několik týdnů.“ Vzhlédl k ní nejistým pohledem.

„Víte, dneska se na to hledí s nelibostí, obyčejný duchovní jako já ani nesmí tyto služby poskytovat.“

„Nemohu čekat tolik týdnů,“ řekla Alexa. „Prosím vás. Musíme něco udělat.“

„Ve vašem případě by to podle současných předpisů trvalo ještě mnohem déle.“

„Jak to?“

„Povolení se obvykle pozůstalým uděluje až po uplynutí alespoň dvou let.“

Znovu si vybavila tu hrůzu v koupelně a pocit bezmoci ji celou zahltil. „Dvou let?“ opakovala slabým hlasem.

„Církev bohužel počítá s tím, že mysl těchto lidí je dlouho poznamenaná jejich ztrátou. Až teprve, když se nic nezmění ani po téhle lhůtě, poskytne se jim služba Osvobození.“

„Osvobození?“

„To je moderní terminologie,“ usmál se a oko mu znova zacukalo. „Církev dává tomuto slovu přednost – zřejmě nezní tak mysticky.“

„Ale stejně,“ řekla Alexa, „když to lze prokázat – sám jste to přece viděl.“

„Církev si je vědomá už několik století toho, že posedlost je obvykle způsobena spíš duševní nemocí, než duchy. Představení anglikánské církve se dnes stále více zabývají psychologií a připouštějí, že pouhá církevní péče nedokáže všechny problémy vyřešit, myslím, že se snaží jít s dobou, snaží se být objektivní. Často se totiž stává – a to i když duchovní rozhodnou, že situace vyžaduje exorcismus, že se nakonec zjistí, že všechno zapříčiňovala duševní nemoc, která se zásahem někdy i zhorší.“

„Vy myslíte, že jsem duševně nemocná?“

Pohlédl na ni, pak se znovu rozhlédl pokojem. „Ne. Myslím si, že asi máte pravdu. V tomto domě něco je. Něco nepřátelského. Ale věřím, že exorcismus není nutný. Potřebujeme zjistit, co ducha znepokojilo a snad se nám podaří ho uklidnit.“ Jemně se v křesle kolébal, dopředu a dozadu.

„Já vím, co ho znepokojuje.“

Allsop na ni hleděl a stále se kolébal.

„Nechcete mi to povědět?“ požádal ji jemně.

Pohlédla mu do očí a zavrtěla hlavou. „Ne. Nechci.“

„Pomohlo by nám, kdybychom znali příčinu.“

Hleděla oknem ven, pak se náhle otočila do haly, přesvědčená, že se tam něco pohnulo. Napjatě naslouchala, ale nic víc neviděla ani neslyšela. Obrátila se zpátky ke kurátovi.

„Myslím, že tu nechal nedokončenou nějakou práci.“

Na chvíli se přestal kolébat, pak znovu začal.

„Ale obávám se, že většina z nás odchází nepřipravena a hodně z toho, co jsme si v životě plánovali, nestihneme udělat.“

Přikývla.

„Tohle jste myslela?“

„Ne.“ Sklopila oči k ručníku, pak vzhlédla k Allsopovi. „Myslím, že se chce vrátit, aby někoho zabil.“

Znovu sklopila oči, nedokázala čelit jeho pohledu, nedokázala čelit jeho přesvědčení, že se zbláznila.

„Myslím, že zádušní mše to vyřeší,“ uslyšela jeho jemný a tichý hlas.

Podívala se mu do tváře. „Jak to myslíte?“

„Odsloužíme tu jednoduchou zádušní mši, tady v domě. Věřím, že se pak všechno uklidní.“

Necítila se zklidněná, jeho slova ji spíš lekala.

„Jak…? Co to bude…? Já – moc vám nerozumím.“

„Můžeme ji odsloužit dneska, jestli chcete, potom, co vyzvednu syna. Jenom si musím přinést některé věci.“

Hleděla na něj. „Jaké věci?“

Pohlédl na hodinky.

„Okolo šesté, bude vám to vyhovovat?“

Může jí tenhle vážný mladý muž s nervózním tikem a ve starých džínech nějakým způsobem pomoci? Že by všechno, co se tu děje, dokázal přemoci jen několika modlitbami? A nebo ho duchové s posměchem vyženou z domu?

„Dobře,“ slyšela svou odpověď. „Děkuji vám.“

„Co budete dělat do té doby?“

„Dělat?“ zeptal se její hlas.

„Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste tu nezůstávala. Máte kam jít? Můžete navštívit přátele?“

„Kancelář. Půjdu do kanceláře.“

„Ano,“ řekl. „To je dobrý nápad. Zkuste se soustředit na něco jiného.“

Vstal, nervózně se rozhlédl a zamířil k venkovním dveřím. Pohlédl na schodiště a oči se mu rozšířily, byla v nich nejistota. Následovala ho ven z domu a ani se neohlédla.

28. kapitola

„Andrew Mallins je na lince, říká, že má námět na hru a chce ho s vámi prodiskutovat.“

Zavrtěla hlavou. „Teď ne, Julie,“ řekla do mluvítka intercomu. „Dneska ne.“

„Chcete s ním vůbec mluvit?“

„Ať mi zavolá příští týden.“

Bezmocně hleděla na svůj pracovní stůl; Bože, to se toho nakupilo. Pohlédla na dřevěný kalendář. Stř. 3. květen. Intercom znovu zabzučel.

„Na lince je pan Prior,“ řekla Julie.

„Pan Prior? Toho neznám.“

Juliin hlas trochu poklesl. „Je z krematoria,“ řekla s účastí.

„Dobrá.“

Pan Prior mluvil uctivě, ale přímo k věci.

„Napadlo mě,“ říkal do telefonu, „jestli jste už přemýšlela o tom, jak naložíte s popelem.“

Znovu pohlédla na kalendář. 3. květen. Zamrazilo ji. 3. květen. Zítra, pomyslela si. Zítra. 4. května.

„S popelem?“

„Samozřejmě ho můžeme rozptýlit za vás, jestli je vám to milejší.“

„Ne,“ odmítla.

„Nabízíme několik velice lákavých možností. Například růžový sad? Můžeme popel rozptýlit nad růžemi, nebo pohřbít pod nimi. Pochopitelně bez urny, na to skutečně není místo.“

„Pochopitelně,“ odpověděla roztržitě, „to není.“

„Nemusíte se rozhodnout okamžitě – uschováváme popel po dobu tří měsíců.“

Urna, zkusila si ji představit. Malá, černá nádoba z umělé hmoty. Ach, bože, kdyby to bylo tak jednoduché. 4. května. 4. května. Zítra.

„Ozdobná destička na stěně je také velmi oblíbená; samozřejmě se musí obnovovat každých patnáct let.“

„Samozřejmě.“

„Zápis do Knihy vzpomínek je nastálo; také poplatek je pouze jediný.“

Malá černá nádoba, naplněná jemným bílým prachem. Její dítě.

„Nebo je tu ještě několik volných míst na alpiniu – ale trochu obtížněji přístupných. Obávám se, že na nejlepší místa je nutno čekat.“

4. května.

„Také vám můžeme urnu předat; mnoho lidí to teď tak dělá, rozptýlí popel na oblíbeném místě zesnulého. Poslední dobou velice populární způsob a samozřejmě bez poplatku.“

Oblíbené místo. Rozptýlit ho nad jezerem. Představila si, jak drží urnu v ruce, odšroubovává uzávěr, popel jí vletí do obličeje a otřásla se.

„Ještě si to rozmyslím,“ řekla.

„Jistě, není žádný spěch, tři měsíce popel uschováváme, než – é – než ho zničíme. Samozřejmě vás předtím upozorníme.“

„Samozřejmě.“ 4. května.

Na lince byl Filip Main. Jestli s ním chce mluvit? Kde je ten muž z krematoria, napadlo náhle Alexu. Ukončila už ten hovor? Na čem se spolu domluvili?

„Jak se máte?“ ozval se vlídný hlas.

„Dobře.“

„Byla jste…?“

„Ano. Dnes večer.“ Cítila záplavu slz, která se jí nahrnula do očí. „Budou sloužit zádušní mši. Řekl, že povolení exorcismu by trvalo moc dlouho – ani to nedělají tak brzy po… – ach Bože, Filipe, já se strašně bojím!“

„Bude to v pořádku, děvče.“

„Kéž byste mohl přijít také.“

„Vy to zvládnete, uvidíte.“

Vysmrkala se. „Můžu vás pak zavolat?“

„Jistě, půjdeme spolu na drink.“

Popotáhla a najednou se cítila dobře, byl to dobrý pocit, mít ho na druhém konci telefonu; ucítila příliv tepla, který jí začal proudit tělem. „To bych moc ráda.“

Podařilo se jí zaparkovat přímo před domem. Bylo tři čtvrti na šest. Vypnula motor a zavřela oči. Uslyšela kroky a polekaně vzhlédla; okolo šel muž s labradorem na vodítku. Přes okenní sklo ji přejel oceňujícím pohledem a Alexa se začervenala. Na okamžik ji to nečekaně rozveselilo. Normální život, ještě to existuje; ještě existuje úplně normální, obyčejný život. Pevně sevřela volant oběma rukama a hleděla na svůj dům – jako králík, napadlo ji, jako polekaný králík z kotce.

4. května.

Co to k čertu znamená? Proč se jí to stále znovu vrací?

Je vůbec možné, že tu takhle sedí v autě, pár kroků od svých dveří a netroufá si do nich vejít? Do svého domu? Do svého domova? Upřeně hleděla na modré venkovní dveře, bíle omítnuté stěny – už trochu zašlé, měly by se brzy přemalovat. Zkusila si vzpomenout, kdy je malovali naposledy. Nejméně před pěti lety. Bože, vypadaly tak pevně, tak normálně, bude všechno ještě někdy normální? Bude tu ještě někdy normálně žít?

Roztřásla se. Ve zpětném zrcátku zahlédla kuráta a ještě jednoho muže, oba byli v černých sutanách a něco mezi sebou vlekli. Když přišli blíž, viděla, že je to hnědá neforemná kabela.

Druhý muž byl starší než Allsop, odhadla jeho věk na něco přes čtyřicet.

Vystoupila z auta.

„A, výborně,“ řekl Allsop, „právě jste přijela. Měli jsme strach, že jdeme pozdě. Vy se jistě znáte?“

Alexa se zdvořile usmála na staršího muže. Měl uhlazenou, upjatou tvář; byla to tvář profesionálního kněze, ne duchovního pastýře. Kdyby měl místo sutany oblek, vypadal by jako ambiciózní právník.

„Bohužel ne,“ řekla.

„Derek Matthews,“ představil se muž úsečně a bez úsměvu jí podal ruku.

„Vikář od Svaté Marie.“

„Ah,“ řekla, když jí rezervovaně potřásl rukou. „Obávám se, že jsme návštěvy kostela trochu zanedbávali.“

„To většina lidí, paní Hightowerová,“ odpověděl stroze.

„Doufám, že jste nám neměl za zlé, že jsme vás nepožádali o smuteční obřad. Vedl ho přítel mého manžela, který znal mého syna… našeho syna…“ pokrčila rameny. „Doufali jsme, že to pochopíte.“

„Jistě.“

„Můžeme…?“ optal se Allsop.

„Samozřejmě.“ Matthews ji vyváděl z rovnováhy.

„Jen pojďte dál.“ Pohlédla na kabelu. Vypadalo to, jako kdyby v ní přinesli chlebíčky na piknik.

„Je to… krásný kostel, u Svaté Marie.“

„Ne pro puristy,“ stručně ji odbyl Matthews.

„Je to architektonická katastrofa.“

Zavřela za nimi venkovní dveře. Matthews se přezíravě rozhlédl.

„Dáte si… eh… čaj?“

„Myslím, že rovnou začneme,“ Matthews pohlédl na hodinky. „Mám pak ještě schůzi.“

Pohlédla na Allsopa a on se pokusil uhnout očima, ale příliš pozdě. Začervenal se.

„Já – é – myslel jsem, že bude užitečné pozvat i Dereka. Má v těchto věcech mnohem víc zkušeností než já.“ Pravé oko mu divoce zamrkalo.

„Ano, samozřejmě.“ Nervózně se podívala na Matthewsa. „Který pokoj bude nejlepší?“ zeptala se ho.

„Pokoj, kde došlo ke zjevení,“ odpověděl odměřeně, jako kdyby se obracel k zaměstnanci hotelu.

„Ke zjevení došlo ve všech pokojích,“ zareagovala chladně.

„Můžu se vás zeptat, jestli jste se náhodou nezapletla do okultismu, paní Hightowerová?“

„Nezapletla jsem se do ničeho.“ Uvědomovala si svůj hněvivý tón.

„Nedržela jste tu seanci, nic podobného?“

Podívejte se, chtěla mu říct, nejsme ve škole. Ale ovládla se a přikývla.

„Drželi jsme tu kruh, minulý týden.“ Cítila, jak jí rudnou tváře a omluvně pohlédla na Allsopa, uvědomila si, že mu to měla říct.

„Pak bychom měli jít do místnosti, kde jste ho drželi,“ řekl Matthews se vzrůstající netrpělivostí.

„Promiňte,“ řekla bezmocně.

Vedla je vzhůru po schodech; věděla, že se nestane nic, vůbec nic, jenom ji bude Matthews pokládat za ještě většího hlupáka.

Ach, Bože, pomyslela si, když otevřela dveře. Tváře jí hořely hanbou při pohledu na židle, dosud rozestavěné v kruhu.

Cítila Matthewsův upřený pohled a nedokázala mu čelit. Dívala se na Fabiánův obraz, pak na záclony, stále ještě pevně přilepené páskou ke stěnám.

„Takové praktiky jsou velice nebezpečné, paní Hightowerová,“ řekl Matthews.

„Já vím,“ odpověděla tiše jako školačka, a zaznamenala uražený výraz v Allsopově tváři.

Allsop položil kabelu na zem, něco v ní hlasitě cinklo. Matthews k ní klekl a otevřel zip.

„Budeme potřebovat stůl a také nějakou sůl.“

„Sůl?“ opakovala.

„Jenom obyčejnou sůl. Máte slánku?“

„Přinesu ji.“ Alexa šla do kuchyně pro slánku a pak do svého pokoje. V pokoji byla ledová zima a ona se bála zůstat odděleně od ostatních, byť jen na chvíli. Popadla malý stolek u postele a spěchala zpátky do Fabiánova pokoje.

„Děkuji.“ Matthews si od ní vzal stolek a slánku, jako kdyby to byly hračky, které zabavuje dítěti.

Pustili se do příprav, jako by je měli dopředu nacvičené. Allsop odsunul tři židle pryč a Matthews zatím vybíral věci z tašky a pokládal je na stůl.

Pozorně postavil dvě malé svíčky doprostřed stolku, vedle mešní kalich, láhev vína a stříbrný tác. Oba pracovali tiše a jí si nevšímali, jako kdyby na ni zapomněli. Jako kdyby se nepočítala, napadlo ji s nepříjemným pocitem.

Matthews vytáhl stříbrnou kropenku, nalil do ní trochu vody z nádobky a tiše přitom šeptal modlitby. Pak přidal trochu soli. Vzal kropenku do ruky, otočil se a hleděl mimo Alexu. „Ochraňuj nás, pane Bože, snažně tě prosíme.“ Pak vytáhl z tašky stříbrný kropáč, namočil ho do svěcené vody, vykročil kolem Alexy a cákl na stěnu. Znovu se otočil a slavnostně tento úkon zopakoval před každou stěnou pokoje. Pak odložil kropenku i kropáč, vytáhl z kapsy zlatý zapalovač a zapálil svíčky.

Allsop opatrně přelil zbytek vody zpátky do nádobky a uklidil kropáč do kabely.

„Začneme?“ zeptal se Matthews.

Alexa se posadila tváří k oběma duchovním.

„Jste křtěná, jak jsem vyrozuměl?“ optal se jí Matthews.

Přikývla.

„Modleme se,“ řekl hlasitě a přísně, jako kdyby hovořil před soudním tribunálem.

Kurát sepjal pevně ruce a pozvedl si je k tváři.

Připadala si spíš jako ve škole, než u náboženského obřadu. Beze slova ho napodobila a chvěla se hněvem a ponížením.

„Vyslyš naše modlitby, ó Bože, kterými pokorně prosíme o tvé milosrdenství.“

Rozuměli něčemu, tihle dva? Se svou kabelou a stříbrným náčiním? Věděli něco víc než Morgan Ford? Než Filip? Nebo byli jen párkem šarlatánů pod praporem dobročinnosti? Nebo snad zastupovali sílu a vliv boží moci, moci, která je nad vším ostatním? Jaká je to moc?

Předklonila se a zavřela oči, snažila se soustředit, snažila se navázat spojení s Bohem, ke kterému se obracela jako malá holčička a který jí tenkrát naslouchal. Ochraňoval ji a dával všechno do pořádku.

„Vyslyš naše modlitby, Pane Bože, kterými Tě pokorně prosíme, aby jsi ducha Tvého služebníka Fabiána, kterého jsi povolal k sobě z tohoto světa, přenesl do místa věčného klidu a světla, a tak mu umožnil sdílet život všech Tvých svatých. Skrze Krista, Pána našeho.“

„Amen,“ řekl Allsop.

„Amen,“ opakovala jako ozvěna a uvědomovala si zvuk svého hlasu.

„Modlíme se k Tobě, Pane náš a Bože, abys přijal duši tohoto svého služebníka Fabiána, pro kterého byla prolita Tvá krev. Vzpomeň si, Pane, že nejsme nic než prach a že člověk je jako tráva a květiny na louce.“

Dej do toho trochu citu, člověče, chtěla vykřiknout, dej do toho trochu citu! Otevřela oči a zlostně na něj hleděla přes sepjaté ruce.

„Bože, dopřej mu nekonečný odpočinek.“ Matthews přerušil svou řeč, aby se podíval na hodinky. „A rozsviť nad ním věčné světlo. Dopřej, Pane Bože, svému služebníku Fabiánovi místo věčného odpočinku a odpuštění.“

Pohlédla na Fabiánův obraz, pak zavřela oči a znovu si je zakryla rukama. Co si o tom všem myslíš, miláčku? Nevadí ti to? Rozumíš tomu?

„Milosrdný Bože, který s námi máš slitování a odpouštíš nám. Povolal jsi k sobě svého služebníka Fabiána, který v Tebe věřil a skládal v Tebe své naděje.“

Nic. Nedokázala cítit vůbec nic, jen nevěřícný úžas nad tím, že se tohle všechno opravdu děje. Sledovala Allsopa, který měl ruce zbožně sepjaté a oči pevně zavřené. V pokoji bylo dusno, voněl tu vosk rozpouštějících se svíček a Alexa cítila, jak se potí.

„Pane Bože, který měříš čas všech lidí, cítíme zármutek nad tím, že Tvůj služebník Fabián tu s námi pobyl tak krátce, a vroucně Tě prosíme, aby směl užívat života věčného v Tvé přítomnosti.“

Svíčky se mihotaly a házely stíny po Matthewsově tváři, jako kdyby na něj znechuceně házely zpátky svěcenou vodu.

„Náš bratr byl nasycen Kristovým tělem, pokrmem věčného života. Soudného dne bude znovu vzkříšen. Skrze Krista, Pána našeho.“

„Amen,“ řekl Allsop.

Nedokázala se přinutit, aby také promluvila. Rozhostilo se ticho.

V místnosti bylo stále větší a větší horko.

„Svatý, svatý, svatý Bože, Pane síly a moci, nebesa a země jsou naplněny Tvou slávou. Chvála Bohu na výsostech.“ Matthews upřel pohled do jejích očí.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé, přijď království Tvé. Buď vůle Tvá jak v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej nám dnes a odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim viníkům. A neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého.“

Matthews se odmlčel, pohlédl vzhůru, nad její hlavu, jako kdyby byla jeho slova příliš důležitá, než aby je adresoval pouze jí.

„Neboť Tvé je království a moc a sláva, na věky věků. Amen.“

Tiše vstal a otočil se ke stolu. Vzal hostii a odlomil kousek do mešního poháru.

„Ovečko boží, odstraň hříchy tohoto světa, měj s námi slitování.“ Obrátil se a pohlédl přímo na ni.

„Kéž toto spojení těla a krve Pána našeho Ježíše Krista přinese život věčný všem, kdo ho přijmou.“ Pokynul jí.

Pomalu vstala a váhavě k němu přistoupila. Naznačil jí, aby poklekla a vzal do ruky oplatku.

„Vezmi a jez,“ řekl s pohledem upřeným mimo ni a oplatku jí podal.

Ochutnala sladký kousek, pak ucítila ostrý, chladný okraj poháru a opojnou vláhu vína.

„To je Kristova krev.“

Tiše šla zpátky ke své židli, v ústech mdlou, kovovou chuť.

„Pane Bože, Tvůj Syn udělil nám svátost svého těla, aby nás posílil na dlouhou cestu. Dopřej bratru našemu, Fabiánovi, usednout vedle Krista na jeho věčné hostině, kde žije a kraluje na věky věků.“

„Amen,“ zašeptala.

Allsop neřekl nic a Matthews ji přejel pohrdavým pohledem, jako malou holku, která nedává pozor a mluví, když nemá. Zavřela oči.

„Všemohoucí Bože, který jsi nás zbavil smrti skrze smrt svého syna, Ježíše Krista.“

Slova jí rezonovala v hlavě jako údery kladivem.

„Skrze jeho tělo, ležící v hrobě, a jeho slavné vzkříšení z mrtvých, posvětil jsi hrob.“

Slyšela krápání vody, ostré, nelítostné krápání, podobné výstřelům. Jeden krápanec ji udeřil do čela jako rána pěstí, pak druhý. Stékaly jí do očí, slané a pálící. Sáhla si na čelo. Ale nic tam nebylo, nic kromě vlhkosti jejího potu.

„Přijmi naše modlitby za ty, kdo zemřeli s Kristem a byli s ním pohřbeni a s věčnou nadějí čekají na své vzkříšení. Dopřej, prosíme Tě, Bože živých a mrtvých, věčný odpočinek i Fabiánovi. Skrze Krista, Pána našeho. Amen.“ Znovu pohlédl na hodinky.

„Amen,“ řekl Allsop.

Matthews si klekl a sfoukl svíčky, pak začal sklízet věci do kabely. Allsop otevřel oči, mírně se na Alexu usmál, vstal a začal mu pomáhat.

Seděla a dívala se na ně. To je všechno, chtěla se zeptat, to je všechno? Ale pochybovala, že by se Matthews obtěžoval s odpovědí.

Sešli do haly a ona jim otevřela hlavní dveře. Matthews vyšel, pak se k ní otočil.

„Doufám, že si to dobře rozmyslíte, než se zase budete plést do okultismu, paní Hightowerová.“

Pokorně přikývla.

Odvrátil se a sešel se schodů, Allsop zdvihl tašku a usmál se na ni.

„Zavolám vám za několik dní, jak si vedete.“

„Děkuji.“

Zavřela za nimi a otočila se. Fabián stál dole pod schody.

Náhle ucítila pach benzínu, celá hala se zdála být zamořená výpary. Pak se k ní Fabián začal blížit, tiše klouzal, aniž by hýbal nohama, až z něj neviděla nic než oči. Oči někoho jiného, ne jejího syna, chladné nenávistné oči, sršící zlobou.

„Ne!“ vykřikla, zavřela oči, otočila se ke dveřím a hledala zástrčku. Prudce otevřela a vyběhla na ulici.

„Pomoc!“

Ale nevyšlo z ní hlásku.

„Pomozte mi!“

Nic.

„Ach, Bože, zastavte, vraťte se, prosím vás, vraťte se!“

Bezmocně za nimi hleděla.

„Prosím vás, pomozte mi,“ zašeptala. Ale oba duchovní již byli skoro na konci ulice, poskakovali ve svých sutanách a velká kabela se houpala mezi nimi; vypadali jako párek bumbrlíčků, kteří si vyšli na piknik.

29. kapitola

Projela vraty příliš rychle a narazila do vyježděných kolejí vozové cesty, které byly plné vody; prudký náraz do spodku mercedesu otřásl celým autem. Na přední sklo dopadly cákance blátivé vody a ona zapnula stěrače; současně prudce strhla auto, aby se dostala z hluboké brázdy. Předek mercedesu vyletěl vzhůru, chvíli tak zůstal, pak se zřítil zpátky a náraz ho odmrštil stranou, až málem narazil do živého plotu.

Stěrače škrabavě přejížděly sklo a pískaly přitom jako rozzuření ptáci. Ucítila zápach prasat a zahlédla cosi malého a tmavého, co rychle vycupitalo z kužele kalného světla reflektorů a ztratilo se ve tmě. Mercedes znovu vyrazil a sklouzl zpátky. Stále držela nohu na plynovém pedálu až těsně u země.

Mezi gumovými pařáty stěračů, skrz blátivé šmouhy na skle, uviděla vpředu po levé straně jezero, zahalené řídkým mlžným příkrovem. Jako rubášem, pomyslela si a otřásla se. Za soumraku vždycky působilo mimořádně zlověstným dojmem.

Před domem uviděla zaparkovaný Davidův landrover a zarazila vedle něj. Vypnula motor, zavřela oči a úlevou se málem rozvzlykala. Motor ještě několikrát hlasitě škytl a zasyčel, aby dal najevo svůj protest. Zápach spáleného oleje byl silnější než pach prasat. Motor znovu škytl a ještě jednou zasyčel. V rychle houstnoucí tmě za sebou zaslechla ovčí zabečení.

Vystoupila z auta a chvíli tiše stála, nohy se pod ní třásly. Znovu se ozvalo ovčí zabečení, pak vzdálené plácnutí ryby o hladinu, jinak byl všude klid. Váhavě vykročila k domu, pak se zastavila a zakolísala, málem upadla. Pod nohama jí zavrzalo bahno, opět vykročila, pak to začvachtalo a pravá noha ji zastudila.

„Do čerta,“ zaklela, opatrně vytáhla nohu z bláta a dávala pozor, aby jí tam nezůstala bota. Dům tonul ve tmě, ale pod dveřmi stodoly prosvítalo světlo, tak se vydala přes dvůr směrem k ní.

David k ní stál zády a hleděl vzhůru na zdvihací zařízení, které měl upevněné na hlavním trámu. Kladka s táhlem visely dolů a jemně se pohupovaly nad obrovským novým sudem, který dosud stál uprostřed místnosti.

„Ahoj,“ pozdravil ji, aniž by se otočil. „Jaký jsi měla den?“

„Mizerný,“ odpověděla tiše.

„To je ale mrcha tenhle sud, opravdická mrcha.“

„Jak jsi poznal, že jsem to já?“

Stále byl otočený. „Podle auta. Vždycky poznám tvoje auto – i když dneska jsi jela trochu rychlejc než jindy. To je ale mrcha – co myslíš, takhle?“

„Jak takhle?“

„Uvažuju, že ten sud nechám, kde je – nevypadá to moc divně, co myslíš?“

Alexa hleděla na provaz. „Vypadá to jako šibenice.“

„Šibenice?“ otočil se a trochu se předklonil, aby na ni lépe viděl. „Kriste, ty ale vypadáš!“ Sklonila hlavu a cítila, jak jí vytryskly slzy. Popotáhla.

„Pojď,“ řekl a jemně ji vzal kolem ramen.

„Dáme si skleničku.“ Posadili se v kuchyni.

„Vlastně je to bezvadné,“ řekl, „mít doma vlastní bohoslužbu.“ Pousmál se. „Zdá se, že i církev musí bojovat proti konkurenci. Když nepřijde obec věřících do kostela, pošleme kostel za věřícími. Vzhůru do boje s vinárnami, bary a dámičkami. Bohoslužby na telefon, co? Přijímání svátosti až do domu – a není třeba dělat si starosti s pokladničkou na příspěvky. Alespoň doufám, že nic nevybírali?“

„Ne, nic.“

„Ještě to tak, za takové svinstvo!“

„Davide!“ napomenula ho.

„Promiň.“

Držel skleničku za nožku a kroužil vínem uvnitř. „Všechno se to časem zlepší, uvidíš.“

Alexa se usmála a usrkla whisky.

„Já vím.“

„Mám to chápat tak, že se teď vracíš zpátky?“

V jeho hlase zaslechla posmutnělý tón a pevněji uchopila svou sklenici.

„Myslela jsem si… víš,“ začala a zčervenala. „Vycházíme spolu docela dobře. Myslela jsem si… možná… že bysme mohli…“

Zavřela pevně oči, znovu ucítila slzy a zatnula zuby; třásla se, křečovitě kolébala židlí dopředu a dozadu. Ještě jednou usrkla whisky a cítila v ní sůl svých slz. Otevřela oči a pohlédla na něj.

„Ještě nic neskončilo, Davide.“ Tělem jí projela křeč tak prudce, až to zabolelo.

„Tohle je teprve začátek.“

Ucítila jeho pevnou, silnou ruku kolem svých ramen a jeho drsné prsty jí pohladily tvář.

„Tady jsi v bezpečí, miláčku,“ konejšil ji. „Postarám se o tebe, neboj se. Nevracej se zatím do Londýna – počkej s tím, až se všechno uklidní.“

Přikývla; velká osamocená slza jí sklouzla dolů po tváři až k jeho prstu, který ji zastavil jako přehrada.

Vzbudil ji zvuk krápající vody, ostré, nelítostné krápance, připomínající výstřely ze vzduchovky. Jeden krápanec jí udeřil do čela jako rána pěstí, pak další. Kráp. Kráp. Zvuk se rozléhal místností, jako kdyby byla v jeskyni.

Nohy měla jako z ledu. Na tváři cítila nepřátelský závan chladného vzduchu. Kráp, slyšela. Natáhla ruku, aby si utřela vodu. Ale tvář měla úplně suchou.

Zamračila se, cítila, jak jí buší srdce a vybavila si žalostný Fabiánův nářek v kruhu. „Pomoz mi, mami.“ Potom vrčící hlas: „Neposlouchej toho spratka.“

Co se s tebou děje, miláčku? Prosím tě, pověz mi to. Prosím. Kráp. Palčivě to zabolelo, jako kdyby ji udeřil tenisový míček; cítila, jak jí voda stéká po hlavě dolů. Sáhla tam prsty. Zase nic. A pak náhle porozuměla.

Zavřela oči, roztřásla se. Věděla už, co má dělat; ale nevěděla, jestli na to bude mít dost odvahy.

Nástěnné hodiny dvakrát hlasitě hrkly. Zaslechla jakýsi klouzavý zvuk, zašustění látky, pak ucítila prudký závan vzduchu. Zavrzalo okno, zasvištěl průvan, ozval se třepotavý zvuk rozevlátých záclon.

Její pádící srdce zpomalilo. To vítr, obyčejný vítr a záclony. Nic víc. S úlevou se usmála a znovu se opřela o měkký polštář, cítila, jak se jí nohy zahřívají a pokožka uvolňuje, bolest mizí.

Pak náhle ucítila bodavou bolest v prstu u ruky a celé tělo se jí křečovitě stáhlo. Mučivá bolest tisíců jehel a špendlíků jako by ji napnula na skřipec, až se znovu vzepjala v křeči. Bolest zmizela stejně náhle, jako začala, a nechala ji ležet celou obolavělou.

Pak jí tělem projel prudký náraz a vymrštil ji z postele do sedu, čelem k pelesti. Vzlykla. Něco před ní stálo, v nohách postele. Stín, černější než tma.

„Dneska, mami.“

Hlas byl jasný, neuvěřitelně jasný.

„Co tím myslíš, miláčku?“

Vzrušení opadlo.

„Miláčku?“

Vztáhla ruku k nočnímu stolku, hledala vypínač. Rozsvítila a zamrkala, oči jí bolely a pálily, hleděla na šatní skříň v nohách postele.

Záclona se prudce vzedmula do místnosti, jako kdyby s ní někdo vztekle zacloumal. Uslyšela svištivý poryv větru, který do ní narazil. Sepjala ruce a zavřela oči. „Pane Bože, pomoz mi. Prosím tě, dej mi sílu to všechno snášet. Prosím tě, ochraňuj Fabiánova ducha, dej mu své požehnání a dopřej mu odpočívat v pokoji. Prosím tě, milý Bože, nedopusť –“ zarazila se.

Někdo ji pozoroval.

Otevřela oči, ale nic tam nebylo, nic, jen nábytek a nepokojná záclona a zvuk nočního větru.

Když ráno vešla do kuchyně, překvapilo ji, že tam vidí Davida. „Jak jsi se vyspala?“

„Dobře,“ odpověděla. „Jenom mě chvílemi budil vítr.“ Vyhlédl z okna.

„Zdá se, že už přestal, bude krásný den. Zůstaneš tu dneska?“ Přikývla.

„Fajn. Dáš si kafe?“

„Ráda.“

Postavil konvici na oheň.

„Myslela jsem, že touhle dobou už pracuješ?“

„Čekám telefon. Myslím, že se mi podaří dojednat prima obchod.

Funguje jenom tenhle aparát – ten v kanceláři mi tuhle upadl a teď nezvoní.“

„Já tu zůstanu a zavolám tě,“ nabídla se s úsměvem. „Klidně si zahraju na tvou sekretářku, vůbec mi to nevadí, vážně.“

„To je v pořádku. Musím dohnat nějaké papírování, udělám si to přitom.“

Ksakru, pomyslela si.

„Kromě toho, nestává se mi tak často, abych měl potěšení z tvé společnosti i ve všední den.“

Copak nic nechápeš, myslela si, kriste, copak vůbec nic nechápeš?

Mrkl na ni a ona se na něj usmála, ale přitom mu hleděla přes rameno na zrezivělý klíč, který visel na stěně za ním.

„Asi se půjdu projít.“

„V tuhle dobu je venku nádherně,“ usmíval se na ni.

„To je jedna z mých kompenzací. Počkám na tebe s kávou. A – prosím tě, mohla by ses podívat, jestli nejsou na vinicích nějaké ovce?“

Přikývla a pohlédla na hodinky.

„Raději zavolám do kanceláře, až se vrátím.“

„Zavolám za tebe. Řeknu, že se necítíš dobře a že pár dní nepřijdeš.“

„Pro tebe je vždycky všechno jednoduché,“ řekla mu a uvědomovala si podrážděný tón svého hlasu. Usmála se, aby to trochu zahladila.

„Copak ty si můžeš odtud jen tak odejít, na jak dlouho chceš?“

Zavrtěl hlavou.

„Vidíš, já taky ne.“

„Ale někdy to jinak nejde.“

Povzdechla si a vyšla do ostrého ranního vzduchu, který byl prosycen všudypřítomným pachem prasat a svěží vůní vlhké trávy. Ve vzduchu se vznášel chladivý ranní opar, prosvícený časným ranním slunkem a působil až étericky vzdušným dojmem.

Vydala se vozovou cestou pryč od domu a na rozcestí zahnula doprava, k jezeru. Místo ostrůvku viděla pod příkrovem mlhy, která ležela nad vodou, jen stín. Středověký rybník. Otřásla se, když vdechla jeho typický zápach. Ani ptáci tu nezpívali. Zastavila se a pohlédla na nezřetelnou cestičku, zarostlou ostružiním. Zdvihla jeden šlahoun, opatrně se vyhýbajíc trnům, a šlahoun jí zůstal v ruce.

Někdo ho ulomil a položil zpátky.

Stála tiše a strnule na šlahoun hleděla. Opatrně se rozhlédla, pak se sklonila k podrostu; za zády vycítila něčí přítomnost a prudce se otočila, srdce jí divoce bušilo. Nikdo. Opatrně zvedla jiný šlahoun, i ten jí zůstal v ruce.

Někdo si dal záležet. Cestička i vyschlé, zpuchřelé dveře a betonový plácek před nimi, všechno bylo pečlivě zamaskováno.

Vzala za kliku, ale bylo zamčeno. Znovu měla pocit, že za ní někdo stojí a otočila se, celá roztřesená. Nikdo. Dlouho stála bez hnutí a naslouchala. Neslyšela nic než hukot traktoru a vzdálené bečení ovcí.

Opatrně vrátila šlahouny tam, kde byly, přes dveře a na cestičku, a podívala se na hodinky. Čtvrt na deset. Ještě je moc brzy. Otočila se a chvíli pozorovala jezero, pak se pomalu a nerada vydala na zpáteční cestu.

David seděl u kuchyňského stolu, v ústech pomačkanou cigaretu a okolo sebe množství papírů. Zřejmě se tu usídlil na celé dopoledne.

„Už jsi měl ten hovor?“ Potřásl hlavou.

„Čekám ho až později.“

Alexa přikývla, prošla do obývacího pokoje a sedla si. Bylo tam šero a ticho.

Nech to být, varoval jí instinkt; nech to být a zapomeň na to, dej od toho ruce pryč. Vrať se ke kurátovi. Pověz mu to.

„Kdyby tam byla trhlina a jeden z oddílů byl zatopený, spláchne tě to, jakmile otevřeš dveře.“

„Nedovolte mu to, paní Hightowerová.“

„Mami.“

„Neposlouchej toho spratka.“

„4. května.“ 4. května. Dnes.

Nervózně vstala a přistoupila ke studenému krbu. Vzala do ruky fotografii Fabiána na tříkolce. Maličká očička na ni nevinně hleděla z baculatého, šibalského obličejíku. Byla vidět jen úplně zblízka. Pomalu fotografii vrátila na místo, pomalu a těžce.

4. května.

Dnes.

„Dnes, mami.“

„Nedovolte mu to, paní Hightowerová.“ Carrie.

„Dneska mě pustí, mami.“

Šla do kuchyně. David na ni pohlédl a usmál se.

Kristepane, jdi si do své stodoly, jdi někam pryč, kamkoliv. Musíš se v tom vrtat zrovna dneska ráno? Nech mě, ať si vezmu ten klíč. Musím ho mít!

„Můžeme pak zajít někam do hospody na prima oběd.“

„Na prima oběd?“ opakovala nepřítomně.

„Ano, pravý hospodský, co říkáš? To jsme neudělali už léta.“

„Už léta?“

Cítila, jak ji upřeně pozoruje. „Alexo? Není ti něco?“

Upírala na něj prázdný pohled. Jeho slova jí kroužila kolem hlavy jako ozvěna.

„Něco? Něco? Něco?“ Náhle cítila, že padá a pokusila se zachytit stěny, ale ta před ní uhnula. Uslyšela zaskřípění židle a pak ucítila pevný stisk jeho ruky.

„Sedni si… si… si…“

Dřevěná židle lehce vrzla, stěny jako by se rozestoupily a strop se náhle zřítil dolů. Celý pokoj se převrátil a podlaha se vzepjala směrem k ní a bolestivě ji udeřila do ramena.

David klečel nad ní. Slyšela, že něco říká, ale znělo to tlumeně, zdaleka.

„Zavolám doktora… doktora… doktora…“

Zavrtěla hlavou a strop se roztočil, jako by ho k ní měla přivázaný kouskem provázku. Pod hlavou cítila tvrdá prkna podlahy.

„Ne,“ řekla. „Je mi dobře. Opravdu, to nic není.“

Vzhlédla k jeho tváři, do zatočených konečků jeho vousů. „Nic mi není.“ Nejistě vstala a rozhlédla se. Stěny stály na svém místě. Posadila se na židli.

„To jsou nervy,“ řekla.

„Měla by sis udělat dovolenou. Mohli bychom spolu někam odjet… každý by měl svůj pokoj…“

Smutně se pousmála. „Kéž by to bylo tak jednoduché.“

Telefon cinkl a zazvonil. David na něj pohlédl a nechal ho několikrát zazvonit.

„Nechci vypadat moc nedočkavě,“ usmál se na ni.

Vem to už, proboha, už to zvedni. Prosím tě, zvedni to.

Hovořil stručně a odměřeně, pak zavěsil a podíval se na ni.

„To nebylo ono.“ Mrkl na hodinky.

Prosím tě, zazvoň brzy. Musíš zazvonit brzy. Musíš.

Okolo oběda už ho úřadování omrzelo.

„Zajdu na chvíli do sklípku,“ řekl. „Jenom zkontroluju, jestli je všechno v pořádku.“

Ta stodola, se všemi sudy, podivnými přístroji a neustálým vinným zápachem, to je jeho skutečný ráj, uvědomila si. Nedokázal se od něj odloučit ani na pár hodin.

„Zavolám tě,“ slíbila.

„Butler. Tak se jmenuje. Geoffrey Butler.“

„Dobře,“ přikývla. Sledovala ho oknem, jak jde přes dvůr, pak vyšla do předsíně a otevřela botník. Natáhla se k horní polici a chvíli šátrala rukou, až nahmatala velkou baterku. Vzala ji a rozsvítila, namířila si ji do obličeje a přivřela oči před jasným proudem světla. Zhasla ji a uložila zpátky.

Geoffrey Butler zatelefonoval až za další dvě hodiny. Ve čtvrt na pět. Další dvě hodiny, kdy pozorovala klíč a myslela na baterku, další dvě hodiny znervózňujícího čekání. 4. května.

„Geoffrey Butler volá,“ zakřičela nakonec do dveří vinného sklepa a utíkala nazpátek přes dvůr v obavách, aby si to Geoffrey Butler nerozmyslel a nezavěsil. „Za chvilku tu bude, pane Butlere,“ řekla mu s pohledem upřeným na klíč, na ten klíč, který měla takřka na dosah.

Dělej, proboha, pospěš si. Ale kdepak, David mluvil a vrtal se přitom ve svých papírech a dělal si poznámky, spousty poznámek. Mohla si vzít klíč a odejít, dokud byl zaujatý hovorem, ale co kdyby si všiml, že klíč zmizel? To bylo příliš riskantní.

„Uhličitan vápníku,“ říkal David do telefonu. „Křída. Ano.“ Spokojeně se zachichotal. „Ano, obyčejná křída, snižuje kyselost. Ne, to je v pořádku. Vápník dneska přidává kdekdo – bude vám to vyhovovat. Ano, jistě, všechny předepsané ukazatele v pořádku.“ Dělej, pospěš si.

Konečně zavěsil, pak k ní přistoupil, bouřlivě ji objal a políbil na obě tváře.

„A je to,“ prohlásil spokojeně. „Mám to v kapse! Bude to ohromný úspěch.“

„Výborně.“

„Ten Goeffrey Butler bude ode mě víno odebírat a zahrne ho do své nabídky.“

„To jsem ráda.“

„Něco ti povím. Když to víno chutná jemu, tak musí být dobré. Dneska večer to oslavíme. Jsi pro?“

„Samozřejmě.“

„Nevadilo by ti, kdybych šel ještě na chvíli do sklípku? Jenom udělám pro Butlera pár zkoušek – nevadilo by ti to?“

„Ne,“ odpověděla. „Kdepak, vůbec ne.“

Dívala se oknem, jak jde přes dvůr do vinného sklípku a právě se chtěla natáhnout a sundat klíč se stěny, když uslyšela zvuk přijíždějícího auta. Zákazník nebo nějaký turista, napadlo ji. Přijeďte bezplatně ochutnat. Návštěvy vítány. Jeďte pryč, řekla jim v duchu, jeďte ksakru pryč, ať jste kdo chcete.

Nechala klíč viset; kdykoliv sem může vběhnout, pro vývrtku, skleničky nebo něco podobného.

Rozzlobeně šla do obývacího pokoje, sedla si na pohovku a zahleděla se na chlapečka na tříkolce, malého cvalíka s tmavýma, zadumanýma očima.

Zvenku slyšela nějaký rozruch a pak Davidovo rozčilené volání.

„Alexo! Alexo, kde jsi? Co to má dočerta znamenat? Ty jsi to domluvila? Pozvala jsi sem ty zatracené blázny?“

„Davide,“ zavolala, ale sotva hlasitěji než šeptem. Slyšela, jak se jeho hlas vzdaluje.

„Copak to nechápete? Přijela sem, aby měla od všeho pokoj. A vy s tím přijdete za ní až sem. Je mi úplně jedno, kvůli čemu sem jedete. Proč ji nenecháte na pokoji? Bude zas v pořádku, potřebuje jen pár dní klidu.“

„Bohužel to není tak jednoduché, pane Hightowere. Kéž by bylo.“ Okamžitě poznala zpěvavý hlas Morgana Forda. „Davide.“ Bylo ticho. 4. května. Otřásla se. „Davide.“

Slyšela Fordův hlas, tichý, ale naléhavý.

„Myslím, že bychom měli hned začít.“

„Ne,“ odporoval David. „Ona nechce.“

„Je to v zájmu vás obou,“ řekl Ford.

Ne, pokoušela se říct. Ne. Ale nevydala ani hlásku.

„Duch vašeho syna je rozrušený, pane Hightowere. Nemůžete ho tak nechat. Dokud nepomůžeme jeho duchovi přejít, vaše paní nebude mít klid.“

Nedovol mu to, Davide, prosím tě, nedovol mu to.

„Nemůžete to odložit? Až bude trochu silnější?“

„Dokud je duch tady, nebude nikdy silnější. On z ní celou tu dobu čerpá energii, oslabuje ji.“

Ne. Tak to není. Copak to nechápete? Ach bože, copak to nechápete?

„Ona je pro něj jakási baterie, čerpá z ní, neustále. Musíme je od sebe osvobodit.“

„Jak to myslíte, s tou baterií?“

„Duchové nemají vlastní energii, pane Hightowere. Berou si energii z žijících lidí.“

„A vy tvrdíte, že si bere energii z Alexy?“

„Duchové, připoutaní k zemi, žijí ve světě temnot, pane Hightowere. Podobně jako člověk, který v temnotě míří za každým světlem, které uvidí, duchové jdou za zdrojem energie. Žal je pro ně silným zdrojem energie. Žal vaší paní na něj působí jako maják.“

Nastalo ticho. „Tohle je vaše teorie?“

„Ne, pane Hightowere. To není má teorie. Takhle to opravdu je.“

„A když nic neuděláme, co bude dál?“

„Je tu nebezpečí, že ji nakonec úplně posedne.“

„Rád bych si promluvil se ženou o samotě.“

„Jistě, samozřejmě. Je tu jedna moc důležitá věc. Víte, ona musí pochopit, že je za to možná zodpovědná.“

Slyšela, jak David zvýšil hlas. „Zodpovědná?“

„Jsme přesvědčeni o tom, že duch vašeho syna je stále ještě na zemi,“ odpověděl Ford velice věcně. „Ale nevíme, jestli je tu proto, že se od ní nedokáže odpoutat, nebo jestli byl přivolán zpátky. Víte, vaše paní možná ducha vyrušila, když za mnou poprvé přišla. Duchové se často ani nechtějí vrátit – jsou vyvoláni proti své vůli, jako Samuel, když Saul navštívil médium. Někdy je to síla zármutku pozůstalých, která ducha přivolá zpátky.“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Chci si pouze vyjasnit tuto otázku, pane Hightowere. Je to důležité.“

„Takže je to všechno vina mé ženy?“

„Nemusí být, pane Hightowere. Vůbec to tak nemusí být. Ale je to jedna z možností.“

Nastalo ticho. Pak uslyšela Davidovo volání.

„Alexo? Alexo!“

Rozhlédla se.

„Kde kčertu vězí?“

Slyšela kroky, pak jeho hlas.

„Tady jsi! Copak jsi ohluchla? Všude tě hledám.“

Neodpověděla.

Slyšela, jak zavřel dveře.

„Je tu ten tvůj zatracenej přítel, to médium, i s tou bláznivou Sandy a všemi ostatními. Proč jsi je sem ksakru zvala?“

„Nezvala jsem je.“

„Cože?“

„Nezvala jsem je.“

„Tak kdo je kčertu pozval?“

„Fabián,“ odpověděla prostě.

Zaslechla klapnutí víčka jeho plechovky s tabákem, pak šustot papírku a znovu nastalo ticho.

„Co tím chceš říct?“

Hleděla na dítě na tříkolce; její dítě, které přivedla na tento svět. Její dítě, které pláče ve tmě. Její dítě pláče, chce světlo. Otřásla se. To usmívající se dítě na tříkolce bylo teď někde venku, v temnotách, celé zmatené a vylekané.

„Pomoz mi, mami.“

Jak?

„Nevím. Nevím, co tím myslím.“

„A co chceš dělat?“

„Pomoz mi, mami.“

Zaslechla cvaknutí, zahlédla záblesk světla, pak ucítila sladkou vůni jeho cigarety.

„Morgan Ford tě minule úplně vyděsil.“

„Pomoz mi, mami.“

„Je to moje chyba,“ řekla a chvěla se. „Je to všechno moje chyba.“

„Ale, kdepak, to víš, že není.“

4. května.

Dveře se otevřely.

„Začneme?“ zeptal se Ford.

Alexa se otočila. Mladík se zlatým kruhem v uchu nesl do pokoje dřevěnou židli a bouchl s ní o dveře. Podíval se na ni a pokývl jí. Ulízané černé vlasy, nepříjemná tvář. Orme, vzpomněla si na jeho jméno. Orme.

Za ním šel vysoký, zakřiknutý muž v hnědém obleku a také si nesl židli. Držel ji ve vzduchu a omluvně se rozhlížel, jako kdyby čekal na pokyn, že ji smí položit. Pošťák.

David tu stál tiše a zamračeně, hněv z něj opadl a vypadal už jen rozpačitě.

Nad ní stál Morgan Ford. Šedý oblek, šedá košile, šedá kravata, šedé vlasy, všechno pečlivě barevně sladěné. Sebejistě se na ni usmál. Zahlédla odlesk kamene v jeho prstenu a pohlédla mu do tváře, pak na černou houštinu vlasů Sandy, na Ormovu zlatou náušnici, Milsomův hnědý oblek. Sklouzla očima k Davidovi, který zdráhavě přikývl, v očích nejistý, úzkostlivý pohled.

Ne. Nedovol jim to, Davide. Ach Bože, nedovol jim to.

„Cítím tu mnoho energie,“ řekl Ford. „Velice mnoho energie.“

Nedovol jim to, Davide.

„Ať zůstane tady,“ řekl Ford. „Takhle je to dobré. Ať má pohodlí.“

Ne. Prosím vás. Ne.

„Osvobození ducha může někdy probíhat velmi obtížně,“ řekl Ford tiše a podíval se na Davida, pak na Alexu. „Někdy se duch na těch několik posledních okamžiků své pozemské existence zhmotní.“

Světlo zhaslo.

„Milý Bože, modlíme se k tobě, abys bděl nad naším kruhem a nedopustil, abychom došli úhony.“

Copak nevidíte, co se děje?

Něco cvaklo a uslyšela melodii Vivaldiho, jemnou, vzdušnou a smutnou.

„Cítíte trávu, měkkou a svěží; je příjemné po ní kráčet. Před sebou vidíte bílou bránu. Projdete bránou a uvidíte řeku.“

Zastav je. Davide, prosím tě. Zastav je.

„Na druhém břehu vidíte lidi, jak tam stojí a čekají. Jsou to vaši přátelé; čekají tam, aby vás pozdravili. Teď přejdete přes most, půjdete k nim, abyste je pozdravili, objali se s nimi a chvíli s nimi pobyli. Nebojte se a jděte, buďte s nimi šťastní a veselí.“

Hleděla přes řeku, na druhý konec starého kamenného mostu, a viděla Forda, jak tam stojí ve svém nažehleném šedém obleku a mává na ni. Za ním byli další, stáli ve skupince a povídali si jako na koktejlovém večírku. Sandy, Orme, Milsom a David.

Já jsem tady. Na druhé straně.

Položila nohu na most, ale oni se od ní odvrátili a nevšímali si jí. Tady jsem.

Chtěla vstoupit na most, ale něčí ruce ji chytily za ramena a strhly zpátky. Nech mě jít.

Utopíš se, je to léčka, ten most není bezpečný. Kdo jsi?

Cvaknutí a ticho, naprosté ticho. Otevřela oči a vyděšeně se rozhlížela po místnosti.

„Začínáme,“ řekl Ford. „On je netrpělivý. Nechce čekat, až skončíme své meditace.“

Ucítila, jak kolem ní zavanul chladný vánek.

Pod oknem přehučelo auto, za ním těžký náklaďák. Místnost se otřásla. Rozčileně se rozhlédla. To není možné. Žádná silnice tu není, pomyslela si. Slyšel to David? Slyšeli to oni?

„Mami!“ Chraplavý, nevrlý šepot, stěží slyšitelnější než dech. Vycházel z pošťáka.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Ford strohým, obchodním tónem, jako kdyby mluvil do telefonu.

Znovu se rozhostilo ticho.

Je to léčka. To nebyl jeho hlas. Copak nevidíte, že je to léčka?

„Povězte nám, prosím, své jméno. Jinak ihned opusťte médium.“

Vpravo od sebe slyšela Alexa čísi dech, přerývané, nepravidelné dýchání, hluboké nadechnutí, pak dlouhou přestávku.

„Jste Fabián Hightower?“

Ucítila silný pach benzínu. Zaslechla, jak ostatní čichají; také to cítili.

„Jste Fabián Hightower?“

Zápach náhle zesílil a výpary ji zaštípaly v očích.

„Chceme ti pomoci, Fabiáne.“

Nemohla dýchat.

„Chceme ti pomoci přejít na druhou stranu.“

Měla pocit, jako by jí někdo přitiskl na obličej masku. Čím víc se snažila nabrat dech, tím pevněji jí maska lnula k obličeji. Dech vedle ní se ztišil, byl teď pravidelný, jako dech potápěče.

Ne.

Začala se třást. Nech mi trochu vzduchu, neber si všechen, Bože, neber mi všechen. Vzduch. Ach, Bože, dej mi trochu vzduchu.

Bojovala proti vakuu okolo své tváře, snažila se ho odstrčit, uhnout hlavou, dostat to pryč. Prsa jí bolela.

Výpary, ty výpary jí berou všechen vzduch.

Pak si to uvědomila. To dýchání vedle ní. Rytmické a spokojené.

Ne.

Divoce se zazmítala, dopředu a dozadu, třásla se stále víc. Ty výpary. Benzín. Vybuchne to.

Nech mě dýchat, miláčku. Dej mi vzduch. Prosím tě, dej mi vzduch.

Něco uvnitř ní se pohnulo; něco chladného, ledově chladného. Studená ruka se jí otřela o čelo, jemně jí odhrnula vlasy, přejela jí po ramenou. Slyšela, jak pohovka vrže a třese se, drncá do ticha, tolik se třásla, jak bojovala o dech. To chladné něco teď měla uvnitř ucha, prosakovalo jí to do hlavy jako nějaká tekutina.

Pak, náhle, v sobě ucítila sílu. Byla silnější než kdy předtím. Cítila se tak silná, že ani nepotřebovala dýchat. Ne. Prosím, ne. Prosím.

Další auto projelo pod okny a utichlo v dálce. Náhle uslyšela klouzavý zvuk, ošklivý, hrůzostrašný zvuk, který se zdál nekonečný. Ne. Chtěla vstát, ale jakási mohutná síla ji přitiskla zpátky na pohovku. Zkusila to znovu, ruka ji opět srazila zpět. Čí ruka to mohla být? Davidova? Fordova? Osvobodila se od ní a znovu se vzpřímila. Něco se ji snažilo stlačit zpátky dolů, bylo to jako padající stěna. Vzpírala se tomu celou svou silou, pak ucítila, jak se k ní blíží podlaha. Dopadla na ruce a na kolena. Opatrně zamířila kupředu, prsty nahmatávala okraj koberce. Dostala se ke dveřím a pověsila se na kliku celou svou vahou, pověsila se na ni, aby nespadla zpátky do temného pokoje.

Kolem ní se stále ještě rozléhal ten klouzavý, skřípavý zvuk; bylo to děsivé. Auto se zablokovanými koly klouzalo po mokré vozovce.

Dveře pod její vahou povolily a Alexa z nich vypadla. Proletěla kuchyní až ke zdi a narazila do dřezu s žuchnutím, které jí otřáslo celým tělem.

Plíce jí jen hořely. Vyhladověle lapala po dechu, dlouhými hlubokými doušky, chvíli jenom vyčerpaně ležela a se strachem hleděla na dveře do obývacího pokoje, na dveře, kterými před chvíli proletěla a které se za ní zase zavřely. Cítila, jak jí po zádech přebíhá mráz, nejistě vstala a naslouchala. Ale neslyšela vůbec nic. Pohlédla na klíč na hřebíku, na botník s baterkou. Bude mít dost času? Stihne to? Klíč byl chladný, těžký a drsný. Stihne to?

Klíč šel otočit snadno, nečekaně lehce. Někdo zámek naolejoval. Otevřít dveře už bylo těžší; byly zkroucené a prověšené v pantech a ona se do nich musela pořádně opřít, aby je otevřela aspoň natolik, aby se protáhla. Pak je za sebou zavřela.

Otočila se a hleděla do tmy, vdechla zatuchlý, vlhký vzduch a poslouchala ozvěnu svých kroků, která se rozléhala chodbou.

„Jsem tady, miláčku,“ řekla a naslouchala svému hlasu, který hluše zapadl do temnoty. Rozsvítila baterku a jen pár stop před sebou uviděla kamenné schody, přesně jak si to pamatovala.

Sestupovala dolů, cítila, jak se vzduch ochladila pach zatuchliny zesílil. Ocitla se před masivními vodotěsnými dveřmi z oceli, na nich uviděla mohutné kolo, jaké snad bývá v ponorkách.

„Jestli je tam trhlina a některý oddíl je zatopený vodou, utopíš se, jakmile otevřeš dveře.“

Zkusmo otočila kolem, šlo lehce. Až po šesti otočkách se zarazilo. Polkla, pak do dveří strčila. Otevřely se dokořán bez jakékoli námahy a jen slabě zaskřípěly jedním pantem. Ozvěna se rozlehla temným tunelem jako zasténání raněného zvířete.

Posvítila si na betonovou podlahu, pak nahoru po zakřivených stěnách. Vpravo uviděla na zdi několik ventilů a další mohutné kolo. „Těch se nikdy nedotýkejte,“ varoval je agent s nemovitostmi, „nikdo neví, co by se mohlo stát.“ Světelný kužel baterky matně osvětlil další dveře, podobné těm, kterými před chvíli vešla. Zamířila baterkou zpátky na zem, kde se zamihotala louže. Znervózněle si posvítila i na strop. Omítka byla celá kropenatá rezavými skvrnami a loupala se.

Z jedné skvrny se odlepila kapka vody a rozpleskla se na betonové podlaze. Kráp. Zvuk se rozlehl dokola a Alexa se otřásla, prudce se otočila a zamířila světelným kuželem zpátky, tam, odkud přišla. Uslyšela čísi hlasitý dech a ztuhla. Na chvíli zatajila dech a zvuk ztichl. S úlevou vydechla a vykročila zase do tunelu, hlouběji pod tichou, černou vodu jezera, pod mlhu a ryby, které vyskakovaly mezi rákosím, připomínajícím prsty utopenců.

Pod nohama cítila bahno, stěny pokrývala plíseň. Baterka rozstřikovala kolem proužky světla, které se střídaly s dlouhými, pohybujícími se stíny. Hluchá ozvěna jejích kroků ji nejprve sledovala a potom předhonila. Dveře se přibližovaly, dveře do tanečního sálu. Jestli je sál zatopený… jestli.

Když k nim došla, zastavila se a ustrašeně se ohlédla.

Bang. Bong. Zvuk se ostře rozlehl, znělo to jako zabouchnutí dveří. Ach, Bože, ne! Zamířila baterkou zpátky, sledovala, jak paprsek tančí po stropě, pak po podlaze. Dveře byly stále dokořán.

Bang. Bong.

Začala otáčet kolem – šlo snadno, bylo namazané. Šest otáček, přesně jako to předchozí. Pak jí zhasla baterka.

Ne. Zatřásla jí. Ne! Znovu jí zatřásla. Nic. Vypnula ji a znovu zapnula. Nic. Třásla jí. Stále nic. Prosím, šeptala neslyšně. Prosím! Znovu jí zatřásla a uslyšela slabý cinkot skla uvnitř. Zavřela na chvíli oči. Zas je otevřela. Neviděla vůbec nic. Zatajila dech a naslouchala tichu. Nikdy dřív tak hluboké ticho neslyšela.

Bang. Bong.

Zase ticho.

Otevřela dveře. Světlo. Bylo tam světlo! Tak jasné, až ji oslňovalo. Zvědavě pohlédla vzhůru, ke skleněné kopuli. Viděla tlusté skleněné panely, pokryté řídkým bahnem a třásněmi vodních rostlin, přesně jak to měla v paměti. Skleněné panely zářily, jako kdyby za nimi byly lampy, člověk měl až pocit, že si skrz ně může sáhnout na nebe.

V první okamžik byla příliš oslněná, než aby vnímala ještě něco jiného kromě zelenavého světla, zaplavujícího sál.

Pak ji ohromil zápach. Příšerný, pronikavý zápach, který jí vnikl do nosu, do plic i do žaludku a byl naprosto odlišný od čehokoliv, co zažila předtím.

Stiskla si prsty nos, žaludek se jí obrátil naruby. Něco ji udeřilo do ramene, vykřikla, ale hned se vzpamatovala. Byla to jen stěna, do které narazila, jak ucouvla.

Zápach ji znovu zasáhl; přitiskla si dlaně před nos a zhluboka se nadechla ústy.

Pak si všimla postavy na zemi na vzdáleném konci sálu; postava jí pozorovala.

Alexa zdřevěněla.

Cítila, jak jí podklesla kolena. Pokusila se vycouvat z místnosti, ale prudce narazila do zdi. Zatápala rukama za zády a postupovala podél stěny. Kde je východ? Kde? Kde je?

Někdo dveře zavřel.

„Ne, ne.“ Prudce se otočila, za ní byla zeď. Dveře byly jen několik stop doprava, stále ještě otevřené, a za nimi se černala chodba.

Ohlédla se. Postava se jí smála; smála se tiše, nehybně. Zápach ji opět zasáhl plnou silou a obrátil jí žaludek naruby.

„Dneska mě pustí.“

„Nedovolte mu to, paní Hightowerová.“

„Neposlouchej toho spratka.“

Chci pryč. Prosím tě, Bože, chci ven. Otočila se a pohlédla do tunelu, pak zpátky přes rameno. Kdo jsi? Co chceš? Beng. Bong.

Chceš mě dostat tady? Nebo ve tmě tunelu? Sevřela pevně baterku. Ale bylo jí jasné, kdo to je. A věděla, že nejde po ní; ani po ní, ani po nikom jiném.

Zaslechla vzlyk, tiché vzlyknutí. Její vlastní. Rozlehlo se místností a vrátilo se k ní zpátky.

„Odpusť,“ řekla. „Je mi to tak líto.“

Odpoutala se od opory zdi a vydala se přes sál. Za ní se mihl stín, prudce se otočila. Nic. Znovu zahlédla stín a podívala se nahoru, byla to temná silueta ryby, která oťukávala rostliny ze sklem.

Znovu vykročila, krok za krokem.

Pohni se. Prosím tě, pohni se. Řekni něco.

Zápach sílil.

Něco ostře zapraskalo, přímo pod ní. Vykřikla, pak znovu a ještě jednou. Další výkřik jí odumřel na rtech, když se podívala dolů a uviděla talíř, který se jí pod nohama rozpůlil.

Udělala další krok a už byla dostatečně blízko. Třásla se hrůzou a upřeně hleděla do dívčiny tváře, scvrklé jako vydělaná kůže, na oči, které se beznadějně upíraly ke dveřím, které otevřela příliš pozdě; hleděla na ústa, zkřivená jakoby v ohyzdném smíchu.

„Ne,“ mumlala Alexa. „To ne.“ Viděla řetěz kolem dívčina krku, byl zakotvený někde vzadu, v šeru. „Ne.“

„Jezdíval sem hodně, zvlášť poslední dobou.“ Táhl jí hlavou Davidův hlas. „Asi od vánoc. Opravdu jsem měl dojem, že se mu tu líbí. Vídával jsem ho, jak sedí na ostrově a loví ryby, hodiny a hodiny. Kolikrát jsem si říkal, na co asi myslí.“

„Ne.“

Odvrátila se, pomalu, strašně pomalu, jako kdyby se musela opírat proti nějaké mohutné síle. Snažila se odtrhnout oči, podívat se na stěny, na strop, někam jinam. Ale přitahovalo jí to zrak zpátky jako magnet, přímo k tváři: ‚Ahoj, mami. Je to tu bezvadné, stále se něco děje, potkávám plno zajímavých lidí. Brzy se zas ozvu.‘

Odpusť. Hýbala rty, ale nevyšel z nich ani hlásek. Je mi to líto, tak strašně…

Přímo za ní se něco ozvalo.

Ztuhla hrůzou, cítila, jak ji zachvacuje děs. Podívala se na zem, nedokázala se otočit, pak zvedla oči k tváři připomínající vysušenou kůži.

Uviděla stín, pohla se; byl to stín někoho, kdo stál za ní.

Zavrtěla hlavou. Ne, já nechci.

Zavrzání kroků.

Ne, já nechci.

Zašustění kabátu.

Ne.

Prudce se otočila.

Nic.

Nic, jen černý otvor tunelu.

Pak zaslechla něco za sebou, tam, co byla dívka.

Ach ne, Ježíši Kriste, ne.

Otočila se, pomalu a se strachem.

Děvče mělo tvář sešklebenou smíchy. Smálo se jí, jejímu strachu.

Ne, prosím tě, nedělej to. Prosím, ne.

„Obdivujete práci svého syna, paní Hightowerová?“

Hlas jí projel jako nůž; ztratila rovnováhu a téměř upadla. Zamrkala, na okamžik měla dojem, že se jí rozskočí hlava, viděla všechno rozostřeně. Otto. Snažila se vyslovit to jméno, ale nic se neozývalo, Otto.

Stál ve dveřích, kabát přehozený přes ramena.

Prudce se roztřásla. Něco v jeho výrazu, něco hrozného v jeho výrazu. Chtěla vykřiknout, ale stále nedokázala vydat ani hlásek. Přitiskla si ruku před ústa, hleděla mu do očí, do těch dvou divných, výsměšných očí. A pak jí to došlo. Oči; úplně stejný výraz očí. Fabián na tříkolce. Portrét v jeho pokoji. Bosley. Otto.

Ustoupila, šlápla na něco, co jí křuplo pod nohou a nadskočila úlekem. Prudce se otočila, děvče na ni upřeně hledělo. Ustoupila o krok a vzhlédla ke stropu, přejela pohledem po stěnách až k Ottovi, který stál v jediném východu.

Snažila se promluvit, ale nešlo to. Znovu se otočila, podívala se na děvče; měla pocit, že se pohnulo. Chtěla vykřiknout. Nic. Ach Bože, pomoz mi. Otočila se zpátky k Ottovi. Tak už něco udělej, proboha, tak se pohni! Řekni něco. Horečně se třásla; byla tu ledová zima a jak dýchala, bolely jí plíce a dech se jí srážel před ústy v obláček mlhy.

„Co chceš?“ Těžce utvářela slova, hlas měla nakřáplý a sotva slyšitelný, zazníval jako z veliké dálky.

Usmíval se.

Řekni něco, prokrista, řekni už něco. Stále se jen usmíval.

Vzduch jako by se ztrácel, stále obtížněji se jí dýchalo; začala lapat po dechu a divoce se rozhlédla, zachvacovala ji panika.

„Já – já – chci – jít – pryč…“ dostala ze sebe a vydala se směrem k Ottovi, namáhavě kráčela proti obrovské síle, která ji tlačila zpátky.

„Bude tu za chvilku, paní Hightowerová, nechcete na něj počkat?“

„Nech mě projít, Otto, prosím tě.“ Hlas měla náhle tichý a klidný, jako obvykle.

Stále s úsměvem jí Otto ustoupil z cesty. Připadalo jí to jako celá věčnost, než konečně došla ke dveřím. Zastavila se před ním a se strachem na něj hleděla: čekala, že se pohne, čekala, že ji chytí, ale on se stále jenom usmíval.

„Bude zklamaný, že vás minul.“

Odvrátila se od něj a rozeběhla se klopýtavě tunelem pryč.

Bang. Cákanec vody ji udeřil tvrdě jako pěst. „Ne!“

Klopýtala dál.

Další krápanec ji zasáhl do čela jako úder kladivem. Zapotácela se, narazila do zdi a upadla tváří do bláta. Další cákanec ji udeřil do týla sílou kopance. Vyškrábala se na nohy a klopýtala dál. Kudy to běží? Určitě špatně. Ne. Už viděla světlo. Taneční sál. „Pomoz mi, Pane Bože, pomoz mi!“

Proud světla ji udeřil do tváře a oslepil ji.

Její výkřik se rozlehl chodbou a ozvěnou se k ní vrátil se všech stran současně.

Pak zůstala chvíli strnule stát, ochrnutá jako zvíře.

Objaly ji dvě paže.

Ucítila drsné plátno Davidova saka a pevně se ho chytila.

„Ach, Bože.“ Přemíra napětí se v ní vzedmula a vytryskla ven, začala vzlykat. Přejížděla dlaněmi nahoru a dolů po saku, až do jeho vlnitých vlasů. „Díky Bohu, díky Bohu.“ Cítila jeho krk, hustou houštinu vousů a neovladatelně se rozplakala. Pak se ozval jeho hlas.

„To je v pořádku, mami, už je to v pořádku.“

Roztřásla ji zimnice.

„Všechno bude v pořádku.“

„Ne!“

Ucítila, jak jí sevřel rameno, měl ocelový stisk. Připoutal ji řetězem ve sklepě.

„Davide?“ A nechal ji tam?

„Davide, prosím tě, nech mě!“

Odpověděl jí tichý, konejšivý hlas.

„Nedělej si starosti, mami.“

Vykřikla, odskočila od něj, uklouzla a upadla do bahna, hystericky se kutálela pryč.

Vstala, zahlédla světlo na konci tunelu, viděla, jak ho náhle zakryl temný stín. Znovu se obrátila a prchala, uklouzla a upadla. Rozháněla se rukama kolem sebe, vyškrábala se zpátky na nohy a utíkala pryč, jak nejrychleji dokázala. Pak zakopla a na něco tvrdě dopadla, až si vyrazila dech. Dveře! Musí zavřít dveře. Vztyčila se na kolena, snažila se ztišit svůj dech, tvrdě do něčeho narazila hlavou. Vykřikla bolestí a zdvihla ruce. Něco kulatého, studeného. Kolo na dveřích.

Vstala a uchopila kolo oběma rukama. Ale ani se nepohnulo. Tak dělej, hni se! Namáhavě jím otočila jednou dokola. Tak hni se, prosím tě; otočila jím podruhé, šlo ztuha, skřípalo a vrzalo. Vždyť to uslyší, oni to uslyší. Kriste, předtím to šlo tak snadno.

Jemná sprška vody ji udeřila do tváře.

Otočila kolem ještě jednou. Proud vody ji zasáhl do prsou a mrštil s ní proti něčemu. Zeď. Slyšela syčení vody, nenávistné, stále sílící syčení.

„Mami!“ Uslyšela Fabiánův pronikavý výkřik.

Těch se nikdy nedotýkejte, nikdo neví, co se může stát.

Tohle bylo jiné kolo, proto šlo tak ztuha. Ne, Kriste Ježíši, ne!

Voda ji zaštípala v očích jako kyselina. Otevřela je a mrkala proti bolesti. Kde je světlo? Kterým směrem? Voda na ni stříkala ze všech stran.

Ozval se praskavý zvuk; zprvu jemné, pak stále hlasitější praskání, jako když se štípe dřevo. Znělo to, jako kdyby někdo otevíral obří bednu. Hluk se rozšířil do všech stran, obklopil ji a ohlušil. Pak náhle ustal a na okamžik bylo naprosté ticho.

Horečně pátrala očima ve tmě, snažila se zorientovat, snažila se najít cestu. Ale neviděla nic než tmu.

Uslyšela jakési dunění, zprvu tiché jako vzdálená bouřka, pak přerostlo v zuřivý řev. Jako by se ozýval přímo nad ní. Prudce se otočila a na okamžik to zahlédla; světlo; taneční sál. Pak vodní stěnu.

Ne!

Vodní stěna se řítila rovnou na ni.

Nejdřív zmizelo světlo. Pak zvuk. Bylo ticho, když ji voda uchvátila, zalila ji a strhla s sebou. Naprosté ticho.

30. kapitola

Všechno bylo úplně bílé, měkké, neohraničené. Bílé prsty klouzaly tiše kolem ní a nechávaly za sebou jen lehce rozčeřené vlny. Její vědomí vnímalo stále jenom matně. Prášky, pomyslela si. Prášky, díky kterým se cítí dobře a sní lehké sny; těžko se z nich probírá.

Vážný pohled; vějíře vousů; kovově modré oči. Jak dlouho už tu sedí?

„V pořádku, děvče?“ Slabě se usmála.

„Je tu pořádné dusno – můžu otevřít okno?“

Přikývla. Ozvalo se ostré cvaknutí, jak roleta vyletěla vzhůru a pokoj náhle zaplavilo ostré světlo. Iluze zmizely a vtrhla sem realita. Další den. Další den, na kterém vůbec nezáleží.

„Kolikátého je, Filipe?“

„18. května.“

Kristepane. Chtěla se prudce posadit, ale bolest v rameni jí v tom zabránila.

„Stále to bolí?“

„Už se mi to zdá trochu lepší.“

Několik minut seděli mlčky. Sledovala Filipa, jak kouří, pozorovala, jak se mu zachvívají řasy a znovu se snažila přemýšlet, bojovala proti drogám, které jí měly v myšlení zabránit.

„Zabila jsem je,“ řekla náhle.

„Nebylo to tam bezpečné. Mohlo se to stát kdykoliv. Mělo to být dávno zapečetěné.“

„Zdálo se mi, že se David změnil ve Fabiána a že on – oni – že mě chtějí svázat řetězy – otevřela jsem stavidlo. Myslela jsem, že to jsou dveře.“

Hleděla do modré hloubky jeho očí. Světlo se v nich odráželo jako v rybnících. Středověké rybníky. Po zádech jí přejel mráz.

„Zabila jsem je.“

„Ale to ne, proboha, kdepak.“

„Ale ano.“

„Byla to nehoda, děvče. Nehoda.“

„Ani jsem mu nešla na pohřeb. Nebyla jsem na pohřbu vlastního manžela.“ Viděla, jak se Filip zvedl a přešel k oknu. Naklonil se nad parapet a vyhlédl ven. „Na Ottův bych také měla jít. On na Fabiánův pohřeb přišel.“

„Ten bude v Německu,“ řekl Filip tiše. „Mám dojem, že ho odvezli zpátky do Německa.“

„Tolik pohřbů,“ povzdechla si.

Znovu se rozhostilo ticho. Třásla se.

„Neposlala jsem Ottovi ani květiny – ani tomu děvčeti.“

„Děvčeti?“

„Carrii.“

„Carrii?“

„Té dívce, kterou…“ odmlčela se a hleděla na něj. „Vždyť víte. Která tam byla.“

„Kde byla?“

„Pod jezerem.“

„Jaká dívka byla pod jezerem?“

„Ta, kterou Fabián…“ odmlčela se. Proč o tom nechce mluvit? Proč to stále popírá?

Vrátil se k posteli a posadil se vedle ní. „Jezero bylo vysušeno.“ Vytáhl si další cigaretu.

„Našli tam jenom Ottu a Davida. Nikoho jiného.“

„Ale – já – já viděla – Filipe?“

Rozhodně zavrtěl hlavou.

„V tanečním sále,“ ztišila hlas.

„Je napadrť,“ řekl. „Úplně na padrť. Celá ta věc se rozprskla. Opravdu podivuhodná konstrukce.“ Znovu vstal a vrátil se k oknu.

„Ona je pod tím,“ řekla Alexa tiše.

Díval se z okna. „To vás zachránilo.“

„Jak to myslíte?“

„Ta konstrukce. Tlak v oddílech. Muselo vás to vytlačit jako zubní pastu.“

„A proč to nezachránilo taky je?“ Mlčky hleděl z okna. „Filipe – ona tam byla.“

Stále se díval z okna, dlouho.

„Všechno je v rovnováze,“ řekl nakonec měkce, aniž by se otočil. „Ve všem je rovnováha. Dvě zrnka prachu; kladné a záporné; setkají se ve vzduchoprázdnu a bang! Jedno bez druhého by bylo k ničemu, nic by se nestalo, žádný život, nic.“ Otočil se a díval se na ní.

„Nebo támhle slunce.“ Pokynul směrem k oknu. „Dovedete si představit, že byste tam šla? Peklo. Dantovské inferno. Peklo, děvče. Ale potřebujeme ho; potřebujeme ho k životu. Rozumíte?“

Dveře se otevřely a vešla sestřička v bílém. Zvedla ruku a podívala se na hodinky.

„Bohužel už je čas, abyste…“ pohlédla na Filipa.

Rozpačitě povstal a zrudl. „Já-… zase bych… zase zítra?“

Alexa naslouchala cvaknutí zavíraných dveří. Život jde dál. Tady se zdál tak snadný, až si někdy přála, aby tu mohla zůstat navždy.

31. kapitola

Stěhovací vůz přijel v devět. Viděla ho, ani nemusela zvedat oči; velký modrý stín zakryl okno. Slyšela hřmot motoru, bouchání dveří, hlasy.

„Sou tady, pani Hightowerová, zrovinka dojeli.“

„Pusť je dovnitř, Mimso.“

Mimsa na ni hleděla vykulenýma očima a tvářila se nejisté.

„Jen běž,“ pobídla ji s úsměvem.

Nejdřív vynesli krabice a bedny, potom nábytek. Prošla dům, byl úplně holý, vybraný. Očištěný, pomyslela si, jak procházela místnostmi a kontrolovala je. Bože, ty ale vypadají náhle malé. Maličké.

Stála na chodníku a sledovala auto, jak odjíždí. Osmnáct let.

Osmnáct let a ona ani nevěděla, jak vypadají její nejbližší sousedé.

Ti ji postrádat nebudou, ani ulice, nebyl důvod k žádnému sentimentu. Jenom uvnitř jejího srdce.

Když nastupovala do svého mercedesu, všimla si mladého páru, který přijel modrým BMW a zaparkoval naproti ní. On byl elegantní, oblečený podle poslední módy, v obleku od Paula Smithe; ona byla štíhlá blondýnka. Vyzvedl malého chlapce z auta a postavil ho na chodník. Pak všichni tři stáli a prohlíželi si dům.

„Dveře by se mi líbily červené,“ slyšela, jak řekla ona. „Nebo černé,“ odpověděl on.

„Černá by byla elegantní. Podívej, támhle, šestačtyřicítka má černé dveře.“

Oni se také takhle bavili, zavzpomínala a slza se jí skutálela po tváři; před osmnácti lety; také stáli na tomhle chodníku, oni tři; David ve svém obleku od Torna Gilbeyho, ona a jejich syn. Fabián. To rozechvění, očekávání. Touhy, sny, plány. Plány. Povzdechla si a nastartovala.

Nový začátek. Byl pro něj příhodný den, krásné srpnové ráno. Jak otočila volantem, v rameni ji bolestivě píchlo. Říkali jí, že to bude ještě nějaký čas bolet. Bolelo to, všechny její rány bolely, jak tělesné, tak duševní. Vzpomínky budou asi přetrvávat nejdéle. Přála si, aby bylo možné vyprázdnit hlavu tak snadno, jako se to povedlo s jejím domem.

Stěhovací vůz už stál v Cheynské uličce a nábytek právě vykládali na chodník.

Vyšla po schodišti až do horního patra a prošla se rozlehlým, prázdným bytem. Cítila se náhle volná, osvobozená od mnoha věcí. Stěží vnímala muže, kteří nosili všechno dovnitř, najednou jako by se nemusela snažit vůbec o nic. Dokonce i veliká kytice, která přišla od Filipa, se dočkala sotva letmého pousmání.

Té noci spala dobře, bez prášků a bez ničeho; tak dobře spala snad poprvé od té doby, co všechno začalo, říkala si.

Už toho měla za sebou dost. Všichni kolem usilovali o nějaké vysvětlení. Kaplan z Broadmooru. Psychiatr v nemocnici. Ale mohli se dozvědět pouze část celé historie. Když neměli tělo, Fabián se vlastně ničeho nedopustil. To tělo leželo pohřbené pod troskami na dně jezera, pohřbené pod troskami jejího rozumu. Bez těla to všechno mohlo být jen výplodem její mysli. Tomu také všichni uvěřili. Všichni, kromě Filipa. Ten věděl.

To Filip jí pomohl přežít právě uplynulé měsíce. Filip, se svými teoriemi a vysvětleními, který jí pomáhal v jednáních s právníky. Filip, který pokaždé, sotva se zmínila o tom, že by se to mělo oznámit, odmítavě řekl:

„A co když to prohledají – a nic nenajdou? Co potom, děvče?“

Bylo jí úplně jasné, že to by bylo ze všeho nejhrůznější.

Hleděla přes Temži, pruhovanou ranní sluneční září, prosvítající mezi stromy parku na druhém břehu; dívala se na střechy domů v Battersea, Clamphamu, Wendsworthu a ještě dál.

Náhle jako by ucítila Davida, zatuchlý pach vína z jeho plátěného saka, jako by cítila teplo jeho těla, vousy jeho plnovousu a znovu slyšela Fabiánův hlas, který z něj volal; otřásla se. Vedení; vodiče; čidla; technická hantýrka; vysvětlení; Filip; kaplan; Morgan Ford; znělo to, jako kdyby to mělo něco společného s elektřinou, ne s… Myšlenky jí přeskakovaly v hlavě.

„Při násilné smrti, obvykle při nehodě nebo vraždě, potřebuje duch při přechodu na druhý břeh pomoc. Nemusí si uvědomovat, že zemřel.“

„Když posedlá osoba zemře, co se stane se zlým duchem?“

„Odejde s ním do pekla.“

„Může ho někdo přivolat zpátky?“

„Snad.“

„Když má zaříkání úspěch, co se stane s tím duchem – démonem, nebo co to vlastně je – kam se poděje?“

„Musí si najít nového hostitele.“

„Bylo to strašné, Filipe. Byl to David, ale mluvil Fabiánovým hlasem.“

„To se stalo už předtím.“

„Tentokrát to bylo jiné.“

„Protože jste byla z toho tunelu celá vyděšená.“

„Ne. Byl to Fabián. Udělal si z Davida hostitele. Ford se spletl. Říkal, že David není sensitivní. Věděla jsem, že je.“

„Jak?“

„Věděla jsem to.“

„Kdepak, děvče. Kdyby byl David posedlý, nedostala jste se odtamtud. Zlo nevstoupí do člověka, který ho nepřijme.“

„Myslíte, že mě tam šel David hledat? Aby mi pomohl?“

„Snad.“

„Duch chtěl mě. Já ho nepřijala, tak zkoušel vstoupit do Davida?“

„Snad.“

„A on proti němu také bojoval?“

„Zlí duchové mohou být velice lstiví. Mají dobrou mimiku. Převezmou způsoby zemřelého. Jeho hlas. Chování. Vzhled.“

„Kruh vytváří energii jako velký signální oheň. On si najde cestu do kruhu.“

„Má zlo také své signální ohně? Byl snad Otto takovým signálním ohněm?“

„Paní Hightowerová, žádný duchovní, který je opravdu věřící, nemůže vyloučit posedlost ďáblem.“

Osamělý běžec, v tričku a trenýrkách, běžel přes Albertův most. Běhání, vzpomněla si, to už je ale dávno. Zítra začne znovu běhat. Cítila zvláštní klid a vyrovnanost. Davidova smrt jako by ji od něčeho osvobodila. Byla smutná, hluboce smutná, někdy postrádala jejich telefonní hovory, radost v jeho hlase, když mluvil o svém víně; ale jakýmsi zvláštním způsobem byla ve svém smutku svobodná.

Jako kdyby se minulost začala sama očišťovat.

Stoupala po schodech ke své kanceláři. Už se těšila, až se dá znovu do práce. Do stohů rukopisů, do vyřizování záležitostí, které na ni trpělivě čekaly. Těšila se, až se soustředí na něco úplně jiného.

„Tak jak to šlo?“ zeptala se Julie.

„Dobře, myslela jsem, že to bude mnohem horší. Byt je přímo skvělý. Dneska ráno bylo jasno a z bytu je překrásný výhled.“

„To bych si dala líbit,“ řekla Julie.

Alexa se usmála. „Dělo se tu včera něco?“

„Nic naléhavého. Filip vám tu nechal vzkaz – něco o divadle, ve čtvrtek; říkal, že vám včera nešel telefon.“

Alexa šla dál do své kanceláře. Proti slunečnímu dni venku se tu zdála trochu zima, proto otevřela okna a vpustila dovnitř teplý vzduch, plný slunce. Stůl měla úplně zavalený dopisy, rukopisy, lístky se vzkazy. Naléhavé úkoly. Bože, je tak strašně pozadu, kvůli týdnům v nemocnici a starostem se stěhováním. Chvíli se rozhlížela místností a v duchu si plánovala, co všechno ten den udělá. Pak se znovu sama pro sebe usmála. Už je to všechno pryč. Vyhlédla z okna na modrou oblohu. Dlouhý, pomalý výstup znovu začal, zpátky tam, kde už jednou byla, zpátky někam, kde už to nikdy nebude jako předtím. S povzdechem vztáhla ruku ke svému osobnímu počítači a zapnula ho.

Dvě slova na ni hleděla, jasně zeleně zářila, ani nezamrkla.

AHOJ, MAMI.

Posedlost / Peter James

z angl. orig. přel. J. Čermáková

1. vyd. –– Bratislava: Gemini, 1993

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai